Ostrov kostí

Imogen Robertsonová

PŘEDMLUVA

Večer 3. února 1751, Tower, Londýn

Tu noc před popravou vládlo kolem Toweru nezvyklé ticho. Mlha, zvedající se od řeky, tlumila zvuky v

ulicích; i lidé se pohybovali téměř neslyšně. Strážní na sebe navzájem pokyvovali, podupávali a těšili se na

ráno; chvílemi si některý z nich vzpomněl na toho nešťastníka tam uvnitř, v Toweru, zahleděl se ke slabě

osvětleným oknům a zachvěl se.

Proti vlhku únorové noci toho

oheň příliš nezmohl, a zrovna tak nehřálo dva muže bdící v bíle vylíčené cele ani víno. Už dlouhonepromluvili ani slovo. Bylo napohled jasné, že jsou to bratři -měli stejně štíhlou postavu, stejně převisláoční víčka, ale seděli odvrácení jeden od druhého, každý ponořen do vlastních myšlenek. Mladší z nich,Charles, se chvílemi po očku díval po bratrovi, aniž při tom otočil hlavu. Lucius Adair Penhaligon, druhýbaron z Keswicku, se třásl. Tvář měl zarudlou; hedvábnou vestu nedopnutou; ruce mu nevědomkypřejížděly jedna po druhé, jako kdyby se pokoušel něco z nich smýt. Charles se zahleděl zpátky doplamenů; zmocnila se ho lehká nevolnost. Oheň náhle zapraskal a Adair sebou při tom zvuku trhl. Potom,jako by jej to probralo z mrákot, se s nevěřícím výrazem ve tváři rozhlédl po bělavých stěnách kolemsebe. „Jak málo jsem si život užil, Charlesi,“ hlesl. „A teď o něj mám přijít docela.“ Charles uchopil karafua dolil bratrovi pohár. Svůj vlastní měl stále ještě plný. Postavil nádobu zpět na stolek, který je od sebeodděloval, a bez odpovědi se znovu pohroužil do hlubokého zamyšlení

nad plameny v krbu.

„Je to možné, že zítra touhle dobou už budu mrtvý? Nedokážu si to představit - vůbec to nedokážu.“Adair vypil celou sklenici až do dna. Hlas se mu třásl. „Copak se s tím opravdu nedá nic udělat? Ani ty stím nemůžeš něco udělat?“

Charles zavrtěl hlavou a zaslechl, jak bratr popotáhl.

„Já jsem ho nezabil, Charlesi!“ Adair pomalu kroutil hlavou z jedné strany na druhou, jako by přesouvalpo podlaze své mysli nějaké mohutné závaží. „Nikdo mi to nevěří, ale já jsem to neudělal, přísahám, žene. Kde je vlastně

Margaret?“

„Dostal jsi od ní přece dopis. Je teď v Irsku.“

Adair se rozhlížel po místnosti, jako by odpověď vůbec neslyšel, jako by čekal, že se jejich sestra náhlevynoří odněkud z tmavého kouta. „Ach ano, jistě. Ani nikdo jiný nepřišel, Charlesi? Nikdo z mých přátelnepřišel, aby tu se mnou strávil poslední noc?“

„Ne.“

Vzlykání sílilo a Charles si v duchu toužebně přál, aby ten zvuk nevnímal. Kamenné stěny krbu se černalyduchy dřívějších, už vyhaslých plamenů. Charles upíral oči do ohně a vlastně si přál, aby jiskry vyskákalypřes mřížku ven a pohltily to všechno - bratra, jeho samotného i celé to proklaté město -, aby po nich apo jejich životě nezbyla ani památka. Jenže na to byl ten oheň moc mdlý a mrzoutský. No dobře, tak když

nemohu svou minulost spálit, tak ji aspoň opustím. Jakmile se prodá panství, zapíšu se ke studiu nauniverzitě ve Wittenberku a ztratím se tam v hloubi studií; potom bych mohl pro změnu třeba do Padovy.Pak snad dokážu zapomenout na ty hrůzy, co se od věků odehrávají v našem rodě, na všechnu tu krev

a krví potřísněné peníze.

Když si uvědomil, že se zabývá vlastní budoucností, pohlédl zase na bratra. Ten se mezitím trochu zklidnil.Otíral si tvář a smrkal do kapesníku.

„Co o mně budou říkat, až tu nebudu, Charlesi? Řeknou vůbec něco, když budou utrácet peníze, kterénade mnou vyhráli v kartách? Možná se tomu budou smát. Často se mi smáli. Já jsem si býval tak jist, že vyhraju, i kabát jsem si oblékal naruby, víš, pro štěstí, a oni se mě vždycky ptali, jestli si věřím, a pak se

mi smáli - ale já jsem si jistý byl, vždycky jsem si byl jistý.

Nepotřeboval jsem nic jiného než stovku liber a celé to vypadalo tak jednoduše. Ach bože!“

„Bude to bolet, Charlesi?“

Charles se odvrátil. „Jestli to kat umí dobře, tak to bude rychlé.“ Adair prudce vyskočil ze židle a rozběhlse do kouta, kde stál džbán s vodou a velký džber, a naklonil se nad něj. Charles slyšel, jak zvratkyšplouchají po stěnách nádoby, jak se pak jeho bratr už jen dáví. Po chvilce se Adair vrátil ke krbu a vzaldo ruky sklenici, kterou mu bratr zase dolil. Sotva ji udržel u úst, tak se mu třásly prsty. „Charlesi, myslíš,

že je

nějaký bůh? Farář mi říkal, že budu spasen, když se budu kát.“

Charles mlčel.

„Myslíš si, že jsem zbabělec?“ „Bojíš se toho, čeho se bojí každý.“

Adair náhle znovu vstal

a s výkřikem mrštil sklenkou o zeď. Tříštící se sklo zařinčelo a po stěně stékalo pár kapek vína. „Pro bohasvatého! Nebudeš pro bratra plakat, Charlesi? Jak můžeš být tak

chladný? Nebyl jsem pro Margaret lepší bratr než pro tebe, ale její dopis byl tak nasáklý slzami, že

jsem jej stěží dokázal přečíst.

Nezasloužím si snad i tvůj žal?

Umíš vůbec plakat? Jsi ty vůbec lidská bytost?“

Adair se zhroutil zpátky do křesla, jako by ho ten krátký záchvat zuřivosti úplně vyčerpal. Když opětpromluvil, znělo to, jako by mluvil jen sám k sobě. „Já jsem ho nezabil - a stejně mi nikdo nevěří. Já jsembyl ten druhý, já jsem byl ten se stovkou liber v kapse. Nebyla to moje vina. Proč mi to nikdo nevěří?“

Charles upřeně hleděl na manžety svých rukávů; nezvedl oči, snažil se přimět čas, aby plynul rychleji.

„Víš co, pošli ke mně raději kněze, Charlesi. Ten snad plakat bude, i když třeba jen proto, že ho dojímá,když se někdo modlí.“

Charles beze slova vstal a vykročil ke dveřím.

„Charlesi?“ Adair vyletěl ze židle a padl na zem, bratrovi k nohám, a sevřel mu oběma rukama zápěstí.Charles cítil ten měkký vlhký tlak na své kůži a všechno se v něm převracelo odporem, ale Adair na němvisel tak zoufale, že se nemohl vymanit. „Přísahám, že jsem nevinen! Ten člověk se s ním chtěl sejít sáma zaplatil mi za to - já jsem ty peníze potřeboval -, co je na tom špatného? Otec byl už mrtvý, když jsemho pak našel! Vytáhl jsem mu dýku z těla, ale byl dávno mrtvý a já jsem utekl. Hrozně jsem se bál. Ach,pane na nebi! Já jsem nevinný, a oni mě teď zabijou a ty se jim v tom nepokusíš zabránit. Proč mi jenomnevěříš?“

Charles se na něj na chviličku zadíval, pak si vedle něj dřepl. „Nevěřím ti, Adaire, protože ty jsi bylvždycky sobec a lhář. Nevěřím ti, protože tě našli s nožem v ruce a ty jsi sám řekl, že za to můžeš…“ „Alejá jsem tím myslel jen to, že jsem mu domluvil schůzku s tím chlapem! Prosím tě, Charlesi, já tě snažně

prosím. “

Charles cítil, jak mu Adairovy prsty hnětou ruce. „Nevěřím ti, protože jsi měl v kapse kabátu ty peníze, co

jsi ukradl našemu otci z náprsenky. A byly od krve, Adaire, byla na nich krev našeho otce.“

„Ne, já jsem ho našel, jak tam leží, a vytáhl jsem mu tu dýku a chtěl jsem ty peníze zahodit, takže jsem jeumazal tou krví.,“ znělo to jako kňučení, „jenomže já jsem je potřeboval, Charlesi! Nedokázal jsem je jen tak zahodit. Ale udělal to ten druhý, ten -“

„Ten člověk, co ho nikdo neviděl.“ Charlesův hlas zněl dutě. „Nikdo, Addie! Ten člověk, co sis ho jenstvořil ve své mysli, když ti došlo, že nemáš dost kuráže k tomu, vzít si život ani podstoupit trest za tenzločin. Kdybys nevzal svoje přiznání zpátky, mohla se pro tebe najít aspoň nějaká milost.“

„Ale já jsem to neudělal!“

Jeho sevření povolilo. Charles si uvolnil jednu ruku a po-padl bratra pod krkem; pak zvedl palcem Adairovi

bradu tak, aby si viděli navzájem do očí. Adair měl tvář zmáčenou slzami a i z nosu mu kapalo; oči mělzarudlé krví a ze rtu mu visela tenká nitka slin a zvratků.

„Ale ano, udělal, Addie. Kéž ti Bůh odpustí a pak ti já odpustím

také, jestli to dokážu.“

Nechal Adairovu hlavu zase klesnout a napřímil se; z kapsy vytáhl dvě zlaté guineje. Pomalu a pečlivě je

položil před bratra na studenou podlahu. „Dej je katovi, až tě vyvedou na popraviště. Sbohem, Addie.“ Otevřel dveře do místnosti před celou. Dva strážní vzhlédli od karet a on se ještě otočil zpátky. Adair dálklečel na podlaze, světlo ohně mu barvilo hedvábnou vyšívanou vestu do stříbrna, drahou tkaninu kalhotdo zlatova; porcelánové knoflíky na kabátci se mu třpytily jako drahokamy. Zíral strnule na mince předsebou. Jediné, co si ještě na tomhle světě může koupit, je rychlá smrt.

Charles dovřel dveře a strážní jej vyprovodili ven do tmy a pachů města.

Následující den, Tyburn, předměstí Londýna

Thomas Goffe, poněkud nervózní pán v nemožné paruce, vyskočil, jako by ho píchli špendlíkem.

„Carmichaele! Pojďte sem, člověče!“

Na tribuně byla taková tlačenice, že Goffe si musel stoupnout na vachrlatou lavici a zamávat

kloboukem, aby si ho známý všiml.

Povedlo se; za chvíli už se k němu připojil velmi pohledný muž, který se v davu pohyboval s takovougrácií, že okolní lidé málem lezli jeden druhému na záda, jen aby mu poskytli co největší prostor, aby

mohl projít.

Na rozlehlé pláni pod nimi se mačkaly obrovské davy. I tady na tribuně sedělo na lavicích mnohogentlemanů; mluvili spolu s mírně horečnatým vzrušením a ti, kdo si nemohli tak dobré místo s výhledemdovolit, měnili dole svým přešlapováním louku v blátivou bažinku. Mezi nimi se prodírali pouliční prodavači

a nabízeli za penci laciné knížečky s nejzajímavějšími posledními zpověďmi odsouzených, jiní prodávali zkošíků s víkem slané i sladké pečivo. Všude kolem si pouliční bardové z plných plic vytyčovali zpěvemsvoje území jako soupeřící kohouti a podupávali do rytmu nohama, aby se aspoň trochu zahřáli. Kejklíři apolykači ohně se pro pár pencí naopak potili, zatímco mezi přihlížejícími se hemžila menší armáda kapsářů

a sytila se vyšívanými kapesníčky a šilinky. Bylo to celé jako jeden velký karneval. „Kde jste přišel k té monstrózní hrůze?“ zeptal se Carmichael. Goffe znejistěl. Dotkl se rukou klobouku, ale

Carmichael jen zlehka potřásl hlavou. Na druhý pokus si Goffe tázavě zatahal za bělostnou loknu parukya s výrazem nevěřícího ohromení sledoval, jak Carmichael zaujatě zvedl obočí.

„Ta je od Thompsona ze Strandu, Carmichaele. Sám jste mi tu firmu doporučil.“

„Opravdu? Tak to tedy šla jejich úroveň mezitím pěkně z kopce.“ Goffeovi spadla brada až na límec. „Jak

dlouho už tu jste?“

„To vám povím, už aspoň hodinu, jinak bych absolutně nenašel místo.“ Goffeovi zvedla hrdost na vlastnívýkon náladu. Vytáhl košík, který měl postavený mezi nohama, a celý rozzářený odklopil víko -Carmichaelovi se naskytl pohled na tři slibně vyhlížející láhve a dobrý tucet krásně vypečenýchvychladlých pájů. Usmál se a Goffe se malinko zarděl, když příteli podával po jednom od každého.Zklamat Carmichaela nebylo nic nesnadného. „A viděl jste ho už?“

Carmichael se nejdřív zhluboka napil, pak teprve odpověděl: „Jen jsem ho zahlédl, nic víc. Co je tamostatně taky k vidění? Vězeňská kára, čím dál víc zavalená všelijakým hnusem, co na něj lidi házejí, tucetstrážných a rakev. Přišel jsem zadem. Na cestě od Toweru je strašně moc lidí. Dovezou ho sem nejdřívtak za čtvrt hodiny.“

Goffe se pištivě zahihňal a zakousl se do páje. „Co myslíte, Carmichaele, jak to přijme? Vy jste už nad tímurčitě musel přemýšlet, když jste se s ním tak dlouho přátelil.“

Carmichael si smetl z rukávu drobečky těsta. „Nu ano, chudák

Lucius Adair. Jednou jsem potkal i lorda Keswicka, jeho otce, víte. To byl inteligentní člověk, penězi takyšetřit nemusel, jen se v něm po všech těch letech prožitých mimo dosah civilizace rozvinula jakási strašná

brutalita. Kdyby to byl můj otec, možná bych ho taky zabil.“

Goffe se plácl do stehna tak hlasitě, že i pánové o lavičku výš ucítili, jak dřevo pod tím úderemzavibrovalo. „Tedy Carmichaele! Vy byste mohl učit snad i ďábla!“ Sjel očima po Carmichaelově nóblmodrém kabátu. Po něčem takovém taky dávno toužil. „Ale Adairovy kapsy vám chybět budou,“ dodal užtišeji. Carmichael jen pokrčil rameny a znovu se s pohledem upřeným před sebe napil. Najednou natáhlkrk nepatrně dopředu a jako by strnul. Všímavému Goffeovi to samozřejmě neušlo. Zadíval se stejnýmsměrem a dvakrát za sebou naprázdno polkl. „Copak se děje? To už jedou?“

„Ne, to ještě ne. Ale vidíte toho muže o tři lavice níž, úplně na kraji?“

Goffe si otřel ústa a zadíval se tam. „Myslíte toho hubeného, zády k nám? Co vypadá jako pastor? Z

takového místa toho moc

neuvidí.“

„Ten člověk, milý Goffe,“ protáhl Carmichael, „to je Charles Penhaligon, a než dojíme ty vaše skvělé páje,bude z něj nový lord z Keswicku.“

„Ale ne!“ vydechl Goffe s neskrývaným potěšením. „Tak to je pan bratr! A jeho tedy taky znáte?“

„Viděl jsem ho asi dvakrát nebo třikrát. Je to takový podivín. Gentlemana hraje docela slušně, ale mněpřipadá tak trochu mimo. Pitvá mrtvá zvířata a říká tomu věda.“ Goffe se otřásl. „To je ale nechutná

famílie. A podívejte!

Támhle už asi uviděli káru. Tak to už nebude trvat dlouho, a pan baron Adair nám na tyburnské šibenicipěkně zatancuje!“

Dav se chvěl vzrušením, a čím víc lidí spatřilo procesí vedené vojáky od Toweru, tím víc pokřiku a hvízdání

se z řad diváků ozývalo. Kejklíři a zpěváci nechali svých představení a taky natahovali krky, aby něcozahlédli. Goffe postřehl u spodní části tribuny pěknou okatou ženu s vykasanými sukněmi. Pěsti mělazaťaté a rudě nabarvené rty pootevřené, jako by vrčela. Goffe se mimoděk olízl. „Taková událost přitáhne

i poběhlice, co?“

Carmichael přikývl. „Poprava šlechtice? No to víte, to jistě. To je přece svátek pro kdekoho.“

V Charlesově chování bylo opravdu něco kněžského. Napomáhal tomu dojmu jednak tmavý oděv a jednak

ostré rysy tváře a ledový pohled, jenž i v kolemjdoucích na ulici vzbuzoval pocit, že jsou podrobnězkoumáni, posuzováni a pak teprve propuštěni k odchodu. Všimla si ho i vypasená žena, která právěsestupovala dolů z vyšších řad tribuny; podívala se na jeho ruce, složené bezcílně na kolenou, využilatoho a hodila mu do klína jeden z letáčků, které roznášela. „Jenom za penci, drahoušku.“ Oslovený zvedlhlavu a ona se zarazila, když spatřila ledově modré oči a bledou tvář toho mladého muže, i jeho pevnou bradu s tmavým strništěm a ostře vysedlé lícní kosti. Hned se ale zase vzpamatovala. „Co slovo, to perla,pane, všechno přesně zapsáno během soudu. Hrozná vražda! A on pak ještě pořezal i služebnou, to víte?Málem ji taky zabil!“ Spiklenecky na něj mrkla.

„Já to nechci,“ řekl Charles.

„Ale no tak, chlapče, vždyť je to jen za penci.“ Prohrábla si rukou

lokny. Charles se na ni znovu podíval a cosi v jeho očích ji přimělo o krok ustoupit. Cosi neúprosného.„Řekl jsem, že to nechci.“

„No dobře, dobře,“ vyhrkla ta žena, popadla papír zpátky a hrnula se k růžolícímu tlouštíkovi, který už nani dychtivě mával mincí. Nemohla si ale pomoci a stejně se po tom člověku ještě ohlédla. Ta jehostrnulost byla uprostřed ostatních nedočkavců tak zvláštní.

Štíhlý mladík znovu složil ruce do klína a upíral zrak na manžety rukávů. Výkřiky a sílící hukot davu muprozradily, že vůz s odsouzeným už se blíží. Ze všech stran se ozýval povyk a smích. Pak hlasy umlkly,ticho se šířilo od šibenice jako kruhy na vodě. Charles zvedl hlavu. Jeho bratr Lucius Adair stál na katověkáře a na tu dálku vypadal menší. Před ním stál kněz ze žaláře. Addieho rty se pohybovaly, jako bynepřetržitě odříkával modlitbu, ale po chvíli zesílil hlas.

„Lidé dobří.,“ začal. Charlese napadlo, jestli ho Addie mezi ostatními zpozoroval. Ale vždyť je to jedno.Řekl jsem mu, že sem přijdu, a slib jsem splnil. Nespouštěl z té malé postavy oči.

Addiemu se vždycky líbilo, když se na něj lidé dívali. Tak teď si to může vychutnat. „Jdu na smrt jakoprovinilec.“ Ozval se souhlasný jásot a Adair měl co dělat, aby ho bylo slyšet i dál. „Nejsem ale vinenzločinem, z nějž mě nařkli.“ Dupot a kletby ze všech stran. Charles už ani nečekal, že by se bratr nynípřiznal. Lidé hučeli a pokřikovali. Charlesovo opovržení vlastním bratrem teď propuklo naplno. Udělal zjejich rodiny veřejnou zábavu, medvěda na řetězu. Když si Charles předtím hledal místo

k sezení, potkal ženu, která hrála na flašinet. Teď měl pocit, že ho ta pouťová odrhovačka do konceživota neopustí. A jeho bratr pokračoval: „Ano, zhřešil jsem. Neobviňuji nikoho jiného nežli sebe, a kéž seBůh smiluje nad mou duší!“

Teprve s posledními slovy zvedl hlas, který se zachvěl. Dav se rozdělil na ty, kteří jásali, a ty, kteří jejproklínali. Hlasitý smích i nadávky se vlnily nad hlavami diváků. Addie nastavil ruce, aby jej mohli spoutat,

a zdálo se, jako by se zapotácel. Charles polkl. Mezi ostatními si všiml muže, který se na něj upřenědíval. Adair už uniknout nemůže, ale dokázal bych se vytratit já? Mohl bych se vzdát titulu, který mipřipadne, až kat vykoná svou práci, a změnit si jméno. Ano, to bych mohl.

Kat musel Adaira přidržet, aby neupadl, a než mu přetáhl přes hlavu kuklu a nasadil oprátku, něco muzašeptal do ucha. Charles měl pocit, jako by mu popravčí kukla zakryla vlastní obličej. Hleděl na zlověstný

trojúhelník šibenice, viděl stovky, snad tisíce lidí kolem, ale zároveň jako by to všechno zmizelo a zbylajen ta černá tkanina, bolest od provazu zakousnutého za zády do zápěstí, tíha zatím volné smyčky kolemkrku, vlastní přerývaný dech přitahující látku ke rtům. A její puch, puch mnohých jiných lidí, doslovavyděšených k smrti.

Smyčka se pevně stáhla a Charles cítil, jak se mu vlastní dech zadrhl v hrdle, když bratrovy nohy začalykřečovitě kopat ve vzduchu. Zvedl ruku k límečku a povolil ho ve snaze pořádně se nadechnout. Všichnikolem něj teď nesnesitelně řičeli, dav se nechával unášet na vlnách euforie. Ten řev se mu v uších smísils divokým tepem vlastní krve. V ústech měl hořkou pachuť. Kat popadl Adaira za nohy a vší silou prudcetrhl. Charles cítil, jak se mu hrdlo stahuje ještě víc, jako kdyby mu nějaká neviditelná příšera tisklaprackami na jazylku, a čekal, kdy uslyší to prasknutí. Dvě minuty, možná i tři. Celá věčnost.

Zoufalé zmítání ustalo, lidé jásali a hvízdali a Charles teprve teď zalapal po dechu. Sklonil hlavu a čekal,

až se mu srdce uklidní.

Pak tělo sundali a kat hned začal provaz řezat na malé kousky a prodávat je všem, komu se podařiloprodrat dostatečně blízko.

Když Charles konečně dokázal znovu zvednout oči, spatřil, jak mrtvého právě převalují do rakve. Na ní se okamžitě usadil chlapík, kterého Charles letmo znal z přednášek anatomie. Jako když si pes hlídá kost.

Budou si mí známí lámat hlavu s pitváním mého bratra? Možná, chvilku. Jenže mrtvoly jsou vzácnost.

Takže se jim v tom ani nebudu pokoušet zabránit. Adair měl na sobě stejný semišový kabát a hedvábnouvestu jako včera večer; teď už jeho svršky náležejí katovi.

Charles se zhluboka nadechl a vstal. Davy už se pomalu rozcházely. Představení skončilo; bylo načase

vrátit se ke všedním, každodenním záležitostem.

Kdosi mu zaklepal na rameno. „Takže tohle z vás učinilo lorda Keswicka, pane?“

Charles k němu stočil ledové oči. „Cože?“

Chlap znejistěl a sjel pohledem přes Charlesovo rameno směrem, kde předtím seděli Carmichael a Goffe.„Jeden - támhle byl -říkal, že jste ten bratr, že to vy po něm zdědíte všechny ty peníze. Z toho nebude nic

dobrýho, z toho vašeho titulu.“ Potřásl hlavou. „Ale stejně už jste zdědil špatnou krev, že jo.“ V očích semu zablýsklo; na rtech mu seděl uslintaný hlad.

Charles si natahoval rukavice a ruce se mu při tom třásly jen nepatrně. To je zvláštní, jaké účinky majíemoce na fyzické tělo. To by mě zajímalo, co bych našel ve vlastní krvi, kdybych si ji teď hned mohl sám

odebrat.

„To se zmýlil,“ řekl a neochvějně se na toho chlapa díval. Ten se přestal usmívat a znejistěl, snad i dostalstrach. „Tak to se omlouvám, pane. A odpusťte mi to vyptávání. Určitě jste se mnou zajedno. To víte, otom si všichni budou ještě dlouho vykládat.“

„To jistě, a je mi líto lorda Keswicka, že s tím musí být

spojován.“

„Přesně, pane. Ještě jednou se hluboce omlouvám, pane.“ Charles vykročil, ale chlap na něj ještě zavolal:

„A jak se teda jmenujete, pane?“

Charles vteřinu mlčel. „Já jsem Gabriel Crowther,“ řekl pak a zmizel mezi lidmi.

Léto roku 1783 bylo ohromující a zlověstné a taky plné zvláštních úkazů; krom děsivých povětroňů abouřek, které lekaly lidi v kdekterém hrabství, visel celé týdny nad naší vlastí i nad celou Evropou adokonce i nad okolními moři podivný opar nebo kouř, který působil vskutku velmi kromobyčejně,nepodoben ničemu, co lidstvo pamatuje. Dle svého deníku jsem zjistil, že tento podivný jev trval ode dne

23. června až do 20. července včetně, přičemž vítr během té doby stáčel se každou chvíli jinam, avšak neučinil v povětří pražádné změny. Gilbert White, Historie přírody a starobylých

památek Selbornu, 1789

Univerzity nevyučují všechno, a proto musejí lékaři vyhledávat staré báby, cikány, kouzelníky, kočovnétlupy, životem protřelé zbojníky a podobné vyvržence a učit se

i od nich. Znalosti spočívají ve zkušenostech.

Theophrastus von Hohenheim (1493/4-1541), známý též jako Paracelsus

ČÁST I

Úterý 1. července 1783, Ostrov sv. Herberta, jezero Derwent Water, Cumberland Ještě jedno tělo navíc? Jaké tělo navíc, co tím myslíte?“ Paní Hetty Briggsová promluvila o něco hlasitěji, než zamýšlela, a její hlas se v polorozpadlé kapli rozezněl mnohonásobnou ozvěnou.

Majordomus svěsil hlavu. Nevěděl, co by k tomu ještě měl dodat. Chvíli bylo ticho a jen horký vítr, kterýletos tak trápil celou Anglii, třásl korunami stromů. I přes to

všudypřítomné teplo se paní Briggsová otřásla. Dotkla se majordomovy paže a už mnohem tišeji řekla:

„Omlouvám se,

Gribbene. Myslím, že bude lepší, když mi to ukážete.“

Otočila se a vzpomněla si na ty dva další lidi, kteří ji doprovodili na tenhle malý ostrov, součást manželova

panství, rozkládajícího se v Cumberlandu, v kraji kopců a jezer. Stáli předtím opodál, když mluvila sesvým služebným, ale teď se dívali přímo na ni. Pan Sturgess byl takzvaný místní soudce, tedy něco mezipolicejním soudcem a starostou, a paní Briggsová byla najednou náramně ráda, že byl ochoten je semdoprovodit. Paní, tedy přesněji vicehraběnka Margaret von Bolsenheim, oblečená na takový výlet přesjezero a návštěvu zříceniny až příliš honosně, byla jejím letním hostem. Stála opodál jako socha s lehcepootevřenými rty a oči se jí blýskaly.

„Chtěla jsem říci,“ ozvala se paní Briggsová, „že byste to měl možná ukázat nám všem.“

Paní Briggsová nikdy nepovažovala vlastnictví Ostrova svatého Herberta za nic zvláštního. Byla to prostějen jedna součást panství, které její manžel koupil, stejně jako zahrada obehnaná zdí za hlavní budovousídla Silverside nebo jako travnaté plochy před sídlem, svažující se k jezeru. A stejně jako ony pro niostrov představoval čistě zdobný prvek. Byl jako stvořený k příjemnému pikniku a byl oblíbený díkykrásným výhledům na okolní kopce, které se z něj naskýtaly. Zřícenina staré kaple mu navíc dodávalaromantickou atmosféru a malebnost, již návštěvníci zdejšího kraje tolik vyhledávali. Vědělo se, že paníBriggsová nic nenamítá, když lidé, ať už přespolní nebo místní, přirazí s loďkou ke břehu posetémuoblázky, a mnozí toho vskutku využívali a jezdili třeba s deskami plnými čtvrtek papíru a pokoušeli sezachytit zdejší zajímavou scenerii. Jedinou starostí paní Briggsové ohledně toho ostrůvku byla právěkaple, opuštěná už

o dobrých sto let dříve, než tyto pozemky získal její manžel. Nacházela se v ní totiž hrobka sira Luka deBeaufoye, prvního hraběte Grety, a jeho choti. Odpočívali tam už od poloviny patnáctého století a zdikolem nich se pomalu hroutily. Na jednu stranu měla paní Briggsová za to, že po třech stech letech už byje opravdu nikdo neměl vyrušovat z věčného spánku, ale na druhou stranu jí taky bylo jasné, že jednohodne se kaple prostě zhroutí, a až se to stane, padající zdivo rozbije i hrobku a jejich kosti pak skončí vblátě a hlíně. A to jí taky nepřipadalo správné.

Nahlas o svých úvahách poprvé promluvila před několika dny na Silverside, když hrála karty svicehraběnkou, jejím synem a panem Sturgessem. Vicehraběnka prohlásila, že jí to místo odjakživapřipadalo jako stvořené pro romantický letohrádek. „Jenže to tam působí natolik středověce, že tomumístní běžně říkají Ostrov kostí,“ dodala a sklopila vějíř karet. „Dejte hraběte Gretu a jeho choť převézt do

kostela v Crosthwaite - to je daleko vhodnější - a začnou tomu říkat nějak příhodněji. Třeba Briggsůvostrov,“ zachichotala se kratince. Pan Sturgess s ní bezvýhradně souhlasil. Vicehraběnčin syn Felix přispělk celé konverzaci jen dlouhým zívnutím.

Paní Briggsová se domnívala, že se na to téma po kartách zase zapomene, ale další den dopoledne se na

Silverside objevil pan Sturgess se zprávou, že farář z Crosthwaite se s velkým potěšením ujme hrobu akostí v něm uložených a poskytne siru Lukovi a jeho paní místo odpočinku na vysvěcené půdě.Vicehraběnka začala okamžitě spřádat plány na stavbu letohrádku. Paní Briggsová si nebyla tak docelajistá, že je nutné něco tam stavět, a jen v duchu doufala, že vicehraběnka nakonec odjede i se synem zeSilverside dřív, než stačí realizovat něco z těch rádoby gotických zázraků, jimiž už zaplnila snad celýskicář.

Vicehraběnka se nyní svižně hrnula k hrobce a paní Briggsovou nechala, ať se vydá za ní. Když ji míjela,paní Briggsová si všimla, jak má zarudlé tváře. Spěchala ke dvěma dělníkům, kterým se právě poznačném úsilí povedlo odsunout víko hrobky. Oba ti hubení, nepříjemně se tvářící chlapíci stáli nad zejícím

otvorem jako kajícníci se sklopenou hlavou a s čapkami v rukou. Vicehraběnčina tmavomodrá sukně sesmýkala po kamenné dlažbě a rozmetala suché listí z loňského podzimu. Vicehraběnka se pohybovalarychlými kroky a se vzpřímenými zády - chůzi měla vytříbenou k dokonalosti už od mládí, jistě vlivemmnožství štědře placených tanečních mistrů, takže působila dojmem, že od jednoho místa ke druhému pluje na vlnách nějaké neslyšné hudby. Dělníkům u hrobky to nejprve připadalo, jako by se z olověnéhosevření vitrážových oken v kostele v Crosthwaite osvobodila některá z těch krásných svatých, ale subývající vzdáleností té postavě a hlavně tváři viditelně přibývalo věku. Kráčela sem mladá a ladná apostupně se ukazovaly detailní rysy asi čtyřicetileté ženy, jejíž oděv a držení těla možná vyjadřovaly vícmarné naděje než moudrosti.

Paní Briggsová stočila zrak k tesaným podobiznám sira Luka a jeho choti. Ty kamenné tváře už bylyomšelé a obroušené deštěm a sněhem, a tak oba šlechtici vyhlíželi unaveně a jako by už sami toužili poútulnějším loži. Ruce měli složené na hrudi na znamení modlitby. U nohou paní hraběnky se choulil chrt salabastrovým čumákem a ušima staženýma dozadu; vedle hraběte zase seděl menší lev s hřívou složenou

z umně proplétaných tesaných loken.

Paní Briggsové to připomnělo styl, jakým se nechává česat Felix von Bolsenheim. Mladík se k jejichskupince nepřipojil, ráno pronesl poznámku o matčině morbidnosti, popadl luk a šípy a vypravil se radějido vřesovišť na králíky. Lady Greta měla tváře vypouklé jako jablíčka; lord vousy a dlouhý nos. Paní

Briggsová nedávno darovala novému muzeu v Keswicku portrét tohoto gentlemana ze silversideské

sbírky. Vždycky měla pocit, že s ní ten člověk z obrazu v ničem nesouhlasí, a byla ráda, že se ho zbavila, ikdyž posledních třicet let byl stejně zastrčený v méně používané chodbě horního patra. Ten namalovanýobličej v ní prostě vzbuzoval dojem, že mlčky zuří, když vidí, že jeho pozemky a majetek se nyní nacházejí

v rukou člověka, který začínal jako prachsprostý úředník.

Vicehraběnka došla až k okraji hrobky, nahlédla do ní, slabě vyjekla a spěchala pryč. Paní Briggsová setedy k tmavému otvoru přibližovala opatrněji; i hlavu naklonila s menší dávkou dychtivosti a poklidněji;pan Sturgess jí při tom stál po boku. Spatřila dvě dřevěné rakve, jak ostatně napovídaly i dva kamennéreliéfy. Přestože byly viditelně

ztrouchnivělé, držely ještě pohromadě. Napříč přes ně ovšem leželo to tělo navíc, mrtvola, která se zdálajaksi nepatřičná dokonce i v nitru hrobky. Ležela tam zkroucená, s hlavou u kolenou, tělo jako potaženévydělanou starou kůží, oblečení vyrudlé, ústa

doširoka rozšklebená. Ve vzduchu visela nasládlá pachuť. Dokonce i pan Sturgess zbledl a paní Briggsovási až teď uvědomila, že si okusuje palec. Napadlo ji, že si toho možná všimla i vicehraběnka, a zamračila

se na ni.

Chvíli všichni mlčeli. Paní

Briggsová slyšela, jak kdesi nad hřebenem Walla Crag křičí káně a jak ve svazích na protější straně jezeradřevorubci rytmicky buší sekerami.

„To je tedy vskutku zarážející,“ zmohla se konečně na pár slov.

„Co bychom měli udělat?“ ptala se vicehraběnka s pohledem upřeným do neurčita. „Pane Sturgessi, vyjste místní soudce, víte o různých událostech. Nenapadá vás, kdo by mohl být tenhle člověk?“

„To vám opravdu říci nedokážu, madam.“ Ustoupil o krok; přemýšlel. „Ten mrtvý může být skoro stejnětak starý jako ti dva, na kterých leží, nebo taky mohl umřít třeba před pár lety. Kdo by to poznal a jak?Ale možná by mohl odpočívat na Silverside, než se pokusíme něco zjistit, co myslíte, paní Briggsová?Někdo z našich občanů by se mohl rozpomenout na někoho, kdo zmizel beze stopy, i když osobně si zasvůj pobyt tady žádný podobný případ nepamatuji. Ale i když nezjistíme, kdo by to mohl být, pak sedomnívám, že farář z kostela Crosthwaite mu poskytne alespoň křesťanský pohřeb. Jinak už nevím, codalšího by se ještě dalo udělat.“

„Možná bychom měli poslat pro

mého bratra,“ řekla vicehraběnka tiše a pak, když viděla, že se na ni ostatní dívají, dodala: „Víte,

Charles studoval anatomii a proslavil se tím, jak dokáže z mrtvoly vyčíst nejrůznější informace. Tohle byho mohlo zajímat. Byla byste tak laskava a pozvala ho sem, paní Briggsová? A ještě existuje jedna dáma,nyní je to vdova, která s mým bratrem ty, ehm, neobvyklé zájmy zřejmě sdílí. I tu byste asi měla pozvat.Mohli by sem oba dorazit právě včas na tu vaši slavnost, pokud by vám nevadilo připlatit za opravdu

rychlého posla.“

„Ale jistě, paní vicehraběnko, když si to přejete, na Silverside budou oba vřele vítáni.“

„Z novin vím, že můj bratr nyní žije v Sussexu a používá jméno Gabriel Crowther. Jméno té dámy, jež s

ním spolupracuje, je Harriet Westermanová.“

Pondělí 7. července, Caveley Park poblíž Hartswoodu, Sussex

na Caveley zběsilou rychlostí a koně zbroceného potem předal štolbovi beze slova. Když ho uvedli dosalonu, kde se paní Harriet Westermanová právě věnovala účetním knihám, využil výhody jejich dlouhého

neformálního přátelství a neomaleně sebou hodil na pohovku u zadní stěny a jen znechuceně zíral nakoberec. Jestli si vůbec všiml, že jen pár kroků od něj sedí u stolku nad nějakou úlohou i synek paníWestermanové se svým učitelem, rozhodně to na sobě nedal znát. Harriet zvedla hlavu od svých listin jen

na tak dlouho, aby vyhodnotila jeho výraz, a když promluvila, už se zase věnovala psaní. „Pane Quinci,zdá se, že pan Crowther dnes právě neoplývá společenskou náladou. Snad byste mohli se Stephenempokračovat ve výuce v knihovně, viďte?“

Pan Quince, postavou i výrazem v obličeji nápadně podobný vejci, které se naučilo, jak se váže vázanka,poslušně vstal, posbíral knihy svého žáčka, uklonil se a zamířil ke dveřím. Stephen se vydal za ním, aleohlížel se při tom poněkud vzdorovitě po matce. Ta si toho všimla a usmála se na něj. „Jen jdi, mladýmuži. A dej si na těch počtech záležet. Já zrovna dnes vidím, jak jsem je sama kdysi studovala přílišnepozorně.“ Chlapec hlasitě vzdychl a se svěšenými rameny, ale přece jen bez námitek následoval pana

Quince.

Harriet se znovu zahleděla do stránek účetní knihy a teprve teď si všimla, že se jí na posledním řádkupodařilo rozmáznout okrajem rukávu inkoust. „Odkdy jsem začala být v zacházení s psacími potřebami tak

nemožná?“ řekla si spíš sama pro sebe než k návštěvníkovi a pokusila se vysát tu skvrnku kapesníčkem.Jenže ji spíš ještě zvětšila. „Když jsem nosila smutek, tak to aspoň nebývalo tolik vidět. Zato teď se na měpaní Heathcoteová za něco podobného mračí týden co týden.“ Když viděla, že Crowther jen dál zasmušilehledí na koberec, odhrnula si uvolněnou ryšavou loknu zpátky za ucho a věcně podotkla: „Čerstvé vydání

Advertiseru je pod polštářem po vaší pravici, Crowthere.“ A oči už při tom měla zase zabodnuté doúčetních záznamů.

Harriet Westermanová byla vdovou už nějakých dvacet měsíců a začínala si pomalu na svůj žal zvykat.Smuteční šaty s lítostí odložila podle zvyku rok poté, co zavraždili jejího manžela. I potom ještě půl rokunosila jen tlumené, nevýrazné odstíny, ale když jaro roku 1783 začalo předvádět jasnou zeleň mladéhobřezového listí a v živých plotech zazářily první hlohové kvítky, cítila, že už by se zase měla vrátit kbarvám, které nosívala jako spokojená manželka a matka. Bylo to důležité.

Manželova úspěšná kariéra kapitána královských námořních sil jim vynesla krásné panství a to bylo nutnoi nadále spravovat. Harriet si uvědomovala, že služebnictvo k ní přiběhne ochotněji a svižněji, když senemusí obávat, že ji ruší v jejím zármutku. Chtěla, aby její dvě děti, Stephen a maličká Anne, vyrůstalyšťastně, a věděla, že k tomu potřebují vidět ve vlastní matce vzor té radosti ze života a aktivity. Smutečníprsten nosila na levé ruce dohromady se snubním. Byl dostatečně drobný, takže se dal vnímat jako čistěosobní slabůstka, a ona se snažila udržet pod kontrolou svůj zvyk otáčet jím sem a tam, když se někdy osamotě hluboce zamyslela. Obyvatelé Hartswoodu, její rodina i přátelé si s úlevou všimli, že se paníWestermanová viditelně zotavuje.

Ve svém soucitu a snaze poskytnout jí podporu a útěchu ji známí i blízcí občas spíš zraňovali. Harrietnikdy předtím nenapadlo, jak nechápaví mohou jinak milí lidé někdy být. Někteří se zmiňovali

o tom, že to má asi jednodušší než jiné vdovy, protože byla stejně zvyklá, že pracovní povinnosti nutilyjejího manžela trávit dlouhá období na moři. Jako kdyby očekávali, že Harriet čas od času snad izapomene, že její muž není ve službě, ale mrtvý. Jiní zase naznačovali, že by jejího chotě jistě těšilo, že je

stále mladá a krásná, a že se tak může snadno zalíbit jinému muži, který by jej mohl nahradit. Dokázalase v takových chvílích ovládnout; zpočátku spíš jen ze zoufalství, kdy v hloubi svého žalu takové řeči sotvavnímala. Později se naučila nasadit rezignovaný úsměv a mlčet, i když při tom třeba zarývala nehty dodlaní. I tak už měla pověst nekonvenční ženy, a proto se ji snažila nepřiživovat, i když by se jí

jistě ulevilo, kdyby mohla pustit jazyk z opratí. Společnost by se od ní začala odtahovat, kdybyneprojevovala dostatečně

bezúhonné způsoby, a to by zase mělo neblahý vliv na její rodinu, přátele i na chod celého panství.

Zato Gabriela Crowthera tyhle společenské záležitosti nikdy netrápily. Navštěvoval zde v okolí pouze dvěsídla, Harrietin Caveley Park a Thornleigh Hall, domov mladého hraběte ze Sussexu, jeho poručníka arodinu. Zde Crowther nacházel lidi, jejichž společnost byl schopen tolerovat, nebo z ní občas dokonce míti určitý požitek, ale nikým dalším z místní honorace se absolutně nezabýval. Všechny ostatní ignoroval, akdyž to nestačilo, uměl být i dost neurvalý. Tahle strategie zabírala a poskytovala mu dostatek volnéhočasu, který potřeboval k tomu, aby se mohl v klidu věnovat svému anatomickému bádání.

Harriet dopsala úhledným písmem další sloupec čísel, pak se zachmuřila, když výsledná suma nevypadalatak, jak očekávala, a zakroutila mimoděk smutečním prstenem. Crowther si už dávno všiml, jak Harrietněkdy zatíná pěsti, když kolem ní krouží místní dámy a štěbetají o překot; taky jí už nevybíravě řekl, abynebyla blázen a nevšímala si jich. Asi před týdnem se jedna vdaná panička z městečka Pulboroughvytasila s nápadem zarecitovat paní Westermanové jistou pasáž pro útěchu z jakési knížky, kterou se kvůli

„té chudince vdově“ dokonce naučila nazpaměť a byla za to na sebe patřičně hrdá. A navíc to bohuželučinila v Crowtherově přítomnosti. Když skončila a upřela na Harriet dojatě zvlhlý pohled plný zvědavosti,Crowther opřel špičky prstů o sebe a promluvil pomalým chladným hlasem. Pro všechny kromě obyvatelThornleigh Hallu a Caveley byl zvuk jeho hlasu něčím novým a neznámým, ale v té chvíli se z jehotenkých rtů linula tak ničivá kritika logiky a literární kvality onoho textu, že dotyčná panička hnedzatoužila, aby snad raději náhle oněměl, zatímco jejímu manželovi vrtalo hlavou, zda ho nevyzvat nasouboj.

Sestra paní Westermanové Rachel a poručník hraběte ze Sussexu pan Graves se do toho taktně vložili. Abyli tak šikovní, že celá skupinka za chvíli ani neměla dojem, že by došlo k nějakým urážkám, a panmanžel se mohl poklidně vrátit k předchozí debatě. Stejně se však nějaké řeči o tom incidentu muselyrozšířit, protože od té doby se už nikdo nepokusil pomáhat čerstvé vdově nějakými moudrými citáty, tedyalespoň ne v situaci, kdy by to mohl byť jen náhodou zaslechnout pan Crowther.

Harriet po chvíli zaslechla z pohovky pohrdavé odfrknutí a znovu zvedla hlavu. Crowther si četl vnovinách, které od sebe nataženou paží nevěřícně

oddaloval, a ohrnoval při tom ret.

„Předpokládám, že čtete ten

článek z Paříže o příčinách toho podivného počasí, co nás v poslední době sužuje.“

„Přesně tak, madam.“ Odmlčel se a Harriet se na něj dál dívala. „Nechcete mi vysvětlit, jak jste to taktrefně uhodla?“

Harriet zvedla obočí. „To nebylo žádné hádání, Crowthere. Zprávy

o bojích s Francouzi čtete a ani u toho nehnete brvou, zprávy ode dvora nebo o umění nečtete vůbec azprávy o zločinech a vraždách čtete s otrávenou přezíravostí. Takhle podráždit vás může jedině autorčlánku z oblasti přírodní filozofie, který se dopustí nějakého závěru, s nímž naprosto nesouhlasíte.“

Crowther se zahleděl zpátky do novin a zabručel: „Mám dobrý důvod se na toho korespondenta hněvat.Začíná vcelku slušně, poslouchejte: Není tedy divu, že lidé snadno dospívají

ke všelijakým závěrům, když vidí, jak slunce zbarvené doruda vrhá jen slabé světlo a přitom způsobuje vovzduší rozpálený žár. Ano, tak tomu skutečně je - a to chápe i ten pisatel. Avšak skočit hned nato květě: To ovšem není nic jiného než zcela přirozený účinek žhavého slunečního svitu po dlouhém obdobísilných dešťů, to už je nesmysl. Vlhkou mlhu zná přece každé děcko. Ale v letošním létě není ve vzduchu

vlhkosti ani za mák.“

Harriet vstala od stolu a přešla k francouzskému oknu skýtajícímu výhled na trávníky a okrasné keře nazápadní straně domu; jednu ruku si založila za záda. Tráva byla žlutá a povadlá. Harriet měla pocit, jakoby se její dům od příjemně chladivého jara scvrkl a vybledl. Jako by v něm nemohla dýchat, jako by ji svíral, jako by se jí nedostávalo čistého vzduchu; léto lapalo po dechu v závanech horkého větru tu a tamrozčísnutého náhlým bleskem, jako dítě

v horečce.

„Je to opravdu nepříjemné; takové vedro a ten vyprahlý vítr, který spaluje listí přímo na stromech apráská dveřmi, ale vůbec neulevuje od té divné suché mlhy.“ Odvrátila se od okna a přecházela sem atam po salonu. „Už mi v tom úpalu zkolabovali tři lidé při práci, a přitom slunce samotné je sotva vidět.Když se tedy vysmíváte vysvětlení toho gentlemana, jak potom zní to vaše?“

Crowther pokrčil rameny. „To, že vám nemohu nabídnout nějakou alternativu, ještě neznamená, že jen

tak spolknu kdejaký žvást, na který narazím. Když si ovšem vzpomenu na ty zprávy o letošních

zemětřeseních v Itálii, vzbuzuje to ve mně podezření, že by příčinou mohla být hmota, která při takovýchudálostech bývá vyvrhována ze země. Vezměte si třeba ten sirnatý zápach ve vzduchu.“

Harriet se zastavila a nasála vzduch do nosu. Pak přikývla: „Na tom něco je. Paní Heathcoteová jepřesvědčená, že je to pach satana, který vylézá z pekel a dýchá na naši zem. Opakuje to každé ráno,když mi servíruje kávu, a stěžuje si, že všechno mosazné kování v domě ztrácí lesk tak rychle, že jeslužebné nestačí leštit. Mohla by mít tak vzdálená zemětřesení na svědomí i ty bouřky, kterých jsme vposlední době také svědky?“

Crowther zabořil hlavu do náprsenky. „My Angličané

prostě musíme dělat z počasí velikou záhadu. Bouřky bývají každý rok, ale stejně je zarputileprohlašujeme za posly apokalypsy a tváříme se, jako bychom blesk viděli prvně v životě. To, že se dvěvěci stanou naráz, ještě neznamená, že mají také stejnou příčinu.“ Harriet si položila dlaň na čelo. „Letos

jsou neobvykle prudké, ale

budiž, pane. Ani já se kvůli nim nehodlám schovávat pod oltářem v kostele. Kdyby mi ale někdo nabídlproti tomuhle počasí nějaký čarodějný lektvar, neváhala bych jej vyzkoušet. Mě to tak deprimuje,Crowthere. Připadám si, jako bych na ramenou vláčela pytel mouky, kamkoli se hnu. A přitom se musímpořád tvářit vesele.“ Uvědomila si, že se na ni Crowther dívá zpod převislých víček s jakousi úzkostlivou

pozorností.

Pokračovala v chůzi a dodala trochu bezstarostněji: „Ale povězte mi raději, co vás k nám dnes vlastněpřivedlo v takové

nenáladě?“

Crowther odložil noviny. „Dnes ráno se mi dostalo té cti, že jsem přes okno viděl, jak můj dům místníukazovali tlupě jakýchsi lidí, kteří tudy jen projížděli nejspíš někam za zábavou, a evidentně jsem byloznačován za kuriozitu zdejšího kraje, jako nějaká vousatá žena na pouti.“

Harriet se otočila, a to tak prudce, že její naškrobené sukně až nadskočily, jak se snažily s tím pohybemhonem vyrovnat. „Vy přece jste kuriozita, Crowthere,“ řekla a založila ruce na prsou. „Měl jste na ně zokna ještě zašermovat skalpelem. Vypili by pak U Medvěda a koruny soudek té nejlepší brandy, aby sinapravili pocuchané nervy, a vy byste mohl dostat od Michaelse nějaké to procento za zprostředkování

dobrého obchodu.“

Usadila se s hedvábným šustěním do křesílka naproti němu a opřela se, aby se jí lépe dýchalo. Trošku jitrápilo svědomí, že Crowthera takhle nutí vylézat z dobrovolné izolace. Před třemi lety ho přemluvila, abyjí pomohl při zkoumání jistých událostí na Thornleigh Hallu. Šlo o několik záhadných úmrtí a do celéhopřípadu se zamotala i Crowtherova rodinná historie, která vyšla na světlo a probírala se

i v novinách. Přesto se jim dvěma podařilo ochránit současného mladinkého hraběte a jeho sestru anavrátit jim právo na majetek Thornleighů, který pak začali spravovat jejich poručníci. Stálo je to mnohé a

také už to nebyli stejní lidé jako dřív, ale Harriet žádného z těch činů a rozhodnutí v nejmenšímnelitovala.

„Stejně ale my máme v tomto ohledu štěstí. Gravesovi a paní Serviceové nezbývá než provádět dámy apány po Thornleigh Hallu několikrát do týdne a jen mlčky přihlížet, jak zvědaví návštěvníci zkoumají podlahu, jestli na ní ještě nenajdou nějaké stopy krve.“

„Proč? Mohou přece klidně zamknout bránu.“

„Ale Crowthere, jak by mohli? Je jejich povinností nechat se okukovat.“

Další úvahy o peripetiích, které musí rodina hraběte ze Sussexu snášet, přerušila paní

Heathcoteová, když otevřela dveře a vstoupila s dopisem na tácku. Podala jej poněkud neočekávaně

Crowtherovi. Paní Heathcoteová byla na Caveley hospodyní od dob, kdy Westermanovi sídlo koupili, a jak

paní Westermanovou, tak i její sestru považovala za dobré duše, které je jen třeba občas usměrnit ařádně se o ně starat. A to, že nyní podobně pohlížela i na pana Crowthera, bylo jasné znamení, že ho užvnímá skoro jako součást rodiny.

„Tak jsme vás přece jen našli. Přišel vám expresní list a Hannah napadlo, že byste mohl být tady, kdyžjste z domu ráno vyrazil jako střela, a tak ho přinesla sem. Nabídla bych vám kávu, ale když ta by vásještě víc rozdurdila. Možná byste si měl radši dát pár kapek té tinktury na zklidnění nervů od slečnyRachel, ať se vám zase zlepší nálada. A ještě mi povězte, ráčíte poobědvat s námi, nebo má Hannahraději něco připravit?“

Crowther si uvědomil, že byl na svou hospodyni Hannah asi moc příkrý, než odešel z domu, a že je teď zato takhle symbolicky trestán. Vzal si dopis a otevřel ho; snažil se při tom nevnímat Harrietin potlačovaný

smích i kamenný pohled paní Heathcoteové.

„Myslím, že těch kapek se milerád vzdám, paní

Heathcoteová,“ řekl se sklopenýma očima. „Vyřiďte Hannah mé díky

i omluvu. A že poobědvám tady, pokud j sem tu vítán.“

Harriet jen s úsměvem mávla rukou a paní Heathcoteová, povzbuzená Crowtherovou ukázkou toho, jak se

umí přezdvořile chovat, přikyvovala. „Výborně, pane. Vždyť vy sám dobře víte, že Hannah má i jiné práce

víc než dost.“ A odplula z místnosti jako čtyřicetikanonová fregata

s napjatými plachtami.

Když se za ní zavřely dveře, Harriet se rozesmála tak, že jí to vehnalo slzy do očí, a Crowther zatím četllist. Když se konečně uklidnila, zeptala se ho: „Jakoupak extra práci to té chudince Hannah přiděláváte,Crowthere? Začala už aspoň konečně litovat, že k vám nastoupila do služby?“

„Tu a tam toho určitě lituje,“ odpověděl, ale četl přitom dál. „Nedávno mi přišlo z Londýna pár vzorků,které jsem si objednal, ale byly kvůli tomu horku už zkažené. Po vědecké stránce na nich nebylo niczajímavého a později mi bylo řečeno, že dostat puch rozkladu z čalounění a závěsů v pracovně byloneuvěřitelně pracné.“

To přiznání vyvolalo u Harriet novou vlnu smíchu, takže trvalo ještě hodnou chvíli, než se ho konečněmohla zeptat, co že to dostal za dopis. Crowtherova odpověď ji rychle utišila. Měl ve tváři udivený výraz,obočí zdvižené, a četl tu zprávu už poněkolikáté, s hlavou skloněnou na stranu, jako kdyby si sám nebyljist tím, co na papíře vidí.

„Je to žádost a vy jste v ní zahrnuta rovněž - abych se vydal do jezerního kraje poblíž Keswicku. Másestra, vicehraběnka Margaret von Bolsenheim, právě se svým synem pobývá v našem bývalém sídle jako

host současných majitelů. A našli nějakého mrtvého.“

Harriet byla rozhodnutá během chvíle. Odešla se převléknout k obědu a také sdělit sestře, že hodláneprodleně odcestovat do Cumberlandu. To pozvání ji potěšilo. Nikdy v tom kraji ještě nebyla a v horkémpočasí jí domácí povinnosti připadaly ještě protivnější a víc svazující. Jenže každá radost něco stojí aHarriet si byla jistá, že v tomto případě si tu cenu vybere její sestra.

Rachel Trenchová byla miláčkem celého Hartswoodu. Byla vzorem všeho, čím by mladá žena měla být;hezounká, okouzlující, veselá a její chování nikdy nepřekročilo hranice toho, co se pro ni a její životní postavení slušelo. Četla romány, ale nemluvila o nich přespříliš. Měla ráda hudbu a uměla i docela hezkyzpívat, ale nikdy se svým talentem vysloveně nechlubila. Pouze její poněkud svéráznou sestru lidé občaspovažovali tak trochu za výstřední a někteří se obávali, že

i jinak dokonalý charakter slečny Trenchové by tím mohl být poskvrněn, když s ní už taková léta žije podjednou střechou. Nicméně v roce 1780, v témže roce, kdy si Harriet vynutila seznámení s Crowtherem, se

Rachel seznámila s mladým a pohledným právníkem z Pulborough, s panem Danielem Clodem. I on se

od té doby podílel na dobrodružstvích Harrietiny rodiny a byl přítomen i posledním okamžikům života

kapitána Westermana. Vzájemná náklonnost mezi Rachel a Danielem neutuchala, a když Harriet odložila

smutek, oznámili mladí lidé zásnuby. Všichni v sousedství Caveley si oddechli úlevou. Možná se někteřílidé domnívali, že si Rachel mohla počkat na někoho, kdo by se k ní hodil víc, ale všichni do jednoho seshodovali v tom, že pro ni bude nejlepší, když se z Caveley odstěhuje. Pan Clode byl takříkajíc odnikud,jeho rodiče téměř nikdo neznal, ale v současné době spravoval jako notář a právník obrovské jměníhraběte ze Sussexu, a tak si ho společnost všímala čím dál víc a obecně se věřilo, že svatba s Rachel mudodá i tu poslední chybějící vrstvičku společenského lesku.

Skromná Rachel, ovšem hrdá na sestřinu kuráž, se však až bolestně zabývala názory svého okolí. Harrietvěděla, že jí nejde o sebe, alespoň ne příliš; Rachel si dělala starosti o Harrietiny děti

o svého synovce a neteř, nebyla si jistá, jaký vliv může mít na budoucnost dětí reputace jejich matky.Harriet toto břemeno v podobě nesouhlasně vykulených sestřiných očí značně iritovalo. Zvlášť proto, žeměla sklon zlobit se právě ve chvílích, kdy se sama cítila provinile, jak jí i Crowther občas připomenul.Harriet věděla, že to Rachel zraňuje, když svou sestru vídá jako populární postavičku četných rádobysenzačních pamfletů, a že se chvěje, když se o ní někdo zmíní jako

o sestře „té paní Westermanové“. Bylo tedy víc než nepravděpodobné, že by Rachel s radostí uvítala

zprávu, že má

Harriet v úmyslu okamžitě odjet kamsi sto mil daleko, aby si tam prohlédla nějakou mrtvolu.

Harriet našla Rachel v jejím pokoji, jak píše dopis, zřejmě svému snoubenci. Měla radost, že jejich vztah nyní řádně zpečetěný zásnubami - je tak vřelý, že si píšou

i dopisy, přestože se vídají obden. Využila tedy tématu korespondence, aby tak mohla aspoň oddálit

zmínku

o plánované cestě, a optala se sestry na obsah dopisu.

Rachel se na sestru usmála a řekla živě: „Daniel už se nemůže dočkat, až si dohodneme datum svatby.Tak mu píšu, aby byl trpělivý.“

„Ale proč, proboha?“ podivila se Harriet. „Smutek už přece nedržíme. Provdej se za něj, kdy chceš. Jájsem si vždycky říkala, že takový konec září je pro svatbu jako stvořený. Pak můžete první společnou zimu

strávit zamčení ve svých pokojích, dokud se jeden z vás nenabaží společnosti toho druhého.“

Rachel odložila brk. „Já doufám, že se jeho společnosti nenabažím nikdy.“ Přešla ke křeslu, kam se

usadila její sestra, klekla jí k nohám a vzala její ruce do svých. Harriet se na ni dívala, na její zlatavé

kadeře, ne tolik ryšavé, jak měla

sama, a docela nepěkně přemýšlela, jestli jí bude s věkem té krásy

i svěžích barev ubývat. „Ale Harry, já tě tu nemůžu nechat samotnou. Anne je ještě moc malá a já vím,jak hrozně ti James chybí.

A Stephen zanedlouho odjede do internátní školy. Ty jsi zvyklá mít kolem sebe spoustu lidí. Požádám

Daniela, aby ještě tak rok nebo dva počkal. On to pochopí.“ Harriet si uvolnila ruce z jejích dlaní a mračilase na koberec. „Víš, Rachel, já budu svého muže postrádat každičký den až do konce života. Kdybys svou

svatbu

odkládala z tohohle důvodu, tak byste s Danielem oba umřeli sešlostí věkem dřív, než mě přejde zármutek.“ Chvíli se odmlčela, a teprvekdyž si zase mohla být jista, že jí neselže hlas, pokračovala. „Vždyť ty se ani neodstěhuješ z Hartswoodu,

propána. Já vím, že Daniel má v úmyslu koupit Mansel House dole ve vsi - Michaels mi to říkal. Takže ažse vrátíte z líbánek, můžeme se vídat každý den. Často u nás bývá Crowther nebo někdo

od Thornleighů. Nemáš zapotřebí hrát si z lítosti na mučednici.“

„Ale Harry… “

„Dohodni ten termín, Rachel.

Jenom se obávám, že se nějaký čas nebudu moci podílet na přípravách svatby. Zítra ráno totiž sCrowtherem odjíždíme do Cumberlandu. Jeho sestra tam objevila nějakou neznámou vysušenou mrtvolu

a my se tam na ni pojedeme podívat.“

Rachel zrudly tváře. „To je snad jenom vtip!“

Harriet se nejistě pousmála. „Ne, není to vtip. Pozvala nás tam paní Briggsová, spořádaná a počestná

paní na sídle Silverside. Nikdy jsem v tom jezerním kraji nebyla a léta slýchám o tom, jak je to tam

kouzelné. Pamatuješ, jak tam loni v létě jeli Rollinsonovi? Všechny dámy v jejich rodině pak pod vlivemdojmů z těch míst začaly psát a recitovat verše. Jenom kdyby pak i nadále zůstaly u opěvování přírodníchkrás a nevrhly se na skládání ód k výročí Jamesovy smrti. A co se toho pozvání týče, taky jsem ještě nikdy

neviděla vysušenou mrtvolu. Víš, ta krajina je tam jistě výjimečná, a navíc u mě nehrozí, že bych se pak

pokoušela

o nějakou poezii - to je velká výhoda, no řekni. Ono je to tak: někdo si dal tu práci, že strčil toho mrtvéhodo hrobky. Myslím do cizí hrobky. Na ostrově uprostřed

jezera. Je to vážně záhada.“

I když se Rachel mezitím odvrátila, zahlédla Harriet červené skvrny na jejím obličeji. Sice je známá svoumilou povahou, ale když je třeba, dokáže být výbušná a taky tvrdohlavá zrovna jako ona, jen to umí lépezamaskovat. „A co bude s námi, když budeš pryč?“ zeptala se náhle Ráchel. „Se Stephenem, s Anne a semnou? Obávám se, že my nejsme tak zajímaví, Harry, jenomže nás nemůžeš prostě jen tak zakrýtpřehozem proti prachu, když zatoužíš být někde jinde.“

Harriet na chviličku zaváhala, ale

pak řekla: „Nenechám tě tady

se svou dcerou samotnou. Můžete se všichni přesunout na Thornleigh Hall a paní Serviceová ti může dělat

gardedámu místo mě. Co se Stephena týče, přemýšlím o tom, že ho vezmu i s jeho učitelem s sebou.Taková cesta pro něj bude nesmírně přínosná.“

„Ty mu chceš ukázat tu mrtvolu?“ zděsila se Rachel.

„Ale jistěže ne. Já mám na mysli ty hory a jezera a tak.“ Harriet se rozmáchla rukou, aby naznačila tuohromnou šíři možností, jak přispět k synovu vzdělání. „I když by možná bylo skoro lepší nebrat naStephena velké ohledy. Pokud vytrvá ve svém přání sloužit u námořnictva, bude zanedlouho vídat

mrtvých víc než dost.“

„Už viděl svého otce,“ zamumlala Rachel a Harriet jen prudce vydechla. „Vidím, že s námi dokážeš naložit,jak je ti libo, sestřičko.“

Zaznělo to tak hořce, že Harriet znovu vztáhla ruku, ale Rachel už ji nepřijala a pokračovala: „Některýmlidem připadáš velice odvážná, Harry, ale ty i já dobře víme, že prostě jen před něčím utíkáš. Odkdy se tistal vlastní domov takovým vězením?“

Harriet si uvědomila, že se jí na odpověď nedostává dost dechu, a tak aniž by chtěla, dodala sestřinýmslovům váhu tím, že jen vstala a mlčky odešla.

Úterý 15. července 1783, Keswick, Cumberland

gtephena Westermana přípravy na cestu ze Sussexu do Cumberlandu nesmírně bavily. Ve svých devítiletech ještě nemusel nic zařizovat a o něco se starat, takže si mohl do sytosti jen užívat všechen tenzmatek kolem sebe, který kolem něj vířil. Všechno se to muselo stihnout během jediné noci. Dům na

Caveley, který byl od smrti jeho otce tak tichý, uvrhlo náhlé rozhodnutí jeho matky

do stavu rušného chaosu.

Nejdřív bylo třeba domluvit se s rodinou Thornleighů a Rachel, malé Anne i její chůvě se ihned dostalovřelého pozvání, které dotyčné s povděkem přijaly. Když tedy Harriet vyřešila, co s blízkými, pustila se dovlastních příprav. V pokojích se to rozšumělo příkazy a dotazy, škrábáním brků po papíře

i vrzáním kožených řemenů utahovaných kolem truhel a beden. Stephenovi z toho všeho bušilo srdcevzrušením. Pobíhal z jedné místnosti do druhé a podával a nosil, co mu řekli, dokud ho nerozbolely nohy.

Po letech strávených u rodiny zvyklé na požadavky královského námořnictva umělo služebnictvo balit věci

rychle a účelně. Jen pan Quince nebyl na takové náhlé změny pobytu připraven a Stephen si všiml, jakmaminka začala blýskat očima a poklepávat střevíčkem

o podlahu, když sledovala učitelovu marnou snahu zredukovat knihovnu na velikost vhodnou k cestování.

Svíce hořely celou noc a v tom ruchu nikoho nenapadlo poslat Stephena v rozumnou dobu spát. Bylo uždlouho po půlnoci, když se díval, jak se nad jeho pečlivě poskládanými košilemi pevně zavírá víko. Ujistilse tak, že se opravdu co nevidět vydá vstříc velkému dobrodružství. Často mu říkali, že má cestování abádání v krvi. Jeho rodiče zbrázdili snad všechna moře světa, než přišel na svět, a on sám se narodil ještě

na lodi. Ovšem jeho vlastní zkušenost s cestováním se omezovala jen na občasnou návštěvu Londýna ana jeden výlet do Portsmouthu, kam jeli kdysi přivítat otce při návratu jeho lodi. Ale teď konečně uvidímsvět, říkal si nyní, nebo aspoň jiný kousek z něj. Jediné, co jej na tom netěšilo, bylo pomyšlení na tunejdražší věc, kterou vlastnil, na dokonale propracovaný model Splendouru, lodi, na níž jeho otec velelnaposledy. Na takovou náročnou cestu to byl příliš velký a křehký model. Stephen se utěšil aspoň tím, želodi našel nové kotviště na stolku u okna v dětském pokoji, odkud mohla miniaturní posádka v jehonepřítomnosti bedlivě sledovat situaci venku v parku.

Následující dny strávené na cestě byly plné nových zážitků. Stephen spal každou noc v jiné posteli, apřece jako špalek, a s chutí se pustil do každého jídla, které před něj v hostincích postavili, zatímcoštolbové měnili koně. Matka každý den aspoň nějakou dobu jela s ním, s jeho učitelem a většinouzavazadel ve druhém kočáře a soutěžili spolu, kdo postřehne víc změn v krajině, která se pomaluproměňovala. Bylo to báječné, mít maminku na tak dlouho jen pro sebe, a ona se smála a usmívalačastěji než v poslední době doma. I přízvuk a dialekt poslů a hostinské čeládky se měnil, zase a znovu, aStephen pod vedením své matky a učitele začínal pomalu získávat povědomí o různorodosti své země.

Poslední den cesty začal velmi časně, a protože maminka zrovna

jela v kočáře s panem Crowtherem, Stephen spal na kodrcajících sedadlech tak hluboce, jak to dokážoujen děti. Vzbudil se, až když jím pan Quince už nějakou chvíli jemně třásl. Blížili se ke starobylémutrhovému městu Keswicku. Pan učitel se na Stephena usmál a vybídl ho, ať se podívá z okna.

„Ta řeka, co vidíš, se jmenuje Greta,“ říkal. Chlapec se nakláněl, aby měl lepší výhled. Pan Quince silistoval v průvodci zdejším krajem, který dostal jako dárek na Thornleigh Hallu. „A Greta je také jméno

šlechtického rodu, který tu v minulosti vlastnil rozsáhlé pozemky. Pamatuješ si, Stephene, jak jsme spolu

probírali jakobitská povstání v letech 1715 a 1745? Dokázal bys mi o nich něco povědět?“

Klučina zívl. „V roce 1715 přistál u skotského pobřeží Jakub František Stuart, zvaný Starý pretendent, alevévoda z Argyllu ho zahnal na útěk. A potom v roce 1745 učinil další pokus o převrat jeho syn princCharlie, ale toho v roce 1746 porazil v bitvě u Cullodenu vévoda z Cumberlandu. Proč se ptáte, pane?“

„Protože lord Greta se v roce 1715 k Pretendentovi připojil a v následujícím roce byl souzen za velezradu.

Utekl ale do exilu. A myslím, že až po téhle události získala rodina pana Crowthera zdejší půdu.“ Učitel setvářil, jako že bude Stephena trápit dějepisem dál, a tak chlapec rychle ukázal z okna vzhůru.

„Jak se jmenuje tahle hora, pane Quinci?“

Učitel nahlédl do brožurky: „To je mohutný Skiddaw.“

Ten tedy veliký je, pomyslel si Stephen. Rozlehlá úbočí se zvedala kolem cesty jako obři z pohádek,skvrnitá a porostlá kapradím, a přecházela v kamenné hřbety rozlámané do skalnatých výběžků. Jako byse huňatým zeleným pláštěm prorývala obrovitá kamenná pěst. Stephen se držel rámu okna a chvíli sejen mlčky díval; pak se obrátil na učitele: „Myslíte, že tam žijí draci, pane?“ Pan Quince se usmál ausoudil, že debata o dalších okolnostech povstání bude muset počkat. Byl to mladý člověk skromného arozumného smýšlení a snadno se ještě dokázal vžít do chlapcovy mysli uchvácené touto krajinou. Zavřelbrožurku. „Tenhle kraj vypadá, že je pro draky jako stvořený, viď? Musíme se tu po nich porozhlédnout.“

Crowther si cestu neužíval tak jako Stephen, ale ani o tom nepřemýšlel. Kdyby se ho někdo ptal, jestli hovíc těší nebo sužuje například různorodost ubytování, setkal by se s nepochopením. Crowther měl vše, conutně potřeboval, a tím jeho zájem o fyzické pohodlí končil. Zjistil, že i v kodrcajícím a nadskakujícímkočáře se dá číst, a tak trávil čas přiměřeně spokojeně. Nicméně to dopoledne, kdy se blížili ke Keswicku,si uvědomil, že se na četbu jaksi nemůže soustředit. Zavřel knihu a spatřil, jak jej paní Westermanovázřejmě už delší dobu pozoruje.

„Kdy jste vlastně byl v tomhle městě naposledy, Crowthere?“

Hleděl ven z okna, když jí odpovídal. „V roce 1751, madam. Sídlo a pozemky se v tom roce prodávalysoučasnému majiteli, panu Briggsovi, a tak jsem přijel podepisovat spousty dokumentů a zařizovat, jak tobude se služebnictvem, všechno jménem svého otce, ale vlastně jsem se s panem Briggsem nikdy osobně

nesetkal. Celý ten prodej se uskutečnil během čtvrt roku po popravě mého bratra. Zabil našeho otce napodzim 1750 a pověsili ho v únoru.“

O událostech z Crowtherovy minulosti spolu často nemluvili. Crowther použil dědictví k tomu, abydosavadní život pohřbil dostatečně hluboko a proměnil svůj mladický zájem o anatomii ve věhlasnémistrovství. Přijal jméno, které používá dodnes, a studoval pod ním po léta v Německu, Itálii a Londýně.Nakonec se přestěhoval do Sussexu, aby unikl před velkým světem, a věnoval svůj čas tajům a otázkámtoho, jak skrze maso, kosti a mozek funguje život. Když paní Westermanová v létě 1780 našla na okrajisvých pozemků mrtvého člověka, přemluvila Crowthera ke spolupráci a vytáhla ho tak z pracovnyosvětlené svíčkou na plné denní světlo. Přestože pak jeho ponurá minulost vešla ve známost, ponechal sijméno Gabriel Crowther, jméno muže, kterého ze sebe sám učinil, muže bez rodiny a kořenů, mužesvobodného, jak jen lidská bytost může být. Nebylo lehké si na to zvyknout a občas se mu bývalé jméno,titul i společenské postavení nepříjemně připomínaly, někdy jen tiše a poněkud svědivě, jindy jako by muponuře vrčely někde za zády. A nebylo pochyb, že tady se budou ozývat mnohem výrazněji.

„A co je od té doby s vaší sestrou, Crowthere?“ zeptala se Harriet. Crowther se na ni chvíli mlčky díval.To, že je madam Westermanová už přes rok vdova, ji nezměnilo tolik, jak se bál. Jeho sestra je oproti níasi tak o deset let starší a možná už překročila onu hranici mezi relativním mládím a prvními náznakystáří, hranici, která na Harriet teprve čeká.

Sestra. Bylo jí asi tolik co dnes malé Anne Westermanové, když Crowther odjel z Keswicku do internátní

školy. Jeho návštěvy domova byly hned od začátku zřídkavé. Začátkem roku 1750 se setkali na matčiněpohřbu jako dva cizí lidé, a když jí pak po vraždě otce nabídli irští bratranci a sestřenice nový domov,přijala to okamžitě a asi i s velkou úlevou. Po bratrově smrti na šibenici měl Crowther v úmyslu napsat jí,ale nakonec ten pokus vzdal. Sestra se stala pouhou součástí jeho minulosti, se kterou už nechtěl mít nicspolečného. Když jej právníci informovali o její svatbě,

0 narození syna a posléze

1 o odloučení od manžela, nařídil jen, aby učinili patřičná finanční opatření, a tím jeho povinnosti končily.Jejímu synovi je dnes zhruba tolik co Rachel Trenchové, uvažoval, a je dědicem veškerého majetku atitulu, kterého se zřekl Crowther, a také dědicem ze strany svého otce, jednoho z nižších šlechticů u

pruského dvora.

Crowthera napadlo, jestli by všechno nebylo jinak, kdyby tehdy zamlada znal nějakou takovou HarrietWestermanovou. Jenže tenkrát v jeho životě neexistoval nikdo, kdo by tak jako ona dokázal ignorovatjeho bohatství i strohé chování a klidně ho kritizovat a ptát se na cokoliv. Crowther tehdy dělal, co se mu

hodilo nejvíc, a nad jinými možnostmi se nikdy nezamyslel.

„Odstěhovala se do Irska, k příbuzným z matčiny strany. Od té doby jsem ji neviděl. Přikázal jsem svýmprávníkům, aby jí nesdělovali moje nové jméno ani adresu, i když si myslím, že po mně ani nepátrala.“

Harriet točila prstenem. „Já jsem na setkání s ní docela zvědavá, Crowthere. A vy?“

Zase se díval z okna. „Já nevím,

paní Westermanová.“

Čekala, že bude pokračovat, ale když stále mlčel, řekla živě: „Tak, milý pane. Známe se přes tři roky a užjsme společně probrouzdali spoustou krve. Budete to ode mě považovat za nestydatost, když se vászeptám na vaše původní jméno?“

Usmál se. „Narodil jsem se jako Charles William Gabriel Penhaligon a od popravy bratra jsem třetím

baronem z Keswicku.“

Paní Westermanová nad tím chvíli přemýšlela, pak pokrčila rameny a řekla: „Myslím, že už vjíždíme napředměstí, mylorde.“

Nevelké městečko Keswick bylo přivyklé elegantním kočárům cizinců nořícím se z mlh. Od svého založenízažilo doby rozkvětu i nouze. Když byla v dobách vlády krále Jindřicha a královny Alžběty v okolníchkopcích objevena bohatá ložiska kovů, vzrostl počet obyvatel díky německým prospektorům a kolem řekvyskakovaly kovárny, mlýny a dílny jako houby po dešti. A když pak doly zase přestaly vynášet, opuštěnébudovy chátraly, lidí ubývalo a ti, kteří zbyli, se vraceli k pradávné zemědělské obživě, Keswick přihrbeněvyčkával, až zase přijdou lepší

časy.

Poslední dobou se skutečně zdálo, že zdejší kopce a vřesoviště se přece jen znovu stávají zdrojembohatství, i když už v jiné podobě. Od časů, kdy se z lásky k tomuto kraji vyznal ve svém díle básník Gray,

začínali do města po stále lepších cestách proudit zvědavci, kteří chtěli na vlastní oči vidět krajinu, o nížslavný poeta tak vzletně psal. Čas od času se objevily i další popisy zdejšího kraje a v hostinci UKrálovského dubu nebo U Královny se ubytovávalo čím dál víc lidí, kteří rádi v jedné ruce třímali průvodce

krajem od pana Westa a v druhé Claudeovo malířské sklíčko a nechávali se unášet malebnou scenerií.Místní lidé se svým domovem rádi pochlubili a rádi si za svoje služby nechali od romantických cestovatelůzaplatit. Navíc si tím získávali pověst srdečných a velkorysých hostitelů. Mnozí začali místní dějinypřekrucovat, aby lépe vyhověli nátuře jednotlivých hostů. Některým vyzdvihovali krásu skalnatýchvrcholků hor, jiným vyprávěli o strašidlech, vílách, ztracených pokladech a obrech; dalším ukazovalidruidské kameny a místa, kde stávaly pradávné hrady, bránící zemi před vpády nepřátel. A tak poněkudnuzné městečko snící o bývalé slávě a hojnosti opět rozkvétalo a těšilo svoje návštěvníky pro ně zvlášťrozšiřovanou nabídkou zábavy a nových budov.

Když kočáry projížděly hlavním náměstím, sledoval je se zájmem ode dveří svého nového muzea i panOliver Askew, jeden z předních aktérů tohoto pokroku. Ti, kdo přijížděli v takových kočárech, měli penězvíc než dost, to jasně viděl z přepychu, v jakém cestovali, jenže se nezastavili u žádného z lepšíchhostinců a pokračovali dál směrem na Portinscale a Silverside Hall. Možná další hosté paní Briggsové.Vzpomněl si na kostru, kterou prý nedávno našli v hrobce na Ostrově svatého Herberta, a zamnul si ruce.Hned poté, co vyslechl tu zvěst, si nechal vyhotovit dramatický, i když zcela vymyšlený obraz tohoponurého objevu, a už by jej i vystavil, jen ho trochu znepokojovala představa, jak na to zareaguje panívicehraběnka. Ta se totiž brzy doslechla, že právě on začal vystavovat hned po jejím příjezdu naSilverside různé pamflety, obrázky a podobné materiály týkající se vraždy jejího otce a popravy jejíhobratra, a okamžitě mu poslala list, v němž ho žádala, aby všechny tyto věci byly staženy z výstavyalespoň po dobu jejího pobytu. Pan Askew byl od přírody výbojný člověk a rád se chlubil tím, jak umí skaždým jednat otevřeně a bez okolků, ale tón toho dopisu zlomil jeho silnou vůli jako stéblo trávy a celávýstavka nyní odpočívala v bedně ve skladišti a čekala, až vicehraběnka zase odcestuje za hranice země.

Obraz nalezení kostlivce byl ale uložen tak, aby jej

bylo možno pohotově ukázat těm zvídavějším návštěvníkům

na požádání, avšak pouze poté, co se pan Askew ujistil, že žadatelé nejsou v žádném kontaktu či vztahu s

obyvateli Silverside.

Vrátil se do budovy a byl rád, že aspoň tam je relativní chládek. Nevelký prostor byl zaplněn předmětyvšeho druhu, jeho vlastními mapami okolí Keswicku, vycpanými zvířaty jak z cizích krajů, tak i zdejšími;byla tu sbírka minerálů i hrot šípu a kamenná sekera, nalezená nedaleko kamenného kruhu. Návštěvníkniha ležela pěkně otevřená na pultíku, připravená na podpisy všech významnějších osob, které by snadmuzeum ráčily navštívit. Oliver Askew zkontroloval různé kouty a skříňky, jestli někde neleží prach. Jehoslužebná si před pár týdny vymkla kotník a naštěstí to vypadalo, že už se brzy zotaví, protože za celou tudobu nemohl najít nikoho jiného, kdo by byl tak pečlivý jako ona. Přejel prstem po rámu olejomalbyzvané Kříž štěstí z Gutherscale. Prst zůstal čistý, a tak jeho majitel jen spokojeně zabručel a poodstoupil,aby se mohl pokochat. Kříž byl zlatý klenot posetý drahokamy, který se prý vznesl do vzduchu a uletělneznámo kam, když se v roce 1715 poslední hrabě Greta připojil k povstalcům. Legenda pravila, že křížnechtěl pryč z jezerního kraje, a tak raději opustil svého vlastníka a vyklouzl z jeho sedlové brašny. Tenobraz visel vedle portrétu prvního hraběte s křížem v ruce a malíř jeho podobu do svého díla jednodušeokopíroval, pouze přidal pár rubínů a nějaký ten diamant. Pozadí bylo tmavé a malíř byl natolik zručný, že

drahokamy se na plátně blyštěly jako opravdové.

Návštěvnice muzea se nad

obrazem vždycky rozplývaly a dobrá třetina z nich si koupila hezky vyřezávanou repliku slavného kříže,kterou pan Askew nabízel vždy jen po několika kusech. Občas přemítal, kolika takovým lidem naprostouniknou krásné výhledy jen proto, že při vycházce pátrají očima v potocích a pod kameny, jestli se tazázračná věcička neschovala právě tam. I on sám ji hledal, zvlášť v prvních měsících, poté co se

do Keswicku přistěhoval. Dělal to i pan Sturgess, a ten hledat věru uměl, ale zatím našel jen tuvystavenou kamennou sekeru. To by bylo něco, mít tady tak opravdový kříž v prosklené vitrínce přímouprostřed místnosti, kde by se krásně blyštěl v denním světle. Askew znovu zamnul rukama. To bych mělv muzeu dennodenně plno a proslavil bych se, a pak by můj podnik už nikdo nesrovnával s tou žalostnousbírkou šutrů v Kendalu, kterou pan Hale tak odvážně nazývá muzeem. I každoroční závod lodí na jezeřebych přejmenoval na Křížovou regatu a vítěz by každým rokem obdržel jako cenu malou kopii kříže. Adopoledne před závodem by se mohl pořádat průvod městem, nebo možná ještě lépe v předvečer, zasvětla pochodní.

Pan Askew se s blaženým výrazem v kulaté tváři zahleděl vzhůru k nebesům a jeho mysl by tam stavělavzdušné zámky až do večera, kdyby se po chvíli neozval zvonec nade dveřmi. Dovnitř právě vstupovalipán a paní. Otec a dcera? Cizinci? Pan Askew se uklonil a v duchu děkoval za to vedro, ve kterém venkužádná lady dlouho nevydrží. Viděl, jak ta mladá dáma spočinula pohledem na obraze, a už počítal s dalším

prodaným křížkem a zaručeně i se dvěma vstupenkami na svou zítřejší zábavní akci u jezera. Bůh žehnejté divné suché mlze! I když páchne jak sto čertů, guineje zákazníků mi díky ní cinkají do kapes jakozvonečky andělské.

Na jejich příjezd na Silverside Hall se už čekalo, a když Harriet vystoupila z kočáru, hned ji přivítalapomenší, trochu hranatá dáma kolem šedesátky, která přišla po štěrkové cestičce až těsně k ní a potřáslají rukou tak bodře, že se Harriet na moment obávala o svoje zápěstí.

„Ach, paní Westermanová! Já jsem tak ráda, že jste přijeli právě včas na naši zítřejší slavnost! Hned jsem

vás poznala, víte? V novinách se toho už tolik napsalo o vašich rusých vlasech, jsem si jistá, že bych vás

poznala i v davu lidí -a tady vás teď máme, ,vdovu ohnivých kadeří‘! Moc mě těší, že vás mohu přivítat unás na Silverside. Já jsem Briggsová, víte, a bydlím tady - je to tu hezké, viďte? A tady za vámi, to je panbaron, viďte, i když teď mu vlastně musíme říkat pan Crowther, viďte? Vítejte u nás, pane Crowthere,

vítejte!“

Harriet se snažila během toho přívalu slov aspoň dostatečně usmívat a přikyvovat a umírněně serozhlížela kolem sebe. Kočáry zůstaly stát před honosnou budovou, stářím i velikostí zřejmě srovnatelnou

s Caveley Parkem,

i když žulové průčelí bylo vystavěno poněkud velkoryseji a bylo z tmavšího kamene. Když se ohlédla,spatřila Harriet za hřbety koní rozlehlou travnatou plochu parku lemovanou lesem, která se svažovala kebřehu jezera s molem a několika veslicemi. Výhled přes vodu byl ohromný, jezero se lesklo jako stříbrnýtác posetý zalesněnými ostrůvky; na protějším břehu se strakatila mozaika polí, luk a hájků zvedajících sedo strání a úbočí hor nad nimi.

Paní Briggsová si vyměnila úklonu s Crowtherem a už spěchala

k těm, kteří vystupovali z druhého kočáru. „A to musí být mladý pán Westerman! Vy budete určitě jednou

právě takový hrdina oceánů, jako byl váš nebohý statečný otec, jsem si tím jistá, mladý muži! A tohle jeváš pan učitel, výtečně. Vy se určitě rád s mladým pánem projdete po vřesoviskách a pak si dátepořádnou večeři, viďte? Ráda se o tom přesvědčím. A co se vás týče, pane Westermane, doufám, že tubudete rád pobíhat a naděláte spoustu povyku. Já na tom přímo trvám. Moje děti už všechny vyrostly aodstěhovaly se a já to ticho po celém domě přímo nesnáším. Tak nezapomeňte, pořádný rámus! A nalodičce si můžete vyjet po jezeře, kdy se vám zachce. I na tom trvám. Miriam!“

Po schodech seběhla mladá světlovlasá služebná a široce se usmívala. „Děvenko, ukažte to tu panuWestermanovi - Stephenovi, viďte, chlapče? Výtečně, tak, tak, Hame, vy odveďte koně a postarejte se ozavazadla. Dobroto, ty vaše kočáry vyhlížejí opravdu luxusně! Tak, Miriam, ukažte mladému pánovi a jeho

učiteli - jakže se jmenujete, pane? Quince? Pěkné jméno. Znám několik lidí toho jména a všechny mohujen a jedině vychvalovat! Ukažte jim jejich pokoje a pak se pan Stephen určitě bude chtít proběhnout, než

se sejdeme u večeře. Paní Westermanová, vám ukážu vaše pokoje osobně. Bože, jaká je to radost, mítzase dům plný lidí!“

A vzápětí už byli noví hosté pobízeni dovnitř, aniž by museli utrousit byť jen jediné slovo.

Foyer byl světlý a krásně zařízený, měl smetanově vymalované zdi a podlaha z kamenných dlaždic bylazčásti pokrytá velkými koberci s tureckými vzory. Harriet se zdálo, že na Crowtherově tváři zahlédla výrazmírného překvapení.

„Jistě, mylorde. Ó, omlouvám se - pane Crowthere. Od těch dob se nepochybně změnilo mnohé. Ale

když váš otec to sídlo budoval, nebylo to pro rodinu, jako je moje. My jsme potřebovali poněkud vícesvětla, proto ty změny, víte? Ale knihovna je pořád ve stejném křídle a sbírku vašeho pana otce jsme jendoplnili. Božínku, kolik jenom měl lord Keswick knih! Naše jsme mezi ně museli nacpat, kam se dalo.

Kittie!“

Objevila se další služebná.

„Ukažte panu Crowtherovi

knihovnu, děvenko. Je tam připraveno občerstvení a čeká tam na vás vaše sestra.“

Harriet si díky přátelskému doteku na paži uvědomila, že ona s Crowtherem do knihovny jít nemá, avzápětí už ji paní Briggsová pobízela ke schodišti, které se elegantně zvedalo do patra.

„Tak, paní Westermanová, udělejte si pohodlí - dáme si spolu u vás v obývacím pokoji šálek čaje a trochu

se seznámíme, pokud svolíte. Tak ráda bych slyšela všechno o vaší cestě. Božíčku, já cestování taknesnáším! S manželem jsem se už něco najezdila, po celé Evropě, ale kdyby bylo po mém, nevytáhlabych ze Silverside paty celičký rok. Jenomže to bych se pak taky ani neviděla s dcerou a s jejími dětmi.Nepotkala jste náhodou v Londýně lady Hillovou? To je moje nejstarší, ale to ona by se mi samozřejmě vněkterém dopise zmínila, že se seznámila s někým takovým, j ako jste vy. “

Hlas paní Briggsové se

Crowtherovi vzdaloval, jak ho služebná vedla do knihovny. Tahle místnost opravdu vypadala tak, jak si ji

pamatoval z dětství. Naposledy tu byl večer před otcovým pohřbem, zatímco jeho starší bratr trávil tu noc

ve vězení v Carlisle, odkud ho pak odvezli k soudu do Sněmovny lordů. Seděl tu tehdy jen chvíli. Kdyžpak znovu přijel do Keswicku, aby dokončil prodej majetku, nevrátil se už přímo na Silverside; radějivyužil pohostinnosti svého právníka v Keswicku. Sám sobě namluvil, že je to tak mnohem lepší, ale ve skutečnosti to bylo tak, že když odsud odcházel na otcův pohřeb, odpřisáhl si, že už se sem nikdy nevrátí.

A přece tu teď byl -a knihovna jako by tu čekala právě na něj. Těžké závěsy v oknech bránily slunečnímu

světlu a činily z toho prostoru jeskyni stínů v barvách tabáku a lahvové zeleně. Prastaré točité schodyuprostřed vzdálenější stěny stále vedly na úzký ochoz kolem vyšších polic. Crowthera napadlo, že tohlebyla jediná část dávného domova, kterou kdy malinko postrádal.

Ta trocha světla, která se sem dostala, dopadala stále týmž způsobem - jaksi neuspěchaně, jako kdyby sichtěla v knihovně jen odpočinout. Obrovská plocha podlahy byla posázená křesly a nízkými stolky. Najednom z nich uprostřed místnosti bylo připraveno slibované občerstvení. Skleněný

džbán s vínem se rudě třpytil; vedle něj stála čistá sklenka. V jednom z křesel, obrácených

ke Crowtherovi opěrkou, se něco pohnulo a objevila se štíhlá ruka s prsty pokrytými šperky, kteréodrážely barvu vína podřimujícího ve džbánu, a postavila další sklenku, zpola naplněnou, vedle té první.Zašustila látka a dáma vstala z křesla. Crowther spatřil útlá ramena a napudrované vlasy vyčesané dovýšky. Potom se pomalu otočila. Někde v ulicích Londýna by Crowther v té ženě stojící před ním vlastnísestru nerozpoznal, ale když teď a tady viděl ty oči, vysedlé lícní kosti, štíhlou postavu, bylo to něco, coznával z pohledů do zrcadel ve svém domě nebo z odrazů na skleněných vitrínách s různými exempláři.Mohla by to být socha, ale tak jemné, sotva patrné vrásky kolem očí a úst by ani sebelepší sochařnesvedl. Cítil, jak ho její oči zkoumají od hlavy k patě, a uklonil se. Byla oblečená dosti mladistvě. Ztuhlevzpřímená ramena jí najednou povolila a ona se k němu přiblížila se vztaženýma rukama. Crowtherpotlačil nutkání o krok ucouvnout.

„Charlesi!“ řekla radostně

a s pečlivou výslovností. „Anebo bych ti měla říkat raději Gabrieli? Ani jedno z těch jmen jsemnevyslovovala příliš často. Takže mi nebude dělat potíže je prohodit.“ Crowther odložil vycházkovou hůl avzal ji za ruce. „Margaret. Vypadáš skvěle.“

Malinko pokrčila rameny. „Kdeže, vypadám staře. To jsi propásl, když jsem byla v plném květu.“

„To mě mrzí.“

„Opravdu?“ Vrátila se ke svému křeslu, posadila se a s maličko našpulenými rty sledovala, jak si její bratrsedá naproti ní. „Troufám si pochybovat, ale oceňuji, že jsi to řekl.“

Crowther neodpověděl; nalil si víno a napil se. Bylo vynikající a on si mlhavě vzpomněl, že pan Briggs sezabývá dovozem vín ze zahraničí.

„Tak tedy, pane, jak se vám líbí dům našeho dětství? S výjimkou téhle knihovny se to tu hodně změnilo.“V tónu jejího hlasu zněl lehký nesouhlas. „Pamatuješ si, jak tu Addie pořádal ta svoje divadelnípředstavení? Když přijel z Londýna, byla bych ho

i na kolenou prosila, aby mi dal nějakou roli. Naverboval vůbec někdy i tebe?“

„Občas,“ řekl Crowther a prohlížel si sestru, „ale obávám se, že já jsem nikdy žádný pořádný herec nebyl.Mně to celé připadá ponižující.“

Usmála se na znamení, že to dobře ví, a Crowthera to trochu podráždilo.

„Dospěl jsi už do té fáze života, kdy se člověk najednou začne náramně zajímat o vlastní minulost? Proto

jsi tady?“ zeptala se.

„Přijel jsem, protože jste mě o to požádali,“ odpověděl Crowther.

„A to je tak snadné, o něco tě požádat a hned to mít? To jsem netušila. Chceš tím říci, že kdybych těpožádala ještě jako mladá dívka, abys za mnou přijel do Irska nebo později do Vídně, když už jsem bylavdaná, dostalo by se mi toho potěšení poznat se se svým bratrem už tehdy a ne až nyní?“

Mluvila stále lehce, jako by jen tak švitořila takové ty běžné salonní řeči, ale byla v tom cítit jistázranitelná křehkost. Crowther ji bedlivě sledoval.

„Nikdy jsem si nevšiml, že by někoho známost se mnou nějak zvlášť těšila,“ řekl nakonec. „Já nevím,Margaret, jestli bych přijel, a žádná taková příležitost nenastala.

Ale je možné, že bych to neudělal, pokud by důvody k návštěvě nebyly vskutku výjimečné. Nikdy jsme sevlastně neznali a snad jsem

i považoval za lepší, že tomu tak je.“

Vicehraběnka zvedla ruku a zakryla si dlaní ústa, když se napila; zamrkala při tom rychle očima. „Nopřirozeně, já jsem ti nikdy dřív nemohla nabídnout ten lákavý bonus navíc v podobě záhadné mrtvoly, tak

jako dnes. Ale aspoň jsi upřímný. Nepřekvapuje mě to. Když jsem se usadila v Irsku, dozvěděla jsem sepo nějaké době, že s nikým z nás nechceš mít nic

společného.“

„Z nás?“

„Mám na mysli naši matku, otce, bratra a sebe.“

Crowther se v křesle zaklonil a opřel se. „Tři z těch lidí, které jsi právě vyjmenovala, už byli v té době posmrti. To bych potřeboval nějakou účinnou spirituální seanci, abych s nimi mohl cokoli řešit.“ Margaretpostavila trochu rázněji sklenku na stůl. Koketnost byla tatam; její rysy zpřísněly a ona jako by náhlezestárla. „Byli pro tebe asi nějak mnohem víc mrtví než pro mě, Gabrieli. Ty jsi odhodil i povinnostpomyslet na ně. Ale já jsem vzpomínala. Já jsem jejich ztrátu cítila. Ty jsi je od sebe odřízl jako prohnilédřevo a mě s nimi.“ Crowther mlčel, hleděl do vzduchu nad sebou, jako kdyby se nad podobnou úvahouzamýšlel poprvé, a pak řekl: „Ano. To je pravda.“

Zaslechl, jak se jeho sestra prudce nadechla, a hloubal nad tím, jak se tato scéna asi odehrávala v jejích

představách předtím, než sem vstoupil. Očekávala snad, že se bude stydět? Myslela si, že když k němunatáhne ruce, tak před ní padne na kolena a bude si všechno vyčítat? Pokud ano, tak to má najednou

velkou radost, že ji zklamal.

Margaret pokračovala: „Vidím, že jsi mě nenavštívil s pražádnou kajícností nebo s dojetím. To je dobře.Neudělala bych si o tobě lepší obrázek.“

Crowther si uvědomil, že mu příliš nezáleží na tom, co si o něm jeho sestra myslí. Část jeho já mu sicenašeptávala, že by se měl cítit provinile, ale on se tak necítil. Kdysi se tak rozhodl a teď by si vpředstírané lítosti zkrátka neliboval. „Máš pocit, že jsem ti tolik ublížil, Margaret? Vždycky o tebe bylodobře postaráno, a jak jsem už řekl, nikdy ses nepokusila navázat se mnou kontakt.“

„Byla jsem dítě. To ty jsi měl psát mně. A později, když jsem dospěla. Tu svou hrdost máš v krvi, s ní sesuž narodil, to ona ti formovala charakter, stejně jako mně. Jak jsem se mohla obracet na někoho, kdo seode mne tak definitivně odvrátil?“

Crowther na to neodpověděl. „Doufám, že léta, která jsi strávila v rodině O’Brienových, nebylanešťastná.“

„Byli ke mně laskaví.“

„To jsem rád.“

Chvíli oba mlčeli a pak se

Crowther zeptal: „A co tvůj syn? Má se dobře?“

Sledovala ho zpod přivřených víček. „S Felixem se seznámíš u večeře. Je mladý a lenivější, než by seslušelo. Škoda, že jsem neměla víc dětí, jenže i tak jsem s manželem žila déle, než jsem měla. To je zaseta moje hrdost. Nechtěla jsem to přiznat ani sama sobě, natož celému světu, ale to manželství byl prostě

jeden velký omyl.“

Crowther složil ruce do klína; byl unavený a připadal si jako lapený v pasti. Tyhle řeči o zklamání dobřeznal, týkaly se v drtivé většině bohatých žen. Co tu vlastně dělá? Kdyby právě ten den, co mu přišel jejídopis, neviděl, jak si na jeho dům lidé ukazují prstem jako na nějakou pouťovou atrakci, možná ani nikam

nejel. A kdyby teď jeho sestra odešla s ujištěním, že už se s ním nikdy nesetká, docela rád by ji nechal

jít.

Když Margaret znovu promluvila, zněl její hlas opět jako trylky taneční hudby v salonu.

„Kdopak to tedy je, ta paní Westermanová, která tě vytáhla zpátky na denní světlo, Gabrieli? Jak to, žeuspěla tam, kde všichni ostatní selhali? To je žena

námořníka, že? Je z dobré rodiny?“ Crowther vstal a sáhl po vycházkové holi.

„Její otec byl farář v Norfolku, pokud se nemýlím.“

Vicehraběnka tiše usykla, než se napila; oči se jí trochu rozjasnily. Ženy jejího věku by neměly nosit tolikprstenů a šperků, pomyslel si Crowther. Ty hubené prsty pak jaksi víc připomínají pařáty a ostré drápy. „A

její manžel byl vynikající námořní kapitán, jenže

v jednaosmdesátém ho zavraždili. Paní Westermanová sice nemá tvůj vybraný vkus, co se šperků týče,ale pokud vím, z manželovy kořisti by si mohla jmění tvého manžela koupit aspoň dvakrát.“ Jeho sestradál usrkávala víno, dívala se na něj a usmívala se. Věděla, že ho popíchla, a Crowther pocítil nával hněvu,

že to dal na sobě znát.

„Myslím, že mě ta cesta unavila víc, než jsem čekal,“ řekl po chvilce. „Tak se tedy uvidíme u večeře.“

Považoval tím rozhovor za uzavřený a otočil se zpátky ke dveřím, ale vicehraběnka znovu promluvila.„Pořád nosíš otcovu vycházkovou hůl, Gabrieli. Rodina pro tebe musí něco znamenat.“ Crowtherovi

zaškubaly prsty na klice a odešel z místnosti.

„Líbí se vám, má drahá?“ zeptala se paní Briggsová Obývací pokoj v prvním patře Harriet nesmírněpotěšil. Byl krásný; vkusný a nepřeplácaný, stěny pokryté tapetami v čínském stylu - vzor tvořený pávy,pivoňkami a ratolestmi jako by prostoru dodával světlo a lehkost. Nábytek měl medový odstín a na malém

kulatém stolku u okna stála váza s kyticí náprstníků. Paní Briggsová došla až k ní a malinko urovnalajednotlivé stonky. Zdála se teď trošičku nervózní, což bylo v porovnání s její dřívější výřečností poněkudzvláštní.

„Je to tu překrásné,“ odvětila Harriet a paní Briggsové nepatrně zrůžověly tváře. „Vílí čepičky, tak těmhlekvětinám vždycky říkala moje matka. A dělávala z nich čaj otci, když ho bolelo na prsou. Všechny měsíčkyv zahradě v tom podivném povětří vadnou, ale těmhle krasavicím se daří snad ještě víc.“ Usmála se naHarriet a posadila se do jednoho z křesílek u stolku. „Ale pojďte si sednout, paní Westermanová, sundejte

si rukavičky a udělejme si pohodlí.“

Harriet uvítala pohodlné křeslo místo sedadla v kodrcajícím kočáru a za deset minut už věděla, že sibudou s hostitelkou docela dobře rozumět. I když je paní Briggsová při uvítání ani nepustila ke slovu,ukazovalo se nyní, že umí být také pozorná a zvídavá posluchačka. Než si Harriet v duchu stihla nastavitmíru sdílnosti, už si uvědomovala, že paní Briggsová už ví o jejím domově a životě přinejmenším tolik conejbližší sousedé, a o smrti jejího manžela možná ještě víc. Paní Briggsová nespustila žádné kázání,netiskla jí soucitně ruce a nenabízela, že si mohou poplakat spolu, a ani se při řeči o smrti neuchylovala krádoby ohleduplným blábolům. Harriet zakrátko zjistila, že se jí díky tomu mluví jaksi volněji a osobněji.Když dovyprávěla o událostech roku 1781, svěsila hlavu a mlčky žasla nad vlastní otevřeností. Možná, žena Caveley jsem pod větším tlakem, než bych si myslela.

„Je to hrozné, to bezpochyby,“ potřásla paní Briggsová šedivými kadeřemi. „To je dobře, že vrah vašehomanžela zemřel takovou smrtí, a jsem si jistá, že byste mu ze všeho nejradši zasadila poslední ránuvlastní rukou. Tolik statečných mužů umírá dřív, než se dočkají dospělosti svých dětí, a ti tlustí a líní sejen povalují, a když se zvednou, není z toho nic než jen problémy.“ Mluvila tak zaujatě, že Harrietnapadlo, jestli někdy taky neutrpěla podobnou ztrátu, přestože samozřejmě věděla, že pan Briggs jenaživu a dohlíží na svoje obchodní zájmy v zahraničí.

Ta otázka se jí musela zračit v obličeji, protože paní Briggsová začala vysvětlovat: „Víte, já jsem v mládí přišla o velkou lásku, paní Westermanová. A myslela jsem tenkrát, že se s tím nikdy nevyrovnám. Zabilimi ho při rvačce v taverně v Manchesteru. Byla to taková hloupá, zbytečná smrt. Ale to je vlastně každá smrt, ať už si ji oblékneme

a namaskujeme jakkoli.“

„To je pravda,“ řekla Harriet.

„I když faktem je, že tenkrát mi bylo patnáct let a po čase jsem se z té ztráty samozřejmě

vzpamatovala. Nebydlela bych dnes věru na zámku s překrásným výhledem, kdybych se provdala zařeznického učně Ambrose Muncastera! Sice i pan Briggs byl jen úředník, když jsme se seznámili, aleambiciózní, velmi ambiciózní. Pak zřídil první sklady a začal dovážet zboží, a tak jsme dnes

tady.“

Harriet malinko strnula v očekávání poznámek o hojivé moci času a vysvětlování všelikých neuvěřitelnýchosudů, které nám pánbůh uchystává. Paní Briggsová ji něčeho podobného ušetřila, i když dost nešetrně.„Ale já jsem tehdy byla neporovnatelně mladší než vy nyní a neměla jsem s ním děti, které by mi zbytekživota připomínaly, co všechno jsme ztratili.“

„Ehm. A je pan Briggs stále tak ambiciózní?“

Paní Briggsová rozhodila ruce. „Božínku, a jak! Má to prostě v povaze a já to nedokážu změnit,

ani kdybych se rozkrájela. Vím, že nemůžu čekat, že muž se změní, jakmile nám zajistí dostatek peněz ajá zatoužím po jeho přítomnosti doma. Žije se nám tady tak pohodlně, jak si jen dokážu

představit, je tu nádherně, máme báječné sousedy, dobře se tu loví, ale muž tu nezůstane nikdy animěsíc, i když kvůli mně by to udělal moc rád, jenže on bývá po pár

týdnech hned zase napjatý

a nervózní jako králík, když cítí lišku. ,Johne,‘ říkám mu vždycky, když vidím, jak si nad novinami okusujepalce nebo během

čtvrthodinky třikrát vstane, jen aby si vzápětí zase sedl, ,ty jsi starý blázen, měl by ses naučit troše klidu,jenomže já tě nezměním, tak zas mazej do toho Portugalska. Piš mi dlouhé dopisy a za půl roku nashledanou. ‘ A on se celý rozzáří jako malý ministrant, když ho farář konečně pustí z kostela, mumlá cosi

o zavlažování vinic, jak je to letos nutné, a už je pryč.“

Harriet se zasmála. „A píše vám opravdu dlouhé dopisy?“

„Ale jistě, má drahá, to víte, že ano. Tak dlouhé, že si někdy říkám, jestli má vůbec čas na tu svou práci.

Je to dobrák a pro mě hotové požehnání.“ Harriet během její řeči přemýšlela, jak paní Briggsovou popíše v dopise sestře, který už měla v hlavěčástečně

zformulovaný. Pohyby, gesta i kroky měla její hostitelka rychlé jako ptáček, ale tak dobrosrdečně

upřímné, že slovo ptačí by znělo příliš zbrkle a povrchně. Možná snad chytrá straka s inteligentně seblýskajícíma očima by byla výstižnější. Najednou ji ze zamyšlení vytrhla otázka: „Ale vy jste na začátku vašeho manželství hodně cestovala, viďte, paní Westermanová? Nechybí vám to

dobrodružství tak jako mému

muži, když sedí doma?“

To bylo poprvé po dlouhých letech, kdy někdo projevil dost postřehu a kuráže, aby se na to přímo zeptal,a Harriet odpověděla s okamžitou upřímností.

„Ano, to chybí. A hodně. Myslím, že právě proto jsem nyní tady.“

Paní Briggsová se zachichotala. „No jistě, to vlastně vysvětluje, proč jste byla hned připravená okamžitěse vytrhnout z všedních dnů a neprodleně vyrazit k nám. Nevykládejte si to špatně, má drahá,“ znejistělanáhle a rychlým pohledem zapátrala v Harrietině tváři. „Já jsem opravdu nevýslovně ráda, že vás tu mám.

Vy se zdáte být přesně ten typ návštěvy, kterou v našem domě vždy s nadšením uvítám, a také jstenatolik přímočará a otevřená, že mě bude jen těšit setkávat se s vámi každý den.“

Přestože se Harriet na paní Briggsovou usmívala, zdála se hostitelka pořád ještě trochu nesvá. „Vidíte, játady melu a melu a mezi jiným i věci, které by člověk ani říkat neměl.“

„Ale paní Briggsová! Proč byste je neměla říkat? Vy jste ke mně až příliš laskavá a já se začínám bát, že

vás zklamu, až se poznáme lépe.“

Tvář paní Briggsové se zase rozjasnila. „To zaručeně ne.“ Pak výraz maličko pohasl. „Každý nesmýšlí takjako vy. Vicehraběnka se pokaždé až zachvěje, sotva otevřu ústa. A to pak znervózním a všechno se toještě zhorší. Vedle ní si připadám jako to děvče, kterým jsem kdysi bývala, co se zmohlo na jedinýušmudlaný pléd, aby vypadalo aspoň trochu slušně. Víte, já jsem chodila jen do charitní školy a zacházelise mnou v dětství a v mládí všelijak, no a paní vicehraběnka ze mě asi ještě cítí to laciné mýdlo. Mojedcera se provdala za lorda a je s ním šťastná a můj syn, zdá se, bude jen přidávat k tomu bohatství,které jednou zdědí, protože už nyní se podílí na obchodech svého otce, žehnej jim oběma pánbůh - alepřesto v přítomnosti takové dámy, jako je vicehraběnka, mám pocit, že bych měla sklopit hlavu aodcupitat do černé kuchyně.“ Ramena jí opravdu trochu poklesla.

„To je mi líto, že slyším takové věci,“ řekla Harriet a svraštila při tom čelo. „Myslela jsem si, že vy avicehraběnka musíte být dobré přítelkyně, když u vás tráví léto. A ono tedy asi není zrovna příjemnésetkávat se s ní několikrát denně

u jídla, pokud vám rozumím?“

Paní Briggsová zavrtěla sklopenou hlavou. „Abych k vám byla upřímná, paní Westermanová, já vlastněnevím, proč sem ta ženská přijela! Její syn, ten je docela milý - i když pravda, i on se vždycky zlobí apřestane mluvit, když do místnosti vstoupí jeho matka. Můj syn byl jednu dobu taky takový. Alevicehraběnka si nás nijak zvlášť neoblíbila, ani když jsme se s ní poznali - to bylo ve Vídni. Samozřejmějsem ji tehdy na Silverside pozvala, to se rozumí, když jsme si navzájem ujasnili, kdo jsme, ale vůbec mě

nenapadlo, že

by pak ještě kdy dala o sobě vědět. Spíš jsem z ní měla dojem, že je zděšená z toho, že by nás s ní mohlněkdo spojovat třeba

ve společnosti. A pak najednou, rok poté, sem dorazil dopis s tolika pečetěmi, jako má láhev brandy -aprý že by ji velmi potěšilo, kdyby mohla přijet na delší návštěvu, pokud by se to hodilo a tak dále a takdále, a po mé odpovědi se tu zjevila tak rychle, že musela mít věci sbalené a koně zapřažené snad užtýden předem.“

„A nezeptala jste se jí na důvod?“ „Ale božínku, paní

Westermanová, to ne! Vy jste se s ní ještě neviděla. Kdybyste ji znala, ani byste se neptala. Ona dokážešvitořit a být kouzelná, když chce, ale bez váhání člověka odstrčí pěkně do kouta, když se před ní patřičně

neohýbá.“

Harriet si opírala bradu o pravou ruku a levou poklepávala na látku svých šatů. „Obávám se, že ani její bratr se neproslavil právě vybranými způsoby, ale ten se objevuje ve společnosti jen minimálně. A co tavaše mrtvola, paní Briggsová? Byl to nápad paní vicehraběnky, nebo váš, že by ji měl prozkoumat

Crowther?“

Paní Briggsová se zahleděla do prázdna. „To je tak zvláštní. Ale asi máte pravdu, je to ,moje‘ mrtvola,když můj manžel není doma. Ano, napadlo to vicehraběnku. Všechno, co tohle léto děláme, se vlastnětočí kolem ní. Ona například usoudila, že na tom ostrově by se pěkně vyjímal letohrádek. Pak chtěla být u

toho, když se bude otevírat hrobka, pak zase navrhla, že bychom sem měli pozvat pana Crowthera a vás.

Možná už se nudila s naším sousedem panem Sturgessem, který ji vozí na výlety a hraje s ní třeba i pěthodin karty. Kéž by mě samotnou napadlo nechat tam postavit takový letohrádek dřív než Ambrose, můjsyn, vyrostl. Ale možná si tam jednou budou hrát jeho děti.“

Harriet se na ni podívala. „Vy jste pojmenovala syna po své první lásce?“

Paní Briggsová přikývla. „Ano, s laskavým souhlasem pana manžela, má drahá. On ho znal; byli jako dětikamarádi a myslím, že Ambrose by byl moc rád, kdyby viděl, jak se nositeli jeho jména v životě daří.Člověk dělá pro vzpomínky na své mrtvé, co může.“

„A rozluštit tu záhadu dalšího mrtvého v hrobce si přejete ze

stejného důvodu?“

Paní Briggsová pomalu řekla: „Inu, musel to být něčí syn. Alespoň podle šatů se mi zdá, že je to muž. Jánevím, co o něm dokážete zjistit. On tam, chudák, leží už hodně dlouho, ale tyhle kopce a lidé, co tu žijí,mají taky dlouhou paměť. My tu bydlíme třicet let a stejně nás tu pořád považují za přistěhovalce.“ Pláclase zlehka do kolen a najednou zas jako by oživla. „Nejspíš nezjistíte vůbec nic, ale stejně mi bude lehčejis vědomím, že jsme se o to aspoň pokusili. Pak se za toho chudáka zapomenutého pomodlíme a vy si tumůžete dál užívat čerstvý vzduch a všechno, co vám mohu nabídnout já i náš krásný kraj. Tak a teď semusím jít převléknout k večeři a dopřát vám soukromí, abyste se mohla zařídit podobně. Miriam už jistěvšechny vaše šaty vybalila a bude vám k dispozici, kdykoli bude třeba.“ Vstala a odešla; Harriet se ještěchviličku usmívala, ale pak začala neochotně přemýšlet, jak se obléci na setkání s vicehraběnkou, anebyla si jistá, jestli ve své garderobě vůbec pro takovou situaci najde něco patřičného.

I.5

II.3

III.1

III.6

IV.1

V.1

V.6

HISTORICKÉ POZNÁMKY

I.5

gtephen běžel po lesní cestičce do svahu nad zámkem hodně daleko a teď se předklonil a ztěžka oddychoval. Už si stihl zamilovat jezero i

celé okolí, a když se vydal ven, aby se pořádně podíval na ty hory, v mysli mu to už vřelo tolika plányohledně ježdění na loďce a zdolání každého vrcholu, že se musel z toho všeho nejdřív aspoň pořádněproběhnout. Už se také ukazovalo, že pan Quince bude na takové výlety ten nejlepší průvodce, protožekdyž mu Stephen

o všech svých plánech překotně a nadšeně vykládal, poznamenal hned, že nejlepší způsob, jak studovatzeměpis, je chodit po kraji, a že matematiku se každý nejlépe učí, když si předtím krásně protáhne tělovenku v přírodě.

Duby a břízy oděné v letních zelených odstínech šuměly a pohupovaly se v teplém vzduchu a ptactvopředvádělo snad všechny své zpěvy naráz: bylo slyšet

pěnkavy, strnady i nějaké neznámé trylky, jedno přes druhé. Stephen už se trochu vydýchal a zvedl hlavu

právě včas, aby zahlédl kavku, která hrabala pařátkem na cestičce kousek před ním. Byla menší nežvrány, které znal z Caveley, ale hodně podobná, a měla krásně modré oči. Na hlavě se jí lesklo páršedavých peříček, takže vypadala, jako by si pořídila náramně drahou paruku.

„Dobrý den, malá vráno,“ řekl Stephen, aby všechno zvířectvo v okolí vědělo, jak skvělou má náladu.Kavka hopsala sem a tam a pak se na chlapce přes rameno podívala. „Brý den,“ řekla stejným tónem,jakým Stephen slyšel mluvit služebnictvo v tom zámku, kam s maminkou přijeli. Překvapením ucouvl,zakopl o větev a s otevřenou pusou spadl na zem.

Černý opeřenec zatřepal křídly, jako by se ho to dotklo. Do Stephenova zorného pole v té chvíli vstoupilynohy v hnědých vlněných nohavicích. Zamířila k němu ruka a pomohla mu vstát. Ten pán měl na soběhnědý pracovní oděv, měl kulatý, ale mužný obličej, husté kudrnaté vlasy a vousy na bradě tu a tam užbělavé. A usmíval se.

„Seš celej, mladej?“ zeptal se. Stephen přikývl a po očku se rozhlížel, kam zmizela ta kavka. „Tě ta

potvora vylekala, co?“

„Já jsem se nelekl, ale hrozně mě to překvapilo.“

Muž se tiše zasmál, pak hvízdl a vytáhl cosi z kapsy. Kavka mu přilétla na rameno, zobala mu z dlaně anechala se druhou rukou hladit po lesklém peří.

„To, jak mě pozdravila,“ dořekl Stephen nevěřícně.

„No jo, to ona umí,“ řekl na to klidně ten pán. „Teda, když se jí chce. Pojď pomaličku ke mně a možná senechá pohladit i od tebe.“ Sklonil se trochu, aby Stephen na kavku dosáhl. Chlapec opatrně natahovalruku a jemně zabořil prsty do černého peří. Čekal, že bude měkké, ale ono bylo na dotek jako leštěnédřevo, pevné a tuhé. Kavka nasadila zasněný výraz, pootevřela zobák a vydávala tichý vrčivý zvuk.

„Jak se jmenuje?“

Pán naklonil hlavu. „Nó, já nevím, jak se jmenuje v kavčí řeči, protože tu neovládám, ale já jí říkám Joe aona na to slyší.“ „Jóóóe,“ řekla kavka a maličko poskočila. Stephen ucukl rukou a raději ji užasle podaltomu člověku.

„Já se jmenuji Stephen Westerman a moc mě těší, že jsem vás potkal.“

Muž mu potřásl rukou tak, že měl Stephen pocit, že mu snad vykloubí rameno, a trošičku se zapotácel.

„Casper Grace jméno mé, k vašim službám, mladý pane.“ Pak se usadil na povalený kmen vpravo od

pěšiny, který měl přesně tu správnou výšku jako lavička, a začal vytahovat různé věci z kapes. Kavka Joemu dál seděla na rameni a oba se Stephenem se společně dívali, jak Casper s nožíkem v ruce pracuje nakousku už zpola vyřezaného dřeva. Chlapec si všiml, že les kolem je plný i jiných, tišších zvuků než jenptačího zpěvu - slyšel, jak o sebe šustí listy stromů, když je neviditelnou rukou prohrábne vítr;

někde opodál zurčel potok, tu a tam zapraskala větvička. Stephen popošel blíž, po očku stále sledoval

kavku a usadil se vedle toho pána.

„Co to děláte?“ zeptal se konečně.

Casper ani nezvedl hlavu, jen něco vytáhl z kapsy a strčil to chlapci do ruky. Stephen překvapeně hledělna malý, krásně vyřezávaný křížek, který se mu akorát vešel do dlaně. Jeho drobná ramena se směremke koncům rozšiřovala; na dotek byl hlaďoučký, ale nechyběly ani zdobné detaily - drážky na každémrameni a kruh uprostřed. I hrany byly posety řadou prohlubinek, takže největší ozdobou byly jejich

pravidelné stíny.

„Ten je hezký,“ vydechl Stephen. Casper se na něj podíval a popotáhl. „To je Kříž štěstí. Ze zámkuGutherscale Hall. Můžeš si ho nechat, jestli chceš, ale neříkej to panu Askewovi, kdybys ho náhodoupotkal. Askew ty křížky prodává v muzeu ve městě a nemá rád, když je rozdávám jen tak zadarmo. Říká,že nás oba okrádám. Já je pro něj vyrábím, víš.“

Stephen obracel tu věcičku v ruce a přejížděl špičkami prstů po vroubkovaných okrajích. „Taky bych chtěl

být takhle šikovný.“

„Ále, já bych ani neřekl, že jsem zrovna šikovnej. Myslím se dřevem. Jo bylinky, kytky, stromy, ty známdobře, ale se dřevem mi to nejde tak, jak bych sám chtěl. Já vlastně svedu vyřezat jenom tenhle křížek.“Zvedl ten nedokončený a foukl na něj. „Jednou jsem zkoušel vyřezat do dřeva portrét Joe, ale furt tonějak nebylo ono, že ne, Joe?“ Pták nadzvedl křídla a zaklapal zobákem. „Ještě že Askew dokáže ty křížky

prodat návštěvníkům, jinak bych jich už měl stovky.“

„Jakým návštěvníkům, pane Graci?“

„Říkej mi radši Caspere, chlapče. No, návštěvníkům, jako jsi třeba ty, lidem, co sem přijedou odjinud,

podívat se tady na to naše jezero a hory a tak.“

„Je tady moc krásně.“

Casper se na něj podíval s rozzářeným výrazem. „No jo, je to tu krásnej kraj, to jo.“

Vyskočil a popadl chlapce za ruku. „Pojď se mnou, něco ti ukážu.“ A hned se pustil po pěšině vzhůru dosvahu, Stephena táhl za sebou a kavka poletovala kolem nich z větve na větev. Stephen chvílemi klopýtl,napůl šel, napůl běžel a nebyl si tak docela jistý, jestli je víc ohromený nebo nadšený. Najednou sestromy kolem rozestoupily a oba se zastavili na skalnatém ostrohu. Výhled na jezero tu byl tak nečekaný

a nádherný, že se Stephen málem zajíkl.

Casper klekl vedle něj na koleno a jednou rukou jej držel kolem ramen. Voněl kouřem ze spáleného dříví,tabákem a potem a Stephen se té vůně zaujatě nadechoval. Volnou rukou Casper ukazoval chlapcijednotlivá místa: „Tak tamten obr, to je Skiddaw - z jeho vrcholku už bývá vidět i lodě na moři! Támhle

vedle je Lattrig, choulí se pod

Skiddawem jako jehňátko u mámy. A tamto bílé a zářící jak slovo Boží, to je kostel v Crosthwaite. Tadydole máme rušný Keswick a tam za tím návrším vzadu, tam stojí kruh kamenů, druidové z pradávnýchčasů nám je tu nechali, aby skrz ně mohli kouzlem sledovat, jak si my, jejich potomci, vedeme. Tam tomu

lesu se říká Great Wood a ta pláň, to je vřesoviště Castlerigg.“ Casper vzal hocha za obě ramena apootočil ho zády k jezeru. „A teď se podívej nahoru, nad sebe.“ Stephen zaklonil hlavu a díval se nastoupající úbočí. „Causey Pike a za ním Cragg Hill a tam níž, tam jak se to zužuje, tam leží Borrowdale aRosthwaite. Když odtud neodjedeš, než nasněží, tak tam zůstaneš trčet až do jara.“ Stephen si všechna ta

jména po Casperovi tiše opakoval. „A vy jste na všech těch místech a vrcholcích byl, pane?“

Casperovi se v úsměvu zaleskly zuby. „Skoro na všech. A ne jednou; některý kytičky mají rády jenomurčitý místa a jinde nerostou, víš?“

Z lesa pod nimi se ozvalo: „Stephene, Stephene, kdepak jsi?“ „To je pan Quince, můj učitel,“ vysvětlovalhonem chlapec. „Tady jsme, pane učiteli!“

Pan Quince byl ponořen do Westova průvodce, když Stephen vyrazil do lesa, a pak se pořádně zpotil vesnaze dostihnout ho. Když se vynořil z lesa, uviděl svého žáčka, jak stojí na skalním výběžku jako figurana přídi lodi. Vedle něj posedával nějaký muž v prostém oděvu a oba se zjevně kochali výhledem.Stephen se otočil k učiteli. „Tohle je pan Casper Grace, pane Quinci. Ukazuje mi, co je tu zajímavého a

jak se to jmenuje.“

Pan Quince si otřel kapesníkem čelo a podal ruku tomu muži, který mezitím vstal. „Těší mě, pane

Graci.“

„Ále, říkejte mi jenom Casper. Casper je mi mnohem milejší, pane.“

„Pan Grace tu zná každou horu a vesnici,“ podotkl Stephen. Pak se zatvářil rozpačitě. „On mi všechna tajména říkal, ale já jsem jich už aspoň půlku zase zapomněl.“ „Tím se netrap, chlapče. Je jich tolik a všechno jedno vedle druhého, že jsem se v tom nemohl vyznat ani

podle té chytré brožurky,“ poplácal Quince kapsu. „Možná - pokud jsi tedy moc nezlobil - by panu Gra-,

Casperovi nevadilo dělat nám párkrát

opravdového průvodce.“

Casper pokrčil rameny. „Já ale průvodce nejsem. To dělá spousta jiných lidí. Většinou mám hromadu jiné

práce a na to potřebuju volné ruce.“

„Ale pane, prosím!“ Stephen se dokonce odvážil položit Casperovi dlaň na paži. „Abych se taky ještě

někdy viděl s Joe.“ Odmlčel se a čekal, jak jeho prosba zapůsobí. „A pan učitel taky.“

„Kdopak je Joe?“ otočil se pan Quince k chlapci.

Kavka mu nabídla odpověď sama - přihopsala odkudsi a několikrát tiše zašveholila svoje jméno. Pan

Quince na ni hleděl se stejným úžasem jako předtím Stephen.

„Joe umí mluvit,“ dodal ještě chlapec.

„Aha, to je tedy opravdu pozoruhodné.“

Casper se usmíval, pak prohrábl klučinovi vlasy a řekl: „Já nejsem moc společenský člověk, milý pane

Westermane. Já se rád toulám svým tempem a sám.“

„Jako osamělý vlk?“ vzpomenul si Stephen na přirovnání z nějaké básně.

„Cha! Přesně, i když já nemám tak ostré zuby. Skoro každý den chodím do kopců, někdy venku

i přespávám. Takže vlastně co. Asi bychom se někdy sejít mohli, pokud mě nebudou příliš otravovatčarodějnice a špatné počasí, a pár míst bych vám ukázal.“ Zahleděl se na Stephena. „Tak třeba v GreatWoodu bydlí jedna velká liška a ta se svým přátelům ráda chlubí, když má liščata. A my s Joe jejíkamarádi jsme. Chtěl bys ji taky vidět, mladý pane?“ Stephen dychtivě přikyvoval. „Tak se za ní někdyspolu podíváme, ano? Přeju hezký den!“

A než se Quince a Stephen zmohli na poděkování nebo na pozdrav, seskočil Casper z výstupku a zmizel zajeho hranou a v lese pod nimi. Kavka popolétla k nim, přátelsky na ně zakrákala a odplachtila za svým

pánem.

Stephen se naklonil k panu Quinceovi a ten mu položil ruku kolem ramen. „Co asi podle vás myslel těmičarodějnicemi a počasím, pane?“

Quince o tom chvíli přemýšlel. „To je určitě nějaké zdejší pořekadlo, chlapče. Ale poslyš, z toho pobíhánípo lese ti už určitě muselo vyhládnout. Asi bychom se měli vrátit na Silverside, jestli tam pro nás nebudoumít něco k snědku, ne?“

Stephen přikývl a oba začali pomalu sestupovat do lesa. „Slyšel jste někdy o Kříži štěstí z Gutherscale,pane učiteli?“ zeptal se Stephen po chvíli.

„Něco jsem o něm četl v průvodci,“ odpověděl Quince. „Podle legendy to byl původně dar lesních víl a skřítků pro nejmocnější rod v kraji, pro rodinu Gretů.“

„O tom bych se rád dozvěděl něco víc.“ Stephen si uvědomil, jak je hladový, ale taky unavený. Zdálo se,že jít z kopce dolů je ještě namáhavější, než když předtím skoro běžel nahoru. „A vy věříte na víly askřítky, pane?“

Učitel se zasmál. „Ale kdepak, to víš, že ne. Ten kříž sem nejspíš přivezli křižáci.“

Stephen se rozhlížel kolem sebe, jako by pátral v podrostu po zlatavém záblesku. „Docela rád bych honašel.“

„Mluvili jsme spolu o tom, že budeme hledat draky,“ připomněl mu pan Quince. „A to jsou podle pověstídobří strážci pokladů. Takže když najdeme draka, možná zjistíme, že šupinatým pařátem drží

i ten kříž.“

Při takové představě Stephen vzrušením i obavou docela ztichl

a vydrželo mu to až do návratu na Silverside.

Harriet našla s pomocí jedné ze služebných cestu do jídelny a byla trochu rozpačitá, protože se dostavila

o něco později, než měla. Šla se totiž nejdřív podívat na svého syna a jeho učitele, aby se ujistila, že se vpořádku vrátili, a zjistila, že už si dávají neformální večeři přímo ve svém salonku. A potom se ještě notnězdržela marnými pokusy učesat vlasy do naprosto poslušné dokonalosti a taky rozhodováním mezitmavomodrými šaty se zlatým lemem, které jí připadaly trochu moc sváteční, a jednoduššími šedými, vnichž si zase připadala mnohem starší. Když ji ale služebná uvedla do prostorné a světlé místnosti, nebyltu z obyvatel zámku ještě skoro nikdo. Jen z pohovky vyskočil mladý muž, srazil paty a uklonil se a pak jívyšel vstříc, aby jí políbil ruku.

První, co na něm Harriet zaujalo, bylo jeho mládí. Postřehla maličko ledabyle upravené a nenapudrovanévlasy a jasně modré oči. Byl štíhlý, měl dlouhé končetiny a Harriet napadlo, jestli takhle nějak nevypadal

zamlada i Crowther.

„Paní Westermanová, moc mě těší, že vás poznávám. Felix von Bolsenheim, k vašim službám, madam.“

S úsměvem mu podala ruku. „Jsem také potěšena, že vás poznávám, Mein Herr.“

„Ach, prosím, říkejte mi Felixi, paní Westermanová, a netrapte se cizími slovy.“

„Tipovala bych vás na Angličana, Felixi. Vy jste tu studoval?“

Mladík se na ni zářivě usmál; držel při tom její ruku o trošičku déle, než bylo nutné, a Harriet blesklohlavou, jestli s ní ten chlapeček snad neflirtuje. „Jistěže ano. A francouzský jsem se naučil ve škole arodnou řeč svého otce od sluhů, při vyjížďkách na koni a při hře v karty. A díky tomu se mi ve Vídnináramně daří.“

Oplýval určitým kouzlem. Odstoupil od ní a pomalu se otočil kolem své osy. „Madam, nenechte mě už dáltopit se v nejistotě. Celé odpoledne se trápím svým vzhledem. Co myslíte, jak asi zapůsobím na svéhoveleváženého strýce? Vy ho přece dobře znáte, nemýlím-li se, a tak mi jistě dáte dobrou radu.“

Harriet už nějakou dobu o existenci Crowtherovy sestry a synovce věděla, ale až do této chvíle siCrowthera nedokázala spojit s nějakou rodinou. Tak se odtahoval od běžného života společnosti, že si aninedokázala představit, že by mohl mít nějaké příbuzenské vztahy a pokrevní svazky jako ostatní lidé.

„To by bylo naivní, kdyby kdokoli tvrdil, že zná tajemství mysli jiného člověka. A zvlášť Crowthera,“ řekla.„Abych pravdu řekla, například jeho původní jméno jsem se dozvěděla dnes ráno.“

Felix potřásl hlavou. „Ale přesto s ním cestujete po celé zemi a společnou rukou poháníte vrahy před

soudní tribunál! To je pozoruhodné, madam.“

„Já jsem bohatá vdova, milý Felixi. Mohu si dělat, co se mi zlíbí.“

Harriet okamžitě litovala, že zvolila takový tón. Možná se tu budu s tím pohledným mladíkem potkávat iněkolik týdnů. Rachel by se chytila za hlavu, kdyby z mých úst slyšela takovou větu. Jen jsem chtěla, abyto znělo bezstarostně, a místo toho jako bych si ani sama sebe nevážila.

Harrietin život se neodvíjel zcela obvyklým způsobem už dlouho předtím, než se seznámila s Crowtherem.Po svatbě se plavila

na lodi s manželem po celém světě a různorodost a neustálé změny, jaké to přinášelo, jí velmivyhovovaly. Když ji později mateřství a potřeba poskytnout domov neprovdané sestře přiměly usadit sena Caveley, připadala si tam dost podivně. Zdi jejich sídla se kolem ní sevřely a ona postupně zjišťovala,že není schopna naplnit očekávání venkovské vyšší

společnosti. Lidem se zdálo, že moc tvrdohlavě hájí svoje ne zrovna obecně uznávané názory, a takypovažovali její vyjadřování

a způsoby za příliš otevřené. Pak se aktivně a úspěšně zapojila do vyšetřování vraždy. To jí vyneslo jistýstupeň popularity a ona získala několik nových, dosti vlivných přátel, ale stejně vnímala, že pro většinudam a pánů tyto činy jen potvrzují její výstřednost a že je pro ně něčím, co se podobá té dvouhlavéještěrce, kterou má apatykář Gladwell vystavenou v lihu ve svém krámku v Pulborough. A teď tady, kdyžby díky své pověsti, která ji vždy a všude předcházela, měla být mnohem obezřetnější, mluví jako žena,která si libuje ve své pochybné proslulosti. Hněvala se sama na sebe. Zato Felix, aspoň podle výrazutváře, se zdál být naprosto okouzlen.

„Ach, kapitál! Do puntíku s vámi souhlasím, paní Westermanová. Člověk by měl vždycky dělat to, co sámchce, a ďábla nechat stát opodál.“ Harriet už už otevírala ústa v naději, že se jí snad podaří říct něco, coby snad nějak vylepšilo předešlá slova, ale ten mladý muž jí nedal šanci promluvit. „Ale snažně vásprosím, poskytněte mi něco ze své moudrosti dřív, než sem dorazí můj strýc. Co si o mně bude myslet?On ve mně opravdu vzbuzuje obavy, aspoň podle toho, co jsem o něm slyšel.“

Harriet vzdychla a tentokrát se důkladně zamyslela, než promluvila. „Felixi, Crowther není žádnýneurvalec a kruťas.

Pošklebovat se vám nebude. Ale jestli chcete slyšet můj seriózní názor, tak tady je: Pokud nejste mrtvola

nebo se vám nepovede

zajímavá poznámka na nějaké vědecké téma, Crowther si vás

podle mě vůbec nevšimne.“ Felixe opustil ten sebevědomě zapálený výraz a on najednou vypadal o dostmladší. Harriet se usmála. „Nedejte se tím ale znepokojit, milý chlapče, naopak, mělo by vás to utěšit.

Crowther vás totiž na druhou stranu nebude ani odsuzovat. Když ho nebudete iritovat, časem se mu snad

začnete i zamlouvat. V minulosti jsem už několikrát byla svědkem toho, jak navázal určitá, poněkudpřekvapivá přátelství, a on by vám přece měl být nakloněn, když jste spolu v tak blízkém příbuzenskémvztahu. A bude-li o vás smýšlet v dobrém, lepšího přítele nenajdete. Chci tím vlastně jen říci, že byste seneměl snažit ho okouzlit. Buďte raději sám sebou, buďte upřímný a nekláboste jen tak zbůhdarma, to jemoje rada.“

Felix se usmál. „To ale ode mne žádáte nemožné. Moje matka mi

neustále opakuje, že pořád jen tlachám nějaké nesmysly, a věřte, že už jsem si proti sobě dokázalpopudit mnohé svoje přátele, dokonce i ty dobrosrdečné, jako jste zjevně i vy. Dostalo se mi velminákladného vzdělání, ale nevím vlastně nic. Mám velké statky v Meklenbursku a o zemědělství nemám ani

potuchu. Poslední dva roky, které jsem strávil ve Vídni, jsem povětšinou proseděl u karetního stolku.Jsem lehkomyslný, líný a unuděný. Myslím, že mě strýc zavrhne, jen co se poprvé setkáme.“

V Harrietině zamračeném pohledu už nebylo po hravosti ani památky. „Jak o sobě můžete říkat něco takového? Slyšela jsem, že tady majírozsáhlou knihovnu. Možná byste mohl využít svůj pobyt k tomu, abyste se pokusil napravit trochu tyvady na kráse vašeho vzdělání.“

Felix se zasmál - sebedůvěra se mu hned zase trochu vrátila. „Tedy, vážená paní Westermanová, teď toznělo, jako by tu promlouval nějaký prostinký venkovský farář. Tak krutě! Jak bych mohl trávit čas vknihovně, když je tu kolem tak krásný kraj, který jsem ještě neprozkoumal? A v Keswicku se určitě najdenějaké to rozptýlení, které bude mému věku a očekávání vyhovovat. I když romány čtu rád. Najde se tunějaký? Četla jste Utrpení mladého Werthera? To je pozoruhodná kniha, i když se mi nechce tak docelavěřit, že by nějaký muž mohl tolik trpět kvůli lásce. Asi mám v žilách příliš mnoho anglické krve, protožese mi zdá, že ve Vídni v jednom kuse potkávám pány, co jen vzdychají kvůli nějaké nedosažitelné krásce,aby si připadali jako ten hrdina z papíru.“

Harriet tu knihu četla, tedy její překlad do angličtiny, a zrovna moc

ji nenadchla, a tak si z ní před Felixem začala s potěšením tropit posměšky. On ale dál mluvil bezstarostně

a jen z jeho hlasu bylo zřejmé, že nad svými výroky přemýšlí, a Harriet začínala mít pocit, že je tenmladík chytřejší, než dává najevo. Bavili se tímto způsobem několik minut, dokud se neotevřely dveře aneobjevil se Crowther. Felix se představil a Crowther ho přejel od hlavy k patě důkladným pohledem ařekl, že jej těší, že ho poznává. Pak si vzal ze stolku noviny, posadil se a pustil se do čtení.

Felix se pokoušel pohledem

kontaktovat Harriet, ale ta si ho nevšímala a raději přešla k oknu a vychutnávala si výhled na jezero. Pakpřišla paní Briggsová, což všechny přivolalo ke skupince křesel kolem prázdného krbu. Když se paníBriggsová zmínila, že má dojem, že ve městě přebývá nějaká Felixova známá, mladík se zachmuřil.

„A nechtěl byste je pozvat k nám na Silverside na tu naši zítřejší letní slavnost?“ zeptala se nejistě.

„Nedělejte si starosti s dalšími hosty, madam,“ řekl na to. „Já se s nimi moc neznám a navíc to není ten

typ lidí, se kterými by se toužila

seznámit moje matka.“ Paní Briggsovou to zjevně poněkud zarazilo, ale když se jí Harriet optala napřípravy na slavnost, hned se vzpamatovala. Dámy pak probíraly obtíže při zajišťování dostatečného

množství ledu

a zmrzliny pro velký počet hostů a Felix vyjádřil svůj názor na přípravy lučištnické soutěže. Crowther k

rozhovoru nijak

nepřispěl, ale ostatní se příjemně bavili dál, dokud nepřišla

vicehraběnka.

Lehkým tónem se omluvila, že je zdržuje od večeře, a na vysvětlenou se jen letmo dotkla prsty svého

vyumělkovaného účesu. Když Harriet vstala, aby jí udělala pukrle, dobře si ji při tom prohlížela. Postavoubyla dost podobná Crowtherovi; měla i stejné modré oči s mírně převislými víčky a vystouplé lícní kosti.

Zcela ovšem postrádala jeho rezervovanost

a začala se Harriet vyptávat na její sídlo, na děti i na rodinu. Když se

ale začala do detailů rýpat

v záležitostech rodu Thornleighů a mladinkého hraběte ze Sussexu, Harriet si uvědomila, že se jí jen těžkoodpovídá s patřičnou

zdvořilostí. Paní Briggsová se

dvakrát pokusila nějakou šikovnou poznámkou přesměrovat hovor z těch mělčin a dvakrát ji vicehraběnkanaprosto ignorovala. Očima ustavičně střílela z Harriet na Crowthera a zase zpět a všechny to rozčilovalo.

Felix se mračil čím dál víc a Harriet cítila, jak se na ni upírají pohledy ze všech stran a jak prsty stále víctiskne vějíř. Crowther ten výslech a scénu kolem sledoval nějakou dobu mlčky, ale pak hlasitě vzdychl,obrátil se k paní Briggsové a pustil se do řeči s ní. Poslouchal ji s nápadnou pozorností. Když si tohovicehraběnka všimla, přimhouřila oči a položila bratrovi nějakou otázku. Crowther odpověděl tak stručně,jak jen bylo možné, a stěží se při tom na ni podíval a dál se bavil s paní Briggsovou.

Harriet se nesmírně ulevilo, když je konečně zavolali ke stolu. Tam aspoň talíře dobrého jídla skýtalymožnosti jiné konverzace, a když se rozproudila debata o výtečné chuti kapra vyloveného z jezera uBassenthwaite, Harriet zašla dokonce tak daleko, že se vicehraběnky zeptala, zda jí ta chuť nepřipomínávlastní dětství prožité v tomto kraji. Vicehraběnka postavila vinnou sklenku na stůl, otočila se k ní anaklonila při tom

hlavu na stranu.

„Asi ano, paní Westermanová. Vůbec jsem v tomto domě obklíčená nejrůznějšími přízraky svého dětství amládí.“ Významně při těch slovech pohlédla na Crowthera, ale ten vůbec nedal najevo, že by to slyšel.

„Strašidelná ryba!“ pronesl Felix. „To je tedy prapodivný přízrak.“ Sám se svému vtípku pištivězachichotal, natáhl se k míse uprostřed stolu a přidal si další kus masa. Pár kapek šťávy ukáplo na ubrus.Jeho matka ho přejela kritickým pohledem.

„Nic bych si nepřála víc, než aby ses odnaučil ten přihlouplý smích,“ usykla. „Zní to, jako když se hihňámalá školačka.“

Felix zrudl a zapíchl oči do talíře.

Když dámy po jídle vstaly od stolu, čekal už na ně vedle v salonku u čajového stolku návštěvník a Harrietpředstavili pana Sturgesse, místního soudce, který byl přítomen, když otevírali hrobku. Nebyl už sicenejmladší, ale vypadal životaschopně a čile, byl elegantně, ale ne přehnaně okázale oblečený. Vstal a spoklidným úsměvem se dámám uklonil. Jeho vybraný vkus se projevoval i na detailech. Šatlén, ozdobnýřetízek na hodinky a pečeť, měl zlacený a zdobený bílým smaltem; na soudcově šedozelené vestě secelkem vyjímal, kdežto o dost honosnější verze, jakou se pyšnil Felix, jako by žadonila o pozornost.Harriet si všimla, jak si ji pan Sturgess prohlíží, a byla ráda, že se před večeří rozhodla pro modré šaty.Vicehraběnka k soudci dohopsala jako nadšené ptáče. „Pane Sturgessi, jaké potěšení, že jste se za námipřišel podívat! I když jste se vlastně spíš přišel podívat na paní Westermanovou, viďte?“

Pan Sturgess se na ni usmál

a vysekl další úklonu, i když se díky té poznámce tvářil maličko zaskočeně, a pak se obrátil k Harriet.„Přirozeně, přišel jsem se seznámit s paní Westermanovou a panem Crowtherem. To je velká čest, mítvás tady mezi námi. Jsem rád, že je na Silverside můžete tak mile a pohodlně pohostit, paní Briggsová.“

Paní Briggsová i Harriet se rozhodně tvářily přívětivěji než vicehraběnka.

Harriet se posadila a se svým obvyklým úsměvem řekla: „Vy tu tedy zastáváte úřední funkci, pane. Zjistiljste už něco o tom mrtvém v hrobce? Přišel jste mně a panu Crowtherovi sdělit, že nás tu už nenízapotřebí?“

Sturgess si vzal od paní

Briggsové nabízený šálek čaje

a zavrtěl hlavou. „Ano, jsem místní

soudce a lidé jsou tady vskutku spořádaní a jen zřídkakdy tu

vyvstanou nějaké potíže, takže mám tu službu v podstatě dost snadnou. Co se toho mrtvého týče,nepovím vám nic nového. Dal jsem tu zvěst rozhlásit po městě i vyvěsit cedulky, ale nikdo zatím s žádnou

informací nepřišel.“

„To je tedy skutečná záhada. Možná je tam ten mrtvý opravdu dlouho anebo to byl někdo cizí,“ řekla Harriet. Všimla si, že Sturgess má šedé oči a hranatou bradu. Vůbec celkově bylo na jeho držení těla cosivojenského, přestože se choval naprosto nenuceně. Připadal jí docela sympatický.

„Možná ano, paní Westermanová, ale to, že za mnou zatím nikdo nepřišel, ještě neznamená, že o tomnikdo nic neví. Lidé tu drží pospolu a moc toho nenamluví. Já se většinou o něčem dozvím, až když se oto začnou prát přímo na ulici. A možná, že je to tak dobře. A možná by to bylo jiné, kdyby byl místnímsoudcem někdo z rodáků.

Já tady žiji teprve pět let, takže mě asi neberou příliš vážně, pokud ovšem zrovna nepotřebují napříkladlicenci na novou krčmu.“

Harriet se už chystala, že se Sturgesse zeptá i na jeho minulost, ale on ji předem umlčel, protože vstal apopošel k jejímu křeslu. Všichni ho sledovali.

„Něco pro vás ale přece jen mám.“ Sáhl do kapsy, vytáhl krabičku na šňupací tabák v podoběminiaturního soudku, podal jí ho a pak se zase posadil. Ta věcička se Harriet přesně vešla do dlaně.Obracela ji v prstech a soustředěně si ji prohlížela, a pan Sturgess

vysvětloval: „Včera večer se

v Portinscale před krčmou U Černého vepře strhla rvačka a ukázalo se, že šlo právě o tuhle drobnost.“Obrátil se k paní Briggsové. „Mrzí mě, co vám teď musím říci, ale zdá se, že ti dva dělníci, které vášmajordomus najal, nebyli zrovna poctivci. Ta krabička na tabák prý vypadla z kabátu toho mrtvého, kdyžs ním hýbali, a oni ji za zády vašeho majordoma ukradli. A pak se o ni ještě poprali, protože se nemohlidohodnout, jak si kořist rozdělí.“ „Zloději! To je tedy hrozné!“ ozvala se vicehraběnka.

Sturgess potřásl souhlasně hlavou, ale dál mluvil k paní Briggsové. „Madam, já doufám, že když se nyníten zcizený předmět vrátil zpátky k vám, nebudeme muset tu záležitost dále řešit. Mohla byste je obaobvinit a pohnat před soud, ale i když j sou to raubíři, nemyslím, že by byli nenapravitelní.“

Paní Briggsová jej poplácala po paži. „Přesně tak, ano. Také mi to tak připadá. Nebudeme je už najímatna žádnou další práci, ale klidně jim sdělte, že se tím dále nebudu zabývat.“

„Provinilci by ale měli být potrestáni,“ prohlásila

vicehraběnka upjatě.

„Trochu velkorysosti, paní vicehraběnko,“ zamumlal Sturgess.

Paní Briggsová si odkašlala. „Tak se tedy pusťte do své práce, paní Westermanová. Jsem si jistá, že přivašem postřehu hned dokážete i z téhle malé věcičky zjistit všecičko do detailu.“

Harriet dál obracela krabičku v ruce. Slonovina a mahagonové dřevo. Stříbrný pant měl tvar motýlka a navíčku kvetla růže ze stejného kovu. Harriet zvedla obočí.

„Ten chudák mrtvý byl jakobita, paní Briggsová.“

Oslovená se málem polila čajem. „Božínku, paní Westermanová, já jsem jen žertovala! Jak můžete něco

takového tvrdit?“

Harriet pokrčila rameny a spíš vycítila, než uviděla, jak vicehraběnka zase strnula napětím. Podalakrabičku své hostitelce. „Když jsem byla malá, žil ve farnosti mého otce jeden člověk, kterého jsme občasnavštěvovali. Můj otec měl za to, že je to jeho povinnost, protože katolický kněz nikde v blízkém okolínebyl. Ten pán byl totiž jakobita, zarytě přesvědčený, že skutečný král žije v Evropě, a ne v tady v Anglii,a v jeho domě se to předměty s takovýmhle zdobením jen hemžilo. Mám na mysli toho motýla a růži,madam, ale řekla bych, že s tím souvisí také ta slonovina, protože bílá byla jejich barva.“

Pan Sturgess se na ni zaujatě díval. „Bravo, paní

Westermanová.“

Harriet se málem začervenala. Paní Briggsová usrkla čaj. „Já se na to pamatuji, má drahá. Jsem už doststará, takže si ještě vzpomínám, jaké se tehdy nosily barvy. To byl projev mimořádné bystrosti, že vás totak rychle napadlo. A jistě, poslední lord

Greta byl panečku nějaký jakobita! Vy jste vlastně možná tu záhadu vyřešila na jeden zátah, paní

Westermanová. Ostrov svatého Herberta náležel k majetku rodu

z Grety, než jej koupil lord

Keswick a potom my. Ten mrtvý byl nepochybně jedním z jeho následovníků, který byl zraněn nebo zabita ve víru tehdejších událostí ho pohřbili, jak nejsnáze mohli.“

„Já bych takový pohřeb ledabylostí nenazývala, paní Briggsová, vy snad ano?“ namítla Harriet. Opřela sepohodlněji a vzala do ruky vějíř. Dusno bylo pořád nesnesitelné. „Ale možná máte pravdu. Snad sedozvíme víc, až to tělo zítra důkladně prozkoumáme.“

Vicehraběnka nevěřícně otočila hlavu k Harriet. „Vy mému bratru asistujete i při samotném ohledávánítěch mrtvol, paní Westermanová? To je ale nechutné.“ Harriet se dál ovívala. Ten vějíř loni malovala jejísestra a moc se jí vydařil - byl na něm vypodobněn lesní palouk, kde hrál na píšťalu bůžek Pan a

naslouchali mu liška, havran a dvojice roztomilých dítek, ke kterým si Rachel vzala za model Harrietiny

děti. „Bohužel musím přiznat, madam, že nedisponuji dostatečnou schopností ,asistovať v praktickémsmyslu toho slova. Možná se domníváte, že jsem na to příliš křehká. Víte, já jsem pod velením svéhomanžela pomáhala na moři jako ošetřovatelka raněných, když bylo třeba. A mohu vás ujistit, že ohledávat

mrtvolu je daleko snazší než držet mladého vojáka, když mu doktor amputuje nohu. Nepodílím se aktivně

na pitvách, které provádí pan Crowther. Jsem jim jen přítomna a nabízím své domněnky vznikající nazákladě skutečností, které on odhaluje.“

Sturgess ji pozorně sledoval.

„Jsem si jist, že vaše pomoc je neocenitelná, paní Westermanová. Pan Crowther má velké štěstí, že váspotkal.“ Vicehraběnka jen usykla a Harriet s úlevou zaznamenala, že paní Briggsová se vcelku dobře baví.Než ale stačila něco říct, vstoupil do místnosti Crowther se svým synovcem. Harriet si hned všimla, že seCrowther tváří poněkud otráveně a Felix zase schlíple. Předpokládala, že mladík ignoroval její rady aneuhlídal si u vína výmluvnost. Bylo jasné, že tihle dva jejich sešlost nijak zvlášť nerozveselí aninezaujmou, a tak jí udělalo radost, když hned za nimi přišel ještě i Stephen a jeho učitel, které zřejměněkdo pobídl, že by taky měli strávit alespoň část večera s ostatními. Po nezbytném představování avysvětlování, kdo je kdo, se pan Quince uchýlil do křesla, které stálo kousek stranou od ostatních, vytáhl z

kapsy průvodce a dal se do čtení. Stephen ale začal všem nadšeně vyprávět o svém dobrodružství v lese,

zvlášť o mluvící kavce. S otázkou se otočil na Crowthera:

„Umějí všichni ptáci mluvit, pane? Mají hlasivky stejné jako my lidé? Pan Quince říkal, že neví.“

Crowther se na něj zadíval a opřel si špičky prstů o sebe. „Co myslíš ty, Stephene?“ Chlapec se kousl dortu. Byl to i Harrietin zvyk; také to dělala, když nad něčím hloubala. Crowther přemýšlel, jestli ji její synnapodobuje, tak jako nová ptačí generace napodobuje zpěv svých rodičů. „Já myslím, že kdyby umělimluvit všichni ptáci, tak už bych se s nějakým setkal dřív. Ale vrány v okolí našeho domu, ty občasvydávají zvuky podobné těm lidským, viďte? Takže možná jsou nám prostě jen víc podobné než vrabci a

straky.“

Crowther přikývl. „To zní jako rozumná úvaha, i když na podporu takové teorie bychom samozřejměmuseli provést důkladný experiment. Zkrátka bychom se ji na ty hlasivky museli podívat.“ Stephenovoutvářičkou přeletěl stín obavy. „Ale Joe ne, že ne, pane? Ona je tak krásná a milá, já bych jí tedy nechtělnějak ublížit.“

„Neboj se, Stephene, přece bychom někomu neukradli a nerozpitvali ochočené zvířátko.“ Crowther zvedlhlavu a podíval se na pana Quince. „Mohl bych vám, pane učiteli, doporučit jednu nebo dvě knihy oanatomii hrdla, kdyby vás to zajímalo. A ve zdejší knihovně se zcela určitě najde několik zajímavých děl o

ptácích. Sám jsem zahajoval svoje studium anatomie na kanárcích jednoho našeho souseda tady

advokáta mého otce a později i mého vlastního, jistého pana Leathese.“ Paní Briggsová spráskla ruce. „Novidíte, ten se staral i o naše jmění a záležitosti ohledně Silverside až do chvíle, kdy předal živnost svému

synovi. A exotické ptactvo chová dodnes.“

Konverzace plynula dál, dotýkala se různých lidí, kteří ještě žijí v okolí jezera a které Crowther a jehosestra znávali zamlada. Felix se stále víc a víc bořil do křesla a Harriet tu a tam postřehla v jeho očích

záblesk závisti. Napadlo ji, že jemu Crowther asi nenabídl žádnou knihu.

Stephen se usmál. „To je dobře, že nebudete kuchat chudinku Joe. To by nebylo spravedlivé, kdyžneudělala nic víc, než že se naučila říkat ,Dobrý den‘. Pan Grace mi dal tohle.“ Vytáhl na světlovyřezávaný křížek a podal ho Crowtherovi.

„Pěkný,“ řekl Crowther stručně a poslal křížek dál paní Briggsové.

„Ach ano. Právě takovéhle prodává pan Askew ve svém muzeu.“ Vzhlédla k Harriet. „To je ztracený Křížštěstí. Nu, štěstí tedy rod Gretů zaručeně opustilo. Poslední lord Greta dožil v exilu a jeho mladšího bratrav roce 1745 zajali a následujícího roku jej popravili za velezradu. Nešťastná rodina. Tak velkolepé horytady máme, a píšeme tu mezi nimi tak krvavé dějiny.“ Najednou si vzpomněla, že je ve společnosti, azrudla. Vicehraběnka na ni hleděla vysloveně zděšeně; dokonce i pan Sturgess se tvářil rozpačitě. „Velkápravda, madam,“ řekl Crowther.

Nikdo nějak nevěděl, o čem dál

mluvit, ale nakonec se ozval Stephen, který si napjaté ticho v salonu příliš neuvědomoval. Vzal předtím ze

stolku krabičku na tabák a už chvíli zkoumal, jak se hezky otevírá a zavírá. Teď zaujatě mhouřil oči navnitřní stranu víčka. „To jsou ale malinkatá písmenka!“ Harriet se k němu obrátila. „Kde, Stephene? Co jetam napsáno?“ „Semper fidelis. Greta,“ četl pomalu chlapec. „To myslím znamená vždy věrný, že,maminko?“ Paní Briggsová si přitiskla pěst pod ústa. „Ach, paní Westermanová - to je skoro přesně tak,jak jsme si mysleli! Přívrženec lorda Grety z roku 1715 - tohle je důkaz. Jak zajímavé!“

„Tady je ale jiné datum,

podívejte, maminko.“ Stephen podal krabičku matce. „Rok 1742.“ Harriet si ji od syna vzala

a obrátila ji nápisem k sobě. Byl

opravdu malinký. Napadlo ji, jestli jí už nezačíná slábnout zrak. „Tak to jsme tu záhadu ještě nevyřešili,paní Briggsová. Povězte nám, Crowthere, kdo vlastnil Herbertův ostrov ve čtyřicátých letech?“ Crowther si

odkašlal a přitiskl špičky prstů proti sobě. „V roce 1742? V té době ostrov náležel mému otci, siruWilliamu

Penhaligonovi, pozdějšímu baronu Keswickovi. On koupil mnohé pozemky, které byly zkonfiskovány lorduGretovi. Svatého Herberta koupil ve stejné době jako tuto půdu a tehdy také dal přestavět tento dům azaložit okolní zahrady a park -někdy kolem roku 1720.“

Paní Briggsová byla překvapená. „Možná tedy byl ten mrtvý stoupencem bratra lorda Grety, který přijel do

Anglie v pětačtyřicátém. Ale Gretův bratr byl zatčen v Prestonu, a ne v tomto kraji. Co by tu potomněkdo z jeho přívrženců dělal?“

V tu chvíli nikdo neměl

na takovou otázku žádnou odpověď.

Ze sbírky pana Askewa, majitele muzea v Keswicku Z deníku English Post, 12.

července 1712

Několik poznámek týkajících se Kříže štěstí z Gutherscale Hallu

Vážený pane,

při nedávné cestě na sever Anglie jsem měl tu čest být přijat ve starobylém a překrásném sídle Edmunda de Beaufoye, 7. hraběte Grety, tedy na zámkuGutherscale Hall na břehu jezera keswického. Zámek jest zkonstruován kol prastaré věže, jež skýtálíbezný pohled na divokou zemi, tímto šlechtickým rodem již po staletí drženou a bráněnou. V dobáchotce současného lorda byl Hall značně rozšířen a obohacen tak

o množství velkoryse prostorných apartmentů, jak ke jménu Greta jistě náleží.

V té době, díky laskavosti mého hostitele, měl jsem to potěšení spatřit onen proslulý Kříž štěstí zGutherscale Hallu. Učinil jsem si pár poznámek 0 bájích opřádajících ten pozoruhodný předmět, jakož 1 o podobě jeho, a o poznámky tyto se nyní s radostí podělím s ostatními čtenáři Vašeho excelentního magazínu, najdete-li kousek místa pro jejich vytištění. Kříž štěstí jest na Hallu záměrně uložen v bytelné schráně a pouze lord Greta má k ní klíč. Při pohledu na

Kříž člověk hned pochopí, k čemu jsou taková opatření potřebná. Je to kříž velikosti zhruba mužské dlaně s prsty doširoka roztaženými a zezlata zhotovený. Povrch jeho zdobí řada ryzích drahokamů, včetně velkého rubínu ve středu samém, čtyřinemenší diamanty inter alia a okraje jeho posety perlami solidní kvality. I když by se člověk zdráhalvyjádřit nějaký jednoznačný názor, troufám si domnívat se, že je původu byzantského. Když jsem tumyšlenku sdělil lordu

Gretovi, informoval mne

s úsměvem, že onen kříž nebyl předán jednomu z předků jeho nikým jiným nežli lesními vílami, když dotyčný je byl vyrušil v slavnostech u Kamenného kruhu! Legenda nám dále praví, že byl tehdy varován, že kdyby Kříž štěstí někdy opustil

vlastnictví rodu, hrozná katastrofa by

následovala. Současný lord Greta se nezdá býti nikterak pověrčivým, ač se smíchem prozradil vašemu

korespondentovi, že mnoho místních dodnes s velkou úctou považuje Kříž za dar od víl a bytostí lesa,darovaný lidem k oslavě jejich přijetí Krista za Pána jejich, a že jej hodlá chovat pod přísným dohledemraději než vysloužit si zlobu jejich.

S úctou Váš M. C.

ČÁST II

Středa 16. června 1783

Harriet se ode dne, kdy zemřel její manžel, budila časně; ani tady se to nezměnilo. Chvíli se ještěpokoušela ponořit zpátky do snu, ale už se jí to nedařilo. Všude bylo ještě ticho. Vstala, dopsala dopis pro

Rachel a pak se vydala na procházku. Zmínka o starobylém rodu Gretů jí od včerejšího večera vrtalahlavou, a tak se oblékla do co možná nejjednodušších šatů a za chvíli už měla spící Silverside za zády, jakspěchala po pěšině,

která směřovala k jejich dávnému sídlu, ke Gutherscale Hallu.

Vozová cesta, jež se kdysi vinula po svahu kopce nad Silverside, svažovala se kolem Gutherscale a

nakonec kopírovala břehy jezera dál ke Grange a údolí Borrowsdale, se během deseti let po odchodulorda Grety do exilu stala neprůjezdnou. Každá cesta, jakmile se přestane pravidelně používat, vlivem počasí a přírody postupně zarůstá, zužuje se z vozové na pouhou stezku pro jezdce na koni, pak napěšinu, až zmizí docela. Cestička, po které se vydala Harriet, se tolik neklikatila a vedla z parku naSilverside podél břehu jezera, jehož hladina se hedvábně a zeleně leskla vlevo mezi kmeny bříz a buků.Po Harrietině pravici se zvedal svah, starým listím a mechem pokrytá zem, z níž mezi stromy tu a tamvyrážely mladé větve cesmíny. Vzduch nebyl po ránu o moc svěžejší, ale Harriet dělal dobře už jen pohled

na vodu a les kolem. Paní Briggsová se zmínila, že Crowtherův otec těžil a prodával dřevo ze svýchpozemků, ale ona sama s manželem raději nechávala všechno růst a od dob, kdy Briggsovi panstvíkoupili, se stráně znovu oděly

do hávu jeřabin a jasanu.

Byla ráda, že míiže být sama. Často si po ránu dopřávala tenhle přepych nemuset přemýšlet nad příkazy,dopisy nebo setkáními. Voně lesa jí připomínaly hájek na hranicích jejích pozemku na Caveley, i když setady maličko lišily. I zpěv pták! zněl jinak, traviny měly odlišný vzhled; projevoval se tak rozdíl ve složenípudy i ve tvarech krajiny oproti Sussexu a ona si těch proměn s radostí všímala. Dokonce s takovouradostí, že si ani nevšimla, že došla až ke zřícenině Gutherscale. Prohlížela si zblízka květy a mech unohou a přemýšlela, jestli by třeba paní Briggsová neznala jména jednotlivých druhů, a pak najednouzvedla hlavu a zjistila, že stojí přímo před ruinou té kdysi velkolepé budovy. Musel to být ve své doběvelmi významný rod, pokud se to dalo odhadovat podle výšky těch zdí, které se ještě nezřítily, ale zubčasu na nich neúprosně hlodal. To je neuvěřitelné, jak málo zbylo po nějakých - Harriet se kousla do rtu

šedesáti letech. Tady muselo dojít k požáru. Harriet zažila požár v jiné zámecké budově v létě roku 1780a věděla, jak rychlé a důkladné dokážou plameny být. Thornleigh Hall, kde se to odehrálo, však byl od tédoby opraven a přestavěn, kdežto tady počasí a rostliny naopak dokončovaly to, co oheň začal, jestli tooheň opravdu byl. Pustila se do hledání nějakých stop po něm a našla pár tmavých skvrn na kamenech.Zeptám se na to Crowthera.

Zdálo se, že nejstarší část budovy vydržela nejvíc. Čtyřhranná prastará věžová stavba byla sice také místy

zborcená a v maltě mezi kameny se dávno uchytily četné semenáče, ale jako celek vyhlížela téměřnedotčeně. Po jedné její straně stoupalo nízké kamenné schodiště do míst, kdy asi bývalo modernějšíkřídlo zámku. Harriet se opatrně vydala po schodech. Odhadovala, že stromy kolem tu rostou nejménětřicet let. Možná, že sir William schválně nechal kolem sídla růst prstenec, aby sem nebylo příliš vidět odjezera. Vstoupila otvorem po hlavních dveřích dovnitř a rozhlédla se.

Podlahy a stropy byly dávno pryč. Ve stěně se do poloviny výšky v pravidelných odstupech černalo několik

krbových dutin. Harriet si v duchu to místo představovala, viděla lady Gretu v šatech módních asi takpřed sedmdesáti lety, jak sedí s vyšíváním před krbem a u nohou jí leží veliká doga. Pak se svépředstavivosti usmála.

Najednou se kolem rozlehl pleskot křídel a mezi zdmi se odrazila ozvěna vraního krákání. Harriet seotočila a uviděla, jak se jejich malé hejno zvedá z přízemí, kde kdysi jídal a popíjel lord Greta a jeho mužiu hlavního krbu. Ptáci se rozletěli do korun v okolí. Harriet spatřila dírou ve zdi, jak se z křoví na protějšístraně vynořil Felix s lukem přes rameno a šípy v toulci po boku. Zvedl klobouk a uklonil se jí. „Dobréráno, paní Westermanová. Vy jste jako já. Taky nevydržím ležet v posteli a čekat na horkou čokoládu,tedy pokud nemám za sebou noc probdělou při kartách až do svítání.“

Bylo jí trošku líto toho ztraceného klidu a míru a vlastního potěšení ze soukromí, ale usmívala se namladíka dostatečně přátelsky, když se k ní blížil.

„Vy se těm vránám nějak nelíbíte, Felixi. Když jsem předtím přišla já, vůbec se neobtěžovaly odletět.“Pokrčil rameny. „Asi už mě znají. Pár jsem jich tu sestřelil hned první

týden, co jsme přijeli, a ony mě od té doby sledují.“

„To je docela pozoruhodné.“ „Máte na mysli to, že mě vrány poznají, nebo mou schopnost skolit vránu

lukem a šípem?“

Harriet se zasmála. „Asi oboje. Musíte být dobrý střelec. A to jste je trefoval v letu, nebo to od vás bylopřepadení?“

Felix se zatvářil trochu dotčeně. „Nebyl bych tak nesportovní, abych je střílel na zemi. Ale vidíte sama,stejně to nedokážou ocenit!“ Díval se do listoví, kde se ptáci hrbili na větvích, a Harriet čekala, co řekne

dál. Chvíli to trvalo. „Vidíte, nedokázal jsem včera ani dodržet vaše rady a můj strýc mě teď nemá rád,“

ozval se nakonec.

„A záleží vám na tom?“

Felix se zachmuřil. „Víc, než jsem čekal. Můj vlastní otec upřednostňuje spratky své milenky. Tak jsemmožná doufal, že strýci budu milejší. Ono je to docela nebezpečné, když člověk cítí, že ho nikdo nemá

rád, paní

Westermanová. Začne pak

vyhledávat náklonnost na nevhodných místech.“

Harriet zvedla obočí. „Felixi,

nedělejte z toho takovou tragédii.

Jste přece ještě dost mladý na to, abyste to dokázal sám změnit.“ Trošku nuceně se usmál a podobně

nuceně veselým tónem se zeptal: „Už jste byla prozkoumat věž? Tu stavěl někdo, kdo věděl, jak tozařídit, aby vydržela. Schody už jsou tu a tam sešlapané, ale dá se po nich bez potíží jít až nahoru,kdybyste se tam chtěla podívat. Koruna je v pořádku, přestože mezipatra jsou propadlá.“

Harriet přikývla. „To bych ráda. Tak se tam pojďme podívat společně. Doprovodíte mě? A víte něco o

dějinách tohohle zámku?“ Mladík jí ukázal cestu nízkým kamenným obloukem ve stěně věže; ve sloupci starého kamene bylo citelně chladněji. „Učitel vašeho syna by byl asi lepší průvodce,“ řekl ajeho hlas letěl Harriet v zádech, jak stoupala po nízkých točitých schodech. „Byl zabořený do té svémoudré knížky celý večer. Já vím jen tolik, že tuhle věž postavili ve čtrnáctém století na obranu protiskotským nájezdům, a když pak rod Gretů zbohatl, tak si obydlí ještě rozšířili. To se asi událo někdy zaživota prvního hraběte, toho, co měl u sebe v hrobce tu mrtvolu navíc.“

Harriet cestou vzhůru přejížděla prsty po kamenech; nebylo tu ani

stopy po nějakém poškození;

i schody byly hladké, i když trošičku nepravidelné. Chvílemi se ve stěně otevíral obloukový vchod.

Naklonila se do jednoho z nich a hleděla do prázdna jako

do obrovské hluboké studny. Vnitřní stěny věžové budovy byly

na mnohých místech porostlé zářivě

zeleným kapradím, které tu žilo z nevelkých skvrn slunečního světla, plížícího se po zdivu.

Harriet trochu zaskočeně ucouvla a hned ucítila, jak jí loket stiskla Felixova ruka. „Opatrně, madam.“ Jen

přikývla a stoupala dál. Po chvíli, když se jí srdce trochu zklidnilo, řekla: „Měla jsem dojem, že zpráva o

příjezdu vašich přátel do města vás právě nepotěšila, Felixi.“

„Doufám, že jsem nebyl k paní Briggsové neurvalý,“ odvětil mladík po dlouhé chvíli. Mluvili tiše; jaksi

nenásilně je k tomu přimělo cosi, co jako by čišelo z těch věkovitých kamenných bloků.

„Ale ne, myslím, že ji to jen maličko zklamalo. Ona vás tím chtěla potěšit.“

Felix vzdychl. „Já jsem je už ve městě zahlédl a nejsou to známí, kteří by mi právě dodali na reputaci.

Profesionální podvodník v kartách a jeho dcera. Prohrál jsem s ním loni ve Vídni hotové jmění.“

„To je zvláštní, že se objevili zrovna tady.“ „Ano, to je.“

„I když to je možná jen tím, že krásy zdejšího kraje jsou proslavené po celé Evropě.“ „Přesně jak říkáte.“

Bylo jasné, že Felix už o tom dál nechce mluvit, a tak Harriet také zmlkla a šetřila si dech na další výstup.

Tam, kde schodiště na vrcholu ústilo ven, to oslnivě zářilo denním světlem. Když k tomu místu došla,zaváhala; nebyla si jistá, jak moc může důvěřovat kamenné dlažbě ochozu. Otočila se zpátky do šera kFelixovi. Ten se na ni povzbudivě usmál. „Poblíž vchodu je to bezpečné, paní Westermanová. Ale raději se

vyhněte západní straně, téhle,“ ukázal pro jistotu.

Harriet vykročila ven. Zdálo se jí, jako by se svět kolem ní nepatrně zhoupl a ona šátrala po stěně zasebou, aby se nezapotácela. Po obou stranách dveří, z nichž vyšla, se táhlo nízké cimbuří. Každý druhýozub byl zdobený tesaným znakem sídla lorda Grety: dvě paže jakoby vyrůstající z ozubu a držící baculaté

slunce s krátkými širokými paprsky a blaženým úsměvem ve tváři. Budilo to poněkud rozporuplný dojem:

jako by si kamenní strážci sami utrhli rozzářené hlavy. Na západní straně věže v rohu byl ten pravidelnývzor porušený a díra v podlaze napovídala, že se tu jeden z těch kamenných znaků propadl dolů. Felixsledoval Harriet. „Zřítil se k patě věže. Našel jsem ho tam, když jsem tu byl poprvé. Ty ruce má ulámané,ale sluneční tvář tam ještě leží.“

Harriet přikývla.

„Vy máte strach z výšky, paní

Westermanová?“ Mladík vyšel ven na ochoz a opřel se pohodlně

o jeden z ozubů.

„Jak kdy, Felixi. Někdy jsem docela kurážná a jindy zase na mě jdou závratě.“

Felix hleděl ponuře propadlinou dolů. Harriet se musela chytit kamene za sebou.

„Takže nemáte chuť vrhnout se do té prázdnoty?“ zeptal se, aniž se na ni podíval.

„Ne, to nemám,“ řekla tak rozhodně, jak jen dokázala. „Cítím jen takovou lehkou slabost.“

S velkým úsilím se otočila k výhledu do krajiny. Vrcholky stromu ubíhající níž a níž k jezeru, třpytiváhladina a skalnaté hřbety hor na druhé straně. Cítila, jak se jí podlamují kolena; kotníky prstu svírajícíchvýstupky kamene jí zbělely.

„Lehkou slabost.,“ opakoval po ní tiše. „Co si myslíte o té krabičce na tabák, paní Westermanová? Myslítesi, že muj děd byl zapleten do té vraždy nebo odstraňování mrtvoly? A co vubec čekáte, že z toho

chudáka vysušeného mrtvého zjistíte?“

Otočila se a svět se zase trochu zapotácel. Felix na ni upřeně hleděl.

„To se nedá říci předem. Myslím, že nejlepší by bylo, kdybych to prodiskutovala s Crowtherem, Felixi. Aten když bude připraven něco vám říci, tak vám to řekne. Nebo vaší matce a vy se to dozvíte od ní.“Mladík přešel nenuceným krokem až těsně k ní a zůstal nehnutě stát; Harriet cítila, jak ji zkoumápohledem, a závrať se stupňovala. „Výhled je tu překrásný,“ řekla, „ale ta výška mi dnes opravdu neděládobře. Podáte mi ruku a pomůžete mi zpátky dolů, Felixi?“

Jeho zrak nyní spočíval na jejích bledých prstech. „Myslíte, že jste objevila nějakou novou hádanku, paníWestermanová? Hodláte spolu s mým strýcem vytáhnout na světlo nějaký skandál, a poskvrnit tak jménonašeho rodu ještě víc? To přece není vůbec slušné, abyste tolik vyzvídala a dozvěděla se víc a dřív než má

matka a já. Víte, to já se jednoho dne stanu lordem z Keswicku.“

Dýchal jí při řeči přímo do tváře a očima pomalu přejížděl po jejím obličeji i postavě. „Pokud se ovšemmůj strýc neožení s dámou, která by mu dala syna. Pak bych byl ztracen. A to by bylo velmi nepříjemné,

být náhle ztracen.“

Harriet zaťala zuby, povolila ruce svírající kámen a přinutila se udělat krok. Felix tím pádem musel o kmček ustoupit.

„Když mi tedy nenabídnete rámě, pujdu sama.“ Zamířila ke schodišti a jen doufala, že není vidět, jak se jíruce i nohy chvějí. Když se konečně dotkla kamenné zárubně dveří, uslyšela jeho smích. Vzápětí ji Felixuchopil dvorně za paži a promluvil obvyklým

bezstarostným tónem.

„Kdepak, já vám přece budu milerád oporou, paní

Westermanová. Jsem si jist, že strýc nám všechno řekne neprodleně, jak

něco zjistí.“

Harriet váhala, ale po dalším pohledu do šera schodiště jej nechala, aby ji zlehka podpíral, a s druhourukou na středovém sloupku se vydala dolů. Bylo to mnohem nepohodlnější než jít vzhůru, ale Felix sespokojeně rozpovídal o svých loveckých zážitcích; mlel jako malý klučina. Jeho blízkost tam na vrcholkuvěže se s ubývající výškou zdála méně výhrůžná, ale jeho slova si Harriet dobře pamatovala a převracela

je v mysli ze všech stran, zatímco on vykládal a vykládal.

Snídaně na Silverside byla neformální. Všichni si sami na nahřáté talíře nakládali opečenou slaninu analévali si dobrou silnou kávu z vysoké stříbrné konvice. Paní Briggsová své hosty jen letmo pozdravila ahned zase zmizela kdesi v domě, aby zkontrolovala přípravy na odpolední slavnost. Vicehraběnka snídalave svých pokojích a Crowther se ponořil do čerstvých novin. Stephen a pan Quince se předháněli, kdo senají rychleji, aby se mohli honem vypravit ven za nějakým dobrodružstvím. Harriet jedla s chutí, která jisamotnou překvapila, a než se všichni rozešli za svými záležitostmi, připadaly jí vyplašené vrány a vlastníslabost na věži spíš jako sen než skutečnost.

Hetty Briggsová seděla u stolu ve své ložnici a psala, když zaslechla, že se venku v přízemí otevřely a zase

zavřely dveře. Vyhlédla ven a spatřila, jak paní Westermanová a Crowther vycházejí do prohřátého rána.Paní Westermanová jí byla sympatická a ona sama měla pocit jakési sounáležitosti s ní. Paní Briggsovétrvalo dlouhá léta, než se zbavila pocitu, že je dámou s vlastním sídlem jen jakýmsi omylem. Rozhlížela se

nyní po tom pohodlném a krásném prostředí, jehož byla svrchovanou paní, a myslela na holou astudenou chalupu, ve které vyrostla. I ona byla pro mnohé lidi kuriozitou. Věděla, že pro ty, kteří ji znávali

kdysi a potkali ji až po dlouhé době, je lesk, který na ní za ta léta ulpěl, přímo šokující. Byli z toho vrozpacích, jako kdyby se jejich vlastní služebná provdala za vévodu. Očekávali, že se paní Briggsová bude

vyjadřovat stejně jako její kuchařka a že bude mít zpusoby pocestného prodavače.

Obezřetně ji pozorovali, číhali na nějakou nepatřičnost, aby se v tom utvrdili - a úplně stejně, jak alespoňpředpokládala, hledali na Harrietiných šatech stopy zaschlé krve.

Když tedy teď věděla, že paní Westermanová a Crowther se už vydali za svým úkolem -prohlídkounebožtíka, jen vzdychla a popřála jim v duchu hodně štěstí. Když bylo to tělo před pár dny v hrobce naOstrově svatého Herberta nalezeno, paní Briggsové připadalo, že nejrozumnější bude převézt jej naSilverside. A až pan Sturgess s vicehraběnkou odjedou na břeh, měla by tu s tím mrtvým zůstat a nacestě přes jezero jej osobně doprovodit. Sluha se vrátil zanedlouho. Přivezl velkou plachtu a paníBriggsová se pak dívala, jak na ni muži nakládají ty křehké ostatky a vyzvedávají je z chladného suchého

prostoru, a byla i tak trochu nervózní a znepokojená. Zkoušela si nyní vzpomenout, jestli slyšela, jak

odněkud vypadla ta krabička na tabák. Muselo se to stát ještě tam dole, v hrobce, když pod tělopodkládali plátno. Myslela na to, jak se tělo toho člověka vracelo zpátky na denní světlo, jak na nějmohutné štíty okolních hor neměnně upírají zrak, jak mrtvý postupně přestal být člověkem a je teď spíščímsi podobným tomu práchnivému listí v hrobce a úlomkům rákosových stvolu.

Cesta z Ostrova kostí pak byla plná klidu a míru. Lodník vesloval, paní Briggsová seděla na přídi a těloleželo decentně zabalené na prkně uprostřed lodi. Dívala se, jak soumrak barví oblohu nad hřebenemCatbells do ruda a fialova, jak hladina jezera ty barvy odráží a ve vlnkách kolem loďky k nim přimícháváocelovou a zlatou. Lodník se ptal, co s tím mrtvým dál, a jí hned přišla na mysl budova starého pivovaru.Vlastní kapli na Silverside neměli, ale paní Briggsovou napadlo, že ta bývalá varna má vysoká oknapřipomínající spíš kostel a že je v ní klid, na jaký byl ten mrtvý na ostrově zvyklý. Vlastnoručně tam pak za

ním zamkla dveře a v duchu mu slíbila, že se mu zanedlouho dostane důstojnějšího místa na hřbitově u kostela v Crosthwaite, a chvíli marně přemítala, jaká slova by mu měla dát vytesat na náhrobek. Pak se jív mysli zhmotnila věta tak nečekaně, jako by ji zašeptaly samotné kopce kolem. „Neboť Syn člověkapřišel, aby hledal a spasil, co zahynulo,“ řekla nahlas a z korun stromů jí typickým skřekem odpověděla

usínající koliha.

Vrátila se domů, a když vcházela do haly, byla ráda, jak to tu vypadá domácky, jak se služebná usmívá,když jí sundává pléd, a setřásla s tím plédem ze sebe i smutek; šla hned do knihovny psát dopis panuCrowtherovi. Uvidíme, jestli on a ta dáma dokážou toho mrtvého nějak pojmenovat.

Nyní dokončovala dopis manželovi, který se v těchto dnech zabýval svým vínem někde v žáru

portugalského léta. Psala mu

0 svých nových hostech a jejich úvahách nad ukradenou a zase nalezenou tabatěrkou a připojila

1 popis Harrietina vějíře.

Můj drahý, ten obrázek na něm mi nesmírně připomíná našeho milého Caspera Grace, i když ten nenížádný muzikant. Kdyby Casper chtěl, mohl by spávat v pohodlné posteli a každý den se dobře najíst.Vždyť má svou krčmu U Černého vepře a já vím, že si za svoje služby

i dobře vydělá, ale on se raději v obyčejných hadrech toulá po kopcích a bere drobné

od pana Askewa za ty svoje křížky. Zmiňuji se o tom, protože jsem se doslechla, že náš milý pan Sturgessměl nějaký nevydařený obchod a že jeho hospodyně už se ani neodváží poprosit u řezníka

o něco na dluh. Pan Postlethwaite mi dnes dopoledne říkal, že dokonce hospodyni i služebnou vypověděl,aby ušetřil. Myslíš, že bychom mu mohli nějak pomoci, aniž bychom ho uvedli do rozpaků? Je to dobrýsoused, celou tu dobu, co tu bydlí. Je zvláštní, že takový gentleman jezdí na vlastním koni a přitom nemápeníze ani na jídlo, a naopak člověk, který by mohl jeho dům klidně koupit a celý nově zařídit, spí v lese v

chatrčích po uhlířích jako žebrák. Prosím, napiš mi, co si

o tom myslíš, můj drahý. Já ho zatím budu zvát k našemu stolu, jak často to jen půjde. A nyní musímkončit, vidím oknem, že se po cestičce vrací pan Gribben, a ten bude mít tucty dotazů ohledně rozmístěnístolů na slavnosti a Miriam zas jistě přijde s přehršlí otázek týkajících se kuchyně.

Qdcházeli po snídani společně,

a když vyšli ze dveří, Harriet měla pocit, že Crowther sebou nepatrně cukl. Neviděla nic, co by ho mohlovylekat nebo zaskočit, jen hornatou krásnou krajinu s jezerem a na travnatých plochách před zámkemrušné přípravy na slavnost. Služebnictvo sem nosilo stoly a židle a bytelný chlapík, jehož Harriet včeraviděla v roli silversideského kočího, dole u vody chystal terč pro soutěž v lukostřelbě. „Děje se něco,

Crowthere?“

„Ale nic,“ řekl anatom zasmušile, ale vzápětí zvedl špičku vycházkové hole k protějším svahům. „Já jen, že

když jsem byl malý chlapec, rostl támhle prastarý les. Nádherné duby. A v Crow Parku na horním koncijezera také. Když jsem byl ještě hodně malý, vídal jsem kluky z města, jak přelézají po větvích ze stromuna strom, z jednoho konce parku na druhý, aniž by se dotkli země. Můj otec to všechno nechal vykácet adřevo prodal, nedlouho poté, co ty pozemky koupil. Je to zvláštní, ale nějak jsem v téhle chvíli měl dojem,

že tam ten les zase uvidím.“

„Hrával jste si tam s bratrem?“ Crowther s uchechtnutím opřel hůl zase o štěrk na zemi. „Ne, madam.Nepamatuji se, že bych si s Addiem vůbec kdy hrál. I když jednou nebo dvakrát mě přinutil, abych s nímhrál nějaké nesmyslné divadlo. A pak jsem se mu jednou vysmál a on mi za to roztrhal několik mýchkreseb, na které jsem byl velmi pyšný. Naštěstí ve mně nebylo ani za mák herce, a tak už to po mně dálani nechtěl. Neměli jsme k sobě tehdy skoro žádný vztah.“

„To jste ale musel být osamělé dítě.“

„Nechce se mi ani věřit, že vás to ještě překvapuje, paní

Westermanová. Víte, ty události v roce 1750 mě nezměnily. Pouze potvrdily, čím jsem odjakživa byl.“Díval se na ni s náznakem úsměvu. „Doufám, že jste si celou dobu, co tu jsme, nepředstavovala, že jsembýval něco jako muj užvaněný synovec a že teprve otcova smrt a bratrova poprava ve mně vyvolalysoučasné mrzuté a odtažité nálady. Tak hloupě romantická snad nejste.“

Harriet se téměř začervenala. „Snad ne. Ale když vás slyším, jak. Crowthere, dodalo vám to pocit volnosti,když jste ten majetek prodal a poslal sestru do Irska? Ulevilo se vám? Měl jste vůbec kdy tohle místo

rád?“

Opar ve vzduchu změkčoval sluneční světlo, ale horko se už přesto stupňovalo. Dokonce

i Crowtherova tvář jako by lehounce zářila a on na moment zavřel oči, jako by se toho světla chtěl

zhluboka napít.

„Addieho naši rodiče vždycky upřednostňovali. A pak se zbláznili do Margaret, když se narodila. Měl jsemtu pár takových, skoro bych řekl kamarádů, a byla určitá místa, kam jsem rád chodil, ale vždycky jsem sipřál dostat se odtud pryč.

Stal jsem se sám sebou, až když jsem Cumberland opustil. Takže asi ano, prodal jsem to všechno v hněvu

i s úlevou. Bylo v tom určité potěšení, že jsem to všechno jen tak rozhodil do větru. Nikdy mě aninenapadlo, že bych se sem ještě kdy vrátil.“

Vykročil dál směrem k bývalému pivovaru a Harriet ho zamyšleně následovala. Crowther si možná myslí,že fakt, že se vrátil do rodného domu, setkal se poprvé v životě se synovcem a po třiceti letech i s vlastnísestrou, pro něj zhola nic neznamená, ale nikdy dřív mi neřekl tolik věcí o svém dětství a o vztazích vjejich rodině.

U vchodu do varny na ně čekala Miriam, ta světlovlasá a veselá služebná, kterou Harriet viděla už včera.Udělala letmé pukrle a zeširoka se usmívala. „Pod kotlem je pořádně zatopeno a voda už začíná bublat,přesně, jak jste si přál, pane!“ Začala si ovívat obličej cípem zástěry. „To se ale dneska při práci člověkpořádně zahřeje. U ohniště je to jak v pekle.

I když kdekdo říká, že to nejhorší teprve přijde, když je slunko takhle divně oštucovaný a maso se kazí,sotva se vykuchá, mylorde.“ Vzápětí si přikryla dlaní ústa. „Ach promiňte, pane Crowthere.“

Harriet se na ni přátelsky usmívala. Crowther se o to taky pokusil, když říkal: „Opravdu

bohatě stačí, když mi budete říkat jen Crowther, kdybyste byla tak laskavá, Miriam. Ale co že jste to říkala

o tom slunci?“

„Že je jak oštucovaný, jako ostříhaný, pane. Nepřipadá vám to taky, jako by mu někdo přistřihl paprsky?“

Všichni tři se otočili k východu a zvedli hlavy. Harriet si uvědomila, že se míiže dívat přímo na slunečníkotouč a vubec ji z toho nebolí oči. Slunce bylo zarudlé jako poslední žhavé uhlíky v krbu.

„To připadá,“ souhlasil Crowther. „Ale konec světa kvuli tomu dnes nenastane, Miriam.“

„To ráda slyším, pane. Vždyť to by taky byla škoda, takhle pokazit paní Briggsové tu slavnost, no ne? Azítra doufám taky ještě ne, viďte?“

„Ještě přinejmenším sto let se nic nestane. Mám o tom zprávy z těch nejvyšších míst.“

Miriam to viditelně potěšilo a s pozdravem odspěchala za svými povinnostmi.

„Byl jste k tomu děvčeti náramně laskavý, Crowthere.“

„Trénuji si lepší chování ke služebnictvu. Nemůžu snést, jak se na mě paní Heathcoteová kvůli tomupořád výhrůžně mračí. Kdo ví? Třeba ze mě na stará kolena ještě nakonec bude vcelku civilizovaný člověk.“

Harriet jen střelila očima do nebe a pak otevřela dveře pivovaru.

Byla to veliká budova a tomu, že sloužila jako pivovar, už nasvědčoval jen její název. Asi si paní Briggsová

nechává v současnosti dovážet pivo z města, napadlo Harriet. I ona to tak dělala, a přitom na Caveleytaké stála ve skupině hospodářských budov

i jedna, kde to dřív čpělo kvasnicemi a do soudků se stáčelo každý týden. Vnitřní stěny byly nahruboomítnuté a hliněná podlaha byla po desetiletích, snad i staletích používání udusaná do ne zcela rovného,ale naprosto pevného povrchu. V zadní zdi byl vestavěn jednoduchý kamenný krb a v něm plápolal dobřeživený oheň. Harriet se už chtěla Crowthera zeptat, jestli to byl jeho požadavek a jaký měl k němu v tomteplém počasí důvod, když vtom očima, které jen pomalu přivykaly pološeru, zavadila o otevřenou rakevna dlouhém stole u západní zdi. Byla vyrobena z nelakovaných prken. Jen takový užitkový předmět. Ztoho pohledu jí přejel mráz po zádech. Najednou se v mysli ocitla zase v tom domě, kde zemřel její muž,

a dívala se, jak ho ukládají do rakve a zatloukají víko. Bušení kladiv bylo ohlušující.

Pokud si Crowther vůbec všiml, co Harriet prožívá, rozhodl se, že to bude ignorovat. Prostě odešel k rakvia nahlédl dovnitř. Harriet se dívala, jak nadzvedl cíp látky, která mrtvého zakrývala, a čichl k ní.

„Zajímavé, ostatky se zdají být částečně mumifikované; je jisté, že hrobka byla opravdu vzduchotěsněuzavřená. Musíme ale celou rakev položit na zem a pak z ní tělo vyzvednout na plachtě zpátky na stůl.Takhle bych nic neudělal.“ Crowther hned opřel hůl o zeď. „Mám požádat někoho ze služebnictva, aby mi

s tím pomohl, paní Westermanová?“

Harriet beze slova roztáhla zástěru, kterou měla přehozenou přes rameno, a začala si ji zavazovat. „Timají práce s přípravami slavnosti víc než dost. Pochybujete o mé síle, nebo o mém žaludku, Crowthere?“

„Ani o jednom,“ odpověděl. „To tělo je značně vysušené - mělo by být lehoučké.“

Harriet vzala oběma rukama rakev na jednom konci. Ano, byla opravdu lehká, vždyť i ta prkna bylatenoučká. Položili ji na zem a Harriet tiše zaklela, když si všimla, že si při tom o třísku zatrhla nitku narukávu. Hned si představila, jak to bude vysvětlovat paní Heathcoteové, a musela se usmát představě, jak

se na to bude hospodyně nejspíš tvářit. Pak se natáhla po plachtě, kterou už Crowther na druhé stranědržel. Jak ji zvedala, ucítila, jak se mrtvola v tom rubáši maličko svezla na bok, a znovu se zachvěla.

„Paní Westermanová, já klidně

zavolám.“

„Mlčte, Crowthere, pojďme ho už raději dát na ten stůl. Tak.“ Stejně ale byla ráda, že už může pustit tuhrubou látku, kterou Crowther z mrtvoly pomalu a pečlivě odstraňoval.

Ani to moc nepřipomínalo lidskou postavu, tak bylo tělo až do nepřirozené podoby vysušené apokroucené. Byl to nehezký pohled, zpočátku až děsivý, ale Harriet se neodvrátila, naopak si dávala čas,aby tomu přivykla. A jak se dívala, její mysl teprve začínala poznávat lidské rysy a vnímat lidské tělo, a ne

jen plesnivou hromádku zčernalé kůže v cárech zteřelých hadrů. Mělo to hlavu, aha, a tohle kolem jsouasi zbytky vlasů. A pod nimi -obličejem už se to nazvat nedá, je to jen lebka potažená čímsi jakopytlovinou a jakoby poprášená popelem. Postava schoulená jako spící děcko. Hlava však byla zakloněnádozadu a ústa široce otevřená, jako by postava křičela na někoho nad nebo za sebou. Všechno tmavěšedé, jen uprostřed se černaly důlky po dávno zmizelých očích. A taky zuby bylo vidět, protože rty jeodhalily, jak pomalu sesychaly. Harriet na chviličku přepadl pocit, jako by se dívala zevnitř, jak se nad nívíko sarkofágu se skřípěním zasouvá na svoje místo a světlo navždy mizí.

„Crowthere, připadalo by v úvahu, že toho člověka pohřbili zaživa?“

Anatom vzhlédl od vlastního pozorování, pak nadzvedl zbytky pláště a odkryl ruce. Ležely jedna přesdruhou na hrudi, scvrklé do tenoučkých dlouhých drápá „Ani bych neřekl. Podívejte se.“ Harriet se sklonila

k mrtvým prstum „Nehty má celkem nepoškozené,“ řekla a natáhla se, aby se jich dotkla.

„Opatrně, paní Westermanová. Je to křehká mrtvola.“

„Já dám pozor. Ne, nemá je ulámané. Crowther sledoval, jak se Harriet dotýká mrtvého, hluboce

soustředěná, se sametovou tváří tak blizoučko u těch kostnatých rukou, že kdyby se některý prst zvedl,mohl by jí odhrnout pramen vlasů spadlý do obličeje. „Myslím, že můžeme předpokládat, že kdyby hopohřbili zaživa, polámal by si nehty ve snaze dostat se ven,“ podotkl Crowther.

„Přesně tak,“ odpověděla, pak se narovnala a usmála se. „A jak tedy podle vás ten člověk zemřel?“

„Ono je často těžké tuhle otázku zodpovědět, i když je tělo ještě teplé, madam. Viděl jsem mrtvé, jejichžsmrt se popisovala jako následek zuřivosti nebo žalu. V některých případech dokážeme s jistotou říct jento, že člověk zemřel, protože přestal žít.“ Harriet vycítila pokárání a s rukama založenýma na prsou o krok

ustoupila, s takovou mírou pokory, jakou si jen mohla dovolit, aby se to ještě nedalo považovat zavýsměch. Crowther pokračoval: „Rovněž můžeme usuzovat, že současná grimasa úst je pouze výsledkempřirozených procesů. Tomu muži po smrti prostě nikdo nezavřel ústa.“ Harrietinu mysl na chvíli zakalilavzpomínka na manželovo mrtvé tělo, ale rychle ji ze sebe setřásla.

Crowther odstoupil od nebožtíka a přejížděl po něm očima, prohlížel si zabarvení, tkáně spíš zchřadlé nežshnilé, jak by člověk čekal u mrtvoly v podzemní hrobce. A také jeho oblečení, které bylo v poněkudlepším stavu, než jak se jevilo na první pohled. Kdyby se boty vyčistily a plášť vypral, dalo by se oboje

snad i nosit, i když by to bylo trochu staromódní.

„Je to nadmíru zajímavé, co se s námi děje po smrti,“ ozval se

Crowther po chvíli. „Moc rád bych jednou takový proces

zdokumentoval. Jistě, většina lidských ostatku je příliš cenná kvuli možnosti pitvy, takže ten luxussledování rozkladných procesu si nemůžeme dovolit, ale možná by se dalo provádět podobné užitečnépokusy například na prasatech.“

To už bylo na Harrietinu zdvořilou pokoru příliš. „Ohó, takže to byste se vlastně stal svatým patronemnašeho řezníka - i když ten by asi nebyl moc nadšený, kdyby se měl dívat, jak hnije dobré maso, ahladové krky ze vsi by to taky nepotěšilo. A myslíte, že se dá podle něčeho určit, jak dlouho bylo to tělo v

hrobce?“

Crowther zavrtěl hlavou. „To bychom to právě museli nejdřív vyzkoušet. Přirozeně, všechno se odhadujea zkoumá líp, když je tělo relativně čerstvé. V tomto případě můžeme nanejvýš konstatovat, že procesrozkladu je téměř u konce.“ „Viděli jsme to datum na tabatěrce, ale z toho jen plyne, že k tomupodivnému pohřbu nemohlo dojít před rokem 1742. I když je určitě taky možné, že tam toho člověkauložili třeba před sto lety a ta krabička tam někomu spadla později.“

„A že do kapsy toho mrtvého ji strčil někdo, kdo byl pravý opak vykrádače hrobů? To je dostnepravděpodobné. Asi nemohu vyvodit nic definitivního. Troufal bych si říci, že je to déle než deset let.Nedovedu si představit, že podobný stav by mohl nastat za kratší dobu.“ Crowther vzdychl. „Tady budeasi hodně co objevovat. Tak si říkám, jestli by mi nechtěl pomoci sir Stephen.“

Sir Stephen byl jejich známý z městečka Pulborough, který překypoval enormním zájmem o svět hmyzu.Harriet zmínka o něm dost překvapila.

„Zjistil jsem už dávno, že v mrtvých tkáních se v různých fázích rozkladu vyskytují různé druhy hmyzu,“pokračoval Crowther nenuceně. „Kdyby měl sir Stephen zájem začít to systematicky studovat.“

„O jeho zájmu bych vůbec nepochybovala, ale není už nejmladší, ani on, ani vy, Crowthere. Nakonecbyste museli odkázat svou práci jiným dřív, než by se vám podařilo podobné experimenty dokončit.“

Crowthera ta úvaha zjevně příliš netrápila. „Když jsem tak viděl a slyšel svého synovce, asi by mě

docela potěšilo odkázat mu ohradu plnou hnijících prasečích mrtvol.“ Harriet se usmála. „Vám se Felix

nelíbí. Já ho považuji za docela inteligentního.“

„Vážně? Mně připomíná mého bratra, když byl v jeho věku, takže předpokládám, že má taky podobnoupovahu. Ne, vůbec se mi nelíbí; je mi navýsost nesympatický.“

Harriet se odvrátila od mrtvého na stole. „Dneska už se mi taky zamlouvá mnohem méně. Potkala jsemho ráno u zříceniny zámku Gutherscale. Myslím, že mě chtěl zastrašit. Pokoušel se.“ Zaváhala.

„Vyznělo to, jako by se bál, že ohrožuji jeho dědictví.“

Chvíli bylo ticho. „Zbičuji ho, osobně.“

Potřásla hlavou. „Neopovažte se, Crowthere. Myslím, že on toho začal litovat, jen co ta slova vyřkl.“ „Jstesi tím tak jistá, paní Westermanová?“ opáčil Crowther a upřel na ni oči. „Já mám totiž velkou chuť hozbičovat už od chvíle, kdy jsem viděl, jakým způsobem si váže kravatu.“

Harriet jen potřásla hlavou a měla co dělat, aby se nerozesmála.

Stephen slupl snídani a byl venku hned, jak se mu podařilo pana učitele přemluvit, že už tu slaninu nemá

dojídat. Pan Quince poslechl docela rád a navrhl chlapci, že by se mohli projít do vesnice Portinscale a dál

do Keswicku. „Z páně Westovy knížečky jsem vyčetl,“ poklepal si na kapsu s průvodcem, „že nejlepšívýhledy na jezero jsou z jednoho místa na protější straně. Vyzkoušíme to?“ Stephen nadšeně souhlasil achvíli běhal po cestě dopředu a zpátky jako nevydováděné štěně. „Já jsem se ptal Miriam na Caspera,pane,“ řekl pak, když z něj první vlna nezkrotné energie trochu opadla a on už jen poskakoval poQuinceově boku.

„Opravdu? A co Miriam říkala?“ „Že žije skoro celý rok v horách a přespává ve starých chatrčích pouhlířích, přestože je docela bohatý.“ Pan Quince se na chlapce zahleděl. Ten klučina Casperův způsobživota nejspíš obdivuje. „A taky že zná strašidla a skřítky a víly a čarodějnice a že chodí pomáhatnemocným lidem. Je to vědmák. Říká se, že má léčitelské schopnosti, ale strašidla mu prý někdy škubouvlasy a on se pak chová divně. Ale jenom někdy.“

„A co je to za strašidla, která zná?

Nebo skřítky.“

„Tak to vám všechno povím, pane,“ nadmul Stephen pyšně hruď. „Skřítci, ti lidem často pomáhají. Alestrašidla jsou zlá a prý vypadají jako mrtvoly. Prý jedno viděl Casperův otec a bylo to těsně předtím, než

dostal neštovice.“

„Vy jste ale náramně dobře informovaný, mladý pane! Jakpak dlouho jste zdržoval Miriam od práce?“

„Ale jí to nevadí.“ Chlapec nakopl kamínek a ten letěl přes cestu až do houští, odkud vyplašil bažanta.Učitel i žák se zastavili a sledovali, jak polekaný pták

s křikem o překot odlétá pryč.

„A věříš na duchy a strašidla, Stephene?“

„Myslím, že ne. Ale asi bych začal, kdyby škubali vlasy mně.“ Quince jen zalapal po dechu. „Řekl bych, že

tu tvou logiku by nedokázal vyvrátit ani pan Crowther. Ale víš co? Nebudeme se už loudat. V Keswicku

bychom mohli stihnout některou loď, co vozí návštěvníky po jezeře, a třeba se tam podívat i do muzea.Mají tam prý obraz toho Kříže štěstí, tak uvidíme, jak moc je podobný tomu Casperovu vyřezávanému.“

Harriet natolik zaujala předchozí debata, že ji až nyní napadlo zeptat se Crowthera, co má znamenat tenoheň a kotel nad ním, z nějž už začínala unikat pára.

„Mám v úmyslu vyvařit kosti tohoto gentlemana.“

Harriet si uvědomovala, že Crowther pozorně sleduje, jak na to zareaguje. „A proč?“ dostala ze sebekonečně tiše.

„To tělo je příliš staré na to, abych mohl použít svoje obvyklé metody, madam. A to, co zbylo z tkání, jemumifikované.“ Harriet přikyvovala. Připomínalo to zpráchnivělé dřevo a místy se zdálo, že pod jedinýmdotekem se dosud soudržná hmota rozpadne v prach. Jinde zase byly zbytky kůže jakoby vyčiněné a zčernalé. „Takový materiál nám nic moc neprozradí. Ale kosti by mohly. Když pomalým varem odstraníme

zbytky tkání, mohli bychom z nich něco vyčíst a přitom je nepoškodit.“ Harriet se na něj mračila. „A víte,že tohle tělo má být za pár dní pohřbeno? Farář z Crosthwaite už prý našel na hřbitově vhodné místo.Paní Briggsová vybrala verše na náhrobek. Myslíte, že reverenda potěší, když zjistí, že jsme si z nebožtíkavařili polévku?“

Crowther se pousmál. „Můžeme pana faráře ušetřit pohoršení, když zatlučeme rakev dřív, než se jí ujmeon. A detaily našeho zkoumání mu taky na nos věšet nebudeme.“

Nikdo jiný by to na Crowtherovi nepoznal, ale Harriet bylo jasné, že ho představa, že ty kosti vyčistí, abyje mohl prozkoumat, nesmírně těší. Dívala se na něj pobaveně a rezignovaně zároveň. „Začínám být ráda,

že vám kuchařka nepůjčila svůj nejlepší hrnec.“

Koutkem oka oba postřehli jakýsi pohyb a stín, a když zvedli hlavy, spatřili ve vchodu pana Sturgesse aještě jednoho gentlemana. Byl to člověk drobné postavy, vedle Sturgesse budil dojem trpaslíka, alebytelný; měl trochu odulé rty a nepřetržitě a rychle mrkal. Pan Sturgess vešel dovnitř, když viděl, že sijich už všimli. „Dobré dopoledne, paní Westermanová a pane Crowthere. Paní Briggsová nám řekla, kdevás máme hledat, a my jsme nemohli odolat, abychom vás - jen letmo, ovšem - nevyrušili při práci. Rádbych vám představil pana Askewa.“ Drobný chlapík jim vyšel vstříc. „Vlastní v Keswicku naše nové

muzeum,“ dodal Sturgess.

„Je mi potěšením,“ špitla Harriet

a udělala pukrle. Bylo to zvláštní, chovat se jako v salonu a stát při tom vedle vysušené mrtvoly. Nebyla siale vůbec jistá, co by pro takovou situaci radil dámský magazín.

Pan Askew se na oplátku uklonil a pomalu šel k nim. „Tak to je ten nešťastník? To vypadá příšerně,“vykulil trochu oči. „Dali jsme za okno v muzeu cedulku, víte, ale nikdo s žádnou informací nepřišel.“

Natahoval krk a hleděl na otevřená ústa mrtvoly; vlastní rty také trochu pootevřel, jako by ji mimoděknapodoboval. Harriet mrkla po Crowtherovi - díval se na majitele muzea velmi chladně -a pak se otočila k

Sturgessovi.

„Žádné podivně nalezené poklady pro nás tentokrát nemáte, pane Sturgessi?“

Oslovený potřásl hlavou, ale než mohl odpovědět, obrátil se na Harriet rozzářený pan Askew: „PanSturgess se zmínil, že u sebe máte tabatěrku, která se našla u toho mrtvého. Směl bych se na ni

podívat?“

Harriet chviličku váhala, ale pak sáhla do kapsy své sukně a podala ji přes tělo ležící na stole panuAskewovi. Ten si mimoděk olízl rty a otáčel ji v rukou. Harriet cítila v nose čpavý pach jeho potu. „Ale toje překrásná věcička. Doufám, že se mi v budoucnu podaří přesvědčit paní Briggsovou, aby ji darovalamuzeu. Víte, to je přesně taková ta drobnost, co dokáže zaujmout. Viďte, pane Sturgessi?“

Sturgess přistoupil blíž a prohlížel si tělo. „Nepochybně,“ řekl a studoval při tom tvář mrtvoly. Pak spíš jenpro sebe zamumlal: „To je neuvěřitelné, jako by se nám takové věcičky vysmívaly., ta krabička je taknedotčená a tenhle chudák. Běda, ubohý Yorick.“ Náhle o krok ucouvl. „Odpusťte, my vás tu jenzdržujeme od práce. Přišli jsme vás vlastně pozvat na zábavu, kterou pořádá pan Askew dnes večer nabřezích jezera.“

„No ovšem,“ rozzářil se zase Askew. „Po té slavnosti tady na Silverside se z Farářova ostrova na severnístraně jezera bude odpalovat ohňostroj. Doufám, že nás všichni ze slavnosti na Silverside poctí svýmzájmem. Dovolil jsem si vám rovnou rezervovat vstupenky. Bude se podávat punč a předpokládám, žetam bude plno. Ve městě je teď spousta návštěvníků.“ Podal krabičku zpátky Harriet. „A přijde všechnamístní honorace. Měl jsem v úmyslu pozvat také Herr von Bolsenheima, o němž jsem se doslechl odjednoho jeho přítele, který sem přijel s dcerou až z Vídně, ale pan Bolsenheim prý na dnešek odjel doCockermouthu.“ Harriet si uložila tabatěrku zase do kapsy. „Myslím, že on už o něm ví. Paní Briggsová senám zmínila, že do města přijeli nějací jeho známí, ale myslím, že nejsou zrovna blízcí přátelé.“

Sturgess už se zjevně chystal k odchodu, ale pan Askew ještě neskončil.

„A taky mě napadlo, zda bych nepřemluvil lorda Keswicka…,“ uklonil se směrem ke Crowtherovi, „abyběhem svého pobytu uspořádal u nás v muzeu takovou malou schuzku na téma toho letošního zvláštníhopočasí. Moc by nás potěšilo, kdybychom mohli využít té výhody, že tu na čas máme tak věhlasného členaKrálovské společnosti.“

„To musím odmítnout,“ řekl Crowther bez okolku a stručně. „V té oblasti vědy nemám žádné vzdělání.“

Askew trochu schlípl a Harriet ho v duchu dokonce i politovala, přestože si jinak přála, aby už byl

pryč.

„Tento krásný kraj strávil velkou část svých dějin odříznutý od zbytku světa,“ řekl Sturgess. Hlas měl živýa jasný. Je příliš sebevědomý, pomyslela si Harriet. „Spousta zdejších lidí viní z toho divného oparučarodějnice a strašidla a zapalují ohně a svíčky, aby se ho zbavili. Opravdu byste nám nepomohl trochu je

poučit?“

„A přišli by právě takoví lidé do muzea?“ zeptal se Crowther.

Sturgess se zarazil a pak řekl otevřeně: „Ne, nemohu sobě ani vám nalhávat, že by je to tak zajímalo.“

„Takže tím je řečeno vše.“

„Ale možná by přišel pan farář a ten by se pak o svoje znalosti mohl podělit se svými ovečkami,“ zkusil toještě pan Askew s nadějí v hlase.

„Lidi tak snadno od pověr neodnaučíte,“ prohlásil Crowther skepticky. „Zdejší lidé budou věřit na strašidlaa kouzelné kříže a na kdejaký nesmysl, dokud se jim nebude hodit uvěřit něčemu jinému. Ani farář, ani jáje nedokážeme jen tak přesvědčit.“

„Takže vy považujete místní legendy za nesmysly?“ zeptal se Sturgess.

„Ano, považuji,“ odvětil

Crowther a díval se při tom

Sturgessovi přímo do očí.

Harriet se tón toho dialogu pranic nelíbil, a tak se na oba pány usmála, jak nejvřeleji dokázala, a řekla:

„Crowther se domnívá, že tu suchou mlhu by mohla mít svým způsobem na svědomí zemětřesení v Itálii,

o kterých se psalo i v novinách. A navíc, je stejný jako všichni

přírodní filozofové, v tom smyslu, že se věnuje vždycky jen jednomu problému, a momentálně je tímproblémem tady ten mrtvý. Takže nás laskavě omluvte, pánové.“

Zdálo se, že panu Askewovi to stačilo, a Harriet bylo hned jasné, že si už v duchu plánuje, jak bude tuhledomněnku šířit po městě, sotva ta slova zaslechl. Pan Sturgess se znovu uklonil a oba vyšli ven. Harriet senáramně ulevilo, že ani jednoho z nich nenapadlo zeptat se na ten oheň v krbu.

„Nemusíte se příště obtěžovat s vysvětlováním toho, co říkám, madam,“ řekl Crowther stroze. „A mimo to,nedělá mi problémy zabývat se několika proudy myšlenek najednou.“

Harriet si založila ruce. „Já to vím, Crowthere. Ale neřekla bych, že nutně musíte být k cizím lidem taknezdvořilý. A když už vás tu tak plísním, musím ještě dodat, že ať už se váš synovec dnes ráno chovaljakkoli, včera večer mi ho bylo líto.“

To Crowthera viditelně překvapilo. „Líto? A proč?“

„Protože jste k němu nebyl zrovna nejlaskavější.“

„On vůbec nesnese víno. Plácal samé nesmysly, když jste vy dámy odešly, přidal i svoje nemožné názoryna opačné pohlaví a nic z toho mi nedalo důvod myslet si

o něm cokoli pěkného. A pak si ještě zkusil říct o peníze.“

„Chudák Felix. Předpokládám, že jste mu žádné nedal.“

„Nedal.“

„Je to pohledný chlapec - třeba se mu povede peníze vyženit, když nebude moci čekat, až po vás zdědí tu

ohradu plnou prasečích mrtvol.“ Crowther neodpověděl; přikládal právě skalpel ke krku mrtvého azkoušel, jak moc se bude mumifikovaná tkáň bránit ostří nástroje. V myšlenkách byl ale zjevně unedávných návštěvníků. „Nechápu, proč mají lidé potřebu citovat při kdejaké příležitosti Shakespeara. Tosi nedokážou najít vlastní slova?“

„Ani vy jimi právě neplýtváte, pane,“ odvětila Harriet a sledovala při tom jemné pohyby jeho rukou. „Já

nadání pro citaci obdivuji.“ „Papouškování slavných

spisovatelů ještě neznamená, že je dotyčný taky chápe.“ Crowther se sklonil k tělu blíž a vzdychl. „Člověk,lehce nadprůměrné výšky. Obávám se, že víc se nedozvíme, dokud neodstraníme tkáně z kostí, a ani pak

možná nezjistíme nic. To mé ješitnosti nedodá, paní Westermanová. Možná, že jediné, co kdy budeme otomto mrtvém vědět, bude to, co jste vyčetla ze stylu jeho tabatěrky díky bystrozraku vašeho syna.Pojďme z něj sundat to oblečení.“

Dělat si legraci z vlastní hrdosti, to bylo u Crowthera to nejbližší omluvě za podrážděnost, co mohlaHarriet vůbec čekat. Vzala do ruky jeden z jeho skalpelů, přešla k nohám mrtvého a začala rozřezávatvysoké boty. Kůže byla tuhá. Když se jí podařilo rozříznout botu od lýtka až k podrážce, stáhla ji velmiopatrně z nohy a postavila vedle na stůl. Pak se pustila do druhé. V jedné chvíli se zhrozila, že snad spíš

povolí klouby té nohy.

„Paní Westermanová, myslím, že

to tělo musíme obrátit.“

„Dobře.“ Postavila se vedle Crowthera a oba uchopili nebožtíka za bok a přitáhli jej směrem k sobě.Končetiny se trochu divně hnuly, ale podařilo se jim tělo otočit, aniž ho poškodili. Byla v tom určitá

intimita, kterou už Harriet nemohla dál snést. Ustoupila stranou a šla si umýt ruce. Crowther zatím dál

řezal a uvolňoval oděv. Když se k němu znovu otočila, stačil už z mrtvoly sundat plášť i kabát pod ním. Najednom místě byla naskládána hromádka knoflíků a přezek.

„Ten plášť byl z dobrého materiálu,“ poznamenal.

„I boty jsou dost kvalitní.“ Crowther přikývl a zvedl do vzduchu zbytky kabátu. „Cestovatel.“ Na hliněnoupodlahu vypadl ze zteřelého materiálu nějaký předmět. Harriet se pro něj shýbla. Kožená peněženka se

stahovacím provázkem.

Crowther sledoval, jak vytřásá obsah na stůl. Bylo to několik šilinků a dva sovereigny. „Takže motivemtéhle vraždy nebyla loupež,“ řekl.

Harriet zvedla hlavu od ztmavlých mincí, na nichž už zkoumala datum ražby. Jedna byla z roku 1720, třidalší z třicátých let a nejmladší členka sbírky nesla datum 1743. „Víme toho zatím tak málo, a vy užpřesto mluvíte o vraždě?“

„Proč by jinak bylo tělo ukryté v hrobce?“

Harriet svraštila obočí. „Mohlo by to mít několik důvodů.

Crowthere, vy už jste si vytvořil teorii o okolnostech smrti tohoto člověka? To se vám příliš

nepodobá.“

Crowther chvíli váhal.

„Ve čtyřicátých letech byl můj bratr často tady v Cumberlandu, protože se jednak vyhýbal svým věřitelůma jednak se věčně snažil vytáhnout z rodičů další peníze. Člověk, který zabil našeho otce kvůli penězům vkapse, mohl klidně zabít i někoho dalšího, jen aby unikl svým dluhům. A byl by to celý Adair, že by zabil a

pak v panice zapomněl svou oběť prohledat.“

A Harriet na něj zírala, jak se vzápětí po této naprosto klidně pronesené úvaze zase vrátil ke svémukufříku s nástroji.

Výhled z výletní lodi jménem Vévoda z Portlandu byl

úchvatný i v tom podivném oparu. Pan Quince uvítal, že Stephen si jej vychutnává bez vyptávání, a pustil

na chvíli myšlenky z uzdy. Oči se mu zastavily na profilu tváře mladé dámy, která seděla na zádi a snadani neměla žádnou společnost. Vypadala o něco mladší než Quince; mohlo jí být sotva tak dvacet, aledržení těla měla jako podle pravítka. Učitel nicméně v její vzpřímenosti neviděl známky přepjaté pýchy,jen zřejmý zvyk a sebekázeň. Zaujalo jej to a hleděl na ni déle, než měl. Dívka jeho pohled vycítila aotočila se k němu. Téměř černé oči jí zářily z tváře rámované tmavými vlasy a drobnou bradou do tvarusrdíčka. Quince upadl do rozpaků z toho, že byl přistižen, jak na ni zírá. Ta divoká krajina kolem v němvzbuzovala romantickou náladu. Ohlédl se po Stephenovi, který právě osádce pomáhal nabít malý kanonna přídi.

Pan Quince považoval svého svěřence za citlivého

a inteligentního chlapce, ale nejvíc oceňoval jeho schopnost spřátelit se s kýmkoli, kdo se mu připletl docesty. Vždyť dokonce

i Crowther, který ani nedokázal skrýt opovržení vlastní sestrou a synovcem, ho měl rád a rád s nímkomunikoval. Takže nebylo divu, že za těch pár minut od chvíle, kdy vypluli, už se Stephen málem stalčlenem posádky. Teď právě pod dohledem a za povzbuzování jednoho z veslařů ládoval do maličkéhokanonu náboj. Quince ho s úsměvem sledoval, když vtom ucítil na paži lehký dotek. Otočil se a zjistil, žehledí zblízka do tváře té černooké krásky.

„Promiňte, pane.“ V jejím hlase rozpoznal silný německý přízvuk,

který její angličtině dodával podivně precizní tón. „Na co se tady bude střílet?“

Učiteli náramně polichotilo, že ho ta dívka oslovila, jen tak, bez představování, jak se vlastně ani nehodilo,

a maličko mu zrůžověly tváře. Koneckonců jediná další dvojice, která na lodi jevila potěšení z přítomnostitoho druhého, byl v této dopolední hodině pár mladých lidí, kteří seděli těsně u sebe a byli tak zaujatívzájemně sdílenými úvahami a nadšenými komentáři krajiny, že mohlo jít jedině o novomanžele nasvatební cestě. Quince si odkašlal.

„Mohu vás s potěšením ujistit, že se nebude střílet na nic a na nikoho, madam. Pokud jsem to správněpochopil, půjde jen o to, abychom slyšeli, jaká je tu v údolí úžasná ozvěna. Zvuk výstřelu se prý po jezeře

nese několikrát dokola.“

Zdálo se, že odpověď mladou dámu uspokojila, a ona se

od učitele zase odvrátila. Quince pocítil silnou touhu zabránit tomu, aby její pozornost upoutalo něco

jiného.

„Líbí se vám ten výhled, madam?“ zeptal se.

Rozhlédla se kolem jako poprvé.

„Je tu moc pěkně,“ řekla poněkud nevýrazně. Quince se usilovně snažil přijít na nějakou další zajímavoupoznámku, ale v té chvíli na něj zavolal Stephen. Měl už nachystaný doutnák, a když se ujistil, že se panučitel dívá, přiložil jej ke kanonu.

Střelný prach v pánvičce sykl, zežloutl a zrudl, pak kanon třeskl a kolem se nesl pach spáleného prachu.Loď se lehce zachvěla. Ostrý zvuk se odrážel burácivou ozvěnou od okolních svahů na obou stranáchjezera, jako by se všude na vřesovištích probouzeli obři. Quince napočítal sedm jasně oddělených ozvěn a

ještě i pak rachot dlouho dozníval, jako vzdálené dunění hromu. Posádka člunu se tvářila spokojeně.

„Petere, zapamatuj si todle místo,“ řekl jeden z nich svému kolegovi a mrkl na něj. „Takhle silně jsem toještě nikdá neslyšel!“

Stephen to vnímal jako osobní pochvalu a celý se rozzářil. Mladá žena z té zamilované dvojice, která přivýstřelu slabě vyjekla, se nyní rozrušeně chichotala. Quince si uvědomil, že ta německá dívka celou dobunehnutě mlčela, jen nakrátko přivřela ty veliké krásné oči, a on si všiml, že zatíná prsty do lavičky, nakteré seděla.

Příprava těla k vaření byla odporná práce. Tu a tam si Harriet uvědomila, co to vlastně dělá, a otřásla se.Nemohla se také zbavit myšlenek na ten Crowtherův nápad, že tento člověk byl jeden z věřitelů jehobratra. Do jisté míry je to možné. Jestli byl Crowtherův bratr schopen otcovraždy, proč by nemohl zabít iněkoho dalšího? Rozhodně by to bylo pravděpodobnější než to, že v tak malé komunitě by žili hned dva

potenciální vrazi. Jenže data na mincích byla tak blízká povstání

v roce 1745 a sympatie zabitého zas podle stylu jeho tabatěrky tak zjevné, že jí to stále vrtalo hlavou.Mohl být muž, jenž se netajil svou věrností k uprchlému

a skrývajícímu se lordu Gretovi, zároveň i věřitelem Lucia Adaira? Není pravděpodobnější, že se ten člověkdo zdejšího kraje vrátil kvůli nějakému obchodu, kvůli záležitostem svého pána, a netýkalo by se to

potom spíš Crowtherova otce než jeho bratra?

Harriet potřásla hlavou, jako by doufala, že si tím utřídí myšlenky do nějakého logického sledu, apokračovala v práci. Všimla si, že

Crowthera tato činnost baví, a nemohla se při tom ubránit nepěkným myšlenkám

na kanibalismus. Když už se voda v hrncích vařila podle Crowthera dostatečně silně, nechtěla už Harrietnic jiného než odejít ven. Zápach totiž naplnil celý prostor pivovaru téměř okamžitě. Jakmile její společníkspokojeně řekl cosi v tom smyslu, že to bychom měli, sundala si zástěru a vyšla do mlžného slunečníhosvitu, aby se nadýchala čerstvějšího vzduchu. Crowther za ní po chvilce přišel s mísou čisté vody aručníkem přes rameno jako nějaký komorník. Odložil vše na lavičku u dveří a zavolal na ni, aby siposloužila, že si může umýt ruce. „Zabere to pár hodin, než budou kosti dost čisté na to, abych je mohlprozkoumat,“ řekl. „Ale oheň je už jen slabý a nebude třeba na něj příliš dohlížet.“

Harriet přikývla, vložila ruce do vody a drhla je, dokud jí kůže až po lokty nezrudla. Pak se dívala, jakCrowther dělá totéž.

„Crowthere, napadlo vás někdy, jak těžký byste měl život, kdybyste sestře tenkrát navrhl, že budete žítpod jednou střechou?“

„Ne,“ řekl stručně, ale zatímco se myl, myslel na to, jakou překážkou by ta tehdy mladá a neprovdanádívka opravdu byla pro jeho studia a cestování. Přemýšlel

o posluchárnách po celé Evropě, kde získával znalosti anatomie, zatímco jeho sestra by se učilafrancouzsky a brala lekce lidových tanců. Deset let mu oblečení neustále zavánělo různými konzervačnímiprostředky a jí by se ten pach určitě pranic nelíbil. Místa, kde studoval, a věci, které se naučil, nic z tohoby nepoznal, jen proto, že by musel trávit veškerý čas odháněním majetkuchtivých nápadníků své jinak

nesympatické sestry.

Pak mu cosi připomnělo, že paní Westermanová se také vzdala cestovatelského života částečně proto,aby měla její osiřelá mladší sestra kde bydlet. Hned si ale uvědomil, že ona měla v té době ještě i malinké dítě, takže se to nedá srovnávat, ale když si osušoval ruce, řekl aspoň: „Přinejmenším jsem o tom dosud

nikdy neuvažoval. A myslím, že ani nebudu.“

Harriet se dívala na jezero. „Asi se budeme muset připravit na tu odpolední zábavu. Zamkneme tu dveřea pak můžeme jen doufat, že nikoho nenapadne pátrat po tom, co se tu odehrává, zatímco my si budeme

vychutnávat zmrzlinu a sledovat soutěž v lukostřelbě.“

Vzápětí málem nadskočila překvapená zvukem výstřelu, který se zcela nečekaně rozlehl od vody, arozhlížela se po kopcích probouzejících se jako ze spaní opakovanou chraplavou hromovou ozvěnou.Crowther popošel k ní a ukázal rukou na nevelký člun uprostřed jezera. Nad ním visel malý šedý obláček,jen o něco tmavší a hutnější než opar ve vzduchu.

„To asi jen předvádějí ozvěnu, paní Westermanová. Nemusíte si dělat žádné starosti.“

Stephen měl ze svého úspěchu s kanonem velikou radost a nadšeně brebentil celou dobu, co se vraceli ke

břehu, a i když vystupovali z lodi. Rozptyloval tím pana Quince natolik, že ten si snad ani neuvědomil, ženabídl rámě té německé krásce a pomáhá jí na molo. Měl v úmyslu hned se pak představit, jak se nasprávného gentlemana sluší, ale chlapec ho předběhl, podal dotyčné dámě ruku a kamarádsky se na niusmíval: „Dobrý den přeji! To byla krásná ozvěna, viďte, madam? Já jsem Stephen Westerman z Caveleyv Hartswoodu, v Sussexu.“

Dívka mu potřásla rukou. „To jste tedy daleko od domova, mladý pane, ale ne tak daleko jako já. Jmenujise Sophie Hurstová a jsem z Vídně. Ty ozvěny byly náramné.“ „Tak vy jste Němka!“ užasl Stephen.

„Rakušanka,“ opravila ho slečna jemně.

Quince si odkašlal. „Půjdete teď do města, madam? Smíme vás doprovodit?“

Dívka přikývla a Stephen jí hned začal nadšeně sdělovat, co všechno ví o Rakousku. Quince měl pocit, žeby měl chlapce trochu usměrnit, ale slečna Hurstová se tvářila velmi zaujatě, jak cestou poslouchaladětské vyprávění o dějinách vlastní země. Zrovna když učiteli připadalo, že Stephenova výřečnost už musí

obtěžovat i toho nejtolerantnějšího člověka na světě, zaslechl z lesa u cesty hvízdnutí a uviděl, jak sechlapec rozzářil.

„Pane Caspere,“ zavolal Stephen radostně, „slyšel jste tu ozvěnu? A máte s sebou Joe?“

Jejich zvláštní známý se vykolébal z lesa se dvěma ulovenými zajíci přes rameno. Quince snad ještě nikdyneviděl nikoho pohybovat se s takovou ledabylou lehkostí a sledoval ho s obdivným výrazem. Sám skoronepřetržitě trpěl obavou, že se ztrapní nebo že se mu to právě povedlo. A bylo mu nad slunce jasné, žeCaspera Grace by něco takového v životě ani nenapadlo, a právě to mu záviděl.

Casper jen pokývl hlavou a ukázal za sebe k lesu, kde kavka na pěšině právě přebírala loňské listí, a jakkývala hlavou, měla stejně skeptický výraz, jaký Quince vídal v Crowtherově tváři, když dotyčný četl;jasně modré ptačí oči a stříbřitá pírka na temeni hlavy tu podobnost ještě zvýrazňovaly. Casper vytáhl zkapsy hrst obilných zrnek. „Běž jí nabídnout, mladej, třeba ti za to něco poví.“

Stephen si nechal nasypat zrní do dlaně a soustředěně a zároveň opatrně vykročil.

Casper si teprve nyní všiml dámy vedle nich a trochu zaváhal. Quince se ujal slova.

„Fräulein Hurst, tohle je Casper Grace.“ Casper se na ni dlouze zahleděl a Quince měl dojem, že v jehotváři zahlédl náznak znepokojení. Pak si Casper zřejmě uvědomil, že už na ni hledí příliš dlouho,začervenal se a začal cpát zajíce do vaku, který si nesl přes rameno.

„Ráda vás poznávám, Caspere,“ řekla dívka s tím precizním přízvukem. Oslovený se pousmál a poškrábal

se za krkem.

„Jsem vás viděl, pane Quinci,

i s mladým, na tý lodi. Tak jsem vám přišel naproti. Víte, říkal jsem si, jestli byste se nechtěli jít podívatna ty kameny, protože jestli máte zájem, tak já mám teď zrovna čas.“

Teď se zase rozzářil Quince. „Myslíte ty druidské kameny? Ale ovšem, na ty bych se podíval moc rád.Doufal jsem včera, že na ně narazíme cestou do města, ale museli jsme je minout. A dnes jsme

se chtěli podívat do muzea, ale to si můžeme klidně nechat na zítra.“ Sophie naklonila hlavu ke straně.„Druidské? Takové slovo neznám.“ Quince se kochal tím krásně svraštělým obočím. „Jsou

z dávných dob druidů,“ vysvětloval. „To bylo takové prastaré

náboženství.“

Dívka přikyvovala. „Ale jistě, to jsem hloupá. Vždyť v němčině to slovo taky existuje.“

„Můžete jít s náma taky, slečno,“ navrhl jí Casper. „Ty kameny mají zvláštní moc, dokážou zklidnit mysl apomáhají. Od počátku věků u nich muži probírali důležité věci a já mám pocit, že kameny tu moudrostsnad nějak uchovávají. Já když potřebuju něco rozlousknout, tak jdu vždycky tam.“

Quince se k ní otočil s formální úklonou. „Máte-li tedy čas a zájem, Fräulein, bude nám vaše společnostvelkým potěšením.“

Dívka chviličku otálela s rozhodnutím, ale když k němu dospěla, usmála se. „Děkuji vám. Můj otec, s nímžcestuji, dnes stejně vyřizuje nějaké nudné záležitosti. Takže půjdu velmi ráda.“

Přijala nabídnuté rámě a Quince v duchu zatoužil, aby ho takhle viděli jeho známí: dobře oblečeného a stou kráskou po boku: mohli by si ho klidně splést s někým významným. Stephen došel zpátky k nim; Joemu seděla na rameni. „To jsem rád, že jdete taky, Fräulein,“ řekl a pak zatahal Caspera za rukáv. „Můžu

si cestou nechat Joe takhle na rameni, pane Caspere?“

„To víš, že jo,“ řekl Grace a vykročil zase směrem k lesu, „i když by taky mohla chvílema letět, potvora

jedna lenošná.“

Quince koukl po Fräulein, co ona na to, ale zahlédl jen slaboučký náznak pobavení, který se jí zableskl vočích jako odraz světla

na leštěném mramoru.

Bylo to dál, než Quince čekal; stezka stoupala do kopce a oni šli v horku docela pomalu. Učitel odhadoval,

že museli od jezera ujít dobré dvě míle, než Casper odbočil a dovedl je k obilnému poli táhnoucímu sepodél cesty do Penrithu. Odtud už spatřili druidské kameny. Quince zalapal po dechu. Bylo tu asi takpadesát balvanů šedé žuly, různé velikosti, a byly uspořádané do mírného oválu, jenž mohl mít v průměru

nějakých třicet yardů. Casper je vedl mezi dvěma z nich, které tvořily jakousi bránu, do středu a jen sedíval, jak si kameny s úžasem prohlížejí. Kamenný kruh stál na mírném návrší, takže si připadali jako nahřbetě veliké kočky, která si říká o pohlazení. Jezero samotné odsud neviděli; naopak byli jako v centruobřího amfiteátru kopců, které zakrývaly ze všech stran obzor jako hromady pomačkaného prádla. Najejich úpatí se uprostřed strakatých políček krčily jednotlivé farmy a svahy nad nimi šplhaly snad až dosamého nebe a ztrácely se ve všudypřítomném oparu. Ještě dál za nimi podřimoval ohromný Skiddaw; ijeho kontury se odsud zdály jaksi přívětivější. Pan Quince přemítal o těch pradávných lidech, kteří se tuscházeli, přemýšlel, jestlipak mezi kameny rozdělávali velké ohně a co asi stravovaly jejich plameny, jakémodlitby ty žulové postavy slýchaly a jaké úmluvy s bohy se tu uzavíraly.

Stephen nebyl tak krvelačné dítě jako mnoho jeho vrstevníků, bez ohledu na to, jak rád si na Caveley hrál

na námořní bitvy, o nichž mu vyprávěl jeho otec. Přesto se ale jeho první otázka na tomto místě týkalapřípadných lidských obětí.

„Možná, možná, Stephene,“ řekl mu na to vcelku vážně Casper.

„Říká se, že v dávných dobách tu stařešinové jako oběť bohům upalovali mladý děvčata, až jednou sejeden syn náčelníka kmene tak zamiloval do jedné dívčiny, kterou měli nachystanou pro obětování, že senebesa otevřela a liják jim ty ohně uhasil. A tak ji nechali žít a žádný další už pak neupalovali.“ PanQuince se usmál. „A věříte tomu, pane Graci?“

Casper pokrčil rameny. „O kamenech je hromada pověstí. Já věřím tomu, že v sobě nějakou moc mají, ikdyž vlastně doufám, že nebyla vykoupená krví. Ale to byla historka z pradávných dob a já znám třebataky jednu čerstvou. Je to asi tak dva tři roky, co tu pan Sturgess chtěl hledat nějaký poklady a chtěl kvůli

tomu pár kamenů odstřelit. A přesně ten den, co se sem s dělníkama vypravil, se strhla taková bouřka,že i ta velká průtrž letos na jaře proti ní byla jenom chabá přeháňka, a vypadalo to, že lilo akorát a zrovna

jenom tady a nikde jinde.“

„A tak od hledání pokladů upustil?“

„No jasně. A jeho lidi prohlásili, že už tam v životě kopat nebudou. Tak si myslím, že ty kameny seopravdu umí nějak domlouvat

s oblohou.“

„S panem Sturgessem už jsem se seznámil na Silverside,“ řekl Quince a mračil se při tom.

„On se sem s tou svou touhou po starých věcech a starých zvyklostech už přistěhoval,“ řekl Casper. „Aletaky je to možná tak, že prostě jen rád hrabe v zemi jako jezevec. Vždyť on si ve svahu za svým domemdokonce nechal vykopat i takovou parádní jeskyňku a vyskládal si ji mušličkama.“

„To je úžasné!“ vydechl Quince při té představě, ale vzápětí si uvědomil, jak se na něj Casper dívá, zrudla sklopil oči.

„Ale i tak tu stihl najít kamennou sekeru - dal ji pak panu Askewovi do muzea -, než je ten lijavec zahnal,“

dovyprávěl Casper.

Quince se otočil, jestli Fräulein Hurst poslouchala. Nedalo se to na ní ale poznat, vypadala spíš, že rozjímá

o kráse okolních hor.

„A vy jste taky léčitel a vědmák, pane? Miriam na Silverside říkala, že určitě jste.“

Casper se poškrábal za krkem a pana Quince se zmocnila obava, že už ho začínají obtěžovat. „Ať miklidně říká, jak chce. Jo, jsou lidi, co za mnou chodí. A já vždycky doufám, že jim moje rady a bejlí

budou něco platný, když jim onemocní dobytek nebo když je

rozbolí břicho.“

„A co ještě umíte? Existují

opravdu ještě čarodějnice? A umějí se proměňovat? Byla Joe taky čarodějnice? To proto umí mluvit?“Quince vykročil a položil

Stephenovi varovně ruku

na rameno, aby ho zabrzdil, ale Casper si dřepl a díval se chlapci přímo do očí.

„Joe byla odjakživa kavka, jako je teď. Našel jsem ji ještě jako holátko, vypadla z hnízda, a mluvit, to senaučila ode mě. Já se trochu vyznám v kalendáři a trochu umím léčit, znám spoustu bylinek a kořenů,takže není divu, že mě mají za vědmáka. A čarodějnice, ty existujou. Ale mám pocit, že to většinoufunguje jako ten bleskosvod na věži kostela v Crosthwaite. Prostě jsou lidi, kteří magii nějak nasávají zevzduchu, ať chtějí nebo ne, a ona z nich pak někdy sama vylítne. Někteří ji ale ovládají a učí se, jak s nízacházet. A pak ji používají k tomu, aby pomáhali a léčili, a jiní zas, aby proklínali a způsobovali trápení a magie sama jim pak udělá to samý, co oni jiným lidem. Většina lidí u sebe nosí kousek dřeva z jeřabiny,

aby na ně a na jejich blízký magie nemohla. Ty ho teď máš taky - ten křížek, co jsem ti dal. Máš hoještě?“ Stephen přikývl a pan Quince si všiml, jak chlapec sevřel pěstičku v kapse. Napadlo ho, co by siasi pomyslela jeho zaměstnavatelka, kdyby slyšela, jak se její syn pod dozorem pana učitele dozvídá omagii a čarodějnictví. „No fajn, ten je taky z jeřabiny, takže se nemusíš ničeho bát.“

Quince si odkašlal. „Stephene, říká se, že tyhle kameny nelze spočítat dvakrát po sobě tak, aby ti vyšlostejné číslo. Nechtěl bys to

zkusit?“

Stephen se chviličku tvářil malinko mrzutě, protože se mu nelíbil ten zjevný pokus změnit Casperovotéma, jenže ta výzva byla lákavá, takže přikývl a odešel k okraji kruhu, poplácal tam jeden z kamenů avydal se k dalšímu. Dospělí se mohli zase věnovat krásnému výhledu do okolí.

„Vy asi na žádné čarodějnice nevěříte, pane, že?“ poznamenal Casper.

„Ne,“ řekl Quince, „ale kdybych vyrostl a žil v těchhle kopcích a v blízkosti těchto kamenů, tak bychmožná věřil.“

„Farář se snaží vyhnat nám to všem z hlavy,“ pokrčil Casper rameny, „jenže ten jeho Bůh mi někdypřipadá jako malý děcko.“ Quince v duchu zase spatřil ony pradávné ohně. Ve skutečnosti se díval naCasperovy ruce, plné mozolů, a pak na svoje, bílé a nemotorné. A oba po očku sledovali, jak se Stephenna opačné straně kruhu na chvíli zastavil, zaváhal a pak pokračoval v počítání. Fräulein Hurst stálaopodál, otočená zády k nim a zřejmě pohroužená do vlastních úvah. Quince zašátral v kapse, podíval se

na hodinky a odkašlal si.

„Je to tu úchvatné. Ale obávám se, že čas již pokročil, a tak bychom se měli vrátit, abychom nezmeškalizačátek té slavnosti u paní Briggsové na Silverside.“

To probralo slečnu Hurstovou ze zahloubání. „Vy bydlíte na Silverside?“

„Ano, madam. Potkáme vás také mezi hosty?“

Zavrtěla hlavou.

„Nebo snad alespoň při večerním ohňostroji?“

„Tam doufám ano,“ řekla dívka a sklopila oči.

„A vy na tu podívanou přijdete, pane Graci?“

Stephen už se blížil, takže tu konverzaci slyšel, a zmínka o ohňostroji ho vyrušila z počítání. „Jé, já jsemna ten ohňostroj docela zapomněl!“ Vzápětí se obrátil k poslednímu kameni za sebou a plácl se do čela.„A teď vůbec nevím, kde jsem přestal.“

Casper mhouřil oči ke kopcům v oparu. „Já tam nepůjdu. My s Joe ten rámus moc nemusíme. Asi budu vBorrowdale, dokud to neskončí.“ Když došli na okraj Keswicku, Casper se ostatním jen rozpačitě uklonil na

pozdrav a už se chtěl otočit na cestu zpátky. Potom však zaváhal a ještě se spěšně vrátil.

Z kapsy vytáhl jeden ze svých vyřezávaných křížků, vzal slečnu Hurstovou za ruku a vtiskl jí talisman dodlaně. „Tady máte, madam, taky jeden křížek, ať vám nosí štěstí.“ Pak se obrátil a s nahrbenými ramenyvykročil k lesu.

Quince se pousmál a usykl. „Ts,ts, pan Askew se na něj bude hněvat, že takhle rozdává cenné zboží.“

Stephen najednou nadskočil, jako by si něco uvědomil, a beze slova se rozběhl po pěšině za Casperem;na učitelovo nesouhlasné vzdechnutí vůbec nereagoval.

„No copak, mladej pane?“ otočil se po něm Casper, když ho chlapec udýchaně dobíhal. Tvářil senahněvaně, takže Stephen se ho málem lekl a zaraženě ucouvl.

„No, já jsem vám chtěl jenom říct, že se nemusíte bát, co na to pan Askew řekne, protože já už jsem septal maminky a můžu koupit jeden křížek v muzeu pro mou tetu Rachel a taky pro Anne, to je mojesestřička, takže sice jste jeden daroval, ale díky tomu ještě další dva prodáte, víte?“

Casperova tvář se rozjasnila a on položil Stephenovi ruku na rameno. „To je od tebe hezký, že chcešudělat radost i mně, i svým blízkým.

To jsou hned tři radosti naráz. Kolik je tvojí sestře let?“

„Tři a půl, pane Caspere. Takže to už jí křížek dát můžeme. Ona už je velká, už nestrká všechno do pusyjako dřív, i když občas nějakou hračku přece jen rozbije.“ „Taky jsem míval sestru a ta říkala přesně totéž

o mně.“

„A co se s ní stalo?“

Casper několikrát rychle zamrkal. „Ona se vždycky ráda toulala a jednou taky tak odešla a už se nevrátila.

Popřála mi předtím hodně štěstí a řekla, že ji to mrzí, že mě opouští, ale že ji to tady v údolí všechno dusí

a škrtí. No, snad se má dobře, ať je, kde je. Určitě to přeje i ona mně. Tak to je hned zase jedna dalšíradost do sbírky.“ Casper popotáhl a přehodil si vak na druhé rameno. „Tak já už musím jít, chlapče. Vevzduchu je cejtit kouř a něco mi šeptá, a já potřebuju bejt chvíli sám.“

Stephen mlčky ustoupil stranou a Casper vykročil po stezce a něco si pro sebe tichounce mumlal. Chlapecse otočil a viděl, jak pan Quince i Fräulein Hurst ještě sklánějí hlavy nad křížkem. Slečna Sophie se

dokonce usmívala.

„To je od něj milé. Prosila jsem v muzeu otce, aby mi jeden koupil,

ale on nechtěl.“

„Tak to je vlastně potom ještě lepší, dostat jej darem, a přímo od člověka, který jej vyrobil,“ řekl Quince.

Když Stephen došel až k nim, zeptala se jej Sophie: „Tak co, pane Westermane, je podle vás pan Casper

čaroděj?“

Stephen se zamyslel. „Já nevím, co je zač, slečno. Ale vím, že je opravdu hodně moudrý.“

Dívka hleděla na křížek v dlani. „Ano, to si myslím taky.“ Zhluboka se nadechla a obrátila se k učiteli.„Pane Quinci, napadlo mě, jestli byste mi mohl prokázat jistou

laskavost.“

Zahradní slavnost paní Briggsové byla každoročně velkou událostí, avšak letos bylo jasné, že mezi pány adámami z celého Cumberlandu bude v příštích měsících obzvlášť o čem mluvit. Nejvíce pozornostipřitahoval pan Gabriel Crowther, baron z Keswicku, o němž se tu léta neslyšelo a nemluvilo, a paníWestermanovou také zaujatě sledoval skoro každý zúčastněný: spořádané provdané dámy pozorně a podle vlastní povahy - lehce ostražitě až nenápadně podezřívavě a mnozí, i mladší pánové vesměsobdivně. Paní Briggsová sama byla milá a laskavá jako obvykle, vicehraběnka se všem zdála tak trochupovýšená a o Felixovi se později vyprávělo, že než došlo k těm nepříjemnostem ke konci slavnosti, stihlrozbušit srdce nejedné mladé slečinky nevídaným tempem.

Paní Briggsovou znali všichni její přátelé a sousedé jako vynikající hostitelku a byli zajedno v tom, žetentokrát se ještě překonala. Po trávnících v parku před zámkem byly v pravidelných odstupech rozesetyplátěné přístřešky, aby hosty chránily před horkem. V horní části parku se podávala zmrzlina a chlazenénápoje a dole u jezera mnoho přítomných sledovalo gentlemany, kteří tu zápolili v nejdelším dostřelu anejlepším zásahu na terč o stříbrný šíp, jenž byl na zakázku vyroben až v Londýně, a to speciálně pro tuto

příležitost.

Harriet se nechala svou hostitelkou představovat ostatním tak dlouho, jak to jen snesla, ale pak se nachvíli omluvila a šla se podívat na soutěž. Přihlásilo se do ní velké množství pánů a ona žasla nad jejichvšeobecnou dovedností. Cenu nakonec získal syn jistého právníka, který tu byl na návštěvě u příbuznýchv Ambleside. Vítěz měl ze svého úspěchu velikou a zaslouženou radost, ale několik gentlemanů mohlo jen

litovat. Po cvičných střelbách se totiž hodně sázelo na Felixe, ale když došlo na vlastní soutěž, zdálo se,jako by na něj padlo nějaké prokletí, a jeho střely snad od terče odkláněla neviditelná síla. Felix se prýdokonce nezdržel hlasitých nadávek a mnozí pánové byli doslova rozpačití z toho, kolik důvěry (a peněz)do něj vložili.

Harriet si dál potřásala rukou s dalšími hosty, ale když už o sobě asi popáté slyšela, že je „ten

originál“, vymluvila se na únavu z horka a stáhla se do stinného koutku, kde, jak doufala, by mohla pro

změnu ona pozorovat, jak zvědavci obtěžují Crowthera a jak je on suše odráží jako dotěrné

mouchy.

Sotva se ovšem usadila na lavičku, zjistila, že ani tady

nebude mít klid. Ze stínu stromů se vynořila dáma ve středních letech, oděná do úhledných šedých šatů as kloboučkem, který jí clonil tvář ještě víc, takže jí Harriet vlastně neviděla do obličeje.

„Paní Westermanová,“

napřahovala k ní dotyčná ruku. „Já jsem Katherine Scalesová. Můj otec je farářem v Crosthwaite. Moc mě

v r r r ,,

těší, že vás poznávám.“

Harriet přijala podávanou ruku a sbírala síly k další zdvořilostní konverzaci.

„Paní Westermanová, hned vám musím říci, že jsem si všimla vašeho výrazu, když jste si sem přišlasednout. Už vás unavuje představovat se dalším a dalším lidem, viďte. Tak si tu udělejte pohodlí amůžeme to dění spolu jen takhle zpovzdálí sledovat. Anebo ještě přesněji, já budu povídat a vy

nemusíte dělat opravdu nic víc než se jen tvářit, že mě posloucháte.“ Harriet s rozpačitým úsměvempoděkovala.

„To bych byla hrozná, kdybych řekla cokoli jiného, ale já jsem opravdu náramně ráda, že vás osobněpoznávám, paní Westermanová! To je jako seznámit se s postavou ze slavného románu. Často čtu povečerech tatínkovi, někdy z Kázání od pana Clarka, ale někdy taky z novin, a tak známe všechny typříběhy o vašem duvtipu a kuráži.“

Harriet obvykle bývala z takových řečí celá otrávená, ale tahle dáma je pronášela tak mile a samozřejmě,že to prostě musel být projev čiré upřímnosti.

„V novinách často píšou spoustu nesmyslů,“ odpověděla zdvořile, „ale pokud dokázali vyvolat dobrýdojem z toho, co dělám, nemám jim to za zlé.“

Její oči už mezitím přivykly pološeru ve stínu, a tak viděla, že se nemýlila, když slečně Scalesové hádalaněco přes čtyřicítku. Na její postavě i rysech bylo rozhodně co obdivovat, avšak tvář měla ošklivěpoznamenanou hlubokými jizvami po neštovicích a jeden oční důlek zřejmě prázdný, jak Harriet soudilapodle zplihlého zavřeného víčka. Trochu jí tím zvláštním zjevem připomínala prastarou sochu nějakébohyně, ztracenou v sutinách bývalé svatyně. Nemoc z ní ohlodala puvab a zanechala ve tváři jen ubohou

vzpomínku na něj.

„Tak teď mi dovolte, paní Westermanová, abych využila té příležitosti, že jsem potkala někoho, kdo nenízdejší, abych se mohla vypovídat ze všeho ošklivého, co vím o svých sousedech.“ Slečna Scalesová složila

ruce do klína a vzdychla. „Víte, jako dcera duchovního musím neustále překypovat porozuměním, takžeto

pro mě bude velká úleva.“

Vzápětí se ukázalo, že slečna Scalesová umí opravdu zábavně vyprávět o místních lidech, a přestože sama

prohlásila, že v této situaci si může dovolit prozradit cokoli, co se jí zlíbí, bylo jen nepatrně toho, co bynevyřkla s velkorysostí a humorem. Zjevně se svým zohavením nenechala zahnat do ústraní. A tak Harriet

odpočívala a dozvídala se postupně, jak Katherine spravuje a udržuje otci domácnost a že denně chodímezi jeho farníky, a cítila se s tou svou novou společnicí příjemně a ještě si připadala docela

užitečná, že jí naslouchá.

Harriet ještě stále poslouchala povídání slečny Scalesové, když za nimi přišel její syn a mlčky jí vylezl naklín. Asi se nudí, pomyslela si, nebo se už přejedl zmrzliny. Pan Quince šel určitě soutěžit v lukostřelbě a

ona nepochybovala, že bez dozoru dokáže Stephen vymámit od služebnictva mnohem víc dobrot, než by

pro něj bylo zdrávo. Po chvíli si ale Harriet uvědomila, že chlapec strnule kulí oči na jizvy na rukou slečnyScalesové, a jen doufala, že ona to snad nepostřehla. Jenže když slečna dovyprávěla o loňské regatě,otočila se k chlapci se slovy: „Vidím, že si prohlížíte moje ruce, mladý pane. Bodejť by ne, vždyť je mámdočista divné, že?“

Stephen přikývl. „To ano, madam, ale proč?“

„Když jsem byla malá holčička, dostala jsem neštovice.“ Ukázala si na oční víčko. „Vidíte? I o tohle okomě připravily. Ale já jsem vděčná, protože jsem na ně neumřela, a ať už se dopustím jakéhokoliv hříchu,aspoň budu mít pocit, že už jsem za něj zaplatila. Když si tak představím všechny ty krásné dámy, kterédozajista trpí, jak jim krása ubývá s věkem. Já už nemohu být ošklivější, než jsem nyní, i kdybych sedožila třeba devadesáti let! Ale přišla jsem o mnohem více, než je na mně vidět. Mou maminku a sestru si

s tou nemocí vzal Bůh k sobě a mně je po nich dodnes smutno.“

Stephen se na ni díval svýma zářivě hnědýma očima. „Já bych řekl, že vypadáte moc mile a laskavě. A asi

jste taky velmi statečná, že to všechno vydržíte.“ Harriet viděla, jak slečně Scalesové přeběhlo po tváříchuzardění, a byla na svého syna nesmírně hrdá.

„Vy se mi zamlouváte stejně tak jako vaše maminka, pane Stephene. Já už si tu aspoň deset minutvětrám jazyk a ona je natolik zdvořilá, že se celou tu dobu tváří, že ji to zajímá. To mi moc pomohlo,chlapče milý.“

„Takže vy z toho ani nebýváte smutná, madam?“

„Kdepak, chraň Bůh. No, možná někdy trošičku, když vidím tak půvabnou dámu, jako je vaše maminka,ale mně se dostává vrchovatě lásky od mého otce a od přátel, a taky od Pánaboha samého, takže jsem za

to vděčná každičký den.“

„A neléčil vás pan Casper, když jste byla nemocná? On nemocným lidem přece pomáhá, ne?“ přemýšlel

nahlas Stephen.

„Casper byl tenkrát taky ještě malý kluk. V té době léčil jeho otec, Ruben Grace, i když ten byl zároveňřadu let taky majordomem tady na Silverside a později zas vlastnil krčmu U Černého vepře v Portinscale.“Svraštila obočí a zvedla ukazovák. „Myslím, že si vzpomínám, že u nás jednou byli, Ruben i s malýmCasperem. To pro něj muselo být dost těžké, když se měl naučit všechno, co uměl jeho otec. Oni chodilido všech domů, kde někdo onemocněl; Bůh jim žehnej za jejich dobrotu. A toho roku bylo nemocnýchjako máku, ale mně samotné bylo tak zle, že si ani nepamatuji, koho jsem viděla doopravdy a co se mi vhorečkách jen zdálo.“

Harriet se otočila víc k ní. „On s sebou bral malého syna? Nedovedu si ani představit, že bych Stephenazavedla někam, kde řádí neštovice.“

Slečna Scalesová se smutně pousmála. „Když oni na sobě tak lpěli, paní Westermanová. Ruben přišel párlet předtím o ženu a na synovi doslova visel, i když dceru kupodivu poslal k tetě. Počkejte, jak ona se jenjmenovala? Po vsi se o ní říkalo, že jen dělá potíže, ale já si myslím, že ji ranilo to, jak ji otec odvrhl, a její

teta měla k laskavosti hodně daleko.“ Zvedla ruku a vzápětí s ní radostně zatřepala. „Jocasta! Ano, to jeto jméno - a pak se provdala za nějakého pana Bligha do Kendalu a potom už jsme o ní vlastně nikdyneslyšeli.“

Harriet se ohromeně usmívala. „Jocasta Blighová! Vždyť my ji známe! Ona teď žije v Londýně. Já jsemměla v úmyslu poptat se tu na její příbuzné, ale zatím jsem si na to ani nevzpomněla. Takže to ona je

sestra toho slavného Caspera Grace!“

Slečna Scalesová nakláněla hlavu na bok. „Vy ji vážně znáte? To je ale neuvěřitelné. A jak jste se

seznámily?“

Harriet se zachmuřila. „To bylo v jednaosmdesátém.“ Odmlčela se a teprve po chvíli ticha pokračovala:„Vlastně doufám, že se mi v dohledné době zase ozve -a Stephene, co myslíš, nechtěl bys svému novému

příteli Casperovi ty zprávy o jeho sestře předat?“

„Z toho by měl určitě radost. Já mu povyprávím všechno, co vím, jak nosí ty svoje patchworkové sukně aže má psa Boya a že se stará o Sama.“ Stephen se začal škrábat na noze a zarazil se, až když mu Harrietna ruku položila svou. Zatvářil se maličko provinile.

„A proč se o ní říkalo, že dělá potíže, slečno Scalesová?“ napadlo Harriet. „Mně připadá jako docelaspořádaná žena.“

Slečna Scalesová si zkoušela vzpomenout. „Myslím, že měla nějaké problémy už u nás ve škole. Rubenuměl číst, to víte, jinak by nemohl sloužit na Silverside jako majordomus, ale Jocasta se to nikdynenaučila a byla za to bita. A čím se živí dnes?“

„Věští budoucnost,“ prohlásil Stephen, který moc rád prozrazoval druhým zajímavé věci, „a taky pomáhá

chytat špiony.“

Harriet napadlo, že tohle sdělení vyvolá mnohem víc otázek, než na kolik by se jí chtělo odpovídat, a takraději zkusila odbočit v hovoru k jinému tématu.

„Co si o těch zdejších tradicích myslí váš otec, slečno Scalesová? Třeba právě tady Stephen už má plnouhlavu legend a pověstí

o čarodějnicích a léčitelích.“

Slečna Scalesová se usmívala. „Takových historek existuje! Už jste například slyšeli, že se traduje, žeposlední lord Greta chodí v těžkých časech po kopcích kolem? A najdete tu aspoň tucet rodin, kde na nocdávají přede dveře misku mléka a ovsa pro skřítky, a v každé vsi se vypráví o strašidlech a čertech. Kdyžse lidí ptám, proč tomu věří, řeknou jen, že miska je ráno vždycky prázdná a máslo se pak opravdu pěkně

stluče, tak proč by si neměli myslet, že se skřítek nasytil a pomohl jim na oplátku s tím máslem? Osobněsi myslím, že mléko vypije ježek nebo sousedovic kočka, a jestli se máslo povede, záleží spíš na tom, jakmá člověk šikovné ruce. A co se mého otce týče, on se vždycky aspoň jednou za měsíc snaží kázat jim

o tom, že žádné čarodějnice neexistují, a když pak on i jeho farníci odcházejí z kostela, myslí si navzájem,

jak jsou ti druzí bláhoví, a jen doufají, že jim to jednou dojde. Pak si všichni odkývnou, že už o tom

nebudou mluvit, a vycházejí spolu stejně dobře jako předtím. Já jsem přesvědčená, že když se jim

dostane slova Božího a lásky jeho, tak jim Kristus Pán odpustí i ty zbytky pohanství, co mají ti naši jinak

dobří křesťané nalepené na duších. A že jsou to dobří lidé, co tady žijí. Jistě, taky se najdou i tací, coberou víc, nežli dávají, ale můj otec říká, že jeho ovečky jsou pro něj hotové požehnání, a já s nímsouhlasím.“ Harriet to překvapilo. Připadalo jí hrozně zvláštní, že i v její rodné zemi ještě může být toliklidí, kteří stále lpějí na starých tradicích. Přemýšlela, jestli je to jen kuriozita tohoto kraje nebo jestli napodobné věci věří i farníci jejího otce. Farář Trench byl ve své víře pevný jako skála, ale také zažil běhemsvé duchovní služby všelijaké žhavé teologické debaty. Vyznával se ze svých pochyb a nejistot upřímně

a hledal pravdu při hovorech s manželkou i dcerami, stejně jako

i v četbě, ve snaze pochopit a porozumět. Měl za to, že jeho úsilí dojít k hlubšímu pochopeníkřesťanského poselství je součástí stejné cesty za poznáním, po jaké kráčejí i přírodní filozofové při prácive svých laboratořích nebo třeba anatomové při svých

přednáškách. Pan Trench byl

přesvědčen, že ve vědění se neskrývá žádné nebezpečí a že jakékoli studium může vést jedině k většílásce k Bohu a jeho výtvorům. Harriet si nicméně

nevzpomínala, že by kdy u nich doma padla byť jediná zmínka 0 čarodějnictví, samozřejmě

s výjimkou hovorů o dějinách a jejich zvláštnostech. Přesto ale takové věci zřejmě dodnes žijí a rostoujako mech v trávě na Caveley, a i když se církev a stát snaží trávník přesévat

a provzdušňovat hráběmi sebevíc, nikdy se mechu zcela nezbaví.

1 když jsme jako lidstvo už došli tak daleko, běželo jí hlavou, stejně jsme občas jen zvířátka, co se krčíkolem ohně a bojí se, co se skrývá za hradbou tmy.

Stephen se slečny Scalesové vyptával na Caspera. „Já si na Caspera vzpomenu vždycky, když někdeuvidím obraz nebo reliéf Zeleného muže. Casper má podobné vousy, ale taky to stejné světlo v očích izjevnou touhu po volnosti, po přírodě. On je podle mě prostě součást těch kopců tady.“

„A prý k němu promlouvají i ty čarodějnice, to říkala Miriam,“ vyhrkl Stephen.

„Někdo k němu určitě promlouvá,“ vzdychla Katherine posmutněle. „Já jsem to u něj už zažila. Začne senajednou tvářit tak zvláštně. Nebo když s ním člověk mluví, najednou úplně přestane vnímat a slyší něcodocela jiného. Někdy hezkého a někdy strašného, řekla bych. Už se několikrát stalo, že zmizel do hor i naněkolik týdnů a vrátil se úplně vysílený. To jsou určitě ty čarodějnice, co ho tak utahají. On je díky tomutak trochu podivín, ale je to dobrák a ví, co se tady v kopcích dá najít na léčení a před čím se mít na

pozoru.“

„A kdy k němu ty čarodějnice začaly mluvit?“ Harriet si přesunula Stephenovu váhu na druhé koleno a jendoufala, že nebude mít šaty příliš pomačkané.

„Myslím, že zakrátko poté, co zemřel jeho otec. To se stalo ve čtyřiapadesátém Rubena také dostihlastejná nemoc, co mi vzala matku a sestru a mou tvář. A chudák Casper byl tehdy ještě hodně mladinký.“

Stephen se tvářil ustaraně.

„Doufám, že nezačnou mluvit

i ke mně.“ Harriet honem nevěděla, co na to říci, ale Katherine jej hned vlídně poplácala po ruce.„Nedělejte si žádné starosti, mladý pane. To není tak, že by měla strašidla spadeno na každého chlapce,který přijde o tatínka.“ Slečna Scalesová najednou

zvedla zrak a Harriet se zadívala stejným směrem jako ona. Stál tam

Crowther s panem Askewem a ten se tvářil rozhněvaně. V tu chvíli si Harriet uvědomila, že dole u jezerase něco děje. Viděla, jak se lidé otáčejí tím směrem, dámy si zděšeně zakrývají ústa dlaní a mimoděk sechoulí k sobě. Sundala syna jemně z klína a vstala. Na začátku malého dřevěného mola uviděla Felixe sesvěšenými rameny a vedle něj staršího muže, kterého neznala a který na mladíka něco křičel. Po jejichlevici pomáhali dva mladší pánové ven z vody někomu třetímu. A ten třetí byl pan Quince.

„Stephene, počkej tady se slečnou

Scalesovou, prosím.“ Chlapec vypadal, že bude protestovat, a tak jen klidně, ale důrazně zopakovala:„Počkej tady, ano?“ a spěšně vykročila mezi skupinky polekaných hostů. Došla k molu právě ve chvíli, kdy

se učitel jejího syna konečně vyškrábal na břeh.

Pan Quince vypadal zuboženě. Ztratil jednu botu, vlasy měl připlácnuté k zarudlé pleti a světlé oblečeníplné špinavých šmouh na něm viselo. Trochu lapal po dechu a brada se mu třásla. Posadil se na břehzády k přihlížejícím, objímal si rukama baculaté bříško a třásl se.

Harriet se zastavila těsně u něj. „Jste zraněný, pane Quinci?“

Učitel polekaně vzhlédl a uvědomil si, kdo to je. „Ne, ne, jsem v pořádku, paní Westermanová.“

„Co se tu stalo?“ ptala se Harriet dál.

Z hloučku opodál vykročil nějaký postarší pán a ukázal na Felixe. „On ho strčil do vody!“ Řekl to takdramaticky a pobouřeně, že to znělo jako z divadelního jeviště. „Já jsem to celé viděl. Tady tengentleman,“ ukázal nyní na pana Quince, „přišel za ním na molo. Prohodili spolu pár slov. Pak se uklonil,otočil se a chtěl odejít, ale ten nevycválanec tady do něj najednou strčil tak, že ho shodil dolů! To jsemtedy ještě nezažil!“

Potřásání hlavou a mumlání se neslo parkem mezi přihlížejícími jako vlny po vodách až k zámku. Lidé si

opakovali ta slova

a přidávali vlastní pohoršené komentáře plné vykřičníků.

Harriet se dívala na svého

třesoucího se zaměstnance. Vyhlížel dost zničeně a ona cítila, jak ji dlaně svědí samou chutí uštědřitFelixovi pár políčků. „Felixi?“

Než stihl mladík zvednout oči, přerušil je rozčilený hlas vicehraběnky, která k nim cupitala téměřpoklusem. Za ní spěchala paní Briggsová s osuškou přes rameno.

„To byla nehoda! Taková hloupá nehoda. Pan Quince určitě jen uklouzl. To molo je pro zavalitého člověka

moc úzké.“

Pohledy svědků mluvily samy za sebe. Paní Briggsová mlčela, jen přikryla učiteli ramena osuškou apomáhala mu vstát. Quince obrátil zarudlou tvář znechuceně k Felixovi. „Já jsem neuklouzl.“

„Ne? Opravdu? To nebyla nehoda, Felixi, drahoušku?“ Vicehraběnka položila dlaň synovi na paži ausmívala se na celý svět, ale Harriet si všimla, jak mu při tom zarývá nehty do nadloktí. Felix se otřásl, a

jako by se náhle probral.

„Ale byla. Mě to hrozně mrzí. To já jsem ztratil rovnováhu, a jak jsem se zapotácel, vrazil jsem do něj.Prosím, pane Quinci, přijměte mou hlubokou omluvu. Já jsem strašlivě nemotorný.“

Udělal krok k učiteli a natáhl ruku. Quince se na ni díval, ale vůbec se nehnul. Harriet si velmi dobřeuvědomovala hrobové ticho kolem i napjatou pozornost všech hostů paní Briggsové.

„Pane Quinci?“ hlesla tichounce, aniž při tom hnula hlavou. Učitel nakonec tu podávanou ruku přijal amlčky s ní Felixovi potřásl. „Díky,“ špitla zase Harriet. Quince po ní mrkl; voda mu pořád kapala z vlasů do

osušky na ramenou, pak se obrátil a nechal se starostlivou paní Briggsovou odvádět nahoru po svahu.Lidé ustupovali a upřeně na něj hleděli, a jakmile je minul, začínali si zase šeptat. Felix sledoval jehopomalý

odchod s nepatrným úsměvem a pak se otočil k Harriet. „To je mi líto, paní Westermanová, že se panučitel takhle zkoupal. Takoví

zavalitější lidé mají zkrátka někdy problém udržet se na nohou.“ Vicehraběnka práskala řasami jakobičem. „To je pravda, Felixi, svatá pravda.“

Harriet beze slova odešla a vydala se po trávníku za panem Quincem Kdyby v této chvíli Crowther obnovil

tu svou nabídku, že nechá Felixe zbičovat, okamžitě by ho vzala za slovo, s potěšením.

Casper Grace nakonec neodešel od jezera tak daleko, jak měl původně v plánu. Ještě na okraji Keswickuse od kohosi doslechl, že se po něm ptal sedlák Kerrick, a tak se vrátil ve vlastních šlépějích k druidskýmkamenům a pokračoval dál směrem k Naddle Bridge. Kerrick, vysoký chlap s rukama jako lopaty, působilzasmušile a nedůvěřivě, jako ten typ lidí, co nevěří na štěstí. Radil se s Casperem o různých věcech užmnohokrát, takže jej uvítal jako starého známého. Paní Kerricková hned chlapům v kuchyni nachystaladomácí sýr, slané ovesné sušenky a pivo a farmář zatím Casperovi rozvážně vykládal o svém úmyslupřikoupit kus louky přiléhající k pozemku, který už vlastnil. Casper si vyslechl všechny okolnosti tohoobchodu, a když dopili pivo, šli spolu ten kus země obhlédnout. Casperovi se zdálo, že cena je přiměřená,

a taky to farmáři hned řekl. Díval se už při tom po očku, jak zarudlý kotouč slunce postupuje po obloze,

ale vtom mu Kerrick položil ruku na rameno.

„A ještě je tu jedna věc, Caspere, s tou naší mladou.“

Kerrick měl tři dcery. Dvě byly ještě malé, a kdyby šlo o nějakou horečku nebo zranění, byl by se

o tom farmář zmínil hned na začátku.

„S Agnes?“

Kerrick jen přikývl a dlouho si prohlížel svoje těžké boty. „Já nevím, co to s ní posledních pár tejdnů je.Jako kdyby v myšlenkách celej den někde lítala, večer přijde domů pozdě, ať ji seřežu předtím nebopotom, a chvílema sebou i tak nějak divně zaškube. I ten dobytek je z ní celej nesvůj.“

Casper slyšel, jak kolem něj v nehybném vzduchu sílí hlasy

čarodějnic.

Nebylo divu, že si Kerrick dělá takové starosti. Casperovi se Agnes moc zamlouvala. Viděl ji vyrůstat: zbuclatého batolete je dnes tmavovlasá půvabná dívka; je jí už šestnáct a svou ženskou postavu nosí jakonový šaty. Je bystrá a šikovná a rychle se naučí všechno, co jí vysvětluje. A ráda se toulá po venku,zrovna jako on. Zahlídl ji dnes, když šli s tím chlapcem ze Silverside a jeho přáteli ke Kruhu, a měl pocit,že právě kvůli té noblesní společnosti na něj ani nezamávala a honem se ztratila v lese, jako by se přednimi styděla. Ale teď ho napadlo, jestli se třeba nezačíná stydět před ním.

„Je doma?“ zeptal se. Kerrick přikývl. „Tak ji sem za mnou pošli.“

Kerrick se tedy vydal zpátky domů, ramena měl svěšená a chůzi těžkou. Casper popotáhl. Pak se usadilna velký pařez zarostlý mechem, vytáhl z kapsy nedokončený křížek a pustil se do vyřezávání.

Když se snesl první soumrak, hosté paní Briggsové se začali přesouvat podél břehů jezera směrem keCrow Parku za dalším bodem programu toho slavnostního dne. Tam se v prostoru ohraničeném provazem

pozvolna mísili s rodinami místních bohatších sedláků a obchodníků, kteří si sice mohli dovolit utratitněkolik šilinků za podívanou z pohodlné lavice a se sklenkou punče, ale nehodilo se pozvat je předtím i na

slavnost na Silverside. Jak se tak všichni procházeli a upíjeli lahodný nápoj, šumělo mezi nimi převážnějediné téma, a sice nedobrovolná koupel pana Quince. Hodně se mluvilo i o tom, jestli se vůbec hostéubytovaní na Silverside přijdou na ohňostroj podívat. Někteří se domnívali, že pan Quince se asi neobjeví,protože se bude cítit příliš zostuzený; jiní to ale horlivě odmítali a tvrdili, že na zámku by měl zůstat radějiFelix. Další sice přikyvovali, že ano, to by jistě měl, ale nezapomínejte, lidé milí, že von Bolsenheim jeprostě cizinec, ať má dědictví a vzdělání jakékoli, jeho chování může být prostě nevyzpytatelné. To sepředvedl, že v něm není ani špetka pravého gentlemana, když shodil toho chudáka učitele do jezera. Aklidně by něco podobného mohl udělat znovu, myslíte, že ne? Tu a tam začaly dokonce putovat z ruky doruky určité částky peněz. Několik dam také prohlásilo, že podle nich se příliš přeceňuje Felixův pěknývzhled, a že pan Quince je přece jen mnohem angličtější typ. Mnozí pánové tvrdili, že už s panemučitelem měli příležitost promluvit, a soudí, že je to spořádaný a rozumný chlapík. A taky si tiše mumlalicosi o tom, že se ty „cizácké manýry“ nalepily už i na vicehraběnku. A zatímco v parku se tyto názorypřemílaly kolem dokola a stále vylepšovaly, pan Quince seděl v malém pokojíku vedle své ložnice, kterýsloužil jako dočasná studovna Stephenovi

i jemu. Nebyl už mokrý, ale na kůži ještě cítil vlhkost. Převlékl se, ale ta chladná voda z jezera jako by jej

stále objímala.

Naproti němu seděla Harriet.

„Já si myslím, že byste na ten ohňostroj jít měl, pane Quinci.“ Učitel neodpověděl. „Prosím, udělejte to, užkvůli mně.“

Quince se v křesle ošil a kýchl, na chvíli zabořil obličej do kapesníku a teprve potom řekl: „Já nechci, abymě všichni okukovali a mluvili o mně, paní Westermanová.“

„V tom vám náramně dobře rozumím,“ řekla na to suše, a když se na něj podívala, postřehla v jeho očích

záblesk jakéhosi vzdorovitého pobavení.

„Paní Westermanová, já oceňuji, že máte pochopení, protože víte, jaké to je, když o vás všichni mluví, ale

v případě vašich skutků nikdy nešlo o to, že byste se naprosto ztrapnila.“ Škubl sebou, když to slovovyřkl. Harriet napadlo, zda to pro takového mladého a vzdělaného muže není spíš trápení, býtzaměstnaný právě u ní. Vlastně se nad tím nikdy nezamýšlela, ani nad tou souvislostí, ani nad ním, kromtoho, jaké má předpoklady k tomu, aby mohl vyučovat jejího syna.

Nyní si uvědomila, že neví zhola nic o jeho plánech a ambicích a dokonce si ani nemohla vzpomenout, zdase mu vůbec zmínila o svém úmyslu poslat Stephena možná už příští rok do školy.

„Ale vy jste se přece neztrapnil, pane Quinci. On do vás opravdu strčil, viďte?“

„No jistě.“ Quince opět svěsil hlavu. „A udělal to rozhodně schválně. I když vlastně mám docela štěstí, že

pak prohlásil, že to byla nehoda, a omluvil se mi. Jinak bych ho snad musel vyzvat na souboj a pak bych

skončil rovnou mrtvý, a ne jen mokrý. Nepochybuji, že je na střílení expert. To takoví chlapi jako on

bývají.“

„Ani nečekám, že byste se mi chtěl svěřovat s tím, co jste si to s Felixem před tou událostí řekli.“

Quince zavrtěl hlavou, takže se mu dvojitá brada malinko zachvěla. „To byla soukromá záležitost, alenebylo v ní nic urážlivého, aspoň pokud já vím. V životě mě nic nezaskočilo tak, jako když jsem vzápětí

polykal vodu z jezera.“

Harriet se tichounce zasmála a na učitelově tváři zahlédla taky náznak úsměvu. „Začínám si

o Felixovi myslet, že je to pěkný spratek,“ řekla. „Jestli to bude takhle pokračovat dál, Crowther určitěpřijde na nějaký dobrý důvod, proč mu odepřít dědictví.“

„Jenže pohledný a přitažlivý bude vždycky,“ řekl na to učitel posmutněle.

Zatímco vy nebudete hezký nikdy, pomyslela si Harriet, ale doufám, že jednou potkáte ženu, která vám to

bude schopná nalhat, aspoň občas. „Já bych si za přítele stokrát raději vybrala člověka, jako jste vy,pane Quinci, raději než deset Felixů,“ pronesla pak sebejistě. „A tak půjdete tedy na ten ohňostroj?

Crowther hodlá strávit večer mezi vyvařenými kostmi toho nebožtíka z ostrova.“ Všimla si Quinceovanechápavého pohledu a zvedla ruku. „Ani se mě raději neptejte na podrobnosti, pane Quinci. Ale já bychna tu podívanou ráda šla se Stephenem. Doprovodíte nás, prosím? Třeba nás pak budou pomlouvat oba

najednou.“

Pan Quince naklonil hlavu. „Vicehraběnka tam bude taky?“

„Její syn ji tam prý odveze faetonem. A vy a Stephen pojedete s paní Briggsovou a se mnou kočárem.“

„Měl bych jít. Já to vím.“ Přitiskl si krátce dlaň na čelo, pak narovnal záda a podíval se jí přímo do očí.

„Dobrá tedy, paní Westermanová, j sem vám k službám.“

„Sejdeme se tedy za čtvrt hodiny v přízemí, pane Quinci.“ Harriet vstala a vykročila ke dveřím.

„Děkuji,“ hlesl za ní ještě učitel tiše, když vycházela z místnosti.

Casper slyšel dívčiny kroky, ale vyřezával dál a poslouchal při tom, jak se čarodějnice a duchové mezi

sebou dohadují, radí mu, nadávají nebo ho k něčemu přemlouvají, dokud na rozdělanou práci nepadl její

stín. Černá čarodějnice v jeho hlavě, ta s nejsilnějším hlasem a nejhoršími úmysly, si odplivla a zavrčela.

„Posaď se, Agnes,“ řekl, aniž

zvedl hlavu. Dívka poslechla,

usadila se do trávy proti němu s nohama pod sebou a opřela se

o jednu ruku. Casper se jí zahleděl do tváře a černá čarodějnice zavyla.

Byla to krásná dívka. Husté tmavé vlasy jí splývaly kolem ramen jako lesklá houně; šedé s temně

orámovanými panenkami, jako by svítily. Byla poměrně bledá; i rty kolem okrajů jí zbělaly. Pochopil.

„No?“ vybídl ji. Brada se jí roztřásla a ona si objala pažemi kolena. Casper dál vyřezával. „Kdo to začal?“

„To ona.“

„A co se stalo? Přebrala ti mládence?“

Agnes se začala kolébat ze strany na stranu. „Já jsem si myslela, že je to kamarádka, ale pak na té svatběu Greeupových v květnu pořád poletovala jen kolem něj a vůbec mu nedala pokoj. Přitom ani není nijak

hezká.“

Casper popotáhl a utřel si nos hřbetem ruky. „Takový věci se stávají, holka. To není důvod, aby sis začalazahrávat s něčím, s čím nemáš. Víš přece, že se za to pak platí. Řekni mi, cos udělala.“ Dívka si odhrnula vlasy z tváře a zvedla oči k obzoru. „Vyrobila jsem její loutku.“ Casperovi přeběhl mráz po zádech. „A čím jsi ji vycpala?“ „Routou pokapanou krví.“ „Odkud znáš takový věci?“ Ošila se. „No, to se tak člověk někdy doslechne věci…“ Casperův nůž se na chvíli přestal pohybovat. „Takže to děvče,

o kterým mluvíme, je Stella Gilesová, ta, co si v červnu zlomila kotník?“ Černá čarodějnice začala výt,

sotva to vyslovil.

„Ano,“ podívala se na něj Agnes a ještě zamumlala: „Já jsem

nechtěla být tak moc zlá, ale ona si to zasloužila.“

Casper se naklonil a napřáhl proti ní špičku nože tak nečekaně, že sebou dívka trhla. „A víš, co si teďzasloužíš ty? To je od tebe pěkná špína. Na tebe se vykašle kluk a Stella pak měsíc nemůže vůbec chodita pracovat. Mělo mě to napadnout hned, že v tom něco vězí, když se jí to hojilo tak strašně dlouho. Takys

ji mohla zabít.“ Plivl na zem. „Za to budeš muset zaplatit, holka, jinak na tobě ta hanba shnije, na tobě av tobě.“ Odmlčel se;

poslouchal hlasy v hlavě. „To je fakt zlej skutek. Takže: dnes žádnej ohňostroj. Vezmeš tu loutku aodneseš ji nahoru na Swineside. Tam ji vypereš v potoce, v tekoucí vodě, a vyper ji opravdu důkladně.Pak si nasbíráš jeřabinový a lískový větvičky. Musíš jich mít dost, abys do nich mohla panenku úplnězabalit, pořádně a pevně -a pak ji pohřbíš. A budeš tam klečet a modlit se za odpuštění a přemýšlet otom, co jsi provedla. A už nikdy nechci slyšet, že si zahráváš s něčím podobným. A budeš tam až dosvítání, pamatuj - ne že se vypaříš, když ti začne být zima. Pak ještě vykoumáme, jak splatíš svůj dluhpřímo Stelle, ale nejdřív musíme napravit tyhle čáry.“

Casper jediným plynulým pohybem vstal, a aniž by čekal na odpověď, rychle odcházel; odnášel si svůjvztek s sebou, aby si jej nemusel vylít na tom děvčeti.

Když dorazila společnost ze Silverside, nadšení nebralo konce. Harriet a pan Quince měli najednou všudesamé přátele a na svoje místa byli uvedeni málem jako členové královské rodiny. Harriet se rozhodla, že

si nebude všímat, jak

se mezi některými pány přelévají peníze sem a tam, a že si jen bude vychutnávat, jak je pěkně přijali.Každé slovo, které pan Quince utrousil, si lidé předávali dál jako svátost a každý jeho pokus

zavtipkovat se setkal s takovou

vlnou noblesního chichotání, že by člověk v centru té přehnané

pozornosti čekal přinejmenším

samotného vévodu a ne obyčejného učitele. Paní Briggsová a Harriet se spokojeně usmívaly v odlescíchté náhlé slávy, protože je všichni opěvovali jako jeho příznivkyně a známé.

I přes všechno to vítání si Harriet všimla, jak chladně naopak přijali vicehraběnku a hlavně Felixe. Navícse zdálo, že občané keswičtí byli náhle a hromadně stiženi nějakou hroznou nemotorností, zvlášť vblízkosti Felixe. Neustále do něj někdo strkal, šťouchal a hned se omlouval, úsečně nebo naopak velmiteatrálně. Harriet viděla, jak mu úsměv rychle tuhne. Vicehraběnka zjišťovala, že pánové a dámy, kterýmještě před pár hodinami připadala na slavnosti úchvatná a báječná, nyní procházejí kolem a sotva kývnouna pozdrav. Harriet byla ráda, že jim nakonec přece jen někdo ukázal jejich místa a že Felix se vrátil odstolu s občerstvením a se sklenkami punče pro matku i pro sebe jen maličko pocákaný.

Harriet sama zažila opovržení či nesouhlas lidí už mnohokrát, takže z toho neměla pražádnou radost, alenemohla se ubránit určitému uspokojení z toho, že její krajané se tak zaníceně postavili na stranu panaQuince. A ani se nedivila, když si ještě před začátkem ohňostroje najednou všimla, že místa, kdeBolsenheimovi seděli, jsou už zase prázdná.

Když se pan Askew ujistil, že významnějším osobnostem ze silversideské slavnosti se dostalo všehopohodlí, rozhlížel se spokojeně kolem. Bylo mu jasné, že na takové akci dobře vydělá, a doufal, že se jeho

hosté cítí příjemně. Nechal sem dovézt a rozmístit stoly, židle a lavice snad ze všech hostinců v celémKeswicku a při jejich rozmisťování se zkusmo posadil u každého z nich, aby se osobně ujistil, že jeodevšud dobrý výhled na Ostrov Páně. Dále prošel aspoň tucetkrát břeh ostrova s tím gentlemanem,který měl na starosti vlastní ohňostroj, aby vše zkontroloval a mohl si být jist, že je to dokonalé místo.Dohlížel

i na rozmístění loučí, obzvlášť na to, aby byly pevně zatlučeny do země. Pan Askew rovněž najal skupinku

ucházejících muzikantů z Cockermouthu, která bude tu podívanou doprovázet hudbou. Když přijelaspolečnost ze Silverside, profidlávali se už starým dobrým Händelem s citlivostí dřevorubců, kteří tehdypřed čtyřiceti lety káceli ty staré duby v Crow Parku, avšak už ne tolik s jejich mistrovstvím. PanuAskewovi se nicméně zdálo, že shromážděná honorace je s tím výkonem vcelku spokojená, a on sám sive chvilkách mezi vítáním dalších příchozích a odháněním místních kluků od stolů s pohoštěním v duchuradostně spřádal romantický popis celé té velkolepé akce pro místní plátek Westmorland Paquet.

Stephen, který měl po více než celý uplynulý rok za společnost jen sousedy, byl z toho množství lidí taknadšený, jako by leckdo jiný nebyl třeba ani ve Versailles. Vnímal také, jak laskavě se všichni chovají kpanu učiteli, a užíval si tu dobrou náladu, která se samozřejmě přelévala i k němu. Sice by nemuselo býttolik toho přátelského poplácávání po ramenou a hlazení po vlasech, ale dva pánové už mu jen tak dali po

šilinku a on si říkal, že za to s ním klidně mohou zacházet jako s pokojovým pudlíkem, když se jim chce.Prohlížel si naparáděné a napudrované dámy, pány v těsných oblecích ozdobených smaltovanými řetízkyna hodinky a drahokamy. Zkrátka samá nádhera a třpyt.

Harriet si lépe než její syn pamatovala nablýskanou

londýnskou společnost, a tak kolem sebe viděla spíš prosté způsoby a oblečení provinčních lidí, ale stejněji těšilo být tu s nimi. Když byla v Londýně naposledy, připadala jí všechna ta křehká oslnivost hlavníhoměsta jako těžká zkouška, i když částečně to mohla způsobit i její vlastní předpojatost. Nyní a tady, utmavnoucích břehů jezera, měla sklon vidět ve všech tvářích jen poctivost a upřímnost a věřit, že tihle lidé

si na svůj majetek vydělali, ne jej jen zdědili. Věděla, že tady se pohybuje mezi nemnoha příslušníky nižší

šlechty, ale že za Askewovými sametovými šňůrami jsou se svými rodinami spíš mistři řemeslníci,obchodníci a statkáři. Jako choť muže, který se také vypracoval sám, měla pocit, že takové lidi a jejichstarosti dobře zná, a bylo jí tudíž mezi nimi lehko, zvlášť poté, co se vytratila Crowtherova sestra asynovec. Musí jim z toho být hořko, když jsou zvyklí na noblesní síně hemžící se vévodskými korunkami,zatímco tady je přezírají i právníci a majitelé krámů.

Usmívala se a nechala oči, aby si samy vybíraly zajímavé postřehy z davu: tamten pán s velikou parukou,to bude nejspíš nějaký advokát, a ta dáma opodál, co po něm střílí podmračeným pohledem zpoza vějířea sleduje, jak si pán znovu nechává dolévat punč, to bude zaručeně jeho žena. Možná, že jsme se na

Silverside

i navzájem představili. O kousek dál nejistě přešlapuje chlap jako hora se zarudlou tváří a velkýmarukama, toho bych tipovala na statkáře a jeho rodiče určitě ještě šlapali hliněnou podlahu, proto jsou naněm patrné takové rozpaky z toho, jak se chovat v takovéto společnosti.

Harriet dál přemítala o těch jemných, nenápadných odlišnostech své vlasti i o hedvábně pevné sílezdvořilostních konvencí, když si uvědomila, že pan Quince po jejím boku jaksi ztuhl, a otočila se, abyviděla, co upoutalo jeho pozornost. Hned za ohraničeným prostorem stála překrásná tmavovlasá dívka ahledala očima - aspoň na dálku to tak vypadalo - někoho mezi hloučky lidí.

„Vy tu dámu znáte, pane Quinci?“ „Potkali jsme ji se Stephenem dnes dopoledne na lodi. Šla pak s námi a

s Casperem ke druidským kamenům,“ vysvětloval učitel a nespouštěl z krásky oči.

„Zdá se, že někoho hledá, nemyslíte? Prosím, jděte jí trochu pomoci, ano? Já jsem tady docela

spokojená.“

Pan Quince hned vstal, uklonil se

a už mizel v davu směrem k dívce. Harriet se dívala, jak ji oslovuje. Nejprve na ní bylo vidět, že Quincepoznala, ale když promluvil, zachmuřila se. Vzápětí Harriet viděla, že se dívka učitele na něco ptá. Ten selehce uklonil a odešel o kus dál za panem Askewem. Padla další otázka, Askew zavrtěl hlavou a Quince se

vracel k dívce. Harriet to celé připadalo jako loutkové divadlo a docela se tím bavila. Tmavovláska

na přicházejícího učitele hleděla s nadějí, ale když jí cosi řekl, znovu se zamračila. Quince mluvil dál -zdálo

se, že tu mladou dámu zve, aby se k němu připojila. Ona však jen potřásla hlavou, otočila se a odcházela

a za chviličku už se pan Quince vracel na místo vedle Harriet se zklamaným výrazem ve tváři. Harriet sinajednou uvědomila, že nebyla sama, kdo to divadlo sledoval. Po její pravici totiž mezitím usedla paníBriggsová, a když Quince přišel, hned se ho ptala: „Kdopak byla ta krásná dáma, pane Quinci? Řeklabych, že není zdejší. Nechtěla se připojit k nám?“

„To je slečna Hurstová,“ řekl Quince. „Seznámili jsme se s ní dnes dopoledne, když jsme byli se

Stephenem na výletě. Ona se zmínila, že sem dnes večer asi přijde, ale teď mi řekla, že tu jen hledalasvého otce. Prý se za celý den neobjevil v hostinci, kde jsou ubytovaní. Pan Askew mi sdělil, že Herr Hurst

si u něj lístky na ohňostroj kupoval, ale prý ho tu také ještě nezahlédl. Pozval jsem ji, aby si šla sednoutk nám, ale ona se chtěla raději vrátit do hostince a odmítla i můj doprovod.“

„Však ono se jí cestou nic nestane, mladý muži,“ poplácala paní Briggsová přátelsky učitele po rameni.„Místní lidé vydělávají na těchhle návštěvnících kraje příliš dobře na to, než aby připustili, že by se jimněco stalo. A její otec nejspíš zabloudil do některé jiné přívětivé krčmy a trochu se tam zapomněl, takžetam nakonec nejspíš i přenocuje.“ Po chvíli tiše dodala: „Tady se všude vaří hodně silné pivo.“

„Doufejme, že je to tak,“ řekl na to Quince a vytáhl z kapsičky hodinky. „Myslím, že ohňostroj co nevidětzačne. Smím vám přinést nějaké občerstvení, dámy?“

Dámy však s díky odmítly a už s napětím sledovaly jezero a čekaly, co se bude dít.

Crowther měl toho večera velejemnou práci. Vyžadovala mnoho soustředění a pečlivosti a to jej bavilo.Rád dělal tyto věci sám. Byl v takových chvílích vděčný osudu za to, že se jeho intelektuální zájmyneobrátily k čisté učenosti; tady, v takové provizorní pracovně vyhlížel spíš jako řezník než jako baron.Doloval odpovědi i další otázky víc z masa a kostí na stole než z nehmotných hodnot vlastního mozku a ta

fyzická námaha mu

dělala dobře. Když se podíval

do chladnoucího kotle, vzpomněl si na svého bratra a opět ho napadlo,

že se možná dívá na ostatky

Addieho první oběti. Pak si uvědomil, že mu myšlenky sklouzávají k rodině a dětství. Otec byl přísný aCrowther si dobře pamatoval, jak často musel s hanbou odejít ze společnosti ostatních, když přišel snedokonale umytýma rukama nebo nějakou tou chemickou skvrnou na rukávu, způsobenou při některémz jeho prvních pokusů. Co by si asi tak sir William pomyslel dnes, kdyby viděl, jak se jeho syn v pološeruhrbí nad uvařenou mrtvolou?

Crowther si uvědomil, že se zamyslel tak, že přestal pracovat, a raději se vrátil k té praktické činnosti.Poslední zbytky měkkých tkání se v horké vodě rozvařily, výborně. Teď můžu znovu poskládat postavutoho člověka. Crowther v tichu starého pivovaru a v kalužích světla z několika luceren vytahoval z teplévody jednotlivé kosti a kladl je na stůl v logickém sledu.

Čas plynul.

Když byly všechny kosti seskládány do kostry, Crowther si sundal zástěru a osušil ruce; pak ji začalpodrobně zkoumat. Jednalo se o tělo dospělého muže. To už předpokládal dříve, z odhadované výškypostavy a oděvu, a nyní to potvrdily pánevní kosti. Ilium, ischium a pubis plně srostlé, stydká kost vetvaru typickém pro mužské pohlaví. Crowther vzal do ruky lebku a přejížděl po ní prsty jako slepec, jenžse snaží rozeznat tvář svého přítele; pak si ji posunul přímo pod lampu a otáčel s ní pozorně z jednéstrany na druhou. Žádné známky poškození ani zhojené zranění. „Copak nám prozradíš, příteli?“ mumlal si

při tom pro sebe a letmo se dotkl volnou rukou své vlastní hubené tváře. „Nu ovšem, ubohý Yorick,běda.“ Právě když pokládal lebku zpátky na stůl, polekaly jej na okamžik rány, které se náhle rozlehly nad

jezerem. Tma za oknem se rozzářila do rudozlatých odstínů. Venku to syčelo a dunělo a světlo bylochvílemi tak jasné, že zabarvilo i ty kosti před ním. Pak něco ve výšce třaskavě zapraštělo a na kostrudopadly jasně bílé odlesky a vytvořily na žebrech nové stíny.

Crowther se naklonil a přiblížil lucernu těsně k hrudnímu koši. Na spodní straně třetího levého žebra byloněco, co nebylo tak docela v pořádku. Crowther po tom místě přejel prsty a ucítil v kosti zářez, jaký tammohla zanechat například čepel pronikající prudce do těla. Ta stopa to však jen naznačovala, nikolipotvrzovala. Crowther si byl nicméně jistý, že to nemůže být výsledek jeho vlastní manipulace s ostatky.Zacházel s každou kůstkou tak, jako mistr zlatník zachází s jednotlivými plátky zlata. Přešel od kostry kezbytkům oděvu, opatrně roztáhl vestu, pak se narovnal a počítal si vlastní žebra, až našel místo, kteréodpovídalo tomu poškozenému u mrtvého. Ten zářez je na levé straně, daleko od knoflíkových dírek,takže ty mě nespletou. Košile byla příliš zteřelá a potrhaná, ale pevnější látka vesty vydržela lépe

zachovaná.

Crowther se sklonil a vdechoval zatuchlý hrobní pach ze šatů. Snad ano. Vlákna tu byla spíš přeřezanánež zchátralá věkem, ale ta čepel, pokud to ovšem vůbec byla čepel, musela být hodně úzká. Zvedl sivestu blíž k očím a posouval se s ní, dokud na ni nedopadalo co nejvíc světla. Baron, řezník a teď zasekrejčí. Jistě, je to díra a vypadá to, že další je na zádovém dílu. Kolem nejsou vidět žádné výrazné skvrny,

ale látka je hodně tmavá. Crowther ji zkoumal lehkými doteky prstů. Venku se znovu zablýsklo, ozval sezvuk podobný bušení prudkého lijáku a místnost zalilo tmavě rudé, krvavé světlo.

Stephen sebou trhl, když se ozvaly první exploze. Ten člověk, kterého si na to pan Askew najal, toopravdu uměl. Chlapec viděl jeho nádeníky, jak pobíhají po břehu, jejich siluety se rýsovaly proti světlu zohňostroje, který odpalovali; vypadali jako oblíbenci boha Vulkána v jeho kovárně. Zítra se musím vyptatpana učitele na všechno, co ví o střelném prachu. Jeho touha stát se po vzoru tatínka námořnímkapitánem na chvíli ustoupila do pozadí, protože se nechal uchvátit představou, jak sám umí namíchatrůzné směsi a mele je na prášek a připravuje z nich právě takovouto hostinu světel a rámusu. Podíval sesměrem k mamince, viděl, jak jí tvář ozařují bílé, rudé i zelené odlesky, jak se barva jejích ryšavých vlasůještě víc rozsvěcuje, jako by na ni dopadaly i samotné jiskry a plály zastudena v jejích kadeřích.

Pak všechno na chvíli ztichlo a pohaslo a lidé začali tleskat, ale Stephen si všiml, že se po dřevěném pódiu

ještě pohybuje nějaká postava s loučí v ruce. Postřehli ji i ostatní a potlesk utichal. Náhle z místa, jehožse ten člověk dotkl loučí, vyletěl sloup bílého ohně a na pozadí tmy vykreslil rozzářenou siluetu kříže. Pocelé délce jeho ramen se roztočila kateřinská kola a plivala v kruzích proudy jisker. Potom v jejichstředech zaplály rudé a zelené ohýnky jako blýskavé drahokamy. Obecenstvo žaslo a Stephen sevřel vkapse svůj maličký jeřabinový křížek do dlaně.

Crowther zhasl lucernu zavěšenou nad kostrou a s druhou v ruce a spokojený, že je to místozabezpečené, vyšel z pivovaru a zamkl za sebou dveře. Pak se vydal po trávě do svahu směrem k hlavníbudově sídla. Bylo pořád ještě tak teplo, že ani nepotřeboval kabát, který měl jen volně přehozený přesramena, a měsíc svítil dost jasně, že si tu lucernu ani nemusel brát. Díval se na velkolepou stavbu předsebou, která se ve světle rýsovala na pozadí hor. Většina oken v horních patrech byla tmavá, ale to, zakterým kdysi mívala pokoj jeho matka, ozařovala svíce postavená na vnitřním parapetu.

Crowther postřehl jakýsi pohyb ve stínu nad plamínkem. Sestra mě sleduje, pomyslel si, protože sámčasto takhle pozoroval svoje sousedy v Hartswoodu. To se musela z ohňostroje vrátit hodně brzy. Důvodje asi jasný. Bude s ní muset zítra promluvit a vyptat se jí, co si pamatuje z Addieho návštěv v rodnémdomě, ale ne dřív, než svoje úvahy prodiskutuje s paní Westermanovou. Zdá se, že Margaret tu hanbu zmládí vcelku přestála. Měla vůbec otce ráda? Nalezla v něm něco, co on ne, nebo snad něco ví?

Crowther odešel v roce 1741

z domova do odpudivé internátní školy pro syny bohatých v Lincolnshire, potom pokračoval ve vzdělávánína Cambridge a domů se vracel jen zřídka a s nechutí. V Londýně se občas rád setkal s matkou, alepřestože se v těch letech před svou smrtí čas od času pokusila svého druhorozeného syna pochopit, byloto jako natahovat se k němu přes bezbřehý oceán, a on pro ni navždy zůstal záhadou. Jeho intelektuálnízájmy pro ni nic neznamenaly. Lady Keswick byla veselá, jakoby neustále obklopená lomozem a třpytem,dokonce i v tom izolovaném domově na Silverside. Ráda se bavila, byla poněkud impulzivní a stále seněčemu smála. Sira Williama ustavičně popichovala a on, jinak docela vážný, se do ní kvůli tomu nakoneczřejmě zbláznil. Taky Addie ji každou chvíli rozesmál a malou Margaret ráda oblékala do přesných kopiísvých šatů a předváděla se s ní tak, jako to dělají některé dámy s malými snědými služebníčky, kdyžparodují exotické oděvy. I jeho měla určitě ráda, přemítal Crowther. Ale nejsilnější vzpomínka, kterou nani měl, byl zvuk jejího smíchu, jak se nese z některé místnosti v domě, z jiné, než kde byl právě on.

Casper už přicházel k přístřeškům po dřevorubcích a maličko sebou cukal, jak za ním v dálce rachotilohňostroj. Noc strávená pod širým nebem mu připadala pro Agnes jako dostatečný trest, ale stejně seještě zlobil. Díky tomu randálu od jezera ječely čarodějnice tak, že se chvílemi ani nemohl soustředit navlastní úvahy. Pořád přemýšlel, kde to děvče přišlo na ten nápad s panenkou. To byla síla - Casper z tohodoslova cítil závan magie. Agnes je chytrá holka, ale kdyby si na takovou hru zvykla, začala by býtnebezpečná.

Casper poznal za posledních dvacet let tady v kraji jen jedinou čarodějnici. Byla to stařena, jmenovala seBlanche Griceová a byla mocná. Používala svoje kouzla už tehdy, když on teprve nabíral a měřil svoji sílu.Když pak jednou proklela mladou ženu v Portinscale a způsobila jí potrat, postavil se konečně proti ní.Nebylo to lehké, hrála si na neviňátko, ale on věděl, že se nemýlí. Postaral se o to, aby ji všichni zavrhli, a

tak odešla z kraje; vydala se pryč směrem na Kendal a od těch dob ji nikdo neviděl. Někteří lidé říkali, žese proměnila v zajíce a většinu času tráví v této podobě. Casper ale věděl své. Zalezla do staré štoly nasvahu vřesoviště Ullock Moss a nechala tam umřít svoje tělo, aby mohla žít v Casperově mysli, žvanit mudo všeho a spílat mu. Její mrtvolu našel na jaře a vlastníma rukama ji zahrabal, ale i když si předtímomotal zápěstí červenou nití, stejně se mu nějak dostala do hlavy a od té doby mu tam vězela. A teďhlasitě řvala, radostně ječela při každém dalším třesknutí od jezera a škubala mu hlavou, aby se tammohla jeho očima podívat. Casper se ji snažil umlčet, jak se blížil k mýtině s přístřeškem, a tak aninepostřehl znepokojené štěbetání Joe. Rána, která jej srazila na zem, byla jako blesk z čistého nebe.

Potlesk po ohňostroji a velkolepém finále ještě dozníval kolem rozzářeného pana Askewa, když začalydopadat první velké kapky. Harriet zvedla hlavu a pak sykla bolestí, protože ji něco štíplo do ramene.Otočila se k panu Quinceovi a ten se tvářil stejně vyjeveně jako ona sama. Pak něco vletělo do Harrietinysklenice s punčem, stojící na stolku mezi nimi, a to tak prudce, že nápoj vyšplouchl na ubrus. Pan Quince

sklenici zvedl a díval se do ní.

„Pane na nebi! To jsou kroupy!“ vydechl a kýchl.

Vzduch kolem nich se ochladil tak najednou a rychle, že to Harriet připadalo, jako kdyby vyšla ven zrozehřátého skleníku a vstoupila rovnou do ledárny. Všichni kolem

o překot vstávali a spěchali pryč. Paní Briggsová zaječela, když přímo před ni dopadla na stůl kroupavelká jako Stephenova pěst a skutálela se na zem.

„Pane Quinci, doprovoďte prosím paní Briggsovou, musíme honem do kočáru. Stephene! Pojď, prosím,honem.“ Jak k ní chlapec spěchal, rozlehl se najednou třesk a za ním hromový rachot, který hravě předčilcelý ohňostroj. Harriet se otočila k jezeru. Blesk byl tak jasný, že ji rozbolely oči. Stála jako ochrnutá tímpohledem na vodní plochu i okolní kopce náhle ozářené ostrým bílým jasem a vzápětí zase ponořené dohluboké tmy. Cítila, jak ji Stephen popadl za ruku a stiskl jí dlaň. Ten dotek ji probral. Otočila se zpět aoba se synem běželi za paní Briggsovou a panem Quincem.

Kroupy padaly čím dál hustěji a Harriet slyšela mezi výkřiky lidí i to, jak rozbíjejí sklo a porcelán. Kočí Ham

už čekal na kozlíku a povedlo se mu vyjet na cestu dřív, než ji zaplavily a ucpaly davy lidí. Harriet sedívala z okna a v jednotlivých záblescích viděla divoké scény jako sérii dramatických rytin: na jedné semuzikanti marně snažili ochránit svoje nástroje, na další prchali lidé mezi převrácenými stoly a židlemi pod

stromy. Jak kočár odjížděl, bušení krup ustávalo a na kratičkou chvíli nastalo dokonce ticho. Pak se

ovšem spustil liják, pleskal

o střechu jako soudná dlaň a blesky znovu třískaly jeden za druhým. Stephen se tiskl k matčině boku asledoval, jak se svět za oknem střídavě objevuje a zase mizí.

Pan Quince se třásl jako osika, když dojeli zpátky na Silverside Hall, a tak ho poslali spát stejněnesmlouvavě jako Stephena, jen mu ještě na rozdíl od chlapce strčili do ruky láhev brandy. I Harriet řekla

hostitelce dobrou noc a s hlavou ještě plnou záblesků se vydala po schodech do patra.

Vešla do svého společenského pokoje právě ve chvíli, kdy další hrom burácením rozdrnčel okna -a vesvětle blesku spatřila Crowthera, sedícího v jednom z křesel naproti. Zalapala po dechu a přitiskla si rukuna hruď.

„Bože dobrý! To je jak scéna z Otrantského zámku,“ vydechla pak. „Měla bych se možná připravit na to,že mě každou chvíli unesou mnichové bez tváře.“

Déšť vytrvale bubnoval do oken a ona i ve světle pouhé svíčky rozpoznala, že se Crowther pousmál. Vruce držel list papíru. „Omlouvám se, že jsem vás tak vyděsil, paní Westermanová. To byl dost nešťastněnačasovaný blesk.“

„Ale to vůbec ne.“ Usadila se naproti němu. „Nenechala bych si takový zážitek ujít ani za nic na světě.Teď vím, že už se nebudu bát ani strašidel, ani duchů, když jsem vydržela i pohled na vás v tom křesle aani jsem nezaječela.“ Crowther se trochu zamračil, což Harriet pobavilo ještě víc, a podával jí papír, kterýdržel v ruce. Má svou hrdost, tenhle můj podivínský přítel, takže stojí za to občas si z něj tropit legraci,pomyslela si. Rozložila list a úsměv se jí z tváře rychle vytratil.

Pane Charlesi,

ten člověk sem tenkrát přijel něco hledat a setkal se s Vaším otcem. Viděla jsem je spolu odjíždět naOstrov kostí. A ten člověk se pak už nevrátil. Je mi moc líto, že v minulosti své rodiny nacházíte zase jen

další krev.

Charlotte Tyersová

„Kdo je to, Crowthere, ta Charlotte Tyersová?“

Crowther opíral prsty o sebe. „Hospodyně, která tu pracovala v dobách mého otce. Musí jí být dnes tak

kolem osmdesáti, má domek v Portinscale.“

„A rozumíte tomu sdělení?“ Zavrtěl hlavou. „Ne, jen vím, že Ostrov kostí se říká Ostrovu svatéhoHerberta, právě kvůli té hrobce v kapli. Ale to jste se už jistě dovtípila i vy. Myslím, že bychom měli zapaní Tyersovou zítra zajít, co myslíte?“ Poryv větru mrštil proti oknu další vlnu deště. „Pokud nás to

ovšem do rána nespláchne do jezera.

Mimochodem, vypadá to, že toho mrtvého někdo bodl přímo

do srdce.“

„A tenhle dopis naznačuje, že to byl váš otec, ne bratr, kdo to udělal.“

Crowther chvíli mlčel. „Jistěže naznačuje, paní Westermanová. Je to zvláštní, vzpomněl jsem si.“Vzduchem zaduněl další hrom a Crowther vstal. „Ale nechme už pro dnešek těch pochmurných příběhů.Možná že dokonce i moje představivost už ožívá do nebezpečných rozměrů. Na shledanou ráno, paníWestermanová.“ A s posledními slovy zmizel ve tmě, ozvalo se jen tiché klapnutí dveří.

Ze sbírky pana Askewa, Muzeum v Keswicku

Dopis do redakce časopisu The Gentleman ’s Magazine, červenec 1752

Vážený pane Urbane, jeden z Vašich korespondentů projevil zájem o životní příběh a povahu nebohéhosira Williama Penhaligona, prvního barona keswického. Jelikož mezi ostatními příbuznými nebyl nikdoochoten poskytnout žádné takové detaily, zasílám Vám tyto poznámky a vědomosti týkající se

životního příběhu onoho nešťastného gentlemana. Ačkoli tajemství mysli jiného člověka nikdo čísti sjistotou nedokáže, je možno bráti v úvahu svědectví blízkého souseda a po dlouhá léta známého jeho.

Sir William se narodil v roce 1683 a byl jediným přeživším synem baroneta, jenž měl více pýchy ve svémpostavení ve společnosti a předváděl se s větší potěchou, než mohl unést jeho majetek. Slyšel jsemnejednou od sira Williama poznámky v tom smyslu, že po smrti svých rodičů zjistil, že

i příbory v jejich domě jsou obtěžkány hypotékou.

Z majetku téměř nebylo co zachránit, ale co zbylo, obnášelo i nevelký zámeček jménem Silverside nabřezích jezera Derwent Water, a možná i ten byl ušetřen jen proto, že otec sira Williama na něj dočistazapomněl. Sir William se tam nastěhoval v roce 1712 a nějakou dobu se zabýval studiem minerálů v tom

kraji a pokoušel se majetek udržet drastickými úsporami. Ta

gentlemanská učenost se pak stala dobrým zdrojem veškerého bohatství sira Williama. Trávil hodně časuv kopcích, říkal svým přátelům, že byl dokonce i svědkem toho, jak se poslední lord Greta v roce 1715chystal odjet z Gutherscale, aby se připojil k povstání, kterýžto pokus skončil potupným útěkem a exilem.Za nějaký čas poté, co Greta a celá jeho rodina navždy opustili břehy jezera, byl sir William po několikaletech striktních úsporných opatření konečně schopen koupit kus půdy, na níž objevil poslední ložiskamědi v celé oblasti. Zámek Silverside byl přestavěn a rozšířen a sir William sem tak mohl v roce 1724přivést svou nevěstu, ctěnou Julii O’Brienovou. Jeho okouzlující choť pak byla ozdobou celého kraje, sirWilliam se dva roky nato stal hrdým otcem a vše, na co sáhl, dařilo se mu jako požehnané.

Jak nešťastný je však ten, kdo přežije svá léta úspěchu a štěstí. Ve čtyřiačtyřicátém roce sir Williamzakoupil pozemky, na nichž stál zámek Gutherscale, a v přesvědčení, že se tím stal pravým dědicem půdyrodu Gretů, prohlásil, že svou rodinu přestěhuje do toho prastarého zámku a že to bude jejich nový

domov. Velký požár

o rok později, v pětačtyřicátém, ovšem zanechal ze zámku jen zříceninu a sir William to nesl velmi těžce.Ani titul lorda z Keswicku nedokázal zmírnit jeho zklamání, ani rodina z něj to břímě nesplněného přánínedokázala sejmout. Jeho starší syn se začal projevovat jako nechvalně známý hráč a zhýralec a mladšísyn byl zase podivín zcela uzavřený do sebe. Choť sira Williama,

lady Julia, trávila čím dál více času v Londýně a po její smrti se lord Keswick zcela stáhl do ústraní a jehosamotu prosvětlovala jen přítomnost nejmladšího dítěte - dcerky, která ovšem zakrátko ten dříve šťastný

domov taktéž opustila, když odešla do klášterní školy. Smrtí z rukou vlastního nejstaršího a

nejmilovanějšího potomka se pak jeho osud uzavřel. Člověk může jedině doufat, že si ve svých posledních

chvílích

neuvědomoval, kdo mu zasadil tu smrtelnou ránu.

Druhorozený syn pak prodal celé sídlo jistému panu Briggsovi a má se za to, že inkognito odcestoval

na kontinent. Ona nejmladší dcera nalezla nový domov u příbuzných své matky v Irsku. Tak vidíme, že ikdyž člověka dělají jeho ambice, mohou tyto ambice rovněž pohltit štěstí a zanechat jen bolest a hořkost.

S úctou Váš W. L.

ČÁST III

Čtvrtek 17. července 1783

Někdy během noci bouře ustala stejně náhle, jako vypukla. Když se Harriet nazítří probudila na tichéklepání služebné, bylo jí lehce, měla dojem, že to rozběsněné počasí odvanulo předchozí dusno a žednešní den bude konečně ve znamení příj emněj šího povětří.

„Dobré ráno, Miriam,“ řekla a nadzvedla se na lokti. „Takže vy už víte, že jsem ranní ptáče.“ Služebná se

usmála, postavila

Harriet k posteli šálek čaje a začala v pokoji uklízet. „To mi netrvalo dlouho, madam. K nikomu jinémuještě hodnou chvíli nepůjdu, ale říkala jsem si, že bych mohla využít příležitost, když jste vzhůru tak brzypo ránu. Ale pořád je horko a dusno, madam. I z trávníků se po tom dešti paří.“ Skládala Harrietinypunčochy a urovnávala je. „Byla jsem nakouknout na pana Quince. Ještě spí, ale vůbec se mi nelíbí, jak

vypadá.“

Harriet se posadila a plácla se rukou do čela. „Musím se na něj jít honem podívat. Neměla jsem hopřemlouvat, aby šel s námi na ten ohňostroj, když se tak promáčel.“ Miriam jen pokrčila rameny, šla proHarrietin župan a hned jí ho podala. „To jste nemohla vědět, jaké to bude mít následky, madam.“ Harrietsi přehodila župan přes ramena a vychutnala si tu krátkou chvilku, kdy ještě látka chladila. „Natropila tabouřka hodně škody?“ „U nás ani ne. Ve městě prý kroupy rozbily pár oken a učeň od řezníka to měl ráno

těžké, než se k nám dostal, protože cesta byla plná ulámaných větví. Ale ten vám zato přišel s takovouhistorkou!“ Dívka se odmlčela a nejistě se podívala po Harriet.

„No jen povídejte, Miriam.“ Služebná usedla na krajíček postele. „Prý se včera večer někdo vloupal kČernému vepři. Asi to byla jen nějaká hloupá legrace. Toma a jeho ženu, co mají hostinec na starosti,zavřeli v jejich světnici, ale tam oni taky mají schované všechny peníze, pěkně pod postelí, takže v tomměli štěstí, ale prý tam lítal nábytek vzduchem a všechny korbele jim porozbíjeli o zem. Ty lupičezachránilo, že ta bouřka dělala takový rámus, jinak by je Tom uslyšel a šel by na ně dolů s palicí. Takhle o

ničem nevěděl až do rána, kdy zjistil, že jsou zavření

zvenčí na petlici a zatarasení truhlou z chodby. Musel pak vylézt zadním okýnkem.“ Miriam si

najednou uvědomila, že sedí paní

na posteli, a vyskočila. „Ale já už budu muset jít, paní

Westermanová.“

„Ještě moment, Miriam,“ zadržela ji Harriet rukou. „Kolik je vlastně na Silverside služebnictva?“

Dívka se zamyslela. „Přímo

v domě je nás devět, madam. Ale jestli přemýšlíte, kdo strčil včera večer panu Crowtherovi pod dveře ten

vzkaz, tak to jsem byla já. Lotty Tyersová je moje kmotra. Ona mi ten lístek dala a řekla, ať honenápadně předám panu baronovi, tak jsem to udělala. Přejete si pomoci s oblékáním?“ Harriet zavrtělahlavou. „Tak vám přeji dobré ráno, madam.“

Crowther rozhodně žádné ranní ptáče nebyl. Už od mládí se cítil naopak nejčilejší v nočním čase, kdymohl nechat mysl volně a bez vyrušování putovat po jejích vlastních podivných stezkách zkušeností,znalostí a pozorování, a společníkem mu bylo jen ticho pracovny a mihotavý plamínek svíce. Byl to zvyk,který jeho přátelé dobře znali. Před nějakým časem na Caveley se jednou navečer Crowther procházel spaní Westermanovou v obezděné zahradě. Vysvětloval jí právě nějaké podrobnosti své současné práce, pomalu se stmívalo a on si najednou i ve slábnoucím světle všiml, že se Harriet usmívá. Měl podezření, že

se v myšlenkách zatoulala od jeho tématu někam docela jinam, a tak se jí poněkud nevybíravě zeptal,čemu se to kření. A ona utrhla z jakési bledé rostliny pnoucí se po zídce po straně jeden křehouncevypadající květ. Bílé okvětní lístky měl seskládané kolem žlutého středu jako větrník a jemně

voněl.

„To je noční jasmín, Crowthere,“ řekla a podala mu jej. „Všimla jsem si ho, zatímco jste mi vyprávěl. Přesden jsou ty kvítky pevně zavřené a ožívají až se setměním, zrovna jako vy.“ Vykročila

po štěrkové cestičce dál.

Crowther na to nic neřekl, ale schoval kvítek do kapsičky u vesty a po chvíli se zase pustil do vyprávění.Když si však později večer ve své pracovně připravoval další práci, našel ten drobný květ a vložil jej dozásuvky ve stole. Pak teprve otevřel svůj notes s poznámkami a chopil se pera.

Proto mu nyní bylo jasné, že paní Westermanovou překvapí, když se to ráno po ohňostroji a bouřce vydádo parku, aby ji tu vyhledal ještě před snídaní. Stoly a židle od včerejší slavnosti už byly uklizené. Harrietseděla na nízké kované lavičce, odkud se nabízel krásný výhled na jezero, a četla nějaký dopis. KdyžCrowtherovy kroky tiše zaskřípaly na štěrku, vzhlédla a zvedla obočí. Pak poněkud okatě zkontrolovala čas

na kapesních hodinkách, a jak se Crowther blížil, vytrácel se jí z tváře úsměv a vystřídal jej starostlivývýraz. Anatom si uvědomil, že nejspíš vypadá stejně unaveně a znechuceně z vlastních úvah, jak se i cítí.Posadil se vedle Harriet a chvíli jen pozoroval hladinu jezera, obdělávaná úpatí kopců naproti adramatická skaliska nad nimi, která jako by hlídala, aby voda i lidé i dobytek zůstali právě tam dole, kampatří. Byl to pohled, který jeho otec dokázal obdivovat celé hodiny; přemítal tu o půdě,

o tom rozlehlém kusu země, jenž se stal jeho vlastním, o tom kusu země, jenž pak Crowther prodal tak

rychle, jak jen dokázal.

Crowther ke svému otci nikdy necítil náklonnost. Už od dětství mu

sir William Penhaligon připadal nebezpečný a nevyzpytatelný, byl to pro něj člověk, jemuž je lépe sevyhnout. Crowther se nikdy nenaučil, jak otci udělat radost, a uvědomoval si, že ho otec považuje zapodivína, snad téměř za cizince ve svém domě. Neměli žádné společné zájmy; někdy se dokonce zdálo,že snad ani nemluví společnou řečí. Crowther uznával, že jeho otec musel mít nějaké schopnosti, ostatně,

narodil se jako baronet, který zdědil jen dluhy a mohl si s nimi leda tak leštit titul, a přesto zemřel jakozámožný člověk a lord z Keswicku. To dokazovalo jeho politickou i finanční šikovnost, nicméně Crowther v

něm viděl především tyrana.

Když byl Crowther zhruba ve věku Stephena Westermana, rozhodl se jeho otec jednou u snídaně, žesvého mladšího syna naučí plavat. Malý Charles se pokusil utéct, ale otec a jeho sluha Ruben bylirychlejší. Donesli ho, zmítajícího se a kopajícího, k jezeru a tam ho naložili do loďky. Sir Williamodvesloval dobrých třicet yardů od břehu a nařídil sluhovi, aby jeho syna hodil do vody. Crowther sidodnes pamatoval, jak se zoufale bránil; pamatoval si ten pocit bezmoci i ledové sevření, když dopadl dovody. Tou hrůzou mu okamžitě přestaly téct slzy.

I nyní, po více než čtyřiceti letech, viděl Crowther z té pohodlné lavičky na vodě mezi ostrůvky docelajasně ty dva muže v loďce; otcův zrudlý masitý obličej pod dlouhou bílou parukou a zkosené šosy kabátu;

i Rubenova široká ramena a opálené ruce. Dívali se na něj, neúprosní jako žulové sochy, jak vykašlává ašlape vodu. Crowther už tehdy naštěstí trochu věděl, jak udržet hlavu nad hladinou, a místo chladujezerní vody ho začal pálit vztek. Strach ho opustil. A otec se plácal dlaní po stehně.

„Dobré, Charlesi. Hlavu vzhůru a dokážeš přežít ledacos. Tak, teď doplav zpátky ke mně a my těvytáhneme do loďky.“ Crowther dodnes cítil smíšenou pachuť jezerní vody, zuřivosti

a znechucení, dodnes viděl otcova převislá víčka a ruku, kterou k němu z lodi natahoval. Neplaval k nim,otočil se a zamířil ke břehu na severním okraji otcova panství odhodlaný raději se utopit, než by vylezl ktěm dvěma zpátky do loďky. Ani neslyšel vrzání vesel ve vidlicích, a když to sira Williama a Rubenapřestalo bavit, obrátili se zpátky k molu.

Crowther zůstal venku tak dlouho, jak mu jen zima dovolila, a i pak se vrátil domů kuchyňskými dveřmi.

Hospodyně Lotty Tyersová, která ho měla raději než kdokoli na světě, ho posadila ke krbu, dala mu tepléjídlo a poslala služebnou, aby lady Penhaligonovou ujistila, že má stále dva syny, avšak nic neříkala.

I Charles mlčel a jen se díval do plamenů v ohništi, dokud se mu bledá kůže nezačala trochu prohřívat.

Nikdy víc se o té události u nich doma už nemluvilo.

Crowther si teď uvědomil, že ho Harriet stále beze slova pozoruje. „Obávám se, že mám myšlenky dnespo ránu stejně černé jako včera v noci. Na žebrech toho nebožtíka byly známky útoku nože do krajinysrdeční. A v jeho vestě je taky odpovídající díra.“ Crowther postavil hůl špičkou do štěrku před sebou apoložil dlaně jednu přes druhou na její hlavici.

„To jste říkal už včera v noci. Chcete mi svěřit i něco víc?“

Přikývl. „Když jsem tuhle hůl po otci zdědil, byl v ní původně ukrytý kord. Ale špička čepele bylaulomená.“ Spíš vycítil, než zahlédl, jak Harriet zaškubalo ve tváři. „Já nevím, co bychom na Ostrově kostípo tolika letech mohli najít, jestli vůbec něco, ale rád bych se co nejdřív vypravil a prozkoumal to tam,

pokud budete souhlasit. A potom bych se teprve podíval za Lotty Tyersovou.“

Harriet chvíli mlčela. „Chápu. A jsem vám vděčná, že jste na mě tou ulomenou čepelí nemával včera při tébouřce.“

„Udělal bych to, kdybych ji ovšem měl. Pojedete se mnou tedy na ten ostrov?“

„Samozřejmě, ale nejdřív je tu ještě jedna věc. Pan Quince onemocněl. Třásl se už včera večer, když sišel lehnout, a teď má horečku. Už jsem požádala, aby zajeli pro zdejšího lékaře. Ale možná byste poradil

vy?“

Crowther se pousmál. „Víte přece, že moji klienti jsou zpravidla mrtvoly.“

„Nicméně.“

„Tak nedovolte, aby mu místní doktor pouštěl žilou. To je zrovna taková pověra jako i ta

o čarodějnictví, a určitě často ještě škodlivější. Paní Briggsová je podle mě rozumná žena. Jí a jejím lidembych důvěřoval. Co váš syn?“

Harriet vstala; měla na sobě svoje tmavě zelené jezdecké šaty a nyní si uhlazovala záhyby. „Ten se chystáněkam ven, když je jeho učitel nemocný. Prý má v úmyslu hledat jakýsi poklad. Snad mu nic nehrozí, co

myslíte?“

„Řekněte mu, ať se vyhýbá starým štolám. Tyhle kopce jsou jimi provrtané skrz naskrz a může to tam býtnebezpečné.“ „A zní to přesně jako ten správný typ skrýše pro poklad.“ Crowther přelétl očima po zalesněných svazích nad sebou. „Tak ještě dodejte, že jsou to taky přesně ta místa, kde se dá nejspíš

potkat strašidlo.“

Harriet se usmála. „Tak to mu tedy povím.“

Zaslechli křupání štěrku pod koly, a když se Harriet ohlédla, spatřila, jak z kočáru, který právě přijel,vystupuje pán v černém obleku a s parukou dávno vyšlou z módy.

„Tak si pojďme poslechnout, co řekne pan doktor. Budu moc ráda, když budete přítomen a když sebudete tvářit patřičně přísně, až bude vyšetřovat našeho pana učitele. A pak vám budu plně k službám.“

Když Stephen řekl matce o svých plánech, zatímco se oblékala, vkradl se do pokoje pana učitele. PanQuince ještě spal, avšak velmi neklidně. Chlapec se znepokojeně díval, jak hází hlavou po polštáři a jakmu na růžovém čele naskakují drobné kapičky potu. Stephen mu dolil ze džbánu vodu do sklenice nanočním stolku a sledoval, jak pan učitel pohazuje hlavou z boku na bok, jako kdyby se s ním celá budovahoupala na vlnách oceánu po bouři. Věděl, že už poslali do města pro doktora, ale on ani ve svém útlémvěku doktorům nedůvěřoval o nic víc než Crowther.

Stephen párkrát posunul sklenici na stolku, dokud se mu nezdálo, že nyní našel přesně to místo, kam pan

Quince nejlépe dosáhne. Měl svého učitele rád a bylo mu ho líto; vnímal to jako vlastní ostudu, když hoFelix shodil do vody. Přemýšlel také, o čem mluvil včera se služebnictvem a taky předtím s Casperem, adospěl k rozhodnutí. Poklad bude muset ještě chvíli počkat.

Vstal, naklonil se k panu Quinceovi a zašeptal mu: „Nic se nebojte, pane. Já seženu Caspera a ten vám

pomůže.“ Pak s pocitem neodkladné povinnosti rázným krokem vyšel z místnosti, jen si dával pozor, abydveře zaklapl co nejtišeji.

Teprve když sešel po hlavním schodišti do přízemí, napadlo ho, že vlastně vůbec neví, kde by mělCaspera hledat. Zatím se s ním potkal vždycky náhodou. Stephen ale naštěstí nebyl kluk, co se nechá odsvého záměru jen tak odradit, a tak místo aby rovnou vyrazil třeba ke břehům jezera, zamířil do kuchyněa tam polekal kuchařku, když se najednou neslyšně vynořil jako duch a zářil na celé kolo odhodláním

vykonat svou misi.

Poté co doktora vykázali ještě dřív, než vybalil misku na pouštění žilou, Harriet nechala pana Quince vpéči Miriam a vyrazila s Crowtherem na Ostrov kostí. Vezl je tam Izajáš, jeden ze silversideskýchzahradníků, který s loďkou běžně jezdil, když bylo potřeba; zkušeně vesloval a ještě si u toho potichuprozpěvoval. Harriet nechala myšlenky volně plout a zanedlouho zjistila, že jako vždycky doputovaly kmanželovi, jehož ztratila. Jamesovi by se tenhle kraj moc líbil. Lítost, že si to nemůže vychutnat s ním, jizaplavila jako voda z jezera. Nebyla už tou zhroucenou vdovou jako krátce po pohřbu a horlivě se snažilavěřit tomu, že to nejhorší už má navždy za sebou - ale dodnes ho každou chvíli v duchu viděla někdepoblíž. Někdy byla vděčna osudu, že jej vůbec potkala a provdala se za něj, jindy se proklínala za to, že si

vůbec kdy dovolila být šťastná, protože to teď bylo mnohem horší. Uvědomovala si však, že jí prospívázměna prostředí a snad

i řešení záhady kolem toho nalezeného mrtvého. Hlavně doufala, že až tady jejich úkol skončí a ona sevrátí zase domů, nedolehne snad na ni všechno tak těžce jako dřív.

Ze zahloubání ji probral až lehounký náraz přídě na pevné dno. Vystoupila pak za Crowtherem z loďky takobratně, že si vysloužila uznalý pohled od Izajáše, který jí ani nestačil podat ruku, a zatvářila se jako

žena, která se nepoddává ani vlastnímu smutku.

„Počkám na vás tady,“ řekl Izajáš prostě, vytáhl loďku dál na břeh a uvelebil se na plochém balvanukousíček od ní. Harriet přikývla a on vytáhl z kapsy fajfku a pytlík tabáku. Crowther se opíral o hůl a mlčky

se rozhlížel kolem.

K nevelké kapličce došli po pohodlné pěšině. Stavba byla v dost zuboženém stavu.

„Tady bydlel svého času i nějaký poustevník, viďte?“ zeptala se Harriet. Stromy už tu zakryly výhled na

vodu.

„Ano, ale to už je několik století. Však se po něm taky ostrov jmenuje; byl to svatý Herbert, přítelCuthbertův. Ale tu kapli tady samozřejmě postavili mnohem později. Řekl bych, že rod Gretů tady měl vícstavení - možná nějaký útulek, když byl král Jindřich u Agincourtu, a kaple byla jeho součástí. Obydlí

samotného Herberta už se dávno obrátilo v prach.“

Harriet odhrnula poslední větve a vyšla na mýtinu. To musíme být přímo uprostřed tohohle maléhoostrůvku, pomyslela si. Zdi kaple ještě stály, ale byly obrostlé zelení a po oknech nebo dveřích už nebyloani stopy. Harriet myslela na toho mrtvého. Tahle stavba je na tom vlastně stejně. A případné dalšístavby musely být tady po pravé straně; ještě tam z podrostu trčí poslední zbytky nějaké hrdé stěny.

„Paní Briggsová mi říkala, že jí pan Askew navrhoval, aby tu raději nechala postavit novou zříceninu nežletohrádek, dokonce ho prý napadlo, že by mohl ve městě najmout někoho, kdo by tu bydlel jako poustevník, aby sem přilákali zvědavé hosty a romantiky.“ Crowther neodpovídal a ona se k němu otočila.

Stál ve sloupu slunečního světla, které se sem prodralo korunami stromů. „Tak jsem jí na to řekla, že bystačilo zařídit tu pro vás pracovnu a hned by měla poustevníka jaksepatří, a úplně zadarmo.“

„A co na to ona?“

„To bylo ještě předtím, než vás

trochu poznala, takže to asi brala jen jako legraci.“

Stephen našel skupinku dřevorubeckých přístřešků na druhé straně nad jezerem. Za starým lesemzvaným Overside Wood rostlo ve svahu další stavební dříví, ale on pokračoval podél velkých dubů, jak mu

poradila kuchařka. V uzlíku přes rameno si nesl kus studené pečeně a sýra, které dostal v kuchynispolečně s popisem cesty.

Přístřešky byly tři, seskupené kolem velkého ohniště s několika balvany místo laviček. Nebylo těžképoznat, ve kterém z nich se bydlí nejčastěji. Jen jeden vypadal zachovale a oba zbývající se už začínaly

rozpadat, takže bylo místy

i vidět, jak jsou zkonstruované. Stephenovi to připomínalo některé knížky pana Crowthera, kde byl třebana jedné stránce obrázek nějakého zvířete, pak vedle obrázek toho stejného zvířete, ale bez kůže, takžebylo vidět svaly, a na dalším byla ještě jeho kostra. Tady na západní straně mýtiny to byla ta kostra. Zestavby totiž nezbylo nic než pár dlouhých kulatin nakloněných v kruhu do středu a svázaných nahoře ksobě, takže tvořily vysoký jehlan. Mezi nimi tu a tam zůstala ještě viset i nějaká slabší větev. Druhýpřístřešek měl takových větví víc a na nich byly poskládané jako tašky na střeše pruhy tenkého drnu, alemísty už opadávaly, takže odhalovaly tu pleteninu větví pod sebou. Zato třetí přístřešek měl i tuhletravnatou kůži celou a neporušenou.

Něco tu ale nehrálo. Proutěná dvířka toho nejzachovalejšího obydlí ležela opodál. A Stephen by se anineodvážil jít dovnitř, kdyby ve vchodu neposkakovala a nekrákala Joe.

Chlapec šel opatrně blíž. Zevnitř nebylo nic slyšet. „Caspere?“

Ozvalo se zasténání a v úzkém pruhu světla dopadajícího

do vchodu se objevila ruka.

Chlapec zalapal po dechu a uskočil.

„Tady sem, mladej.“ Byl to Casperův hlas, ale chraplavý

a slaboučký jako vánek. Stephen se odhodlal a v mírném předklonu vstoupil dovnitř. Casper se mu v tomšeru jevil jako stín. Jen na paži, na kterou mu dopadalo víc světla, bylo vidět roztržený rukáv a modřinykolem zápěstí.

„Vodu.“ Paže se chabě zvedla ze země a chlapec opodál rozpoznal džbán. Prošel kolem bezvládného těla,popadl nádobu a pak s ní v náruči vyběhl na mýtinu a dolů po cestičce až tam, kde ji křižoval potok.Nejprve džbán důkladně vymyl, pak jej naplnil a s rozbušeným srdcem spěchal zpátky, co nejrychleji, ale

tak, aby cestou moc vody nevyšplouchal. Když došel na mýtinu, zpomalil. Casper se mezitím vyplazil ze

srubu ven a seděl teď na zemi, zády otočený ke Stephenovi, nohy natažené rovně před sebou a hlavusklopenou na hrudi. Chlapec si dřepl vedle něj. Opálené ruce se po džbánu natáhly jako ruce slepce.Stephen mu pomohl nádobu uchopit. Když ji Casper zvedl k ústům a zaklonil hlavu, aby se napil, chlapecse leknutím až zajíkl. Levou stranu obličeje měl krvavě podrápanou a oko do fialova naběhlé tak, že jejvůbec nemohl otevřít. Pravým však Casper na klučinu blýskl, když zaslechl, jak se nadechuje. Zhluboka se

napil a zakroutil koutkem úst: „Pěkně vypadám, co?“

Stephen naprázdno polkl. „Co se stalo, pane Caspere?“

Casper se znovu napil a pak si zbytek vody vylil na hlavu. Kapky se mu blyštěly v tmavých vlasech,stékaly mu po tvářích jako slzy a lepily mu košili na tělo. Nos mu předtím taky krvácel; prozrazovaly tozaschlé černé škraloupy pod ním i na bradě i tmavé skvrny na haleně. Krev na rtech se mísila s vodou a kapala mu z koutku úst.

„Ještě,“ vydechl, když dopil, a podal prázdný džbán Stephenovi. Ten se zase rozběhl k potoku a tentokrátho doprovázela i Joe, poletovala kolem, štěbetala a tiše krákala, jako by se mu snažila všechnodopodrobna povyprávět a ještě přidat nějakou dobrou radu navrch.

„Buď zticha, Joe,“ odbyl ji Stephen. Potom, když už vodu donesl Casperovi a zase se díval, jak žíznivěpije, div se nezalyká, zastyděl se, že byl na kavku tak strohý, a vyštrachal pro ni z kapsy pár drobečků.

„Dostal jsem pěknou nakládačku,“ řekl Casper konečně, jako by mezi Stephenovou otázkou a jehoodpovědí ani nebyla žádná dlouhá pauza. „Včera večer, než přišla ta bouřka. Někdo mě praštil, až jsemomdlel, všechno tu převrátili vzhůru nohama a pak mě ještě takhle dokopali.“

„Jste moc těžce zraněný?“

„No, není po mně, takže asi budu muset zůstat naživu,“ řekl Casper zase až po chvíli. „I ty dva zajíce

mi ukradli.“

Stephen si vzpomněl na ten balíček, co dostal s sebou na cestu, a položil jej vedle Caspera. Ten rozvázalprovázek a uznale pokývl hlavou při pohledu na jeho obsah; pak si ulomil kus sýra a jedl; drobečky dávalkavce. „To je od kuchařky ze Silverside,“ řekl Stephen. „Mám vás pozdravovat. A kdo vás tak zbil, pane?“

„Co já vím. Přece jsem říkal, že už byla tma, ne? I když určitý podezření bych měl.“ Casper si začal velmiopatrně vyhrnovat halenu a šilhal si na bok hrudníku. Pak se dotkl jednoho místa rukou a škubl sebou.

„Hm, jedno žebro povolilo.“ Nechal halenu zase spadnout a prohlížel si ruce; zkusmo jimi kroutil,

protahoval je a mračil se při tom jako sto čertů. „Dva chlapi. A možná někde opodál ve tmě ještě někdotřetí.“

Joe vyskočila pánovi na koleno a pomalu šla po stehně k němu, s hlavou skloněnou a křídly maličkonadzvednutými a vydávala tiché hluboké hrdelní zvuky. Casper se trochu natáhl a hladil ji po černéhlavičce. „No jo, no jo, to bude dobrý. Však jsem říkal, že hodlám zůstat naživu, ne? Tak se neboj, tytrdlo vopeřený.“

„Co bych pro vás mohl udělat, pane?“

Casper mrkl po chlapci, jako by na chvíli zapomněl, že tam vůbec je. „Umíš rozdělat oheň?“

„Umím.“

„Tak se do toho pusť a taky se porozhlídni, jestli bys tu někde nenašel mou konvici, a dej vařit vodu.Uděláme čaj, kterej mi pomůže, aby se to všechno rychle zahojilo, i když to bys asi musel jít nasbírat tybylinky místo mě. Čekají tě už na Silverside, nebo máš ještě chvíli čas?“

Stephen se zamyslel. „Pan Quince onemocněl, takže já mám vlastně volno celý den. A neměl bych raději

zajít pro pomoc?“

„Ty jsi ta pomoc.“

Stephen se pustil do práce.

Hrobka byla otevřená; její právoplatní obyvatelé už byli přestěhováni do kostela v Crosthwaite. Sochy jeměly následovat zanedlouho. Zatím ovšem stály opřené o zadní stěnu a sledovaly, co se tu děje. Stěnykaple zdobily tesané reliéfy biblických výjevů, ale mezi archou Noemovou a velrybou s Jonášem vidělaHarriet i spoustu jiných tváří, karikatury místních lidí, které řemeslníci znali, i duchy a čarodějnice, tak, jak

si je představovali, když popustili uzdu fantazii. Harriet popošla ke zdi a přejížděla po ní rukou vrukavičce.

„Tady to bylo opuštěné už dávno předtím, než jste se narodil, viďte? Byl jste tu někdy v dětství nebo

zamlada?“

„Ano, bylo to tu v podobném stavu už tenkrát. Byl jsem tu jen párkrát. Ale myslím si, že můj bratr si tadyčasto dával schůzky s kdejakým děvčetem z města, které se mu podařilo přemluvit. Já jsem tu bylvždycky jen ve dne, a on sem jezdil a vracel se odsud domů za tmy.“

Začal otáčet holí v rukou a hleděl zamyšleně na důlek, který špička hole vyvrtala ve zpráchnivělém listí

i v hlíně pod ním. „Já vlastně nevím, proč jsem se sem dnes vydal.“

„Možná jste tu hledal trochu klidu.“ Harriet stále přejížděla rukou po těch kamenných tvářích. „Zamotaljste se tady do sítě dávných rodinných pout jako ryba. Potřebujete si promluvit se stařenkou, která ví, jak

jste se v dětství trápil, a se sestrou, která je vám cizí, jste nucen mluvit o tom, jestli je možné, že vášotec byl vrah. Řekla bych, že to je důsledek toho vzkazu a vašich poznámek

o kordu skrytém v té holi. A ještě se zabýváte myšlenkou, že vaše jmění jednou váš synovec rozhází po

karetních stolcích celé Evropy.“ Otočila se po Crowtherovi. Studoval vzor na podlaze kněžiště. „Mě vlastnědost překvapuje, Crowthere, že jste utekl jen na chvíli a jen sem. Skoro jsem čekala, že dnes ráno

rovnou ze Silverside odjedete.“

Čekala, co na to řekne.

„No tedy!“ ozval se najednou on. Harriet stiskla čelisti

v přesvědčení, že teď už svou upřímností opravdu překročila hranice jejich přátelství, ale hned jí došlo, že

Crowther vůbec nereaguje na to, co řekla. Prudkým pohybem jí najednou strčil hůl do ruky a s výrazemohaře, který narazil na stopu, padl na kolena, z kapsy vytáhl nůž a začal jím rýt ve škvíře mezi dvěmakamennými dlaždicemi téměř u Harrietiných nohou.

„Potřebuji pinzetu. Měl jsem si s sebou přinést svoje nástroje.“

Zaklonil se zamračeně. Harriet odložila jeho hůl a sáhla si rukou do vlasů. Vytáhla z ryšavých kadeříocelovou postříbřenou sponu, pružnou a na konci zašpičatělou. Podala ji Crowtherovi, ten na ni mrkl azkoušel ji. Obě špičky na sebe těsně a pevně přiléhaly.

„Skvělé,“ řekl jen a znovu se sklonil nad dlažbou. Spona opravdu pomohla, Crowther ji vsunul do škvíry,ozvalo se uspokojivé cvaknutí a on cosi vytahoval ven. Upustil to do dlaně, vrátil sponu Harriet, a zatímco

ona ji otírala

o rukavičku a pak zkušeným pohybem zastrčila znovu do vlasů, anatom zkoumal svůj nález ve světle, jež

sem dopadalo vysokými okenními otvory nebo spíš listím všelijakých popínavých rostlin, které jimi

prorůstaly až dovnitř. Harriet věděla moc dobře, že teď nemá smysl ptát se, co našel, a tak jen trpělivěčekala, dokud se k ní sám neotočil s napřaženou rukou. Na dlani mu ležel velký úlomek kovu zhruba o

délce lidského palce. Z jedné strany byl opracovaný, druhá byla drsná.

„To je ta špička kordu? Jak jste to tu proboha dokázal najít?“

Crowther vstal a oprašoval si špínu z nohavic. „Bohužel musím přiznat, že to bylo spíš jen čiré štěstí. Alekdyby toho člověka zabili kdekoliv jinde než v kapli, bylo by mnohem jednodušší hodit jeho tělo do jezera.

Pokud by tu ten úlomek měl vydržet víc než čtyřicet let, bylo nejpravděpodobnější, že bude někde mezidlaždicemi. A jak jste mluvila, díval jsem se po těch spárách a prostě jsem si ho všiml.“ „To tedy byloopravdu velké štěstí.“

„Měl jsem tu výhodu, že jsem věděl, co hledám.“

„Vy se mi zdáte náramně spokojený na člověka, který právě prokázal, že jeho otec se provinil vraždou,“

podotkla.

„Nic takového jsem neprokázal, paní Westermanová,“ namítl

podrážděně Crowther. „Zjistil jsem, že ten mrtvý byl velmi pravděpodobně zabit tenkou čepelí. A takéjsem zjistil, že se na tomto místě zlomila čepel kordu mého otce. To je vše. Pořád to ještě mohl spáchat

Adair.“

„Ale co ten vzkaz od paní Tyersové, Crowthere? A proč by měl někdo, kdo hledal Adaira kvůli dluhům, usebe tabatěrku, která je zjevně dárkem od lorda Grety?“ „Mému bratrovi peníze vždycky chyběly.Předpokládejme, že věděl něco o otcových obchodech a domníval se, že by takové informace mohl prodat

například bývalým majitelům těchto pozemků

nebo jejich advokátovi.“

„Většinou obviňujete z příliš bujných domněnek vy mě.“

„Možná jsem se tím od vás nakazil.“

„Takže si myslíte, že váš bratr tu hůl otci ukradl?“

Crowther váhal. „To se mi právě moc nezdá. Otec tu hůl málokdy pustil z ruky, paní Westermanová. Bylto svatební dar od mé matky a on si jí cenil nade vše ostatní.“ Harriet se otočila a prohlížela si ji. Stříbrnáhlavice zdobená tepanými listy zářila v pološeru jako svatý obraz, před nímž věřící ve stínu chrámu padají

na kolena.

Trochu jí vyschlo v ústech. Tohle je Crowtherovo jediné dědictví; celá ta léta se opírá o nástroj vraždy.

„Musíme si promluvit s vicehraběnkou,“ řekla nakonec.

Casper Stephenovi velmi podrobně popsal, kde má hledat byliny a jak vypadají, a chlapec se po nějakédobě vrátil na mýtinu s hrstí listí, které neustále obracel v prstech, aby se ujistil, že je to to správné. Přihledání se dostal až nad Swinside, takže přicházel k mýtině ze svahu nad ní. Byl už jen kousíček odpřístřešků, když najednou zaslechl ženský hlas a intuitivně se zastavil, skrčil se a poslouchal.

„Proboha, vy jste zraněný, pane Graci,“ ozval se sametový hlas

s precizní výslovností. To je ta slečna z Rakouska. Chlapec zaváhal; najednou se styděl, zase jen on sámmezi dospělými.

„Co se stalo?“ zeptala se slečna Hurstová.

Stephen slyšel, jak Casper vzdychl. „Vám tady nic a nikdo neublíží. A já se z toho za pár dní vzpamatuju.

Jen si tu chvilku odpočiňte, slečinko.“

Stephen přemýšlel, jestli by se neměl tiše vydat zpátky do svahu, ale stejně by nevěděl, jak dlouho pakčekat, a hlavně chtěl Casperovi rychle přinést ty bylinky, které nasbíral. Třeba slečna Hurstová za chvíliodejde. Trochu na ni a na Caspera viděl mezi cesmínovými větvemi. Seděli teď naproti sobě na balvanech

u venkovního ohniště. Slečna právě hltavě pila z dřevěného pohárku. Pak si otřela ústa kapesníčkem apodávala pohár Casperovi. Ten si jej vzal, tvářil se vážně, ale ne odmítavě. Ona se na něj usmála, alekdyž viděla jeho výraz, zrudla a sklopila hlavu.

„Neměla byste ve vašem stavu chodit tak rychle, slečno, ani takhle po ránu. Ještě se uhřejete. Vždyť užmusíte být na cestě v tom horku aspoň hodinu a navíc vy dámy prostě nemáte vhodné oblečení napořádný výšlap,“ říkal Casper tak tiše, že jej Stephen sotva slyšel. Sophie se najednou zprudka nadechla a

pak propukla v pláč. Stephen svraštil obočí; na jednu stranu chtěl, aby ji Casper utěšil, ale zároveň sipřál, aby už odešla. Plakala tiše; hlavu měla pořád sklopenou.

„Myslela jsem, že o tom ještě nikdo neví,“ řekla pak konečně.

Casper vytáhl z kapsy křížek a nůž a pustil se pomalu do práce. „A asi to ani nikdo neví, když se na vástak koukám. Možná jsem to spíš uhodl. I když to, jak se vám udělalo špatně, zrovna když jste mě tu

našla, to mluví za všechno.“

„Vy se v tom tedy docela vyznáte.“

„Pár ženských z vesnice by vám poradilo a pomohlo líp než já.“ „Slyšela jsem o vás, že jste tady ten

nejlepší bylinkář a vědmák. Ten klučina, Stephen, říkal…“

Když Stephen zaslechl svoje jméno, začal se najednou cítit provinile, i když vlastně nevěděl proč. Přitáhl sikolena k sobě a opřel si o ně bradu.

„Já ale nevěštím.“ Casper bořil nůž do dřeva a vraštil soustředěně obočí. „Nebudu koukat na vodníhladinu a vyprávět vám, co vás čeká.“

„Ale říkají, že znáte bylinky. A na to, co mě trápí, nějaké bylinky jsou.“

Casperův nůž se zastavil. „To jsou. Vratič, máta, pokud ovšem člověk ví, co s nima, ale na to se mě,dámo, neptejte. Je něco jinýho pomoct ženské, co už živí pět hladovejch krků, ale pro vás to fakt dělatnebudu. Je to jako zahrávat si s ďáblem a taky vás to může zabít a poslat rovnou do pekel. Vy jste mladá.

A jestli máte na mysli hanbu, tak tady jste před světem dobře schovaná.“

Slečna Hurstová zavrtěla hlavou. „Je ve vás život,“ pokračoval Casper záměrně. S těmi modřinami vypadal

dost zuřivě. „A chce žít. Odjeďte do Kendalu, vydávejte se za nešťastnou vdovu, po čase se vraťte domů

a můžete tvrdit, že jste se ujala anglickýho sirotka.“

„To nejde! Vy mi to vykládáte, jako by to bylo docela jednoduché, ale ono není.“

Casper se znovu pustil do vyřezávání. „Je to jednoduchý jak facka. Mužskej se vyspí se ženskou, jsou ztoho děti a je potřeba se o ně postarat.“

„Já jsem vdaná.“

Casper pokrčil rameny. „Tak potom je to ještě jednodušší.“

„Jenže můj manžel se mě zřekl. Říká, že ho můj otec obelstil.“ Casper se na ni podíval. „Máte důkaz o tésvatbě?“ Sophie pomalu přikývla. „A to dítě je jeho? To on s vámi spal?“ Zvedla nevěřícně hlavu a Casperse musel tiše zasmát. „Do toho ho přece nikdo nutit nemohl. Jděte s tím za soudním úředníkem a pak za

manželem, nebo tam pošlete otce.“

Mladá žena se znovu rozplakala a Stephen se na ni v duchu začal zlobit. Casper je zraněný, pan Quincenemocný a ona si tady brečí.

Casper se na ni chvíli díval, odložil nůž a pak ji trochu rozpačitě poplácal po koleni. „To je nějaká velkáláska, viďte? Nějaký krásný mladík. Chcete, aby kvůli vám odešel z domova a nedbal na zákon? Myslíte,že to udělá snáz, když se zbavíte dítěte?“

Vytáhla kapesníček a otřela si oči. „Máte mě za hlupačku.“

„Jen tolik, jako je hloupá každá zamilovaná žena. To je taková roztomilá hloupost.“

Sophie vzala z ohniště ohořelou větev a začala kreslit do hlíny před sebou kruhy. „Byla jsem šťastná…Byla jsem teprve dva měsíce z kláštera. Myslela jsem si, že svatební noc. Myslela jsem, že budu konečněvolná.“ Přeškrtala kruhy dlouhými strohými čárami. „On dlužil mému otci peníze. A ten obřad považovalza - jak se to u vás říká - za šprým.“ Hlas jí zhořkl. „Ale můj otec je chytrý. Byla to legální svatba. Můjmanžel to zjistil až druhý den a oba nás proklel a odjel. A já chci jen vysvětlit, že já jsem ho obelstítnechtěla.“

„Kde je teď váš otec?“

„Říkal, že tu musí vyřídit nějaké záležitosti, ale včera večer se nevrátil do hostince, kde bydlíme, ahostinský tvrdí, že mu ještě nic nezaplatil. Možná mě taky opustil. Já se jen modlím, aby tam byl, až sevrátím. Chtěla jsem, aby mě odsud odvezl někam daleko, ale on se mi jen vysmál.“ Podívala se naCaspera a rty se jí zase roztřásly. „Vždyť já bych mohla pracovat! Studovala jsem v klášteře hudbu ajazyky - mohla bych učit! Také by mě to i bavilo. Ale teď nemám peníze a s dítětem.“

Casper popotáhl. „Kolikpak je vám, madam?“

Dlouho bylo ticho. „Sedmnáct.“ Casper vzdychl. „Nechci už slyšet nic o bylinkách, ale pomůžu vám

nebo se o to aspoň pokusím. Kde je ten chlap, ten váš manžel?“

Sophie otevřela ústa, ale pak je zase zavřela, spěšně vstala a vyhrkla: „Neměla jsem za vámi chodit. Vy

mi nepomůžete!“

„Jenom se posaďte, děvče milý. A povězte mi, kdo je ten člověk a kde se zdržuje.“

„Ne, to nemohu,“ kroutila hlavou. „Vrátím se do hostince, a jestli tam můj otec nebude., co si počnu?

Musím to nějak vyřešit. Když mi nepomůže on, tak snad se najde někdo jiný. Vlastně potřebuji jen trochupeněz.“ „Nabízím vám pomoc tady a teď, slečinko.“ „Možná můj otec u sebe nějaké peníze má - třeba bych mu je dokázala ukrást. Ale jestli mě opustil, tak sebudu muset sejít s.“ Casper se vysloveně mračil. „To jsou odvážný řeči, děvenko, to horko vám mate

hlavu. Zkuste se uklidnit.“

„Sbohem, pane Graci. Díky za útěchu, ale vaši pomoc nepotřebuji.“

Crowther a Harriet se mlčky vrátili k veslaři Izajášovi a každý sám se ponořil do svých myšlenek, s očimaopřenýma na drobné vlnky na vodě. Harriet už Crowthera dobře znala,

takže věděla, že nemá smysl klást mu teď nějaké otázky. Vlastní myšlenky nechala volně plout pohladině, dokud se do jejích úvah jakousi škvírou neprodralo tiché veslařovo prozpěvování

a nezatahalo ji za cípek mysli.

„Co si to zpíváte, Izajáši?“ „Promiňte, madam. To je takový zvyk, jak popadnu práci do ruky, neubráním

se tomu.“

Usmála se na něj. „Kdyby se vám chtělo zpívat nahlas, ráda se stanu vaší posluchačkou.“

Muž přikývl, odkašlal si a medovým basem, který jako by rezonoval s oblými boky loďky, spustil:

Když do země se vrátil Jakub král,

Gretu lorda k sobě přivolal. Však jiný lid krále Němce miloval

a s korouhví mu jistě slávu provolal, neb Kříž z hradu Grety náhle zmizel kdes a všecko jeho štěstí s sebou

nes.

Na tak ponurý text to byla docela veselá melodie. Další sloky podrobně popisovaly, jak lord Greta uprchl,a nechybělo ani pár veršů o popravě jeho bratra v roce 1746, ale i v závěru se Harriet ještě stále vlastnězamýšlela nad samotným začátkem té písně. Pak se probrala z úvah, usmála se a zlehka zatleskala. Izajáš

stydlivě pokývl hlavou a sledoval konce vesel.

„Takže ten Kříž štěstí je nadobro ztracený?“ zeptala se.

„Někdo říká, že lord Greta ho upustil do vody, když jel přes jezero za svými lidmi do Keswicku, ale tomunevěřím. To si podle mě nějaký chytrák vymyslel jen proto, aby lidi, co je vozí na výlety, měli důvodkoukat i do té vody, jestli se tam náhodou něco nezablýskne.“

„A proč tomu nevěříte?“

Izajáš přestal veslovat a ukázal za sebe, na břeh jižně od Silverside Hallu. „Protože by jel odtamtud, zGutherscale. A proč by měl jezdit přes jezero, když měl koně a zavazadla, a po břehu přes Portinscale jeto stejně blíž, vždyť tou cestou chodí a jezdí denně spousta lidí ze Silverside do města a zpátky.“

Harriet se naklonila a opřela si ruku o bradu. „A potkal jste někdy někoho, kdo by tvrdil, že ten kříž viděl,

Izajáši?“

„Ale to jo, madam. Když jsem byl děcko, starala se o mě jednu dobu naše bába - a ta předtím sloužila naGutherscale. Ta ho viděla - prej ho osobně leštila. Mlela o tom co chvíli a taky o tom, jak měl lord Gretahrozně rád svou zem. To ho muselo úplně zdrtit, když pak musel pryč.“

Harriet pátrala po zřícenině na břehu a Izajáš to postřehl. „Byla jste se tam už podívat, madam?“

Harriet přikývla. „Včera ráno. Moc toho ze sídla lorda Grety nezbylo.“

„Král to nechal všechno vyklidit hned v šestnáctým roce, a když to potom koupil lord Keswick, sir William,

tak jsme si mysleli, že si to tam pěkně zařídí, ale po tom velkým ohni to už nechal být. Taky by asi bylahloupost dávat to do pořádku, když už měl Silverside. On si peníze hodně hlídal.“ Když veslař vyslovilbaronovo jméno, mrkl obezřetně po Crowtherovi, ale ten nijak nedával najevo, že je vůbec zaslechl.

„Ano, stopy po požáru jsem tam viděla.“

„Ba, to bylo v zimě, v pětačtyřicátým. Celá obloha se tenkrát rozsvítila doruda. Vy se na to pamatujete,

pane?“

„Já jsem tehdy nebyl doma,“ řekl Crowther a mlčel dál.

„Jak se to stalo, Izajáši?“

„To byla hrozná zima, někdo si tam udělal oheň, asi tam chtěl přespat, a nějak se mu to vymklo z ruky.“

„Díky za vysvětlení,“ řekla Harriet a nechala zase myšlenky plout.

„Rádo se stalo, madam,“ řekl na to Izajáš a zabral vesly s novým elánem. Crowther upíral oči na kopce

rýsující se v oparu a mlčel.

Když Fräulein Hurst odešla z mýtiny, Casper zavolal na Stephena, ať přijde dolů, a ani se při tom po něm

neotočil.

„Jak jste věděl, že tam jsem?“ zeptal se chlapec, když k němu přiběhl.

„Joe seděla na vršku té cesmíny a celou dobu na tebe koukala.“ Stephen se otočil a uviděl kavku, jak se

vyhřívá právě nad místem, kde se před chvilkou vynořil z podrostu.

„Ale nic neřekla.“

„Je to chytrá kavka.“ Casper mrkl na bylinky, které mu Stephen přinesl, a pak z nich začal otrhávat mladé

výhonky a házel je do konvice nad ohněm. „Moc ti

za tohle děkuju, mladej pane.“

„Pane Caspere, pan Quince onemocněl. Pomůžete mu, prosím? Pan Crowther poslal doktora pryč, že to

neumí.“

Casper se na něj podíval. „Tvůj učitel je mladej chlapík - ten se určitě uzdraví i sám od sebe. Příroda siumí najít způsob, jak to zařídit. A co mu vlastně je?“

„On včera spadl do jezera. Vlastně ho tam shodil Felix. Pan učitel pak měl celou noc třasavku a dneskaráno byl úplně rozpálený a zpocený a házel hlavou z boku na bok.“

Casper se začal znovu přehrabovat v přinesených bylinkách. „Měl bys kapesník, chlapče? Myslím čistej.“

Stephen přikývl a vytáhl ho; pak se díval, jak Casper rozložil kapesník na zem a sypal na něj výhonky alisty z různých rostlin. „Tohle dáš Miriam. Řekni jí, ať to nevaří, ale jen spaří horkou vodou, stačí takpinta, a ať mu toho dá jeden hrnek vypít.“ Zatímco vysvětloval postup, sebral cípy kapesníku a svázal je

do úhledného uzlíku.

Stephen se natáhl, ale Casper s uzlíkem uhnul. „Většina lidí mi za služby platí, mladej. Pokud vím, tak tojídlo bylo od kuchařky. Copak máš pro mě ty?“

Stephen sklopil hlavu. Nastřádané drobné měl v plánu utratit za křížky v muzeu. Najednou se ale rozzářil.

„Zprávu, pane: Vaše sestra,

Jocasta Blighová, bydlí v Londýně blízko uličky svatého Martina. Má tam vlastní světnici. Ona věštíbudoucnost z karet a nosí takové pestrobarevné sukně, říká tomu patchwork. A má pejska, jmenuje seBoyo, a stará se o jednoho chlapce, ten se jmenuje Sam. Já je všechny tři znám. Promiňte, že jsem vámto neřekl hned - já na to zapomněl. Ale že je to vaše sestra, to jsem se

dozvěděl až včera večer.“

Casperovi se rozjasnily oči a po tváři se mu pomalu rozlil úsměv. „No tak teď budu naopak dlužit já tobě a

tvejm blízkejm, mladej pane.“ Podal chlapci uzlík s bylinkami a položil mu ruku na rameno. „To teda byladobrá platba. Tak a teď tu se mnou ještě chvilku poseď, než na mě ten paták zabere, a popovídej mi oJocastě úplně všechno, co víš.“

Když Harriet a Crowther vystoupili na silversideském břehu z loďky, vyšli po mírném svahu o něco výš;nezamířili však hned k zámku, ale po cestičce jižním směrem a usadili se opodál ve stínu na lavičce v

parku.

„Nechcete si promluvit s paní Tyersovou, než začnete zpovídat svou sestru, Crowthere? Zjistit, jak věděla

o tom, že váš otec jel s někým cizím na Ostrov kostí?“ Crowther otáčel špičkou hole ve štěrku před sebou.

„Já jsem nikdy nebyl dobrý bratr, paní

Westermanová. Možná toho nelituji tak, jak bych měl, ale jsem si toho vědom. Domnívám se, že je moupovinností nejprve povědět Margaret o tom vzkazu i o tom, co jsme objevili, než začnu takové záležitosti

probírat s naším bývalým služebnictvem.“

Harriet na to chtěla něco říci, ale vtom se ozval nějaký šramot u brány do parku a už se k nim řítil

udýchaný Stephen.

„Maminko! Já jsem byl za Casperem! Ten byl tak rád, když slyšel o paní Blighové! A dal mi bylinky, aby z

nich Miriam uvařila čaj panu učiteli. Já jsem je musel sám nasbírat, protože Caspera někdo včera v nocipřepadl a on je celý potlučený, ale dokázal jsem najít ty správné.“

Vysypal to ze sebe všechno tak najednou, že měla Harriet co dělat, aby to dokázala stejně rychlezpracovat. „Pan Grace je zraněný? A ví, kdo mu to provedl? Půjde za panem Sturgessem?“

Stephen si stoupl před ni a nechal se vzít za ruce a vrtěl při tom hlavou. „Já jsem se ho na to ptal. Ale onřekl, že to by bylo hodně ubohé, kdyby vědmák musel jít za místním soudcem.“

Crowther k němu natáhl ruku. „Co je to za bylinky?“ Stephen mu trochu váhavě podal uzlík. Crowther jejvelmi opatrně rozvázal, chvíli se prohraboval jeho obsahem a pak jej zase svázal a vrátil chlapci.

„Nu?“ zajímala se Harriet.

„Nevidím tam nic, co by mu mohlo jakkoli uškodit, a nepochybuji, že mu to prospěje víc než nějakýlektvar od toho felčara z města. Začínám si pana Grace a jeho znalostí dost vážit.“

Stephen se mezitím vydýchal a rozběhl se honem do kuchyně, dřív než by si pan Crowther ten souhlasmohl třeba rozmyslet. Když jeho kroky dozněly, zeptala se Harriet: „Crowthere, domníváte se, že váš otec

by byl schopen vraždy?“

Crowther si představil sira Williama, jak sedí v pracovně, nafukuje se jako žabák a huláká na některého zesvých pachtýřů.

„Myslím, že toho je schopen kdokoli, i když jsem otce nikdy neviděl, jak si smývá z rukou krev. Ano,domnívám se, že je to možné. Ale velmi rád bych věděl, jestli si má sestra pamatuje něco, co já ne.Musím jí říci, co jsme našli, a uvidím, jaké vzpomínky to v ní vyvolá.“

„Znal jste tenkrát Rubena Grace, Crowthere, viďte? Co to bylo za člověka? Věděl jste tehdy, že muobyčejní lidé říkají vědmák? Stephen je naprosto uchvácený jeho synem a my také víme, že jeho dceraumí rovněž ledacos nevšedního.“

Při zmínce o Jocastě Blighové začal Crowther točit hrotem hole v zemi. „Zajímalo by mě, proč se nikdynezmínila o tom, kdo byl její otec, když jsme se v Londýně seznámili. Možná čekala, že se jí budu sámvyptávat. A měl jsem. Ale já jsem ji jen nechal vyprávět a koukal jsem se, jak Sam krmí psa zbytky jídla.Ano, znal jsem Rubena. Můj otec mu důvěřoval a mě docela překvapilo, když jsem se později od matkydozvěděl, že už není majordomem na Silverside a že si koupil krčmu U Černého vepře. Za mého dětstvíbyli s otcem velcí spojenci. Zato naše hospodyně, Lotty Tyersová, i když sloužila mému otci už před jehosvatbou, byla vždycky spíš na matčině straně.“

Oba chvíli mlčeli. Objevil se zase Stephen a hrál si opodál. Ve štěrku si vyznačil bitevní pole a na něm sešikovala armáda břidlicových úlomků proti vojsku žulového nepřítele. Generál Stephen si při tom tišepobrukoval tu písničku, kterou ráno slyšela Harriet s Crowtherem od veslaře Izajáše.

„Když do země se vrátil Jakub král… “

Harriet se opřela lokty o kolena a položila bradu do dlaně. „Jak budeme postupovat dál, Crowthere?Pokud se nám podaří jakýmkoli způsobem zjistit jméno toho muže z hrobky, pak to bude všechno vpořádku - aspoň budeme moci označit jeho hrob. Ale jestli se přesvědčíte, že ho zavraždil váš otec, codalšího můžeme udělat? Přečtete snad na náměstí v Keswicku prohlášení, že jej zatracujete?“ Crowthermlčel. „Ať už se stalo cokoli, bylo to dávno. A vynášet tahle tajemství na denní světlo, to už dnes nikomuneuškodí ani nepomůže.“

Crowther poslouchal tu Stephenovu písničku a zase přemýšlel, co tu vlastně dělá. Teplý vítr zvířil hladinujezera a z lesů nad parkem se jako odpověď ozval vzdech listoví. Jestli byl otec vrah, pak se nemuselkonat žádný soud. Je možné, že ten mrtvý měl děti, které jsou dodnes naživu? Nedokázala by pravdazahojit dlouho otevřenou ránu? Spíš by asi jen vystavila

hnilobu na vzduch.

„Možná bychom měli nechat mrtvé mrtvými,“ ozvala se Harriet.

Crowther zvedl obočí. „To není váš obvyklý přístup v podobných záležitostech. Kdepak je vaše pověst

bojovnice za pravdu a spravedlnost?“

„Toto jsou dost zvláštní okolnosti. Ale možná tu žijí lidé, kteří by pravdu znát měli.“

Crowthera pořád udivovalo, jak často se myšlenky paní Westermanové formují jako odraz jeho vlastníchúvah, ale i když možná chtěl něco v tom smyslu říci, neměl k tomu už příležitost.

Skřípění štěrku na cestičce

oznamovalo příchod někoho

dalšího. Vlastně byli dva; vicehraběnka sem kráčela zavěšená do svého syna. Přitahovala si jej při chůzitěsně k sobě a překotně mu něco špitala. Podle výrazu jeho tváře to nebylo příjemné téma. Stejně tak její

jinak půvabný obličej projevoval známky rozčilení. Felix klopil hlavu, takže mu tmavé vlasy padaly přestvář, jako by ji chtěly před jejími slovy chránit.

Vicehraběnka drmolila francouzsky, takže Harriet netušila, o čem je řeč, ale stejně nemohla odtrhnout zrak od toho zlověstného výrazu v její tváři. Vstala proto z lavičky, aby si Crowtherova sestra všimla, že tu

někdo je. Vicehraběnka ten pohyb postřehla, podívala se po nich a rovnou k nim zamířila, aniž byzlostného opovržení v její tváři jakkoli ubylo.

Harriet udělala pukrle a popřála oběma dobré ráno, jako by předtím nic neviděla, a zaslechla, že

i Crowther vedle ní vstal.

První se vzpamatoval Felix. Jemně se vymanil z držení své matky a uklonil se.

„To jsem rád, že vás potkávám,“ řekl. Nepochybně, pomyslela si Harriet. „Paní Westermanová, po těchmizerných výsledcích v soutěži mám v plánu trénovat dnes střelbu lukem v dolní zahradě.“ Harriet se aninemusela otáčet, hned věděla, že Stephenovi nic neujde. „A napadlo mě, jestli by se váš syn nechtělpřidat. Slyšel jsem, že pan Quince je poněkud indisponován, a mrzí mě, že jsem mladého pána

o společnost pana učitele svou neopatrností připravil. Snad bych mu to tedy mohl tímto způsobemvynahradit.“ Harriet potěšilo, když viděla, jak se při posledních slovech lehce začervenal.

Stephen se přihnal jako hladové štěně a oči měl samou touhou

dokořán. „Maminko, můžu? Jsou tam terče a všechno vybavení. Včera jsem nesměl, ale všechno jsem tobedlivě sledoval. Prosím, můžu to zkusit?“

Harriet se na syna dívala a srdce jí až poskočilo. Připadala si často jako diktátorka, i když se snažila býtsebevlídnější. Zodpovědnost v ní budila starosti, kdykoli se na chlapce jen podívala. Měla veškerou moc avolnost rozhodovat. Ale taky to byla holá nutnost. Ztráta manžela na ni opět dolehla. „Můžeš, Stephene.Děkuji vám za tu nabídku, Felixi.“

Mladík se usmál a Harriet v něm zase postřehla jeho chlapecké kouzlo. Vicehraběnka už vypadala

o něco klidněji, poněkud znuděně a ne tak rozhněvaně. Harriet blesklo hlavou, jestli tahle žena vůbec kdy

cítila ke svému synovi to co ona ke Stephenovi a jestli by se někdy v budoucnu mohla i ona dostat dosituace, kdy by šeptala Stephenovi něco do ucha s takovým znechucením.

Casper věděl ještě o jedné bylince, kterou by mohl použít, ale také si byl vědom, že roste v místech, kamby se chlapce neodvážil poslat, a tak když nabral aspoň trochu síly, uřízl si pevnou a pružnou jeřabinovouvětev jako oporu a vydal se do svahů za Swineside, proděravělých starými důlními štolami. Joe poletovala

kolem a černá čarodějnice se během chviličky rozchechtala.

„Zbitej jak pes, Caspere, co? Jdeš se podívat za mnou? Jdeš si pro moje kytičky? Ty chudáku zbytečná.Moc jsi té holce nepomohl, co? Aprej ,vědmák‘! To já bych jí pomohla, ale ty jsi raněnej slepotou ahlupotou a kdovíčím ještě a nic s tím nenaděláš. “

Casper jen dával pozor, jak klade jednu nohu před druhou. Žebra ho bolela víc než dost, při každémnádechu, při každém druhém kroku.

„Caspere, ty ubožáku! To byly pěsti, co? Zasloužil sis to, bídáku. Ach, to se mi líbí, když cítím, jak tě tobolí, jak tě to ochromuje. Měli tě rovnou zabít, takovýho šmejda, co se mu klaní největší tupci z okolí,takovýho podvodníka, zrůdu… Vraha.“

Byl na to zvyklý. Od chvíle, kdy bábu Griceovou pohřbil, rýpala a dorážela na něj řečmi. Byla jako rána,která se nikdy úplně nezahojila. A její hlas zněl silněji a byl spokojenější, když se Casper přiblížil k místu,kde tlely její kosti, když šel po pěšině ke starým štolám, kam málokdy zavítal někdo jiný, i když ta cestasem pořád jaksi nezarůstala. Ty její kosti musely nakazit snad i okolní vzduch a dodat mu pachuť zla,

musel by to poznat

i člověk, který by vůbec netušil, odkud se ta hořkost na jeho rtech bere. Kvetly tu žluté hvězdičkysvatojánské bylinky třezalky, a přestože je Casper mohl nasbírat

i ledaskde jinde, z tohoto místa měly nejsilnější moc. Byl si jistý, že černá čarodějnice tu na ně schválnědýchá, aby ho zas a znovu přilákala zpátky tam, kde tenkrát našel její drobné tělo. A teď to pro ni musel být hotový svátek, slavný den, když se sem ploužil celý potlučený a rozbolavělý a zesláblý.

„Tak ta tvoje prohnaná sestra žije, co? Možná by se měla vrátit domů. Možná bys jí měl nadávat dočarodějnic a nechat ji umřít zimou. “

„Budeš už zticha!“ houkl nahlas a Joe natáhla zobák a znepokojeně zakrákala. Griceová zaskřehotalasmíchy jako čerstvě probuzený čert. Nic jí nemohlo udělat větší radost, než když se jí povedlo přimět hopromluvit nahlas. Casper zaťal zuby a šplhal po stráni těch posledních pár yardů ke štole a obláčkůmžlutých květů před vchodem. Najednou se zarazil. Něco tu není v pořádku. Někdo musel pohnout skameny ve vchodu -, na zemi bylo po nich vidět rýhy - a staré kmeny a větve, co se tu dřív všudepovalovaly, byly pryč. Nahlédl do stínů uvnitř. Pár yardů hluboko v chodbě byl dřevěný zátaras, ale ještěpřed ním leželo to, co venku chybělo - hromada kamení a dřeva. Opatrně došel až k ní a sklonil se;usykával při tom bolestí. Odvalil jeden kámen, pak druhý. A strnul. Na moment zmlkla i čarodějnice. To je

hrob. Ležel tu člověk s tváří obrácenou ke straně a s otevřenýma očima. Casper se natáhl a dotkl sekůže. Byla studená.

Griceová zas popadla dech. „To je jeden z těch tvých kamarádíčků, Caspere? Nevíš, co? A co když je toten, co tě zmlátil? Moc se na to nepamatuješ, že ne? Co když jsi ho nakonec zabil a dovlekl ho sem? Kdoje to, Caspere? Je to snad taky čaroděj?“

Ignoroval ji; jen dál odtahoval větve a kamení.

Pár minut po tom pozvání už Stephen stál v dolní části parku, Felix se k němu skláněl a ukazoval mu, jaksi správně na ruku připnout kožený chránič. Chlapec si pomalu začínal myslet, že ta událost s panemučitelem byla přece jen nešťastná náhoda. Natáhl se po luku z tisového dřeva.

„Ještě moment, Stephene. Nezapomínej na to, že šíp může být stejně smrtelná střela jako ta z muškety,když člověk ví, jak na to. Pušku bych ti taky nedal do ruky, dokud bych se neujistil, že víš, k čemu slouží a

jak.“

„Já jsem včera na lodi střílel z kanonu.“

Felix se usmál. „Dívej se, co dělám já. Pak to můžeš zkusit.“

Postavil se bokem k terči,

pestrobarevnému kusu látky napjatému na velkém snopu slámy asi třicet yardů před nimi. Už předtím sikvůli teplu sundal kabát

a Stephen teď viděl, jak se mu

vyrýsovaly svaly na ramenou a pažích, když dvěma prsty pravačky natahoval tětivu až k tváři. Tělo šípubylo smetanově bílé a kovový hrot se dotýkal palce

druhé ruky, kterou Felix svíral luk. Stephenovi to připomínalo stočené zvíře připravené vyrazit a utéci dolesů a najednou si vybavil i to vzrušení, které se jej zmocnilo, když běžel po příkré stezce ze

Silverside za Casperem.

Felix upíral zrak na terč. A vystřelil. Tětiva zapěla drnčivou jasnou notu a Stephen slyšel, jak si hrot razí

cestu vzduchem, jako by trhal jemné hedvábí

všudypřítomného oparu. Vzápětí se šíp zabořil do středu terče.

„Zásah!“ zajásal Stephen. Felix se lehce uklonil a pak se k chlapci shýbl se sebevědomým úsměvem vetváři.

„Já jsem už v otcových lesích ulovil divočáka. To jsou nebezpečné potvory, když jsou zraněné. Takžečlověk musí trefit přesně a smrtelně hned první ranou.“

Stephen měl najednou hlavu plnou lesů a zvěře a představoval si sám sebe, jak jede na koni vedle Felixe a společně střílejí divoká zvířata.

„A bál jste se?“

Felix se zamyslel. „Ano, ale je to zároveň velmi osvěžující sport. Já nesnáším nudu a lov není nikdy nudný.Třeba tě někdy vezmu s sebou. Ale nejdřív tě naučím, jak na to.“

Stephen uchopil štíhlounký luk do ruky. Byl velmi hladký. „Proč jste včera nevyhrál, pane?“

Mladík se zamračil. „Nemohl jsem se soustředit. Ne, takhle ne, musíš se víc napřímit a ohnout loket, jinakti to stáhne kůži až na maso.“

Paní Briggsová si ještě pochutnávala na snídani, když se Harriet a Crowther vrátili. Hned jim vyjádřilaobdiv, jak jsou oba energičtí, když už stihli zajet

i na Ostrov svatého Herberta, zvlášť po tak zajímavém a náročném včerejšku.

Vicehraběnka se na ně jen stroze zahleděla.

„Tak vy jste byli na Ostrově kostí? A proč?“

„Vždyť ty jsi na něj byla také zvědavá, Margaret,“ řekl Crowther vyrovnaně. „Na to, jak se bude otevírat

hrobka.“

Vicehraběnka zaryla pohled do šálku s kávou. „Náš otec sedával v knihovně a zíral na ten ostrov z okna,zvlášť poté, co zemřela maminka. Nikdy jsem nechápala, co na něm vidí, když mu ani nestálo za to

trochu to tam vylepšit.“ Crowther mohl Harrietiny úvahy nad tím dialogem málem nahmatat. Sledoval, jak

sestra upíjí kávu a trousí k hostitelce sžíravé poznámky o velkolepých vídeňských ohňostrojích, s nimiž se

ten včerejší, který viděla z oken svých pokojů, nedá vůbec srovnat. Výsledek se dal předpokládat: paníBriggsová se nakonec mlčky zvedla od stolu a odešla. Crowther doufal, že toho aspoň využije aprodiskutuje se sestrou tu záležitost s hrobkou i svoje podezření, ale paní Westermanová na to zřejměměla jiný názor.

„Ale ten světelný Kříž štěstí, madam, ten jste odsud asi neviděla, že?“ zeptala se vicehraběnky. „Z našehomísta v Crow Parku to byl vskutku úchvatný pohled, vrchol celého večera.“

Margaret von Bolsenheim to nepovažovala za hodné komentáře.

Harriet se v křesílku trochu otočila, aby viděla z okna po své levici, a upila nepatrně ze šálku. „Váš otec se

sem přistěhoval v době, kdy byl lord Greta ještě majitelem většiny zdejších pozemků, viďte? Víte vlastně,

proč se lord Greta nakonec připojil k povstalcům?“ Vicehraběnka zvedla oči od ubrusu a zabodla je dotváře paní Westermanové. „Jistě, můj otec byl přítelem lorda Grety, přestože byl tehdy mnohem chudší.Myslím, že lord Greta se v dětství ve Francii přátelil s Pretendentem. A také to byl katolík, takže když semu doneslo, že se připravuje povstání, rozhodl se, že svého přítele a jeho víru podpoří.“

„A odjížděl tehdy ze svého sídla tady na Derwent Water, ze zámku Gutherscale?“

„Ano. A už se sem nikdy nevrátil.“

„A co se tedy přesně stalo?“ Vicehraběnka si uvědomila, jako už dříve i mnozí jiní lidé, že paníWestermanová umí být vytrvalá tazatelka. Neexistoval v té chvíli důstojný způsob, jak se z toho rozhovoru

vyvléci, a dost možná pro ni bylo snesitelnější zabývat se šedesát let starými neblahými skutky nežpřemýšlet o neblahých skutcích vlastního syna a o jejich účincích na jméno Bolsenheimů po celémKeswicku, takže pokračovala: „Když bylo povstání potlačeno, odvezli ho do Londýna a on byl souzen veWestminsteru. Většina lidí měla za to, že král jeho život ušetří, ale když začalo vycházet najevo, že prosby

jeho manželky a přátel krále neobměkčí, lady Greta mu pomohla z Toweru uprchnout. A pak se spoludostali k přátelům a mladšímu bratrovi do Paříže.“

„To je ale romantický příběh.“ Vicehraběnka se usmála a Harriet v tom úsměvu poprvé spatřila něco

jiného než koketnost. Viděla probleskovat inteligenci a pobavení, jako krystalky křemene v kalné vodě.

„Potíž je v tom, že lidské životy se na tomto světě neuzavírají tak úhledně právě tam, kde by dramatikudělal tečku, no řekněte, není to tak, paní Westermanová?“

Harriet se ladně otočila k ní a odložila šálek. „Také si to často říkám,“ odpověděla. „Takže potom už se

život lorda Grety neodvíjel tak romanticky?“

Vicehraběnka pomalu přikývla. „Ve čtyřicátých letech se mu narodilo dítě a v pětačtyřicátém ho povolali kMladému pretendentovi, aby bojoval po jeho boku. Žena mu však připomněla, zač jí dluží, a on tedy kvůliní a dítěti zůstal doma a poslal svým jménem a za svoje peníze vlastního bratra. Ale jak víte, druhépovstání nakonec nedopadlo o nic lépe než první. Gretův bratr byl zatčen a neunikl popravčímu špalku.Říká se, že právě vinou a žalem zhořkla Gretova láska k rodině tak, že začal pít a propil všechno jmění až

na dno holé bídy.“

Harriet přikyvovala, pak naklonila hlavu a zeptala se: „A jak tedy přišel váš otec k tak velké části bývalýchGretových pozemků?“

Vicehraběnka se zarazila a poněkud nepřirozeně se napřímila. „Majetek lorda Grety propadl koruně hnedpo tom soudu v roce šestnáct. Můj otec byl v tak dobré finanční situaci, že si mohl dovolit postupně ty

statky odkupovat. Poslední pozemek koupil v roce 1745, a tehdy se také stal lordem Keswickem.“

Harriet měla stále ten nejpřívětivější a nejzaujatější výraz; byla totiž odhodlaná vyptávat se dál, jenže v téchvíli se otevřely dveře a služebná ohlásila slečnu

Scalesovou. Dámy se nestihly ještě ani pořádně pozdravit, když se zvonek v hale ozval znovu a domem se

nesl další hlas.

Slovům rozumět nebylo, ale zněl trochu znepokojeně. Dveře do jídelny se tentokrát rázně rozletěly aHarriet v nich spatřila tu rakouskou krasavici, která včera večer hledala svého otce. Byla bledá a vlasyměla jen velmi ledabyle sepjaté. Přelétla očima přítomné a zrudla.

„Ach, on tu není! Musím ho vidět!“

Harriet vyskočila z křesla a spěchala kolem stolu k ní a vzala ji jemně za loket. Váha dívčina těla na niokamžitě z boku dolehla.

„Fräulein Hurst? Já jsem Harriet Westermanová. Vaše jméno mi sdělil učitel mého syna. Je to on, koho tuhledáte? Děvče zlaté, copak se proboha děje?“

Harriet jí hleděla do tváře; slečna Hurstová byla krásná, i když měla oči dost zarudlé. Jen zavrtěla hlavoua pokusila se stát zpříma a bez opory.

„Můj otec se nevrátil ke Královskému dubu. Šla jsem se časně zrána projít a věřila jsem, že jej pakpotkám u snídaně, ale služebnictvo mi řeklo, že jeho postel zůstala nedotčená. Mám o něj vážné obavy.Potřebuji mluvit s panem von Bolsenheimem.“

„S Felixem?“ podivila se Harriet. Vicehraběnčino křeslo zaskřípalo po parketách. „Jak vidíte, Fräulein, můjsyn zde není a já ani netuším, jak by vám v té záležitosti mohl právě on pomoci, i kdyby tu byl.“ „To vyjste vicehraběnka von Bolsenheim?“

„Děvče milé,“ snažila se ji Harriet nasměrovat k volnému křesílku, „vždyť vy se sotva držíte na nohou.Posaďte se, já vás o to snažně prosím!“

Dívka udělala odmítavé gesto rukou. „Tak mu alespoň napíši vzkaz.“

Crowther, který se tou dramatickou situací zjevně nenechal vyvést z míry, vzal z postranního stolečkupapír, kalamář a brk a mlčky je položil na stůl před mladou krásku - a sledoval, co udělá.

„Danke, mein Herr,“ broukla Fräulein Hurst tiše, pak usedla a začala rovnou psát. Slečna Scalesová se mezitím podívala na hodinky a zamračila se. „To mě překvapuje, že vám zatím nepřišel žádný vzkaz,slečno Hurstová. Dopoledne už značně pokročilo.

Chodí váš otec rád na dlouhé vycházky? Mohlo se například stát, že zabloudil někde na vřesovištíchběhem té bouřky?“

Dívka zavrtěla hlavou, aniž odtrhla zrak od spěšného psaní. „On vycházky vůbec nemá rád.“ Složila papíra pak se rozhlédla kolem, jako by doufala, že tu najde něco jako pečeť. Vicehraběnka k ní natáhla ruku.

„Jestli je to tedy zpráva pro mého syna, Fräulein, můžete ji klidně nechat otevřenou. Felix přede mnou

nemá žádné tajemství.“

Krásné tmavé oči rychle zamrkaly a pak dívka s pohledem upřeným na vicehraběnku roztrhala papír naněkolik kousků a nacpala si je do kapsičky šatů. „Ale já snad mohu mít. Musím najít svého otce. Copak mi

nikdo nepomůže?“

Slečna Scalesová objala mladou ženu kolem ramen. „Dítě drahé, samozřejmě že vám pomůžeme.“Vicehraběnka utrousila jakési německé slovo a Fräulein sebou trhla. Crowther to slovo slyšel už dřív, alepouze v těch nejtemnějších a nejšpinavějších uličkách Wittenberku. Obrátil se pohoršeně k sestře.

„Margaret!“

Vicehraběnka spěšně odšustila z místnosti. Harriet hleděla tázavě na Crowthera, ale ten na vysvětlenoujen sevřel pevně rty.

Slečna Hurstová

s vicehraběnčiným odchodem poněkud ožila. „Já musím jít a dál hledat otce! Je třeba po něm začít pátrat,jenže já nemám peníze a hostinský mě taky vyžene, pokud prý ještě dnes nezaplatím.“

Slečna Scalesová zatřepotala rukama ve vzduchu. „Ale moje milá, nezoufejte si přece,“ řekla a jednu dlaňspustila zase na její rameno. „Nastěhujete se do domu mého otce - on je zdejší farář, víte - a my tovšechno zařídíme rovnou odsud. Paní Westermanová vyřídí

Felixovi, že jste se po něm sháněla. A myslíte, že byste teď mohla jít se mnou k nám na faru? Já jsem sijistá, že paní Briggsová by vás přesvědčovala, že máte zůstat tady, kdyby tu byla…“

Harriet ji přerušila. „Paní Briggsová zrovna odjela kočárem do Keswicku. A myslím, že měla v úmyslu se uvás zastavit, slečno Scalesová, až se bude vracet.“ „Domluvily jsme se, že spolu dnes probereme pohřebtoho neznámého nešťastníka, i když jsem si myslela, že se sejdeme tady. Asi jsem se spletla, moje chyba.Nu, hrob má už skoro připravený, a kéž tam spočine v klidu a pohodlí. Měla jsem si to lépe zapamatovat,

ale pak bych se připravila o potěšení z cesty kolem jezera.“

Slečna Hurstová poněkud nejistě vstala.

„Ach, drahoušku, pojeďte se mnou zpátky na faru. Aspoň to budete mít blíž do města a ke zprávám ovašem otci, až nějaké dorazí, a také můžeme zburcovat pár sousedů, aby se ho vydali hledat.“

Crowther sáhl do kapsy a Harriet zaslechla jemné šustění papíru. „Já s Felixem promluvím, Fräulein.“Přešel místností k dámám a vložil cosi do dlaně slečně Scalesové. „Kdybyste byla tak laskava, slečnoScalesová, mohla byste to prosím předat hostinskému od Královského dubu a vyřídit mu, že pokud jetřeba uhradit cokoli dalšího, ať se obrátí přímo na mne?“

Slečna Scalesová letmo přejela pohledem ten obnos v dlani a lehce zrudla. „Zajisté, pane Crowthere.“„Tak, drahoušku, viděla jste venku mou bryčku? Pojďme, usadíme se do ní a můžeme spolu strávit zbytek

dopoledne, jsem přesvědčená, že nejpozději odpoledne vašeho otce najdeme.“ Na to si slečna Scalesovádívku spěšně odvedla a Harriet s Crowtherem hleděli přes šálky kávy jeden na druhého. „Jakže to vaše

sestra nazvala tu mladou dívku, Crowthere?“

„Běhna,“ řekl stručně a prohlížel si při tom svoje nehty.

Harriet nad tím přemítala. „Mně jako běhna nepřipadá.“ Všimla si, jak Crowther mimoděk ucukl, když to slovo vyslovila. „Vám snad připadá jako nějaká běhna, Crowthere?“

Zamračil se na ni a ona mu naopak věnovala úsměv, takové přiměřeně přesvědčivé napodobenínevinnosti. „To dosti dobře nemohu posoudit, madam,“ řekl Crowther a honem pokračoval, když Harrietuž už otevírala ústa ve snaze pokračovat v tom tématu. „Nicméně vztahy mé sestry a synovce k té dívcese mě netýkají.“

„Začaly se vás týkat, když jste dal slečně Scalesové ty peníze. Na muže, jenž pohrdá svými bližními, jstečas od času prazvláštně velkorysý.“

„Často shledávám, že peníze jsou vhodný způsob, jak si koupit mír. A teď pojďte se mnou a promluvímesi společně s Margaret, a až se trochu obeznámíme s jejími vzpomínkami, možná pojedeme k paníTyersové.“ Nyní se pro změnu zamyslela Harriet. „To si přejete, abych byla přítomna vašemu rozhovoru,Crowthere? Předpokládala jsem, vzhledem k choulostivosti té věci, že byste s ní raději mluvil o samotě.“

„Předpokládala jste mylně, madam. Tak jestli jste už dopila kávu. “

Harriet zvedla šálek opět ke rtům a vzápětí pokrčila nos. „Už je úplně studená!“

Vicehraběnku to zaskočilo, když spatřila, jak oba vcházejí do knihovny a míří k ní pevným krokem. Harrietignorovala a otočila se jen ke Crowtherovi.

„Nemáte doufám v úmyslu poučovat mě, pane?“

Harriet přejížděla pohledem po policích vysoko u stropu a postavila se za vicehraběnčino křeslo.

„Děláte si starosti právem, madam,“ řekla. „Mě poučuje každou chvíli, a jak vidíte, prospívá mi to.Nicméně ještě jsem nezkoušela, co by řekl, kdybych u snídaně nazvala mladou dámu běhnou.“

Vicehraběnka zkoumala svoje ruce plné drahokamů položené v klíně. „To, že rozumíte německým lidovým

výrazům, na mě činí velký dojem, paní Westermanová. To vás naučil váš manžel, ten námořník?“ „Ne, jáumím německy jen velmi málo. I když mám za to, že slečna Scalesová tomu slovu rovněž porozuměla,nebo alespoň jeho významu, soudíc podle jejího výrazu, když jste to řekla. Takových knih tady! A to jsembyla hrdá na svou knihovnu na Caveley, než jsem přijela sem. Četla jste jako dítě ráda?“

„Naučila jsem se vše, co se slušelo pro moje postavení.“

„Tak dost,“ řekl Crowther. „Já nevím a ani mě nezajímá, co máš společného s tou mladou ženou. “Vicehraběnka tleskla a prsteny při tom cinkly o sebe. „Já s Fräulein Hurst nic společného nemám. Myslím,

že její otec se párkrát ve Vídni setkal s mým synem. Ale to nejsou lidé, s nimiž bych mohla mít cokoli

společného.“

Crowther zaťukal svou holí dost důrazně, takže obě dámy sebou trhly. „Margaret, chci, abys mi řekla něco

o našem otci. Mohla by ses toho zhostit, aniž by ses při tom znemožnila?“

Vicehraběnka vyletěla z křesla.

„Aniž bych se znemožnila?! To se mi opovažuješ říci ty, Gabrieli, když každé noviny v Evropě píší o tvýchhrdinských činech ve společnosti téhle ženy! Proč ses jenom přestal skrývat! Proč nezalezeš zpátky do své

sluje, ke svým nožům a experimentům? Otec ti dal jmění a ty jsi prodal všechno, co vydobyl, ještě dřív,než jeho tělo vychladlo a bylo uloženo k věčnému spánku. Povím ti

o našem otci toto: byl to lepší člověk, než bys kdy mohl být ty.“ Crowther se na ni vytrvale díval. „Já

nejsem vrah.“

Vicehraběnka strnula a Harriet

v těch dvou najednou viděla dva propletené draky hledící na sebe přes rodinný erb. Měli stejné oči a obavždy zkameněli, když je něco rozhněvalo.

Když pak vicehraběnka promluvila, znělo to, jako by z každého slova olízla cosi hořkého, než je vypustila z úst. „Ne, Gabrieli, ty se jen přehrabuješ v e zbytcích, co po sobě vrahové nechávají, jsi jako řezníkův pes.Můj otec nikdy nikoho nezabil. Rupert de Beaufoy padl rukou zákona jako zrádce svého krále. Můj otec

jen konal svou povinnost.“

Obrátila se a odcházela z knihovny; lem šatů jí při tom šustil po podlaze. Harriet se sesunula do křesla, znějž prve vstala. „Tak to jsme mohli zvládnout i lépe. S takovou za chvíli nebude na tomto sídle jedinámístnost, odkud by vaše chudinka sestra navýsost dotčená neodešla.“ Založila ruce na prsou. „Kdo to asi

mohl být, ten Rupert de Beaufoy, o kterém se zmínila?“

Crowther vzdychl a posadil se proti ní. „To byl právě bratr posledního lorda Grety. Ten, jehož chytili přidruhé rebelii a v šestačtyřicátem roce popravili.“ Harriet upřeně hleděla na koberec před sebou a prstypoklepávala na látku svých šatů. Skoro hmatatelně cítila, jak se jí v hlavě myšlenky a otázky samy splétají

v jeden provaz jako od mistra provazníka.

„Crowthere, kdy byl váš otec povýšen do šlechtického stavu?“

gtephen už vytáhl Felixovy šípy

ze slaměného terče a teď zápolil s těmi svými, zapíchnutými do travnaté vyvýšeniny po stranách terče.

Zrovna uchopil druhý, když vtom ucítil dotek na rameni.

„Opatrně!“ říkal mu Felix. „S takovým šípem se musí zacházet jemně, víš? Tahej je pomalu, ve směru, vjakém přilétly, jinak ztratí svou pevnost.“ Stephen šíp uchopil trochu jinak a spíš jej vytáhl, než vytrhl zezemě. „To je hned lepší. Oslabený šíp se může pod tlakem tětivy rozštípnout vedví.“ Ukázal chlapci svoudlaň. Uprostřed ji zdobila letitá svraštělá jizva. Stephen se jí dotkl prstem.

„Bolelo to?“

„Co myslíš? Prostě se šípy

zacházej s respektem, mladý pane Westermane.“

Stephen se na něj letmo podíval. Felix mi tedy nepřipadá jako

člověk, který by s něčím zacházel s respektem. Včera večer jsem ho viděl v salonu, jak vzal jeden malýporcelánový talířek, na který bych se já bál i dýchnout, aby

nepopraskal, a roztočil ho

ve vzduchu na špičce prstu.

„Pane, vyprávějte mi o tom lovu na divočáka,“ řekl po chvíli. „To jste musel být náramně statečný.“ Felixpokrčil rameny a opřel patku luku o zem. „Asi jsem byl. Určitě si pamatuji, jak divoce mi bušilo srdce. Byljsem hrozně rozrušený. To byl takový ten moment, kdy má člověk tolik práce s tím, co dělá, že vůbecnedokáže myslet na něco jiného. Žádné dluhy, žádná budoucnost. Svět se úplně scvrkne a všechnystarosti jsou rázem tytam. Jsem jen já a to, co je přede mnou. A jsem v tu chvíli naprosto volný.“

Stephen to nechápal. Přece už jen samotná dospělost znamená být

volný, ne? Nemuset se učit, nemuset se věčně ptát na dovolení… Zkusil se o tom zmínit, ale Felix jenzavrtěl hlavou.

„Kdepak, Stephene. Nikdy nejsme dost volní. A jak člověk stárne, tak jsou ta omezení čím dál složitější.“

Když pak šli zpátky na čáru, odkud se střílelo, chlapec viděl, jak je Felix najednou vážný. Oči mupotemněly a luk mu podal mlčky, nic dalšího už nevysvětloval. Stephen cítil, jak ponurá nálada jehospolečníka dosedá na jeho vlastní ramena. Vzpomněl si na maminku, jak umí být veselá a radostná avšechno jí jde od ruky, ale kolikrát ji za poslední rok našel schoulenou v křesle a strnulou, jako by to bylajen socha. Věděl, že v takových chvílích maminka myslí na jeho otce, a když viděl, jak moc bývá smutná, nemluvil raději

o tatínkovi tak často, jak by chtěl. Lehával večer v posteli a usilovně přivolával zpátky ten pocit, jakýmíval, když jej tatínek popadl do náručí a zatočil s ním, až se chlapec zajíkal smíchy. Zmítal se vždycky,jako by se chtěl vymanit, ale smál se dál a ve skutečnosti nechtěl nic jiného než být takhle blizoučko s tím

báječným chlapíkem, co byl jeho otcem, cítil tu vůni soli a potu a také škrábající strniště na své sametovétvářičce.

„Máte tatínka, pane?“ zeptal se náhle.

Otázka vytrhla Felixe z úvah a on se na chlapce podíval se zdviženým obočím. „Ano, mám. Otce má přece

každý.“

Stephen zvedl luk, ale zdálo se mu, že terč nevidí úplně zřetelně. Cítil Felixovu ruku na rameni, jak jejnatáčí do správné pozice. „Já ne,“ špitl pírkům na šípu a pustil tětivu. Šíp letěl nízko a hned drhl trávník.Felix si něco sám pro sebe zabručel, německy.

„To jsem ale pitomec, že jsem to řekl. Promiň mi to, Stephene. Já vím, že tvůj otec byl skvělý člověk. Mámatka má pravdu - já jsem zkrátka idiot, kterého není radno ani pouštět mezi lidi.“

Stephen postavil luk vedle sebe. „Ale na tom nesejde. Vždyť ke mně jste tak hodný.“

Felix zavrtěl hlavou. „Nevěř tomu, Stephene. Já mám špatnou krev.“ Zvedl zrak, protože postřehl jakýsipohyb na okraji zahrady, a jeho výraz se změnil. „Pane Bože!“

Stephen se otočil také tím směrem a uviděl, jak se na cestičce vedoucí z parku dál do lesa vynořil Casper.

Ztěžka se opíral o klacek. Druhou rukou držel přes rameno tlustý provaz, na kterém táhl po zemi něcojako sáně z větví, na nichž kdosi ležel.

Felix vyrazil po trávníku k němu a Stephen hned za ním. Když si jich Casper všiml, zastavil se a ztěžkaoddechoval. Jeden ze zahradníků, který pracoval na záhonech před hlavním vchodem, se také otočil, pakupustil motyčku a rovnou se rozběhl k budově. Felix už byl u Caspera, a když se podíval na toho ležícíhočlověka, zbledl jako stěna. „Co se stalo? Kde? Vy jste zraněný! Vy jste se s tímhle pánem popral? Vy jsteho zabil!“ Casper se na něj jen mlčky a chladně díval. Felix zrudl. „Ptám se vás, co se stalo? Odpověztemi!“ Stephen od něj ucouvl blíž ke Casperovi, který mu položil ruku na rameno, ale stále mlčel. Hlavnídveře zámku se rozletěly a ven spěšně vyšli Harriet a Crowther, a vicehraběnka hned za nimi.

Casper se naklonil ke Stephenovi. „Ta dáma s ryšavými vlasy, to je tvoje matka?“

Chlapec přikývl. „A ten pán vedle ní, to je pan Crowther.“

„Toho myslím znám. Ničeho se neboj, mladej.“

Harriet šla v čele skupinky. Když došla až k nim a viděla toho mrtvého, zpomalila; pak vztáhla ruku. „Vy

musíte být Casper Grace,“ řekla.

Casper jí rukou krátce potřásl. „To jsem, madam, a rád vás poznávám.“

„Je mi líto, že jste zraněný. Stephen nám to řekl.“

„To se zahojí, madam.“

Crowther si mezitím dřepl k tělu, na chvíli přitiskl prsty na krk a pak zase vstal. „A kdo byl tenhle

gentleman?“

Casper konečně sňal provaz z ramenou - trochu mu při tom zaškubalo ve tváři bolestí -a shodil jej nazem. „To vám nepovím, pane. Ale jak se tak dívám, tady ten pán,“ pokývl hlavou směrem k Felixovi, „byto asi vědět mohl.“

Stephen se díval, jak Crowther stáčí svůj chladný pohled k synovci. Felix se letmo dotkl rukou hrdla, než odpověděl. „Hurst, jmenuje se Hurst. Znám ho z Vídně.“

Stephen nadskočil. „Caspere, to je Sophiin otec!“

Casper mu stiskl rameno, ale dál mluvil ke Crowtherovi.

„Našel jsem ho ve staré štole na úbočí Swineside. Znáte to místo?“ Crowther přikývl. „Ležel jen kousek od

vchodu, zaházený větvemi a kamením. Kdybych tam zrovna něco nepotřeboval, nemusel ho nikdo najíttřeba ani za rok.“

„Takže ho tam někdo ukryl?“ Harriet se schválně dívala na Crowthera, jak se bude tvářit.

„Ano, madam. Někdo, kdo doufal, že tam mrtvolu nikdo neobjeví.“ Popotáhl a srovnal si vak na rameni.„A jinak vám všem přeju dobrý dopoledne,“ řekl, ještě jednou stiskl paži Stephenovi a byl pryč. Stephense díval na mrtvého. Byl asi tak stejně starý a vysoký jako kočí Ham, tedy ne tak starý jako Crowther. Měl

černé vlasy, kučeravé a lesklé, jako jeho dcera. Na sobě měl kožený kabátec se zlatými knoflíky a podním světlou vestu, trochu uprášenou. Zpod límce mu trčela zlomená větvička. Hladká pleť jeho tváře bylazešedlá a rty nepřirozeně bledě fialové. Jediný mrtvý, kterého Stephen až dosud viděl, byl jeho otec.Jenže James Westerman vypadal v těch prvních chvílích po smrti, jako kdyby jen spal, se zavřenýmaočima, zatímco pan Hurst měl oči dokořán a ústa trochu pootevřená. Ležel docela přirozeně, na zádech, snohama u sebe a rukama podél těla.

Na botách měl zlaté přezky. Nikde nebylo vidět žádnou krev.

„Proč ten člověk odešel?“ ozvala se vicehraběnka a hlas jí pištivě přeskakoval. „Co teď máme s toumrtvolou dělat?“

Nikdo si jí nevšímal. Harriet si dřepla k synovi, aby se mu mohla dívat přímo do očí a odvedla přitom jehopozornost od mrtvého. „Stephene, mohl bys prosím najít Izajáše a Hama, aby sem přišli?“ požádala ho apodívala se na Crowthera. „Necháme ho odnést do starého pivovaru.“ Jako by se očima Crowthera naněco ptala. Anatom přikývl a ona vstala.

„A přiveď je prosím co nejrychleji, mladý muži.“

Stephen se lehce otřásl a rozběhl se k budově.

Jen člověk, který znal Harriet tak dobře jako Crowther, si mohl všimnout nepatrného sevření jejích rtů apobledlých tváří. Komukoliv jinému musela za daných okolností připadat neuvěřitelně klidná. Obrátila se k

Felixovi.

„Před půl hodinou tu byla dcera tohoto mrtvého muže, Felixi, a sháněla se po vás a měla obavu

o svého otce. Slečna Scalesová ji odvezla na faru. Asi byste se tedy měl vydat za ní a sdělit jí, že se našlojeho tělo, když tu dámu znáte.“

Felix zvedl ruku k tváři; stále strnule zíral na mrtvého. „Ona byla tady? Já jsem nevěděl -“

Jeho matka mu skočila do řeči. „Není nejmenší důvod, aby jel za tou dívkou můj syn. Pošlete někoho zeslužebnictva se vzkazem. A proč by měl ten nebožtík zůstávat tady? Ať ho taky odvezou.“

Crowther poslouchal stoupající výšku jejího hlasu a opět jednou v duchu děkoval osudu za to, že paní

Westermanová nejeví žádné sklony k hysterii.

„Felixi, asi byste měl doprovodit matku do jejích pokojů. Paní Westermanová, navrhuji, abychom hned,jak bude tělo uloženo v pivovaru, poslali pro pana Sturgesse. On je místní soudce a musíme také povolatkoronera. Možná bychom na faru mohli zajet my dva a promluvit s Fräulein Hurst - a taky se slečnouScalesovou.“ Opět se podíval po synovci. Čekal, možná dokonce

i doufal, že mladík sám navrhne, že pojede s nimi. Felix však jen vzal matku za ruku a Crowther cítil, jak

se mu křiví rty opovržením. Jakmile osaměli, obrátil se k Harriet. Ta už dřepěla nad mrtvým; zvedlaoběma rukama jeho hlavu a pomalu jí otáčela na jednu stranu a pak na druhou. „Nevidím žádné známky zranění, Crowthere. Lebka vypadá nedotčená. Položila hlavu zase jemně zpátky. „Takže pokud jsem vássprávně pochopila, kosti toho prvního nešťastníka už jsou bezpečně uzavřené v rakvi?“ Vzala při řečimrtvého za rameno a pokoušela se jej převalit na břicho.

Crowther si klekl vedle a pomohl jí; pak už si mohli prohlédnout nebožtíkova záda. Končetiny byly ztuhlé.Těsný kabátec byl také neporušený, jen zaprášený, stejně jako vesta. Obrátili tělo zase zpátky do původní

polohy.

„Nic,“ řekla Harriet. „Jen to, že oděv má suchý. Jeho dcera se po něm sháněla už před tím ohňostroj emvčera. “

„Takže můžeme předpokládat, že ho do té štoly dostali ještě před večerní bouřkou,“ řekl Crowther tiše.Zrovna když vstali, zahlédli, jak přicházejí sluhové. Oba při pohledu na mrtvého jen zalapali po dechu.Harriet překvapilo, když Ham vytáhl z kapsy Casperův křížek a políbil jej. Crowther jim udělil patřičnépříkazy a oni se chopili větví jako nosítek a zamířili ke starému pivovaru. Crowther a Harriet jenásledovali. „Poslyšte, odložíme ten vzkaz pro pana Sturgesse tak asi o půl hodinky.“

Harriet mlčky přikývla.

Když Stephen vyřídil, co měl, chviličku zaváhal, ale pak se vyřítil ven a běžel za Casperem Klusal popěšině, která mu připadala jako nejpravděpodobnější směr, když tu najednou zaslechl hvízdnutí a kavčízakrákání a zarazil se. Casper seděl ve svahu nad cestou ve stínu stromů. Barva jeho oblečení i kůže bylatak podobná okolnímu prostředí, že kdyby se neozval,

Stephen by proběhl pár yardů kolem něj a vůbec by si ho nevšiml.

„Už je vám líp, pane Caspere?“ Casper k němu zvedl hlavu. Levé oko měl pořád ještě napuchlé a těsněpřivřené a podlitiny na tváři pomalu měnily barvu z rudé do fialova a do žluta, s několika místy sezaschlou krví. Stephen jen vykulil oči a Casper se usmál.

„Ten tvůj výraz je lepší než stříbrný zrcadlo, mladej.“

Stephen zahanbeně odvrátil zrak. „Já jsem Miriam říkal, že jste zraněný, a ona vám posílá tohle.“ Vytáhl znevelkého vaku půl bochníku chleba, velkou hroudu sýra a kus uzeného, od kterého si hned umastil

prsty.

„Jestli to bude takhle pokračovat dál, tak vyjím paní Briggsové všechny zásoby za tejden. Ale za jídlo já se

nikdy nezlobím. Tak nám tu prostři a mně se pak půjde za svými záležitostmi líp, když se pořádně nacpu.

Úplně mi vytrávilo, jak jsem se tahal s tím nebožtíkem.“

Stephen rozložil jídlo na plochý kámen opodál, usadil se k němu se zkříženýma nohama a pustil se svým

malým nožíkem do krájení chleba

i sýra. „Co máte za záležitosti?“ zeptal se po chvilce. „Půjdete nakonec za soudcem, že vás někdo zbilnebo že jste našel pana Hursta? Nebo mu řeknete o tom Černém vepři?“

Casper se na něj podíval. „Co

o Černém vepři? Jen přemýšlej, mladej. Já jsem se dnes neviděl s nikým jiným než s tebou, s touchuděrou právě osiřelou a s jejím mrtvým tátou. A ten mi už teda fakt nic novýho neřekl.“

Stephen se trochu zakoktal. „No, Miri-Miriam říkala, že během té bouřky se tam kdosi vloupal a všechnotam přeházel vzhůru nohama! Talíře a korbely se válely všude i s nábytkem prý zkoušeli hnout - na zemi

prý byly rýhy.

A pan majitel to vůbec neslyšel, protože byla ta bouřka.“

„A ty teď s panem majitelem právě mluvíš. Jenže hospoda, to je práce, která drží člověka mezi čtyřmastěnama, takže si ji ode mě pronajímají Tom a Issy. Jak je tomu tvýmu učiteli?“

„Už trochu líp. Kuchařka mu udělala ten čaj.“

Casper vytáhl z vesty hliněnou fajfku a váček s tabákem a začal si ji cpát. „Hele mladej, já si teď musímněco promyslet. Vydržíš chvíli mlčet, abych mohl ty myšlenky pořádně provětrat? A jestli mi pak chceš dál

dělat společnost, tak bych tě možná na něco i potřeboval.“

Stephen se pohodlně uvelebil a přikyvoval. „A proč jste přitáhl toho mrtvého pana Hursta na Silverside?“

„Ať už je to, jak chce, mám pocit, že sem prostě patří. A taky jsem si říkal, že lord Keswick by se na nějurčitě rád podíval.“

„Myslíte pan Crowther.“

„Někde jinde ať si říká, jak chce, ale když chodí po tomhle kraji, tak je to lord Keswick, ať se mu to líbí

nebo ne. A už dost tlachání.“

Zapálil si fajfku a potáhl z ní; obočí se mu svraštilo do jediné zvlněné linie a tvář plná modřin potemněla

úvahami.

„To vypadá, skoro jako by ho zabilo nějaké kouzlo.“

Crowther pohlédl na paní

Westermanovou. Stála u hlavy mrtvého muže a hleděla do těch otevřených a nevidoucích očí. „V tom případě se to stává většině lidí,“ podotkl suše.

„Avšak zdaleka ne u všech se v kapsách najde jmelí.“

Ty větvičky u něj našli hned, jak sluhové odešli; spolu s trochou peněz a jemně zdobenými

kapesními hodinkami. Casper

Grace se zdál Harriet napohled sympatický, ale když uviděla ty světlezelené kožnaté lístky jmelí,vzpomněla si na něj a zamyslela se. „Třeba mu je tam dal Casper, když ho našel, jako nějaký projev úcty

k mrtvému.“

„Ale divil bych se, že mu nezatlačil oči.“

Harriet přikývla. „Myslíte si, že ho mohl zabít on? Proč by ho potom vláčel až sem?“

„Paní Westermanová, buďte tak laskava a přestaňte mi prosím klást nemožné otázky.“ Výbuchpodrážděnosti překvapil

i samotného Crowthera. Když se předtím na toho mrtvého díval jeho synovec, objevilo se v jeho tvářicosi, z čeho přeběhl Crowtherovi mráz po zádech. Zarazilo jej, jak se pak bránil, že nepojede sdělit tusmutnou zprávu slečně Hurstové; bylo to něco, co se Crowtherovi hnusilo. A teď tady vedle toho

nebožtíka cítil vztek, že ho tak trýzní otazníky z minulosti

i současnosti. Vzpomněl si na muže, kterého jednou viděl v nemocnici v Padově. Noha tomu nešťastníkovizčernala gangrénou a v dusném letním horku ho nepřetržitě sužovaly mouchy, které mu po amputaci

sedaly na pahýl. Všem se ulevilo,

až když umřel. Teď Crowther cítil s tím pacientem jistou sounáležitost a nebylo mu z toho vůbec veselo.

„Omlouvám se vám.“

Harriet na něj pohlédla. „Nemáme moc času, Crowthere. Máte pravdu, můžu si spekulovat, jak chci - alepozději. V této chvíli bychom se měli soustředit spíš na jeho ohledání.“

Crowther si sundal kabát a začal vyhrnovat rukávy; tou rutinou se snažil uklidnit. „Tělo v sobě můžeukrývat velké množství poruch, paní Westermanová. Když se někdo náhle zhroutí mrtev k zemi a ostatníříkají, že se chytil za hrudník, než se to stalo, měl bych podezření na srdce a hledal bych stopy nemoci či poruchy tam. Když někdo jako svědek řekne, že člověk před smrtí začal mluvit nezřetelně a měl jakési

divné pohyby, tak bych nejprve hledal známky krvácení do mozku.“

„A když žádný takový svědek není?“

„Pak prozkoumám všechny orgány a pokouším se zjistit, co mi mohou sdělit. Už jsem vám říkal, že někdylidé prostě zemřou, zkrátka přestanou žít. To není žádné kouzlo, je to běžný osud člověka. Pomůžete misundat ten kabát?“ Harriet mlčky přiložila ruku k dílu. A Crowther byl rád, že nechala tu jeho mizernounáladu bez komentáře.

Část jeho práce spočívala v tom, že se zabýval malými vzorky, zvířaty nebo částmi lidského těla, jež muna pracovní stůl dodali kolegové, které zajímal jeho názor. Dostával je zabalené v ledu a slámě nebobledé a plovoucí v konzervačním roztoku. Jeho živočišnou mysl dodnes udivovalo, jak těžké je tělo, když z

něj odejde život, jak je neforemné a nepoddajné. Naštěstí kabát nebyl jeho majiteli příliš těsný a dal se z

něj snadno svléci. Crowther usuzoval, že posmrtná strnulost už pomalu pomíjí, a přemýšlel, co tovypovídá o době, kdy pan Hurst zemřel. Harriet zvedla kabát, prohlížela si jej; pak se zamračila.„Crowthere!“

Popošla k němu a ukázala na límec kabátu. Na semiši byla skvrna. Nebyla velká, dala by se zakrýtpalcem, ale byla tam. Crowther si naslinil špičku prstu a chviličku skvrnu třel, pak přičichl a nakonec prstolízl. Vzápětí přikývl, otočil se a odplivl si na zem.

„Krev.“

Harriet přehazovala kabát v rukou a natáčela jej ke světlu. „Ale je jí

tak málo.“

Crowther se obrátil zpátky k tělu.

Harriet položila kabát na jednu z lavic a také přistoupila k mrtvému. Ten stále ještě ležel obrácený nabřicho. Crowther mu nadzvedl hlavu a zlehka ji opřel víc o čelo, takže brada byla přitisknutá k hrudi. Vlasy

měl pan Hurst stejně husté jako jeho dcera. Crowther do nich sáhl prsty - na místo, kde se obratledotýkají lebky; vlasy tam byly slepené a ztvrdlé hrudkovitou hmotou.

„Našel jste nějakou ránu?“ zeptala se Harriet.

Crowther sáhl přes stůl pro balíček s nástroji a vytáhl z něj jeden ze skalpelů; ostří cestou z těsnéhokoženého pouzdra jako by šustivě syklo. „Má ve vlasech zaschlou krev. Kéž by je měl kratší. Strašněnerad si tupím nože. Přidržela byste mi prosím tu hlavu pevněji, aby se nekymácela, paní

Westermanová?“

Harriet bez zaváhání pevně uchopila rukama hlavu mrtvého. Měla poměrně světlou pleť, jako většinarusovlasých lidí. Čerň jejího smutečního prstenu s ní kontrastovala jako kus uhlí na sněhu. Crowtherodřezal krvavý slepenec vlasů a postupně tak odhalil nevelkou plošku kůže. Uprostřed byla krvavá ranka o

velikosti asi tak šilinku. Crowther na ni položil malíček a pak jeho špičku pomalu bořil do rány. Hlava semaličko pohnula a anatom zvedl oči; paní Westermanová ji držela dál, ale s odvrácenou tváří. Crowther se

znovu pozorně zadíval na ránu. Prst se nesetkal s žádným větším odporem. Crowther si sám pro sebepřikývl a pak malík opatrně vytáhl a otřel si jej kapesníkem.

Harriet povolila sevření a sama se sklonila nad ránou s výrazem hlubokého soustředění. Potom si sáhla za

krk na stejné místo, tam, kde je lebka připojena k páteři. Crowther přemítal o tom, kolik musela veslužbě se svým manželem na moři ošetřit zranění. Ale stejně by bylo zvláštní, kdyby se už tehdy setkala stak úhlednou a čistou rankou.

„Je to taková rána, která mohla přivodit smrt?“ zeptala se.

Crowther si prohlédl malíček a usoudil, že lépe ho tady už neočistí. „Zdá se, že je hodně hluboká. Tomohla být velmi pravděpodobně rána, která jej okamžitě usmrtila.“

„Ale nebyl to nůž.“

„Ne. Muselo to být něco dlouhého a tenkého. Nějaké rydlo, jaké možná používá Casper při výrobě těchkřížků.“

„Nebo šíp,“ vyhrkla Harriet, střelila po Crowtherovi očima a rty se jí nepatrně pootevřely.

Crowther na okamžik zavřel oči. Šíp by takovou ránu nepochybně způsobit mohl. „Jestli ho mámprohlédnout podrobněji, budu k tomu potřebovat víc času, než máme teď, paní Westermanová. Je načase

vzkázat Sturgessovi a zajet za slečnou Hurstovou.“

„Maličko mě překvapuje, že jste rovnou nenavrhl, abych se toho zhostila já sama a vy byste tak mohlpokračovat.“

„A zřejmě bych to i udělal, kdybych k vám před chvílí nebyl tak bezdůvodně neurvalý. Mám pocit, že siteď nemůžu dovolit nechat vás, abyste se do takových úkolů pustila samotná.“

Kočár rachotil ze svahu, Harriet si žmoulala ret a hleděla z okna ven.

„Řekněte to nahlas, paní Westermanová,“ ozval se nakonec Crowther jako první.

„Jaký motiv by mohl mít Casper Grace k vraždě pana Hursta? Cizince, kterého sotva znal.“ „Možná muporučily čarodějnice, aby to udělal.“

„Já jsem o panu Graceovi mluvila s paní Briggsovou i se slečnou Scalesovou. On opravdu věří, že k němupromlouvají čarodějnice a duchové, a někdy jsou prý velmi krutí, ale on už je takhle slýchá přes dvacetlet! Začalo to prý nedlouho poté, co zemřel jeho otec. Proč by takovou věc spáchal zrovna teď? Různýchcizinců, kteří by se mohli stát jeho obětí, je v Keswicku v létě vždycky spousta.“

Crowther se zahleděl z okénka na své straně kočáru. Žádnou

inspiraci ale v okolní krajině

nenašel. „Tohle léto je hodně

nezvyklé. Třeba Grace věří, že

kopce si žádají oběť, aby se zbavily té podivné suché mlhy. Četl jsem v novinách, že radní v Kendalu dalizavřít do klády kohosi, kdo hlásal, že se blíží konec světa. Když ho zatkli, měl už kolem sebe slušný davpřívrženců.“

„To se mají lidé v Kendalu dobře, když tam mají takové radní. Ale Casper mi nepřipadá jako blázen ani

jako fanatik.“

„Nevíme, kdo a proč ho zbil. Možná to byla pomsta. Přitáhnout mrtvolu z lesa sem, to by udělal málokterý

vrah, to připouštím. Jenže Casper je dost zvláštní a zabití člověka může vážně narušit mysl, zvlášť kdyžje obluzená nějakými hlasy čarodějnic. Nezmínil se snad Stephen, že Casper tvrdil, že bouře chrání tenkamenný kruh před archeologickými snahami pana Sturgesse?“

„Ale to jen opakoval starou historku, aby je pobavil. A Stephenovi toho stejného dne říkal, že tradicekrvavých obětí jsou už dávno pryč.,“ hlas se jí jaksi vytratil.

Crowther si odkašlal. „Paní Westermanová, mně je jasné, že vám Casper Grace prostě nepřipadá jakovrah. Tak to tedy dořekněte celé.“ Odpovědi se nedočkal. „Vy totiž uvažujete o tom, jestli s tou událostínemá něco společného Felix. Ten toho muže znal. Mluvil

o něm jako o karbaníkovi.

A pravděpodobně mu taky dlužil nějaké peníze. Náhodná smrt to nebyla. Podle těch hodinek v kapse

nikdo pana Hursta neokradl, takže to vypadá spíš na nějaké osobní důvody. Krom Hurstovy dcery víme

jen o jediném člověku, který ho v tomto kraji znal, a to je právě Felix.“

„A co když ho třeba zabila jeho dcera,“ nadhodila Harriet trochu dotčeně.

„Jestli ano, tak to byl vynikající herecký výkon, co nám předvedla dnes ráno.“

„Mnohé ženy jsou vynikající herečky, Crowthere. Je to užitečná dovednost. Přirozeně přemýšlím

o Felixovi, avšak zjišťuji, že nedokážu nezaujatě posoudit všechna ta úmrtí, kterých jsou dějiny vašírodiny plné. Jak vám mám přímo do tváře vykládat o tom, že váš otec nebo synovec možná vraždili?“

„Na mě zas takové ohledy brát nemusíte, paní Westermanová.“ „Nesmysl,“ prskla. „Vražda vašeho otce apoprava bratra vás pronásledují třicet let. Neměli jsme sem vůbec jezdit. Já jsem myslela jen na to, že tím

na chvíli uniknu z Hartswoodu a hlavně z té své role nešťastnice stižené osobní tragédií.

A teď jsme tu uvízli v pasti dávných záhad a současných hrůz. Nemůžu stavět spekulace jen tak zevzduchu a očekávám, že jim jako nějaký základ poskytnete důkazy, které objevíte. Je si to všechno jaksipříliš blízké.“

Crowther svěsil bradu, když nechával pravdu v jejích slovech prosakovat do své mysli. „Možná tedy nastalčas, kdy se už opravdu musím postavit svým nočním můrám tváří v tvář. Svým způsobem mě vlastněpronásledují podobně jako Caspera ty jeho čarodějnice. A už jsem příliš starý na to, abych jim dokázal

utéci.“

Mluvil spíš jen sám k sobě. Vycítil, jak Harriet zaváhala, pak ale sáhla do kapsy a vytáhla dopis. „To je

zajímavé, že jste použil zrovna takovou frázi. Tenhle dopis jsem dostala dnes. Je od Jocasty Blighové;

popisuje v něm, co viděla ten den, kdy byl váš otec zabit.“

„Já jsem to slyšel.“

„Já vím, Crowthere. Ale myslím, že byste si to měl poslechnout znovu.“

Byla to hodně dlouhá chvíle. Nakonec ale Casper přece jen schoval dýmku zpátky do kapsy a odkašlal si.„Touhle dobou už se ty novinky určitě roznesly všude kolem,“ řekl.

„O tom mrtvém?“ zeptal se Stephen.

„O tom mrtvém, o tom, že mě kdosi zmlátil, a taky o Černým vepři. Je načase, abych si v tom příběhunašel svoje místo.“ S pomocí své jeřabinové hole opatrně vstal. Stephen si vzpomněl na Crowtherovuleštěnou vycházkovou hůl, i když Crowthera snad nikdy neviděl, že by se o ni doopravdy opíral, kdežtoCasper na té své při každém kroku spočinul plnou vahou.

„Je to fakt zlý,“ řekl Casper po pár minutách mlčenlivé chůze.

„Myslíte, co provedli vám, pane Caspere?“ Chlapec si nebyl jist.

Casper zakroutil hlavou. „To je sice taky dost zlý, ale ten člověk hlavně musel mít hodně pádnej důvod ktomu, aby okradl nebo zbil zrovna mě.“ Neříkal to nijak ješitně, spíš s určitou znepokojenou zvědavostí,jako někdo, kdo vážně promýšlí vážné věci.

„Protože jinak se vás lidé bojí?“ Casper se usmál, ale hned mu ve tváři zaškubalo bolestí. „Spíš měrespektují, stejně jako respektovali mýho otce. Nebo by aspoň měli.“

„A o co vás obrali?“

Casper odfrkl. „O nic. Ale pravda, něco hledali.“

„Jenže co.?“

„Tišeji, mladej, už jsme málem na kraji Portinscale. Dál už radši nic neříkej. Víš co? Jdi teď pár kroků zamnou, buď zticha a měj oči a uši otevřený. Sleduj, co se děje.“ „A co mám sledovat?

„Cokoli, co uvidíš. A už buď zticha.“

Bylo to tak trochu jako ve snu, celá ta následující hodina, kdy Casper a o uctivý kus dál za ním Stephen

procházeli přes Portinscale a dál po cestě do Keswicku a městem přes tržiště nahoru do kopce. Tváře ženvykukovaly z domů a kuchyní, jejich hlasy hašteřící se o králíka nebo slepici umlkaly, některé ustávaly namalých záhoncích v pletí, otáčely se po Casperovi a sledovaly, jak jde kolem. Vypadaly trochu bázlivě, alesoučasně byly jaksi rády, že jej vidí. Menší děti přibíhaly také a běžely před těmi dvěma, jako když hejnodelfínů tančí ve vlnách před velkou lodí. Když prve vcházeli do Portinscale, přitočila se ke Stephenovijakási žena a strčila mu do ruky cosi zabaleného v utěrce a vonícího po horké peci.

Chlapec se na ni usmál a dal balíček do vaku, který si nesl přes rameno. Ona na něj na oplátku jen kývlas vážnou tváří a hned zase odcházela. Když šel Stephen s Casperem přes tuhle vesnici předešlý den, lidése usmívali, mávali, zdravili se s Casperem a hned se zase vraceli ke své práci. Dnes to bylo úplně jiné. Vpolích s dozrávající úrodou mezi Crosthwaite Church a městem chlapi odkládali nářadí, přicházeli až kcestě, a když se Casper přiblížil, smekali čepice a drželi je se sklopenýma očima před sebou. Jako by tuprocházel nějaký církevní hodnostář s průvodem.

Děti musely roznést zprávu

0 jejich příchodu hodnou chvíli před nimi. Ještě než došli do Keswicku, Stephen už si připadal jako připřehlídce. Dveře domků se otevíraly. Ohniště

1 dobytek zůstávaly na chvíli opuštěné, jak se lidé hrnuli ven, aby mohli s úctou v očích sledovatprocházejícího Caspera. Stephen střílel pohledem kolem sebe ve snaze zachytit výraz každé tváře, kteroumíjeli. Vyšla mu vstříc další žena; měla baculatý obličej a řídké mastné vlasy. Podávala mu úzký balíčekpřevázaný provázkem;

chlapec ucítil silné aroma dobře uzrálého sýra, přikývl na znamení díků a uložil dárek vedle bochníku.

Uprostřed Keswicku už měl vak tak těžký, že se mu popruh zařezával do ramene. Na dolním konci uvidělpana Askewa v elegantní vestě, jak se vynořil z muzea a sledoval je z výšky několika pečlivě zametenýchschodů, které vedly ke vchodu. Když ale došli až k muzeu, seběhl svižně k nim. Stejně jako ostatní všaknezamířil ke Casperovi, ale srovnal krok se Stephenem. Chvíli to vypadalo, že snad něco řekne, alenakonec jen vytáhl z kapsy stříbřitou láhev.

Slabě to v ní zašplouchalo, když ji zasouval chlapci do vaku. Pak zase ustoupil ke straně ulice a nechal jejít dál. I od Královského dubu vyšel hostinský a stál mlčky u dveří. Casper se nezastavil ani se už tolikneopíral o hůl. Oči měl upřené do země před sebou a vedl stále stejným tempem Stephena a těch pármenších dětí, které se k nim cestou připojily, vzhůru do kopce ve stínu mohutného Latriggu. Stephen užvěděl, kam míří. Záda už ho bolela a divil se, jak to může zvládnout Casper, ale poslušně mlčel a dálpozoroval lidi, co se na ně přišli podívat. Konečně za městem

Casper odbočil z cesty a otevřel branku na louku, kde stál kamenný kruh. Stephen se rozhlédl a prošel zaním. Ostatní děti postávaly u zídky, šťouchaly se navzájem do ramenou a něco si tiše bručely, kdyžCasper prošel po trávě až ke kruhu a vstoupil do něj. Pak pokračoval až do samého středu kruhu apomalu poklekl. Stephen stál nedaleko branky; něco mu bránilo, aby ho následoval. Vydal se tedy poobvodu a vklouzl mezi dva kameny jižně od menšího obdélníkového seskupení balvanů, které působilo

podobným dojmem jako sanktuárium v kostele.

Nespouštěl oči z Caspera, jen se popaměti usadil na zem a s velikou úlevou sundal popruh z ramene.

Děti se po nějaké chvíli od vrátek vytratily a zanedlouho Stephena vytrhl ze zamyšlení nad velikostízdejších kopců Casperův hlas tak, že sebou chlapec až trhl.

„No tak, pojď za mnou.“

Stephen popadl vak a přiběhl k němu, tiše a trošku přihrbeně, jako by byl opravdu v nějaké svatyni.Casper počkal, až se pohodlně usadí, a pak se jednoduše zeptal: „Tak co?“

Stephen vytáhl láhev, kterou mu dal pan Askew, a podal ji

Casperovi; ten nejdřív zvedl obočí, pak se pousmál, odzátkoval ji a napil se. „Všichni se tvářili velice vážně,“ začal Stephen.

„To se nedivím.“

„V Portinscale, u třetího domku vlevo.“

Casper přikývl. „Takový hubeňour dál vzadu v zahradě. Jeho žena stála u branky.“

„No, tak ten ani nezvedl hlavu, když jste šel kolem, převracel hnůj a ani po očku se nepodíval.“

„A ta žena?“

„Ta měla oči navrch hlavy, pořád se po něm ohlížela a cukala při tom

trochu rukama.“

Casper se usmál modřiny nemodřiny a znovu se napil z láhve. „Máš dobrý postřeh. Ty máš asi oči po

mamince, co?“

Stephen si objal kolena a zahleděl se do trávy. „Hmm, ona je má ale zelené. A já modré, jako měl

tatínek.“

Casper si dal další lok. „Proč ne, ale řekl bych, že si umíš všímat drobností stejně jako ona. Tak co dál?“

„V hospodě U Dubu, tedy ve dvoře - byla tam otevřená vrata -, tak tam byl taky nějaký chlapík celou

dobu otočený zády do ulice.“

Casper hleděl k severu, na siluetu Latriggu a na úbočí Skiddawu za ním. Obrátil láhev dnem vzhůru a

vytřásl z ní poslední kapku brandy, pak ji zase zazátkoval a vrátil Stephenovi.

„No, asi bys měl zase jít, mladej pane Westermane. Vezmi prosím to jídlo cestou ke mně do přístřešku a

odvaž Joe.“

Stephen se rozhlížel kolem.

„Budete žádat o pomoc lesní bytosti? Prozradí vám, proč vás někdo přepadl anebo kdo zabil pana

Hursta?“

Casper se ušklíbl. „Já už jsem se dozvěděl, co jsem potřeboval, mladej. Ale stejně si tu ještě chvilkuposedím.“ Stephen se tvářil zaraženě, otevřel pusu a pak ji zase zavřel. „Já mám co do činění víc s lidma

než s lesníma bytostma. Bylinky, to jo. Starám se o lidi, aby nebyli nemocní, aby udržovali naši víru.“

Najednou přimhouřil oči. Stephen se zahleděl stejným směrem a u branky na louku uviděl hubenoupostavu nějakého staršího člověka.

„Vrať tu láhev panu Askewovi a poděkuj mu za mě,“ pokračoval Casper. „Nechoď ale dovnitř. Jenompočkej na schodech, dokud se neobjeví sám. Jinak nikde s nikým nemluv a na nikoho se nekoukej. A tenstaroch u branky, to je pan Kerrick; řekni mu, ať jde za mnou.“

„A smím za vámi později zase přijít, Caspere?“

„Budu rád. Možná zase budu potřebovat tvou pomoc, když jsem sám takovej pitomec.“

Když se Harriet s Crowtherem ptali na faře na slečnu Scalesovou, dozvěděli se, že se šla se svou novouznámou projít ke kostelu, a tak Ham otočil koně a jeli dolů z kopce ke kostelní bráně. Celá vesnice

Crosthwaite Church s kostelem uprostřed ležela malebně schoulená na úpatí Skiddawu, jako by si hověla v jeho mohutnénáruči. Kolem se až dolů k hlavní cestě a břehům jezera rozkládaly obdélníčky polí povětšinou se vzrostlým ovsem. Kostel sám byl poměrně velký, omítnutý a bíle nalíčený, se čtverhrannouvěží zakončenou cimbuřím. Sloužil tedy dobře nejenom místním lidem k uctívání pánaboha, ale taky jako zajímavý prvek vkrajině, který ocenili výletníci v loďkách na jezeře.

Crowther pomohl Harriet

vystoupit z kočáru a vydali se hledat slečny Scalesovou a Hurstovou. Ještě než ale prošli bránou nahřbitov, zaslechli, jak je někdo hlasitě zdraví od cesty. Byl to pan Sturgess, který právě seskakoval zvýstavního grošáka a s uzdou v ruce mířil rovnou k nim.

„Vy jste ho nechali jen tak odejít?“ spustil bez okolků už zdálky.

Harriet i Crowther mlčky čekali, až k nim dojde blíž.

„O kom to mluvíte, pane Sturgessi?“ protáhl slova Crowther.

„No přece toho šarlatána, Caspera Grace, samozřejmě!“ Sturgess měl poněkud zarudlou tvář.

„To snad musí být úplně jasné i dítěti, že ten chlap toho Němce zabil, ve rvačce, proto je taky sámzraněný. Pak vám toho mrtvého chudáka dovlekl až pod nos a vy jste ho nechali klidně odejít.“ Crowtherzlehka potřásl hlavou. „Jen tak na okraj, ten mrtvý je Rakušan. A pan Grace vůbec nevypadal provinile,

pane Sturgessi.“

„Vypadal nevypadal, poslyšte, já nemám nic proti tomu, když se tady s paní Westermanovou bavíte

luštěním záhad kolem nějaké stoleté kostry, ale vražda teď a tady, to městu velice škodí. Grace jepotřeba okamžitě zadržet; bude sedět v Carlisle až do čtvrtletního shromáždění rady.“

„A máte proti němu nějaké důkazy?“ zeptala se Harriet.

„Připadá snad v úvahu, že by to mohl udělat někdo jiný? Toho člověka všichni známe jako napůlpomateného a on se vám sám vydal do rukou. To není nic víc než nedostatek rozumu v hlavě. I kdyžvlastně nevím, proč o tom mluvím zrovna s vámi. Casper Grace je teď se vší pravděpodobností udruidských kamenů. Ptáte se, jak to můžu vědět? Jednoduše. Viděl jsem ho totiž přímo z okna, jak mířítím směrem z města; mimochodem, váš syn šel za ním, madam, a to bylo jen chvíli předtím, než jsem

obdržel váš vzkaz a rozjel se sem.“

Harriet by teď dala nevímco za to, aby nevypadala zaskočeně, jenže podle spokojeného Sturgessovaúšklebku bylo zřejmé, že je na ní vidět, že nic z toho nevěděla. Provinile si nyní uvědomila, že od chvíle,kdy poslala vlastní dítě pro Hama a Izajáše, na něj vůbec nepomyslela.

„Já jsem otřesen, madam!“ prohlásil Sturgess a napřímil se, jako by polkl pravítko. „Co by na to asi řeklváš manžel, kdyby věděl, že dovolíte synovi toulat se s někým takovým?“

Pan Sturgess by udělal líp, kdyby se jen pokochal jejím znepokojeným výrazem a dál mlčel. Jakmile sezmínil o Harrietině manželovi, vzbudila se v ní dračice. Jen si někde v koutku mysli za tím dobělarozpáleným hněvem stačila uvědomit, že i Crowther od ní ustoupil o krůček dál.

„Vy jste mého manžela znal, pane?“ štěkla na něj. Pan Sturgess nepatrně znejistěl. „Sloužil jste snad uněj na lodi? Nebo jste s ním aspoň jednou v životě mluvil? Absolutně ne - a přesto mi tu klidně vykládáte,

co by si myslel o mém chování! To je přesně ta stejná arogance, která vás žene k obviňování panaGrace, a já ze zkušenosti vím, že arogance se uznání dočká jen velmi zřídka!“

„Ale paní Westermanová, váš syn pohromadě s vědmákem…“

Harriet se usmála. „Nasedněte raději zase na koně, pane Sturgessi. Mého manžela kdysi z horečky vyléčilkouzelník na jednom polynéském ostrově. James by měl Caspera Grace v nejvyšší úctě.“ Pan Sturgess se sice snažil dávat najevo, že je v právu on, ale poslušně učinil, co mu paní Westermanová doporučila, nasedl, neurvalým trhnutím otěží otočil koně a vyjel zpátky na cestu. „To byla pravda, paní Westermanová?“ zabručel

Crowther, když se za ním dívali, jak odjíždí.

„To o Jamesovi? Ne, ale stalo se to jednomu jeho důstojníkovi. Kdepak, Crowthere, já myslím, že Jamesby byl stejně zděšený jako teď pan Sturgess, kdyby zjistil, že nemám tušení, kde je Stephen a co dělá.Ale můj manžel by na to měl samozřejmě právo. Pan Sturgess je nemá. Musím si se Stephenem později

promluvit.“

Crowther jí nabídl rámě a ona se jej chopila a pokračovala v úvahách: „Až teď mě napadlo, že panSturgess se ani nesnažil najít slečnu Hurstovou.“

„Má svého podezřelého, takže ji k ničemu nepotřebuje. Pojďte, najdeme ji sami.“

Dámy se procházely ve stínu stromů za kostelem, aby se aspoň trochu uchránily před nepříjemnýmhorkem. V nehybném vzduchu už bylo těžké vybavit si ten včerejší náhlý liják.

Harriet spatřila obě dámy zavěšené za lokty a zastavila se, ženy se za okamžik samy otočily vlivem tohozvláštního instinktu, kdy člověk vycítí, že se na něj někdo dívá, a čekaly, až k nim příchozí dojdou. Harrietpředpokládala, že ve tváři slečny Hurstové postřehne nějakou známku naděje či obav, ale nic takovéhoneviděla; byla to naopak slečna Scalesová, které se ve znetvořeném obličeji zračila směs obou pocitů.

„Slečno Hurstová,“ řekla Harriet, když k nim došla. „Člověk jménem Casper Grace dnes ráno dopravil naSilverside odněkud z kopců tělo člověka, v němž pan von Bolsenheim poznal vašeho otce. Je bohužel po

smrti.“

Dívka s hlubokým vzdychnutím sklopila hlavu a něco si pro sebe nesrozumitelně mumlala. „Byla to nějaká

nehoda?“ hlesla slečna Scalesová a přimkla si svou společnici těsněji k sobě.

„Pravděpodobně ne,“ odpověděl Crowther.

Slečna Hurstová náhle zvedla hlavu. „Kdy se to stalo?“

Crowther si opřel hůl o zem. „Předpokládáme, že někdy včera, ještě před tou bouřkou.“

Slečna Hurstová se na Crowthera chvíli mlčky dívala a potom se svou pečlivou výslovností řekla: „Děkuji

vám, pane Crowthere. A také vám děkuji za to, jak jste se zachoval dnes ráno. Jste ke mně jako k cizince

velmi laskavý. A nebesa to vidí.“ Otočila se ke slečně Scalesové, která se třásla jako osika. „Ráda bych se

nyní vrátila do hostince, slečno Scalesová.“

„Ale drahá, to vůbec nepřipadá v úvahu, abyste se vracela k Dubu. Zůstanete u nás jako host mého otce i mne. Ale jakže jste to říkal, pane? Nebyla to nehoda? Byl snad pan Hurst někým přepaden? Víte to jistě?Nemohlo se to stát nějak jinak?“ „Obávám se, že je to nade všechnu pochybnost, slečno

Scalesová.“

„To je tedy ovšem otřesné. Co s tím budeme dělat?“

Harriet se chvilku zdálo, že slečna Hurstová pozvání na faru skutečně odmítne, ale když ji slečna

Scalesová lehce popotáhla za paži, dívka se poddala. Harriet si

dokonce všimla, jak svou starší společnici chlácholivě pohladila po rameni. Pak se obě odvrátily a vydaly se cestičkou k faře. Harriet se za nimi dívala s nechápavě svraštělým obočím. „Slečna Hurstová vypadala

mnohem víc rozrušená dnes ráno, když otce teprve hledala,“ podotkla.

„Že by to byl nějaký rys související s národností? Nerozplakala se, neomdlela, nej ečela hystericky., ještějsem nezažila, aby někdo na takovou zprávu reagoval tak klidně. Půjdeme za ní, Crowthere? Já osobněbych se nesmírně ráda dozvěděla o jejím otci něco víc. Rozuměl jste, co si to říkala sama pro sebe?“

„Jistě.“

Harriet se k němu až teď otočila. Díval se na žulový pomník, před kterým prve stály obě slečny. Harrietsledovala jeho pohled. Do kamene byl vytesán nápis: Julia Penhaligonová, choť Williama

Penhaligona, barona z Keswicku, zesnulá 5. ledna 1750 ve věku 41 let.

„To je hrob vaší matky. Promiňte, Crowthere.“

Podíval se na ni. „Nemám co, paní Westermanová. Neřekl bych, že nás poslouchá.“ Vzdychl a pakpokračoval už o něco lehčeji: „Myslím, že si s Fräulein Hurst budeme muset ještě promluvit. Mám pocit,že vypadala spíš ustaraná než zlomená žalem. A to, co si mumlala, bylo německy, byl to citát; náhodoujeden z nejoblíbenějších jednoho mého profesora ve Wittenberku, takže ho znám. Je z knihy Izajášovy: ,Mé úmysly nejsou úmysly vaše a vaše cesty nejsou cesty moje, je výrok Hospodinův. ‘ “

Harriet zaletěla očima do korun stromů, kde se mírně třepetalo listí. „A máte tušení, co tím mohla

myslet?“

„To nevím, jen se pamatuji, že ten náš profesor tuhle větu používal, když nám chtěl připomenout, že díloBoží člověk mnohdy nechápe.“ „Takže v tom možná vidí zásah shůry.“

Crowther nasadil otrávený výraz. „Jsou i tací, paní Westermanová, kdo za vším vidí pánaboha. Já se

dívám na tu ránu na Hurstově zátylku a vidím člověka se zbraní v ruce a s myslí prostou čehokolibožského. Půjdeme za nimi?“ Harriet se nepohnula. „Dejme jim nejdřív chvíli času. Možná byste si zatímmohl přečíst ten dopis od Jocasty.“ Uvědomila si Crowtherův výraz a spěšně vysvětlovala: „Já jsem jínapsala, než jsem odjela z Caveley, a ptala jsem se jí v tom listě, jestli by mi mohla prozradit, co sipamatuje z dob, kdy žila tady.“ Maličko se zarděla. „Zatím jsem se vám o tom nezmínila, protože jsemnevěděla, že by to mohlo mít souvislost s tím mrtvým na Ostrově svatého

Herberta, a nechtěla jsem o tom mluvit, dokud nebudu sama přesvědčená, že by to mohlo mít nějaký

význam.“

Crowther se tvářil stále stejně chladně. „Paní Blighová mi říkala, že viděla nějakého muže, někoho jinéhonež mého bratra, který stál nad mrtvolou mého otce. Měl prý na sobě zelený kabát. A já jsem vám užtaké řekl, že jsem přesvědčen, že prostě viděla člověka, který mého otce po té vraždě našel.“

„Ale ona ho nepoznala! Kdo to tehdy byl, kdo lorda Keswicka našel?“

Crowther chvíli mlčel. „Pokud si dobře vzpomínám, měl to být kočí ze Silverside.“

„Ale toho by docela jistě poznala. Vždyť ho musela každý den vídat ve vsi. Sloužil u vás dlouho?“

„To ano, ale vidět mrtvého, to rozruší každého, zvlášť tak mladinké děvče. Lidé se pak často mýlí v tom,

co viděli. Já nevím, čeho tím chcete dosáhnout, že se mám znovu probírat jejími vzpomínkami.“

„Prosím, dovolte mi, abych vám ten dopis přečetla.“

Crowther se od ní prudce odtáhl. „Paní Westermanová, můj bratr se doznal! Přiznal se před služebnictvem

a před farářem z Crosthwaite ve svém pokoji na Silverside ani ne hodinu poté, co se tělo našeho otcenašlo. Přijel tehdy náhle z Londýna, protože ho pronásledovaly dluhy. Jen pár dní před tou vraždounapadl přímo na ulici jednoho z těch věřitelů, který na něj naléhal nejvíc. Domluvil si schůzku s otcem aza pár hodin byl lord Keswick mrtvý. A mého bratra našli, jak pláče ve svém pokoji s nožem v ruce, a jendíky duchaplnosti našich sluhů si také nevzal život přímo tam! Paní Tyersové ještě

i pořezal obličej, když se pokoušela sebrat mu ten nůž. Copak takhle by se choval nevinný člověk? Tavaše zatvrzelost je neuvěřitelná. Celý svět ví, že můj bratr zabil našeho otce, a vy jste přesvědčená, že tonebyl on. Ať už můj otec sám spáchal cokoli, sebevraždy se nedopustil. A co vůbec má tohle všechno dočinění s tím mrtvým z Ostrova svatého Herberta? To mi tedy vysvětlete! Spřádáte si tu z ničeho jakési

podivné smyšlenky a chcete, aby byly pevné jako kamenná silnice!“

Harriet ho celou dobu poslouchala se sklopenýma očima.

Slyšela, jak potom Crowther ztěžka vydechl, a když zvedla hlavu, byl k ní otočen zády, měl svěšenáramena a hleděl kamsi za zídku hřbitova, do luk a polí mezi jezerem a Bassenthwaite. „Crowthere,“ řeklavelmi tiše, „poslechněte si to.“ Neodpověděl, a tak si navlhčila rty, uhladila papír v ruce a začala číst.

„ Vážená paní Westermanová, děkuju, mám se dobře a Sam taky, říkal, ať Vám ho připomenu. Žijeme dáltak jako dřív, jen Boyovi se kór moc nelíbí to letošní horko.

Morgana mi Váš vzkaz přinesla včera večer a hnedka mi ho přečetla. Tak sem měla celou noc napřemejšlení a můžu Vám teď odpovědět. Chtěla jste, abych si povzpomínala na všecko o tom, jak to bylo

se smrtí lorda Keswicka, tak Vám to píšu, i když si myslím, že pan Crowther o tom už znovu nebude chtít

slyšet. Řekla bych, že to v něm probouzí všechny jeho zlý duchy a noční můry a děsy, a on pakspotřebuje půlku svých sil jen na to, aby na nich seděl a udržel je na uzdě. Třeba se Vám to

podaří líp než mně, přesvědčit ho, že se jim už konečně musí postavit čelem a vypořádat se s nima. “

Harriet se podívala

po Crowtherovi. Vypadal jako kamenná socha, ale bylo vidět, že poslouchá. Našla v textu místo, kdeskončila, a četla dál:

„Mně bylo třináct, když pan baron umřel, a bydlela jsem tehdy v Portinscale u tety. To byla tvrdá ženská ané že by mě měla nějak zvlášť ráda, tak jsem se jí vyhýbala, a jak jsem mohla, utekla jsem ven

a chodila po kopcích a poslouchala, co povídá vítr. Ten den, co umřel lord Keswick, bylo dost škaredě,takže kdo mohl, zůstal doma, a tak mě překvapilo, když jsem na kraji lesa uviděla toho chlapa. Byla jsemu jezera, na druhé straně louky, asi tak dvacet yardů od něj, ale tohle vím jistě: byl to mužskej

v tmavě zeleným kabátě. To ta barva mě tak zaujala. Myslela jsem, že je to možná jeden z těch novýchlokajů, co si je pan baron nedávno najal, protože to byl taky takovej statnej pořízek, ale ti všichni chodili v

červeným, jako vojáci. Pozdějš mi řekli, že to asi byl pan Adair, protože on měl na sobě ten den takyněco zelenýho, ale ten byl přece hubenej a vysokej, jako je i pan Crowther. Místní soudce po mně chtěl,abych řekla, že ten pán v zeleným kabátě byl pan Adair, ale já jsem odpřisáhla, že nebyl, a on řekl, žejsem holka pitomá. Všichni říkali, že jsem pitomá, protože jsem se nikdy nenaučila rozpoznat jednotlivýpísmenka. Pak ještě řekl, že jsem lhářka, a taky to tak řekl i mé tetě. Tak jsem zanedlouho radši utekla.Ale ten pohled mi to z hlavy nevytřáslo. Byl to velký, mohutný chlap v zeleným kabátě a skláněl se nadčlověkem, co ležel na zemi. Tehdá jsem neviděla, jestli to byl lord Keswick, ale věděla jsem, že se tamstalo něco zlýho, a vyjekla sem. Ten pořízek se obrátil, ale asi mě neviděl. Měla jsem na sobě hnědý ašedý hadry, jako nosili ve vsi skoro všichni, takže jsem asi splývala s lesem za sebou, jenomže jsem sehrozně bála, a tak jsem odtam utekla a schovávala jsem se nahoře na Catbells, dokud mi nebyla takovázima, že jsem se musela vrátit domů.

Kdyby se Vám poštěstilo potkat se s mým bratrem Casperem Gracem, když budete na Silverside, dovolilabych si Vás z našeho přátelství poprosit, abyste ho ode mě pozdravila a řekla mu, že se mám slušně, ajestli on potřebuje, tak by to od Vás bylo moc hezký, kdybyste mu dala guineu, jako od sestry, která naněj stále myslí, a já Vám ji samozřejmě pošlu, hned jak si budete přát, protože práce mám dost a můžu si to dovolit. Kdybyste

mi náhodou psala zpátky o tom, jak se bratrovi daří, když tam napíšete moje jméno, tak mi dopis doručía přečtou tady v hospodě v uličce Svatého Martina, a já Vám budu za odpověď moc vděčná jako Vašeuctivá služebnice, jakož

i pana Crowthera samozřejmě.

S poklonou Jocasta Blighová

Doslovně zapsal Thomas Ripley podle řeči paní Blighové

v devátý den července léta páně 1783 a poslu předal s přáním všeho nejlepšího ještě téhož dne. “

Crowther se stále ani nepohnul, dál hleděl do kraje a dutým, unaveným hlasem řekl: „Je to přesně tak,jak to popsala mně, paní Westermanová. Stále nechápu, proč vám to její vyprávění připadá takvýznamné, krom toho, že mi to připomíná, že musíme odepsat a sdělit jí, co potkalo jejího bratra. Jestlipan Sturgess Caspera zatkne a odveze ho do Carlisle, bude přátele a podporu potřebovat.“

„To tedy bude opravdu veselý dopis: Milá Jocasto, Vašeho bratra tu mají za šílence a místní soudce ho

právě honí po vřesovištích, aby ho mohl zatknout a obvinit z vraždy.“ Harriet se kousla do rtu a už trochumírněji pokračovala: „Dost by mě zajímala jedna věc,

o které jste se zatím nezmínil, Crowthere: kdo to byl, ti statní lokajové, které si tehdy váš otec najal?“

Crowther se po ní otočil; poprvé za tu dobu nechal výhled výhledem. „To nevím. Když jsem tenkrát přijel,paní Tyersová se zmínila, že někteří naši sluhové dostali plat na měsíc dopředu a výpověď. Můj otec sechoval po smrti matky poněkud neobvykle, přestal chodit do společnosti a jeho dřívější přátelé mi říkali,že je odháněl ode dveří a vůbec je nechtěl přijmout.“ „Crowthere, chápete, co se vám snažím naznačit?Někdo se zříká společnosti a najímá si nové služebnictvo, samé statné chlapy. Myslíte, že po smrti vašímatky si mohl lord Keswick být vědom něčeho, co jej ohrožovalo na životě, a že právě to vysvětluje jeho

náhlou odtažitost i ty silné lokaje? Myslíte, že se bál Adaira?“

Crowther zavrtěl hlavou. „Ne.

Adaira naopak miloval. Sice se na něj zlobil za ty jeho dluhy, za jeho věčné hýření s přáteli, ale nikdy jsemnepostřehl, že by z něj měl strach.“

„Mně se zdá, že se ale v těch měsících před svou smrtí musel něčeho bát, Crowthere. Vy se domníváte, že

Adair má na svědomí toho nebožáka z hrobky na ostrově. Ale ta špička, co se ulomila z kordu v holivašeho otce a dopis od paní Tyersové o cizinci s tabatěrkou - to všechno naznačuje, že tu vraždu mohlmít na svědomí spíš váš otec. Co když to nebyla otcovražda a Adair byl opravdu nevinen? Co když vašeho

otce zabil někdo, kdo věděl, že on má na svědomí smrt toho jakobity na ostrově?“

„A zradu Ruperta de Beaufoye.“ Harriet mlčela. Crowther jí přece říkal, že byl osobně na soudu s bratremi na jeho popravě. Věděla, že nikdy o bratrově vině nepochyboval, ale teď přemýšlela, jestli přece jennezačíná váhat. Vzdát se pevného přesvědčení, byť

i krutého, to vždycky bolí. Nikdy nevíme, jak hluboce jsme nechali naše pravdy zakořenit do svých životů,

dokud jednu takovou neuchopíme a nevytrhneme.

„Vy jste pozoruhodná žena, paní

Westermanová; mluvíte se mnou o takovýchto věcech a stojíte přitom u hrobu mé matky.“

Pohlédla mu neochvějně do chladných modrých očí. „Sám jste říkal, Crowthere, že nás neslyší.“

Na moment se lekla, že ho to muselo strašně rozčílit, ale on nakonec jen vzdychl. „To je pravda. Výborně.

Ale myslím, že se přece jen budeme muset dnes odpoledne rozdělit. Dnešní události budou vyžadovatvaši pozornost. Těmi z minulých let se zas musím zabývat já. Pročtu si ještě jednou ten dopis od Jocasty

a pak navštívím Lotty

Tyersovou a požádám ji, aby mi ten svůj vzkaz trochu objasnila. A myslím, že pak zajdu i do muzea.Sejdeme se zase na Silverside a probereme všechno, co budeme mít, jak doufám, zjištěno.“

Harriet ovanula úleva jako svěží vánek. „Půjdete i za panem

Askewem?“

Crowther zamyšleně hladil

stříbrnou hlavici hole. „Obávám se, že svým způsobem máte pravdu, paní Westermanová, vy i Jocasta.Musím pokračovat v bitvě se svými nočními můrami, když už jsem začal, a to znamená, že se potřebujidozvědět víc o své vlastní minulosti. Takže si na čas učiním z pana Askewa Vergilia pro svého Danta.“

Představa pana

Askewa ve starořímském rouchu vyvolala na Harrietině tváři pobavený úsměv a ona si byla jistá, že právěto bylo Crowtherovým záměrem. Vykročila směrem po cestičce, kterou odešly obě dámy, ale na rohukostela se ještě otočila. Crowther si odložil hůl k náhrobnímu kameni své matky a loktem se o něj takyopíral. Četl znovu Jocastin dopis.

Hame, chci se ještě podívat ” na faru, než se vrátíme na Silverside,“ řekla Harriet kočímu. „Půjdu pěšky,ale byl byste tak laskav a přijel tam potom pro mě?“

Neslyšela však ani jeho odpověď, protože si v té chvíli všimla jakéhosi zavalitého gentlemana, který se knim ztěžka vlekl po cestě od Keswicku a mával na ně čímsi v ruce. „Kdopak je támhleten pán, Hame?Myslíte, že se mnou chce mluvit?“ Ham se podíval tím směrem a přikývl. „To je pan

Postlethwaite, madam. Majitel hostince U Královského dubu. Vypadá to, že se opravdu hrne za vámi.“

Kočí vykročil hostinskému naproti. Tlouštík měl horkem zarudlou tvář a funěl. Jeho kulaťoučká postavanaznačovala, že se mimo své obydlí moc nepohybuje, a i když zvedl ruku na pozdrav, zmohl se v prvníchvíli jen na náznak poklony a osušoval si čelo už poněkud provlhlým kapesníkem.

„Omlouvám se, madam,“ zasípal konečně po chvíli. „Člověk aby v tomhle počasí doslova bojoval o každé

nadechnutí. Ta zpráva

o smrti pana Hursta po městě letí jako splašený býk. Vy se tou událostí zabýváte? Slyšel jsem, že panSturgess má spadeno na Caspera. Říkal jsem si, že bych asi měl zajít nejdřív za ním, ale když o vás a opanu Crowtherovi jsem slyšel takové věci a dráteník Walter tu prý viděl váš kočár.,“ došel mu dech, amusel se proto na chvíli odmlčet.

„Jistě, pane. Chápu to dobře, že jste hostinský od Královského dubu?“

„To jsem, ano, ano. Mohu vás požádat o chvilku vašeho času?

Nevím, s kým jiným se o tom poradit. Kdykoli potkám pana

Sturgesse, zamíří zrovna jiným

směrem, to asi pro případ, že bych po něm chtěl zaplatit dluhy, co u mě má, i když po pravdě řečeno,dokud bude držet v rukou právo odebrat mi živnost, tak se mě přece nemusí bát. Mohli bychom se nachvíli posadit, madam? Spěchal jsem

za vámi rychleji, než na kolik jsem stačil…“

Harriet jej doprovodila k lavičce u vchodu do kostela, kde byl příjemný stín, a trpělivě čekala, až se pan

Postlethwaite trochu vzpamatuje. Než ale hostinský nabral dech, aby mohl mluvit dál, vytáhl zpod paže

složené noviny a mlčky je strčil Harriet do ruky. Zabodl pak prst do inzerátu uprostřed stránky. Harrietzačala číst.

Panu Hurstovi, jenž zřejmě cestuje po severních hrabstvích. Jelikož se náš pokus kontaktovat vás vCockermouthu nezdařil, přejeme si, aby se Vám doneslo, že ona dotyčná informace byla vskutku velmizajímavá, a pokorně Vás prosíme, abyste s námi opět navázal kontakt. Obraťte se prosím na firmuHudson & White na Church Street v Cockermouthu, jež je zmocněna jednat naším jménem.

Váš vděčný přítel

Harriet zakroutila hlavou. „Ty noviny jsou dnešní, pane Postlethwaite! Co to jenom může znamenat?“

„Taky si říkám: ,Postlethwaite, co to jen může znamenat?‘“ Kreslil si pomalu na čele kroužek. „A pak jsemsi řekl: ,Ať to znamená, co chce, něco to prostě znamená, to je jisté.‘ A pak přišel Walter s tím, že vásviděl tady u kostela, a já jsem si řekl: ,No, tak to bych se tam asi měl vypravit/ a hned jsem vyrazil, vestu

jsem si zapínal ještě po cestě a chvílemi jsem dokonce i klusal v obavě, že bych vás mohl zmeškat.“

„Tak to je dobře, že jste mě zastihl, pane Postlethwaite.“ Hostinský položil dlaně na kolena a roztáhlprsty. „To jsem rád, to jsem rád. Takže to nebyla nešťastná náhoda? To je tedy pro naše městečkohotová tragédie. To víte, taková kostra, to je spíš zajímavost, přímo atrakce, řekl bych, zvlášť když se k ní

přidá dobrý příběh, ale čerstvá mrtvola? A ještě k tomu někoho z našich hostů? Kdo sem pak přijedekochat se krásou hor, když se bude bát, že by tu mezi nimi mohl skončit v hrobě…“

„Zdá se vám pravděpodobné, že by ho zabil Casper?“

Prsty se střídavě zvedaly a zase pokládaly na kolena. „To si nedovedu představit, ale prý ho viděli, jakmluví s jeho dcerou a jak jí něco dává, a je to taky mužský, že ano. Je to mužský, je to vědmák a je vtom dobrý, ale je to pořád mužský

-a mužští dělají, co dělají, že ano.“ Harriet usoudila, že bude lepší

zamyslet se nad tím, co chtěl vlastně říct, až později.

„A co tedy řešil s jeho dcerou?“ Hostinský se zuřivě poškrábal v zátylku a pak zvedl ruce skoro do výškyramen. „Já jsem včera viděl to děvče ve společnosti Caspera a vašeho chlapce s učitelem a dneska zránajsem ji slyšel, jak se ptá Waltera, kde by Caspera našla. Ještě ani nebylo pořádně světlo, ale ona vyrazila,

i když cesty byly ještě mokré a blátivé po té bouřce, a ona taková křehounká…“

Harriet průběžně přikyvovala a znovu si četla ten inzerát.

„Dokázal byste mi nějak víc osvětlit tuhle záležitost, pane Postlethwaite? Třeba něčím, čeho jste si všimlna jednání pana Hursta, co by s tím mohlo nějak souviset?“

Tlouštík znovu zvedl ruce a poplácával se dlaněmi po tvářích, potom, jako by tím vytřásl potřebnévzpomínky, je opět spustil na kolena. „Možná; možná ale taky ne. Já vám to povím a vy mi pak řeknete,jestli jsem vám to nějak objasnil nebo naopak ještě víc zamlžil. Ten Hurst byl tedy pěkný čmuchal, to vám

řeknu. Víte, většina lidí se ptá na všelijaká zajímavá místa a na muzeum a na to, kde by si mohli najmout

loďku s veslařem, ale on se věčně jen vyptával: ,Kdo bydlí támhle a kdo tadyhle a kdo jsou tamti lidé?‘Asi měl zkrátka takový charakter. No, charakter, pche!“

Na chvíli se odmlčel, nehnutě zíral před sebe a pak zase spustil, jako když se králík rozběhne od jednohokeře k druhému: „Posílal nějaký dopis. Expresní dopis. Hned asi den dva po tom, co s dcerou přijeli. Anechal si to připsat na účet. Všechno si nechal psát na účet, chlap jeden. A nakonec to za něj srovnal pan

Crowther, no ještě že tak. V neděli večer přišel, ať mu na ráno připravíme koně, a já že milerád, ale už ne

zas jenom ,na účet‘, hezky ať vyrovná to, co už u nás má, však víte, jak to myslím.“ Harriet se usmála,aby dala najevo, že chápe. „A on že ,no tohle, no tohle‘ a že je zcela ,otřesen, ba i šokován‘, a že si tedynajme koně z hostince U Královniny hlavy, když je to tedy tak, a že mi pěkně děkuje. A já jsem si jenříkal: ,No pro mě za mě, jen to klidně zkuste.“ A on tedy odešel, pak se vrátil hodně pozdě a nacucanýjako houba po dešti a vůbec žádného koně už ani

nepotřeboval, no, tak co.“

„A včera ráno jste ho ještě viděl?“

„To jo. Slyšel jsem ho, jak posílá to svoje děvče, aby se jela projet po jezeře sama, že on má něco napráci. Štěkal na ni při tom jako pes. A tak ona odešla a on taky, ale pak už se nevrátil na večeři anidneska ráno k snídani. Potom už se donesla ta zvěst, že je po smrti, a já jsem se ještě ani nevzpamatoval

z takové noviny, když vtom jsem si všiml tohohle inzerátu.“

Harriet svraštila obočí. „Tak schválně, pane Postlethwaite, jestli jsem to všechno pochopila správně.“Hostinský se usmál a protahoval si prsty. „Před nějakým časem, nedlouho po příjezdu, poslal pan Hurstněkomu dopis. Pak chtěl v neděli večer připravit na ráno koně, ale vy víte, že nakonec nikam nejel. Úterýstrávil v hostinci, jako by na někoho čekal. Včera se někam vypravil a už se nevrátil. A dnes ráno vyšeltenhle inzerát. Je to tak správně?“ „Naprosto, naprosto. Poslyšte, ten váš chlapec je moc šikovný,madam. A milý. Bude z něj námořník, po otci?“

Harriet ho skoro nevnímala. „Ano, ano., to měl určitě

v úmyslu. Nepřišel panu Hurstovi nějaký vzkaz, když čekal v hostinci? Jak se choval?“

Zdálo se, že pan Postlethwaite už se konečně pořádně vydýchal. Zvedl bradu a natáhl nosem vzduch.„Přese mě tedy určitě ne, ale vzkaz mu mohl vyřídit ledaskdo. Mně se zdál v neděli a v pondělí docelaspokojený, zato v úterý byl zasmušilý, i když spát šel docela s veselou, a pak ve středu se nesl jako páv,když odcházel. Tak, madam, udělal jsem vše, kvůli čemu jsem za vámi přišel. Jestli vám to nějakpomohlo, tak to jsem rád. A jestli ne, tak se omlouvám, že jsem vás jen zdržoval, a děkuji, že jste byla

tak milá.“

Oba vstali a Harriet mu podala ruku. „I já vám děkuji, pane Postlethwaite. Jsou to rozhodně neocenitelné

informace. Smím si ponechat ty noviny?“

„Jistě, jistě,“ uklonil se hostinský lehce. „Se vší úctou od Královského dubu, paní Westermanová. Se vší

úctou.“

Když o něco později Crowther skládal dopis do kapsy, přemýšlel o dni, kdy naposledy stál na tomto místě.Byl to tentýž den, kdy také naposledy viděl Casperova otce

Rubena Grace. Vlastně ho jen letmo zahlédl, když zvedl hlavu od matčiny rakve, kterou právě pomaluspouštěli do hrobu. Spatřil ho na vzdálené straně hřbitova, u kamenné zídky. Bylo to v zimě a Rubenovapostava se rýsovala proti sychravému oparu v údolí, částečně zastíněná holou korunou velikého dubu.Jednu ruku měl Ruben položenou na hrubé kůře, připomínající dračí šupiny, druhou objímal kolem ramenmladinkou dívenku. Takže když jsem tehdy naposledy viděl Rubena, bylo to zároveň poprvé, co jsem viděl

Jocastu, pomyslel si Crowther.

Pamatoval si její štíhlou siluetu. Nikdy si nenašel mezi dětmi ze vsi žádné kamarády ani ho nezajímalyrodiny služebnictva. Připadalo mu nyní zvláštní spojovat si to hubené děvčátko s tou nepřehlédnutelnoupaní Blighovou, která možná i dnes v pestrobarevné sukni mašíruje po londýnských uličkách se psem vpatách; která sice neumí číst, ale přesto je tak kurážná a inteligentní, že dokáže pomoci i samotnémukráli, která pomohla Crowtherovi a madam Westermanové rozkrýt zločinecké spiknutí, jež ohrožovalocelou zemi. Má tu kuráž a inteligenci po svém otci? Kdo je to vlastně vědmák? Člověk, který zná lidskéobavy, umí jimi člověka provést jako zrádným močálem, nabídne mu zaříkadlo a kouzelné symboly, sjejichž pomocí dodá smysl světu kolem nich. Ruben asi měl takové schopnosti už tehdy, když ještě sčítalsloupce v účetních knihách sira Williama; a teď je takový i jeho syn, chrání svoje sousedy předčarodějnicemi, je taková i jeho dcera, vykládá karty ve světničce v Londýně a poskytuje útěchu děvčatům

z krámků a služebným a taky moudrou radu prosťáčkům.

Crowther nevěřil ani

na čarodějnice, ani na karty, ani na Kříže štěstí; na nic podobného -ale vážně se zamýšlel nad tím, jestliby vůbec někdo z jeho kolegů ve vědě a medicíně dokázal nabídnout něco hodnotnějšího než větvičkyjeřabiny. Ruben a jeho syn aspoň znají léčivé účinky bylin. Crowther vzpomínal na Rubena, jak tam stál,ve stínu stromu. Byl součástí přírody stejně jako kamení a voda. Kde se rozhodl stát, odtud se nepohnul,ani kdyby se ho z místa snažila servat vichřice. Mezi Rubenem a sirem Williamem už tehdy musel být nějaký spor, jinak by přišel přímo na hřbitov, aby

vzdal úctu Crowtherově matce.

Crowtherovi se zdálo, že zase slyší bubnovat déšť kolem hrobu, že cítí, jak mu ruce trnou zimou, že semu vrací ten pocit, že je náhle odříznutý ode všeho kolem. Slyšel v duchu, jak jeho sestra tiše vzlyká stváří zabořenou do pláště hospodyně Tyersové a jak splývají slova písma svatého z farářových rtů apadají do mokrého hrobu. Zamrkal a uvědomil si, že hrob u jeho nohou je dávno zarostlý a že na záda mu

teple dýchají sluneční paprsky. Natáhl se po holi a vykročil k bráně hřbitova, na cestu k domku Lotty

Tyersové.

Když Kerrick přicházel od branky k balvanům, černá čarodějnice v Casperově hlavě spustila.

„Cítíš to až v kostech, co ti jde říct, přiznej si to. Že Agnes není doma. Poslals ji ven do té bouře, holkunešťastnou, pěkně blízko toho místa, kde tebe málem utloukli k smrti.“

Casper zaťal zuby, ale bába Griceová prskala dál.

„Možná tě viděla, jaks zabil toho chlapa. To by ti bylo podobný -zabít ve vzteku chlapa a nazítří jeho dceřiudělovat lekce o životě! To mě teda baví. Možná, žes taky zabil Agnes a pohřbil jsi ji jen

o něco důkladněji, ne?“

Casper si pamatoval docela jasně, kdy k němu ten hlas promluvil poprvé - tehdy po pohřbu jeho otce.Pohřby ve čtyřiapadesátém byly hodně úsporné; vždyť jich bylo v tom roce tolik, ale teta přesto upeklapohřební chléb a ke hrobu přišel z každé rodiny aspoň jeden člověk. Ruben umřel, protože jim pomáhalpři té neštovicové pohromě. Když se pak všichni u kostela rozcházeli, zeptal se Caspera jeden mladík,jestli by za ním mohl zítra přijít. Chtěl se oženit se svou milou a nevěděl, jak vybrat ten správný den. Byl o

tři roky starší než Casper a Casper k němu vždycky vzhlížel jako dítě k velkému klukovi, když si spolu sostatními ve vsi hrávali. Tehdy pochopil, že úděl vědmáka na něj s otcovou smrtí padl jako těžká houně aže se ho jen tak nezbaví.

Zamumlal tehdy tiše, že dobrá, a šel k tetě. A nemohl tu noc spát.

O výběru vhodných dní podle almanachu něco málo věděl, ale nestačilo to. Otec netušil, že syna opustítak brzy, a Casperovi nedala vlastní nevědomost spát. Vstal a chopil se svého údělu; vydal se kekamennému kruhu. Tam pak hleděl do tmy, viděl opět obličeje svého otce i mnohých sousedů znetvořené

nemocí; tma se postupně plnila zvuky jejich utrpení a on pod tou změtí slyšel ten první hlas. Byl tozpočátku jen šepot, jako když člověk v noci slyší něčí hovor přes stěnu z vedlejší místnosti. Byl tichý avlídný, jako ženský. Jako by měl ten hlas postavu, oděnou do bílého roucha; i když ji Casper neviděl,přišla blíž, posadila se vedle něj a snažila se, aby ji slyšel lépe. Noc se vlekla a hlas byl stále jasnější,

i ta bílá postava měla výraznější rysy. Říkala mu, že on už ví všechno, co potřebuje, a že ona k němubude promlouvat a vést ho, když si sám nebude vědět rady. A také to dělala, hned nazítří, i dál, a Casperjí začal důvěřovat.

Za pomoc se platí. Ta žena v bílém otevřela v jeho mysli nějakou skulinu a Casperovi se dovnitř začalydrát další hlasy, jenže kruté; byly to hlasy zlých strašidel a temných čarodějnic, které se mu smály, že jehlupák a že nic neumí. Pak se stala ta věc s Blanche Griceovou, její smrt a to, jak ji pohřbil, a od té dobyuž dvacet let byla v jeho mysli tou nejhlasitější. I bílá dáma tam pořád byla; ale bylo těžké její šepotvůbec zaslechnout. Zato Griceová skřehotala a mávala rukama jako černými křídly. Ten mladík, kterýtehdy po pohřbu vyhledal Caspera, byl Kerrick. A teď se Casper díval, jak jde za ním.

„Tys ji dneska viděl, Caspere?“ Casper potřásl hlavou a vstal. Kerrick ho popadl za košili na hrudi. „Bylacelá zamlklá, když jsi odešel, pak políbila matku na čelo, řekla, že má nějaký povinnosti, a za soumrakuodešla.“ Casper položil Kerrickovi ruku na rameno. „Já ji najdu. Nechoď dnes nikam daleko z domu, kdyby

se vrátila sama.“

Kerrick přikývl. Pak ztěžka vydechl: „Prej tu zabili nějakýho cizího chlapa.“

„Jo, zabili. Ale ty se neboj a věř mi, kamaráde.“

Kerrick se zmohl na další přikývnutí. Stiskl Casperovi krátce ruku a pak se otočil a vyrazil zpátky ke

Keswicku.

„Věř mi? Má ti věřit, tobě, když jsi nejspíš oba ty chudáky zabil? Ty ji chceš najít? To půjdeš tam, kdes ji vtom svým šílenství zahrabal, a přineseš mu ji v náručí, obalenou blátem?“ Čarodějnice se rozchechtala;Casper slyšel i to, jak pobaveně dupe nohama. Zastavil se uprostřed cesty a velmi tichým hlasem řekl: „Já

ji najdu. Jestli jí někdo ublížil, najdu ho taky a ztrestám ho. A kdybych to byl já sám, skočím z té skalkyna Ostrově kostí do jezera a utopím se, ale bude to

i tvůj konec, ty mrcho jedna uřvaná.“

Mrcha uřvaná už ani nehlesla.

Dveře domku otevřela uspěchaná žena ve středních letech, a když uviděla Crowthera, byla rázem ještěuspěchanější. Pokusila se o pukrle, uhladila si vlasy a oprášila mouku ze zástěry, všechno v jedinémokamžiku. Crowther se vcelku zbytečně představil a zeptal se na paní Tyersovou. Žena jen přikývla a užho gestem ruky zvala dál a vedla jej chodbou s hliněnou podlahou, která dělila obytné místnosti

od hospodářských. Prošli až dozadu, ven na dvorek. Tam, ve stínu a s výhledem na barevná políčka aodlesky jezera Bassenthwaite, spatřil starou paní sedící u kolovrátku. Byla oblečená v černém a věkemcelá shrbená. Crowther měl dojem, že by ji mohl vzít do dlaně a schovat do kapsy a jít s ní tak na

procházku po kopcích.

„Tak jste mou zprávu dostal, pane Charlesi?“ zvedla hlavu.

Crowther cítil, jak kolem něj náhle zavířily další vzpomínky. Znovu v duchu uviděl ve stařence tu ráznouhospodyni, jak ji znal v dětství, vybavoval si, jak chodila po chodbách Silverside se svazkem klíčů naopasku, s poznámkovým sešitkem a malou černou tužtičkou, kterou popichovala služebné, když mělapocit, že potřebují pobídnout k práci.

Od koutku jednoho oka se jí přes tvář až na bradu táhla tenoučká jizva. Crowther asi čekal, že léta ji spíšzahladí, teď ale viděl, že na scvrklé, vrásčité hnědé kůži je ještě zřetelnější.

„Přines pánovi stoličku na sezení, Nancy,“ řekla a kývla na ženu, která předtím Crowtherovi otevřela.

„Hodná.“

Crowther si odkašlal. „Ano, dostal jsem vaši zprávu, paní

Tyersová. A jsem rád, že vás vidím zdravou a v pořádku.“

„Nebo jste tím překvapený, ne?“ zasmála se a pak o něco tišeji pokračovala: „Sedmaosmdesát let už jsem

zažila a doufám, že už mám za sebou všechen nepokoj, kterého se mi mělo v životě dostat. Troufám sitvrdit, že když jste rozhodl, že mi po zbytek mého života budete vyplácet jako rentu deset liber ročně,nečekal jste, že je budete platit tak dlouho, že?“ Dívala se na něj od kolovratu se zábleskem hrdosti vočích. Ty oči se vůbec nezměnily, byly stále stejně ostré a nezakalené jako tenkrát.

„Já vám je platím rád, paní Tyersová.“

Z domu se vynořila Nancy a v náručí sotva vlekla velké vyřezávané dubové křeslo.

Crowther jí běžel na pomoc,

a sotva jej společně postavili

na zem, zmizela ta žena zase v útrobách domu, vzápětí byla zpátky, růžolící a udýchaná s velkýmkorbelem v ruce, který podala rozpačitě hostu, a zase byla hned pryč.

Crowther se posadil a zhluboka se napil. S nepříjemným pocitem si uvědomil, že od snídaně nic nejedl, a čas oběda už zřejmě také propásl.

Paní Tyersová si ho prohlížela.

„Klidně mi dál říkejte Lotty, mylorde.“ Potřásla hlavou. „Já jsem říkala stoličku! Bláznivá holka, tahleNancy, ale je moc hodná. Provdala se za mého synovce, víte, a mají tři šikovné syny. Všichni se jednouožení za ty peníze, co jsem nastřádala z výplat od vás. Možná proto se jí zdálo, že obyčejná stolička bynebyla pro vaše pozadí dost dobrá. A s tímhle monstrózním křeslem bude ode dneška dozajista zacházet

jako se svátostí, pane Charlesi.“

Crowther se pousmál. „Já v současnosti používám jméno

Gabriel Crowther, Lotty.“

„To je vaše věc,“ prohlásila stará paní, zvedla obočí a pokývavala hlavou. „Já jsem ale ten vzkaz poslalapanu Charlesovi. Byl to mladý pan Charles, kdo kuchařce kradl nože, aby mohl provádět ty svoje hokusypokusy, pana Charlese jsem za to pohlavkovala a s panem Charlesem teď mluvím, a basta fidli.“

Crowthera napadalo, jestli náhodou pro tuhle ženu nepřišla smrt vlastně už někdy dávno, jenže dostalatak rázně vyhubováno, že popadla kosu a pelášila pryč, a dodnes se bojí přiblížit k jejím dveřím. Bylo mujasné, že s pevnou skálou se pohnout nedá, a smířil se v duchu s tím, že mu paní Tyersová bude říkat, jak

sama chce.

„Lotty, ten vzkaz.“ Stařenka položila nohu na pedál kolovrátku a kolo se roztočilo. „Kdo byl ten člověk?“

„To já právě nevím, pane Charlesi.“ Vždycky když jeho bývalé jméno vyslovila, Crowther cítil, jako by muhruď sevřela nějaká pěst. „Slyšela jsem, že se u toho mrtvého našla tabatěrka ve tvaru soudku, avzpomněla jsem si na ni, jako by to bylo včera. Je taková proužkovaná, viďte? A se stříbrnou růží navíčku?“ Hleděla na něj ostrým pohledem a on přikývl. „To bylo den po tom požáru, co pohltil Gutherscalea naději vašeho otce, že tam jednou bude žít. V pětačtyřicátém roce, zrovna když se nám donesly zprávy

o tom, jak Mladý pretendent začíná rozehrávat tu svou hru. Vy a pan Adair jste byli ve škole, Margaretbyla ještě malá. Na Silverside přijel pán v cestovních šatech. Byl asi tak stejně starý jako tehdy já, bylstatný a vypadal dost nevesele. Otevřela jsem mu dveře a on si zrovna nabíral špetku tabáku z tékrabičky a měl takový zlý pohled.

Zuřivý. Rozzlobený. A zahořklý.“ Zachichotala se. „Teď už se tak zaručeně netváří.“

„Představil se vám?“

„To ano, ale ne že bych mu věřila, že je to jeho pravé jméno.“

„Ale stejně.“

„Percival. A říkal, že chce mluvit s vaším otcem. Sir William za ním vyšel ven a mluvili spolu před domem

v parku.“

Crowther přemýšlel. Percival. Jméno rytíře, který se vypravil hledat svatý grál. „A co dál, Lotty? Zaslechlajste, o čem se spolu bavili?“

Stařenka dlouho mlčela

a Crowther slyšel jen klapot kolovrátku. „Okna byla otevřená. Byl samá výhrůžka a povýšenost. Ale nikdoby neměl vyhrožovat dětem někoho druhého, i kdyby hledal nevímco. Váš otec ho vzal s sebou na Ostrovkostí a já jsem za nimi poslala ještě i Rubena. Bože, běžela jsem za ním tenkrát až na Gutherscale,protože on tam ještě s ostatními hasil oheň.“ Kolovrátek se zastavil a Lotty se zahleděla před sebe. „Jájsem vašemu otci sloužila od svých dvanácti let, pane Charlesi, ale ten den jsem o něj měla opravdustrach. Tak jsem se rozběhla za Rubenem a spolu jsme pak utíkali k jeho loďce. Myslela jsem, že sirWilliam tomu člověku splatil, co měl. Tak to Ruben ten den večer řekl, když jsem se ho na to ptala. Žetomu člověku spolu všechno splatili.“

„Myslíme si, že to mohl být stoupenec lorda Grety, tedy už spíš Gretova bratra, Ruperta de Beaufoye.“

Kolovrátek už zase tiše předl a Crowther se chvíli jen mlčky díval, jak se pramínek vlny vine od jejíchprstů. „Možná,“ řekla a podívala se na něj. „Lord Greta Gutherscale miloval, pane Charlesi. Byl to domovjeho otce a mnoha otců jejich rodu před ním. Myslíte, že by se mu líbilo, aby se tam zabydlel někdo cizí?“

Crowtherovi přeběhl mráz po zádech. „Lotty, vy mi tu naznačujete, že to byl tenhle člověk, kdo zapálilGutherscale, a že to bylo na Gretův příkaz?“ zeptal se pomalu. „Co vám řekl můj otec?“ „Váš otec nebyl ztěch, kdo se rádi svěřují, pane Charlesi, však sám víte. A vaše maminka, ta se uměla držet stranou azticha, když měl pochmurnou náladu. A že to byly tenkrát zlé časy. A pak přijel ten člověk, říkáte, že mohl

být od Grety, a bylo to hned druhý den po tom požáru.“ Vzdychla. „Váš otec už pak nikdy nebyl takovýjako dřív, když Gutherscale vyhořelo. Nosil si ty žhavé uhlíky v duši.“ Crowther se znovu napil, opřel sepohodlně v křesle a poslouchal zvuky kolovrátku.

„Adair v té době doma nebyl?“ „Vždyť jsem vám říkala, že byl pryč.“

„A měl můj otec s sebou svou vycházkovou hůl?“ Crowther viděl, jak Lotty sjela pohledem ke stěně, kdebyla hůl opřená.

„On ji s sebou nosil vždycky a všude. To je, jako byste se ptal, jestli si s sebou vzal taky obě svoje

ruce, pane Charlesi.“

Crowther se díval na louky, které se vlnily dolů k jezeru jak krajky nějaké svatební dekorace, poseté bílekvetoucí jetelinkou a šípkovými růžemi, i když nikde neviděl vlčí máky ani chrpy, které si pamatoval zdětství. Napadlo ho, jestli se jim třeba v polích nedaří kvůli tomu letošnímu divnému povětří.

„Věřil jsem, že toho muže zabil Adair.“

„Já vím, pane Charlesi.“

Crowther si na chvíli zakryl dlaní čelo. „Lotty, pamatujete se na Rubenovu dceru Jocastu?“

Předení ustalo a Lotty s úsměvem zvedla hlavu. „To ano. Umíněná holčina to byla, ale já jsem vždyckyměla ráda spíš lidi s trochou kuráže a bojovnosti. Vy o ní něco víte?“ „Žije v Londýně a stala se z nívykladačka karet. Má se dobře.“ „Tak to mám radost. Dobře udělala, že odsud odešla.“

Crowther postavil korbel na zem vedle sebe a cítil, jak na něj přichází malátnost. „Jocasta se zmínila otom, že můj otec si v posledních měsících před svou smrtí najal nějaké nové lokaje, jakési statné chlapy.Je to pravda? A víte, proč to udělal?“

Lotty vzala do rukou další chuchvalec rouna. „Surová vlna je dobrá na klouby. Myslím, že předení měuchránilo před

revmatem.“ Hnětla vlnu a pohyby jejích prstů Crowtherovi připomínaly kočku na Caveley, když na stoličce

v kuchyni zatínala drápy do dřeva. „Víte, pane Charlesi, říká se, že ze žalu a trápení dělají mužští někdypodivné věci. Lord Keswick zavřel brány Silverside, když jeho paní umřela, a pak přišli ti chlapi a měli zaúkol udržet je zavřené. Všechny obchody a záležitosti se vyřizovaly pomocí vzkazů a dopisů a všem, kdo z

jakéhokoli důvodu přijeli, se jen říkalo, že pán nikoho nepřijímá.“

„A myslíte si, že to bylo ze žalu, Lotty?“

Lotty zvedla ukazovák. „To říkají jiní, pane Charlesi. Já si myslím, že to tak bylo díky jistému dopisu.“

„Jakému dopisu?“

Stařenka potřásla hlavou. „On se ptá ,jakému dopisu‘, jako kdybych večer co večer četla pánovu poštu.

Jakému dopisu? Jediné, co vím, je to, že mezi všemi těmi kondolencemi a soustrastnými dopisy byl jeden,

který pánem doslova otřásl. Já jsem mu ho tenkrát podala a on dočista strnul, když ho četl. Asi za hodinu

jsem pak za ním znovu přišla zrovna ve chvíli, kdy něco jako dopis schovával do toho malého tajnéhosejfu v pracovně, a ještě ten den mi pán řekl, že se mám poohlédnout po nějakých dvou nebo třechchlapících, které bychom mohli najmout do služby, nějaké statné chlapy, kteří by uměli zasadit

i přijmout ránu, tak to pán říkal. A vaši sestru jsem měla poslat do klášterní školy, i když do té doby nikdynepadlo ani slovo o tom, že by měla ze Silverside odjet.“

„O žádném sejfu jsem nikdy

nevěděl.“

„On se nepoužíval moc často, nebylo v něm nic cenného,“ řekla Lotty. „Ti chlapi, co jsem pánovinaverbovala, byli pěkní hromotlukové a pán jim za službu platil pěkné peníze. Moc toho ale stejněnezmohli. Asi je nenapadlo, že by měli pána chránit i před jeho vlastním synem. Pak jsem je propustilastejně rychle, jako jsem je prve sháněla.“

Crowther se na ni podíval. Oči měla teď zamžené, upřené do dálky; viděla cosi jiného než krajinu.

„A vy tedy věříte, že lorda Keswicka zabil můj bratr?“

Kolovrátek se opět rychle roztočil. „Jistěže ano. Vždyť to já jsem ho našla v jeho pokoji se zakrvavenýmarukama, jak tam hořekuje a proklíná sám sebe. Ale mně nechtěl ublížit, pane Charlesi. Já ani nevím, jestlichtěl podříznout sám sebe; měl jenom prostě dýku v ruce a nevěděl asi, co dělá. Neměla jsem se k němutolik přibližovat, jenomže to jsme teprve chvíli předtím našli lorda Keswicka a všichni jsme asi tak trochuzmatkovali. Chudák chlapec hloupá. Kočí mu nakonec ten nůž sebral, zamkli jsme ho tam a on vyváděl,ještě když dorazil pan farář a místní soudce. Ale to víte. Sama jsem vám to potom říkala.“ Přestala zasepříst, ale hlavu tentokrát nezvedla. „Víte, on se mi pak omluvil. To jsem vám tehdy neřekla. Křičel tyomluvy, když ho odváželi do Carlisle - křičel, že ho to mrzí a že za to nemůže.“ Potřásla hlavou. „Jenomžeon nikdy za nic nemohl, viďte? Takový falešný malý spratek to byl, už odmalička, ale nikdy mě nenapadlo,

že by dokázal zabít vlastního otce. Ještě že matka se toho už nedožila. Taky umřela dřív, než měla, aleaspoň ji to uchránilo před smrtí žalem.“

Harriet našla slečnu Hurstovou v horním salonu. Seděla u okna a byla tak zahloubaná do čtení, že si

Harriet ani nevšimla. Paní Westermanová toho využila, aby si ji mohla trochu lépe prohlédnout. Vypadala

velmi klidně. Harriet sama měla dodnes potíže vydržet chvíli v klidu; ve věku slečny Hurstové někdepoletovala od rána do večera. A byla vůbec někdy takhle mladinká? Nechce se tomu ani věřit. Tenoučkévrásky kolem očí při pohledu do zrcadla už k ní tolik patří, že si vůbec nedokáže představit, že je tam

nemá odjakživa.

Vzdychla a Fräulein Hurst se rychle otočila. Harriet měla dojem, že v její tváři zahlédla výraz naděje

-snad i radosti -, který se ovšem hned přelil ve zklamání. Odložila knihu a najednou se zdála vícnešťastná než ve chvíli, kdy se dozvěděla o otcově smrti.

„Paní Westermanová?“

Harriet přešla k pohovce

uprostřed salonu, posadila se

a rukou jemně poklepala na místo po svém boku.

Sophie poslušně vstala a šla si sednout vedle ní. Složila ruce

do klína a sklopila oči. „Pan Scales má tolik zajímavých knih.

Od chvíle, kdy jsem odešla

z kláštera, jsem ještě moc

příležitostí ke čtení neměla.“ „Omlouvám se, že vás z toho vyrušuji, Fräulein Hurst.“

Dívka sebou nepatrně cukla, když uslyšela svoje jméno. „Prosím, říkejte mi jen Sophie, madam.“ Harriet siprohlížela půvabný profil její tváře. „Tak tedy, Sophie. Chtěla jsem s vámi na chvíli mluvit o samotě. Doufám, že proti tomunic nemáte.“ Lehce zavrtěla svěšenou hlavou. „Víte, milá Sophie, já bych ráda zjistila, proč vašeho otceněkdo zabil.“

Dívka poplašeně vzhlédla a hned zase sklopila oči. „Takže jste si jistá, že to byla vražda? A jak ho zabili?“

Harriet přemýšlela, jak odpovědět; ale pak, když si připomněla, kolikrát už sama slyšela holé skutečnostiošklivě přelakované různými polopravdami a eufemismy, nakonec řekla jednoduše: „Zdá se, že ho někdozezadu bodl do krku.“ Sophie tu informaci přijala klidně. Harriet ji sledovala se svraštělým obočím. „Ránabyla vedená směrem vzhůru, do mozku. Ani moc nekrvácel. Umřel v jediném okamžiku.“

Sophie se na nic dalšího neptala.

„Chtěl vašemu otci někdo ublížit, Sophie? Měl tady nějaké nepřátele?“

Dívka opět zavrtěla hlavou, ale nebylo jasné, jestli to znamená zápornou odpověď nebo tím dává najevo,že nechce odpovídat vůbec. Po tváři jí skanula slza. Harriet napadlo, jak ráda by sama uměla plakattakhle tiše. Když plakávala pro Jamese, popotahovala a hlasitě vzlykala, i do polštáře kousala, a pakmívala obličej opuchlý a oči rudé jako králík.

„A mohla byste mi o něm něco vyprávět, myslím o vašem tatínkovi?“

Sophie polkla, z rukávu vytáhla kapesníček a velmi decentně si vyčistila nosík. „Já vám toho o něm mocpovědět nedokážu, paní Westermanová.“ Harriet se nikdy dřív německý přízvuk příliš nezamlouval, aleslovům téhle mladé dámy dodával křišťálový jas. „Já jsem se s ním seznámila teprve před půl rokem. Žilajsem předtím v klášterní škole, od té doby, co zemřela moje matka. To mi byly čtyři roky a její příbuzní mi

školu platili. Nesouhlasili sice s tím, za koho se provdala, ale cítili povinnost nenechat mě umírat hlady.Sestry v klášteře mi dvakrát ročně přikazovaly napsat otci dopis. On nikdy neodpověděl. A pak jednou,krátce po mých sedmnáctých narozeninách, jsem dostala dopis z Vídně. Otec mi psal, že si přeje, abychžila u něj, v jeho domě ve Vídni. A tak jsem během týdne opustila jediný domov, který jsem kdy měla.“

„A jaké to pak bylo ve Vídni?“ Sophie vstala a šla k oknu, odkud byl výhled na zahrady, na jezero a kopce

nad ním. „Proč se mě na to všechno ptáte?“

Harriet se na ni dívala s hlavou mírně nakloněnou na stranu. „Pan Sturgess si myslí, že vašeho otce

zabil Casper Grace, hodlá jej najít, zatknout, obvinit a pokud možno pověsit. A mně se to zdá unáhlené.“„Casper? Jaký by k tomu měl důvod právě Casper?“

„Na to se vás ptám. Právě jsem se dozvěděla, že váš otec měl vyřizovat nějaké záležitosti

v Cockermouthu.“

Dívka pokrčila rameny. „Já nic o Cockermouthu nevím.“ „Omlouvám se, jestli se vám moje vyptávání zdáneomalené, ale snažím se zjistit, co se dá, aby se nestalo, že bude potrestán nevinný člověk.“

„Co znamená slovo

,neomalené‘?“

„Nezdvořilé, drzé, nevychované.“ Sophie se zasmála. „Ale ne, rozhodně nejste tak. neomalená jako meine

gnädige Frau von Bolsenheim.“

Harriet se přistihla, že mimoděk zvedla ruku z pohovky a prohlíží si nehty. Pane na nebi, ze mě už jehotový Crowther, pomyslela si a honem ruku zase nechala klesnout. „Měla jsem pocit, že jste se s toudámou vypořádala docela dobře.“ Sophie jen pohodila hlavou a odvrátila tvář. „Jestli jsem dobřerozuměla, nazvala vás běhnou,“ pokračovala Harriet.

Sophie přešla od okna ke krbu a z římsy vzala drobnou porcelánovou sošku pastýře a jeho družky. „Pročse ptáte zrovna vy?“ ucedila podrážděně. „Proč se mě na všechno nevyptává ten místní soudce, pan Sturgess, nebo pan farář? Ten se neptá na nic, jen mi nabízí, že se se mnou pomodlí za mého otce. Ale to

já nedokážu.“ „Inu, našla by se i delší odpověď, ale poskytnu vám tu stručnou: Kladu otázky, protožechci znát pravdu. O tu panu Sturgessovi asi nejde. A pan farář má plno práce s hledáním pravdy mezisvými farníky. Vy si nikdy nepřejete, abyste mohla dělat, co se vám zachce, Sophie?“

Dívka figurky sevřela, jako by je chtěla rozdrtit. „Já bych nejraději s touhle ošklivou prolhanou věcí třískla

o zem. A ještě bych dupala po střepech.“ Pak se jí dech trochu zklidnil a ona postavila předmět zasezpátky na římsu. „Ale neudělám to. Za prvé proto, že ta soška patří slečně Scalesové a ona ji má možnáráda. A za druhé proto, že správná mladá dáma takové věci nedělá. To běhna by s ní třískla o zem.“

Harriet se dívala na její rovná záda. Je moc hubená. Mohla bych jí spočítat obratle od výstřihu až kvyčesaným vlasům, pomyslela si a připomnělo jí to tu ránu v zátylku jejího otce. „Já bych spíš řekla, žeprávě od běhny se často žádá, aby dělala to, co se jí řekne, Sophie.“ Dívka se k ní otočila a užasle na nihleděla. „Moje milá, jen vám tím chci naznačit, že někdy ani my, jako dámy, nemáme k těm ubožejšímženám zase tak daleko, jak si někdy myslíme.“

Harriet si nebyla jistá, jakou reakci nyní může očekávat, ale rozhodně nepočítala s tím, že se Sophiezhroutí na kolena. Vyskočila z pohovky a rozběhla se k ní.

Sophie plakala, ale tentokrát to Harriet připomínalo její vlastní pláč mnohem víc než předtím ta jedinádecentní slza nad smrtí otce. Harriet si k ní dřepla; sukně jejích šatů se rozlila po podlaze a ona si přitiskla

tu tmavovlasou hlavu na rameno.

„Sophie, moje milá. Řekněte mi, co se stalo. Mně je vás tak líto. Všechno zas bude v pořádku, uvidíte,věřte mi.“ Takhle jednoduché je slíbit, že všechno bude zase v pořádku. Slibovala jsem to před létysestře, slibovala jsem to synovi i manželovi aspoň tisíckrát. Někdy byl ten slib falešný;

dnes už to vím.

Zůstaly obě sedět na podlaze dlouhou chvíli; ptáci venku ve větvích si mezitím dál prozpěvovali o svýchzáležitostech a Harriet blesklo hlavou, kolik práce zase přidá služebným těmi pomačkanými šaty.

Když se Sophie trochu zklidnila, přišel na řadu opět kapesníček a potom začala vyprávět.

„Já jsem měla velikou radost, že mě otec zavolal k sobě. Nezažila jsem celé dětství skoro nic zajímavého.Když kočár dojel do města, musela jsem se nadšením hlasitě smát. Těch lidí. A takové krásné šaty!“Harriet ji hladila po rameni a byla najednou moc ráda, že už není tak mladá. „I ten dům, před kterýmkočár zastavil, vypadal nádherně, přišel lokaj a pomohl mi vystoupit a odnesl zavazadla. Bála jsem se, alezároveň jsem byla šťastná. Moc jsem si přála, aby mě měl otec rád. Zavedl mě do salonu. Bylo to tammoc pěkné. Světle žluté stěny, nový nábytek. Měla jsem takovou radost, že budu bydlet v tak pěknémdomě.“ Otřela si slzící oči. „Jenže jemu vůbec nic z toho nepatřilo. Jen tam platil týdenní nájem. Když jena tom otec dobře, bydlíme v tak pěkném domě, a pak za pár dní přijdou nějací lidé a tlučou na dveře,dokud jim neotevřeme, a pak všechno, všecičko, odnesou. V mém pokoji byl takový krásný stoleček. Otec

mi řekl, že je můj, ale byla to lež. Taky ho odnesli.“

Harriet mlčela, ale dál hladila dívku po ramenou, zrovna tak, jak byla zvyklá utěšovat synka, když byltřeba nemocný.

„Když jsem otce viděla poprvé, vypadal tak spořádaně a mile. Vstala jsem a udělala pukrle, jak měpožádal, a on mě pak obešel ze všech stran, jako by si na trhu prohlížel koně. Mluvil na mě francouzsky aanglicky a přikyvoval a usmíval se. Já jsem byla tak ráda. Myslela jsem si, že jsem na něj udělala dobrýdojem. Pak otevřel dveře do další místnosti. Byly to takové veliké dveře, co se skládají jako harmonika, akdyž se otevřou celé, spojí se dvě místnosti v jednu…“

„Já vím, jaké máte na mysli, moje milá,“ přikývla Harriet.

„Ta druhá místnost byla tmavší. Seděli tam kolem kulatého stolku nějací pánové a hráli karty. A všudekolem byly láhve. Měli rozepnuté vesty a na nich skvrny od jídla. Páchlo to tam. V koutě stál vysokýnočník. Museli tam hrát karty celou noc.“ Sophie vzdychla. „Vůbec se mi nelíbilo, jak se po mně dívali.Hvízdali a tleskali, jako bych stála v divadle na jevišti. Nebo na pranýři. Otec mě postrčil, abych šla dál, ajeden z těch mužských na mě sáhl. Uskočila jsem a oni se všichni rozesmáli. Otočila jsem se na otce. A

ten se smál taky.“

Harriet zavřela oči a Sophii se z úst linula další slova, ploše, jako když dítě drmolí naučený text. „Oni muříkali: ,Christophe, ty ďáble, ty máš za dceru takovou. JungfrauV“

„Pannu,“ pomohla jí Harriet

automaticky.

„,A pěknou pannu,‘ říkali. ,Dostaneš za ni tisíc florinů.‘ Pak jsem utekla. Nerozuměla jsem tomu docela,ale hrozně mě to vyděsilo.“ „Dítě nešťastné.“

Sophie se na ni podívala jasnýma tmavýma očima. „Nemůžete klást otázky, paní Westermanová, když sevám nelíbí odpovědi.“ Harriet odvrátila pohled. „Otec mě zamykal v mém pokoji. Každý večer mě přivedldolů a tam jsem musela stát ve dveřích toho salonu a oni mě okukovali a mluvili, jako bych byla dočistahloupá a vůbec jim nerozuměla. Deset dní poté, co jsem přijela, za mnou otec přišel do pokoje a řekl mi,že dnes večer do přízemí nemusím. Že mám naopak zůstat v pokoji, protože za mnou přijde jeden jehopřítel, a že na něj musím být hodná a že mám udělat všechno, co mi řekne.“ Hlas teď zněl docelaprázdně, bez špetky citu. Harriet cítila, jak se jí prodírá do nitra mysli a nechává za sebou stopu. „Ale jájsem se bránila. Pokousala jsem ho. A on se vzteklým řevem odešel.“

„A váš otec?“

Sophii klesla brada. „Zbil mě a odešel. Pak se za chvíli vrátil a omluvil se, že mi ubližoval. Když mi zmizelymodřiny, začal mě brát na procházky do parku. Tam jsem se seznámila s panem von Bolsenheimem. Otec

mi koupil šaty. Lidé, které jsme potkávali venku v parku, byli mnohem zdvořilejší.

V noci mě otec v pokoji zamykal.“ Harriet si prohlížela svoje ruce. Vlastní život jí najednou připadal jakosled šťastných událostí. Narodila se do rodiny, kde ji měli čím krmit a pečovali o ni, měla manžela, který ji

miloval a měl dost talentu i štěstí, aby dokázal zbohatnout, a nyní, i když ji někteří lidé považují zavýstřední podivínku, i když nad jejím jednáním občas vyšší společnost zvedá obočí, stále ji před zbytkemsvěta ochraňuje majetek a peníze, které má.

Sophie najednou položila dlaň Harriet na paži a Harriet si provinile uvědomila, že ji, utěšitelku, teďutěšuje trpící člověk. „Paní Westermanová, nikdo není nešťastný navěky,“ řekla. „I když já jsem se stejněbála. Bála jsem se, že mě zase jenom vystavuje na odiv, že se zase objeví další něj aký j eho , přítel ‘…“

„Ale jak jste se z takové situace dostali s otcem zrovna do Keswicku?“ zeptala se Harriet vlídně.„Rozmyslel si to váš otec? Byla ta cesta sem pokusem vynahradit vám to nějak?“

Sophiinou tváří přeletěl náznak opovržení. Poněkud překotně vstala a šla zase k oknu, kde se štíhlourukou opřela o parapet. Harriet také začala vstávat z podlahy a uhlazovala si šaty. „Kdo je to?“ ozvalo senajednou od okna a Harriet uviděla, jak se Sophie ještě víc napřímila a strnula. Došla tedy až k ní anahlédla jí přes rameno. Hned poznala postavu, která právě vjížděla do brány fary. „To je pan Sturgess,

zdejší soudce,

o kterém jsme už mluvily,“

vysvětlovala Harriet

a popotahovala si rukávy šatů na místo. „Obávám se, děvče zlaté, že se vás nakonec přece jen bude

vyptávat i on.“

Sophie se k ní obrátila. „Já už dnes na nic dalšího odpovídat nemohu. Necítím se dobře. Řekněte mu,prosím, že ho nemohu přijmout.“ Vyrazila spěšně ke dveřím. Harriet ještě zvedla ruku. „Ale Sophie, ještějste mi neřekla…“ Dveře za prchající dívkou zaklaply. „.proč jste vlastně přijela do Keswicku,“ dořekla už

jen prázdné místnosti.

Vzdychla a vzpomněla si na všechny na Silverside a honem vytáhla z kapsičky hodinky. Ten den připříjezdu se večeře podávala o páté a do té nyní zbývalo pouhé půl hodiny. Nechala jsem paní Briggsové jen další mrtvolu ve starémpivovaru a k tomu nic víc než vzkaz po služebné o tom, co se stalo. Příběh slečny Hurstové si asi budumuset nechat na později. Teď je nejdůležitější, abych vyžehlila všechno, čím jsem se mohla svýmchováním kohokoliv na Silverside dotknout, a taky abych si opatrně promluvila se synem.

Pana Sturgesse se slečnou Scalesovou potkala v hale

v přízemí. Když slečna Scalesová slyšela, že Fräulein Hurst si přeje strávit zbytek dne o samotě, byla samé

pochopení, zato pana Sturgesse to zjevně rozzlobilo. Přestože zareagoval napohled zdvořilou větou, byloHarriet jasné, že tuhle komplikaci vnímá především jako výsledek Harrietina vměšování.

„Stejně mě ovšem udivuje, že s ní chcete mluvit, pane Sturgessi,“ poznamenala Harriet poklidně. „Vždyťjste tak skálopevně přesvědčen, že pachatelem je Casper. Už jste ho zatkl?“ Slyšela, jak slečna Scalesovátiše zalapala po dechu. Pan Sturgess si přejel dlaní po tváři.

„Casper už u kamenného kruhu nebyl, když jsem tam dorazil. Konstábl právě zahajuje pátrací akci. Všakmy si ho najdeme. Já jsem se vydal sem jen proto, že jsem chtěl slečně vyjádřit upřímnou soustrast.“

Slečna Scalesová na to řekla odměřeným tónem: „Já to Sophii vyřídím, až jí ponesu do pokoje večeři,

pane Sturgessi.“

Sturgessovi nezbylo než se uklonit a s nepořízenou zase odjet. Jakmile zmizel z haly, slečna Scalesová seobrátila k Harriet. Tvář měla lehce zrůžovělou a jizvy po neštovicích jí svítily ostřejším odstínem.

„Casper že by dokázal zabít člověka? Nesmysl!“

Harriet zachovávala klidný výraz, když zkusila namítnout: „Ale co když si Casper myslel, že to byl pan

Hurst, kdo ho přepadl?“

Vypadalo to, že slečna Scalesová začne každou chvíli rozhořčeně dupat nohama.

„Jak by ho něco takového proboha mohlo napadnout? Ale ať to bylo jakkoli, Casper si s tím poradil svýmzpůsobem, jak jste ostatně možná slyšela. A já vím jistojistě, že vy sama byste nedovolila

Stephenovi, aby za ním zase šel, kdybyste nebyla upřímně přesvědčená, že je nevinen.“

Harriet malinko zrudla. „Slečno Scalesová, víte, já jsem vůbec netušila, že Stephen se za Casperemvypravil znovu, když k nám Casper přitáhl tělo pana Hursta.“ Nastalo ticho.

„Ach tak.“ Slečnin hlas zazněl

o něco chladněji.

„Já naopak doufám, už kvůli Stephenovi, že ani vy si nemyslíte, že to Casper mohl udělat,“ dodala Harriet.

„To si nedovedu vůbec představit. A modlím se v duchu, aby to opravdu nebyl on - už jen pro dobréjméno města a kvůli vašemu synovi. Lidé tu Casperovi a jeho znalostem důvěřují, on je nedílnou součástínašeho kraje; má tu kořeny. Najdou se tu i další vědmáci a vědmy, ale málokdo z nich používá svojeschopnosti s takovou láskou k lidem jako Casper. A navíc jsme už od dětství tak trochu přátelé.“ Slečna

Scalesová natáhla ruku a upravila kytici fial naaranžovaných ve váze na stolku a k Harriet dolétl závan

jejich vůně.

„Slečno Scalesová, ten Casperův pochod městem ke kamennému

kruhu - co tím podle vás sledoval?“ Slečno Scalesová ještě chvilku zkoumala jednotlivé kvítky, nežodpověděla: „On si hraje

na Hamleta, paní Westermanová. Podobně jako Princ v té hře šel i Casper ke kamennému kruhu. Určitěsledoval, jak na něj lidé reagují, a určitě tím chtěl zastrašit ty, co mohou být proti němu -vyvolat v nichpocit, že teď na ně budou mít spadeno všelijaké bytosti za to, že urazili jejich druha. I takovou moc mávědmák.“ Poklepala podrážkou po podlaze. „Ti, co ho přepadli, museli mít hodně pádný důvod udělat něco tak zoufalého. Ale ze všeho nejvíc mě v téhle záležitosti trápí pokrytectví pana Sturgesse.“ Harrietsvraštila obočí. „Vy máte dojem, že pan Sturgess se chová jako pokrytec?“ Slečna Scalesová zalétla naokamžik poněkud provinilým pohledem k pracovně svého otce. „Neměla bych ho takhle obviňovat, jenžesi nemohu pomoci. Když se Sturgess do Keswicku přistěhoval, tak Caspera sám vyhledával! Už tenkrát byl

docela uchvácený místními dějinami a mluvil s Casperem velice uctivě, aby zjistil, co všechno umí. Tobylo samozřejmě ještě předtím, než se pokusil o ty vykopávky v kamenném kruhu. A myslím si, že kdyžpak zjistil, že ho lidé prostě nenechají dělat, cokoli se mu zlíbí, a nehodlají ho poslouchat, rozhodl se, že si

postupně vyšlape cestičku k úřadu místního soudce. A když se jím pak stal a uvědomil si, že lidé dálchodí raději za Casperem než za ním, když potřebují vyřešit nějaký spor mezi sousedy, vzal si to jakozáminku a začal ho pronásledovat na každém kroku. Pýcha. Lidé, co tu žijí, jsou stejně dobří i špatní jakovšude jinde, ale jejich úctu je třeba si zasloužit. A pan Sturgess se mylně domnívá, že úcta mu náležípouhým právem.“ „Takže vy věříte, že Casper se té vraždy nedopustil?“

„Věřím,“ řekla slečna Scalesová prostě.

Harriet zaváhala. „V kapsách pana Hursta jsme našli jmelí.“

„To tam určitě dal Casper, aby ochránilo duši mrtvého a nedovolilo jí zatoulat se.“

Harriet potřásla hlavou. „Ta směsice pohanství a křesťanství mě dočista mate, slečno Scalesová. Nějaktomu pořád nerozumím.“

„Ani se nepokoušejte, milá paní Westermanová! Stačí, když budete vědět tohle: víra ve staré tradice je tupropletená s křesťanským učením a má kořeny hluboko tady v těch našich kopcích. A víra dodává věcemmoc, velkou moc, a my všichni se k ní chováme s úctou. Nesnažte se tomu porozumět. Prostě to jen

respektujte. To je všechno.“

Casperovi netrvalo dlouho, než našel místo, kde Agnes pohřbila svou figurku. Mezi kořeny jeřabiny bylazem čerstvě rozhrabaná. Chvíli odhrnoval hlínu, až se objevila slaměná postavička zabalená v jeřabinovém

listí a trsech ještě zelených bobulí. Vytáhl ji ven. Udělaná byla pěkně. Agnes jí do tváře připíchla jako očidva květy zvonků, stejné barvy, jako měla Stella. Vlasy znázorňovaly chomáčky surové tmavé vlnyvpletené do slaměné hlavičky a jako šaty měla figurka kolem těla omotaný přeložený modrý kapesník. Byl

vypraný, jak Casper Agnes nařídil, a opravdu na něm nezbyly žádné stopy po krvi. Casper kapesníkuvolnil a na dlaň se mu vysypala hrst listí. Blín a routa. Cítil tu sílu, která z bylin čišela. Spálím to na ohni s

očistnými bylinami. Agnes by potřebovala, aby ji někdo učil, ale časem budou její schopnosti určitě sílit.

Blanche Griceová v jeho mysli měla uši natažené. „Tak to je škoda, že už je po ní, ne? Škoda, že ses asirozběhl za ní a hodil ji někam do díry. “

Nevšímal si těch řečí a rozhlížel se kolem. Včerejší liják tu místy vyryl několik stružek, ale hlína hlouběji, vníž ležela figurka, byla suchá jako troud, takže tu musela být předtím, než se ta průtrž spustila. Casperusilovně přemýšlel. Ta bouřka začala ještě během toho přepadení. Ano, ty dva to zaskočilo. Na chvílipřestali; Casper slyšel, jak mluví s někým dalším, a pak ho pustili a zmizeli v jeho přístřešku. Znovu sekolem sebe rozhlédl. Řekl jsem přece Agnes, že tu má zůstat až do svítání. Kam se asi mohla schovat,když se rozpršelo? Pomalu se otáčel kolem dokola. Možná šla nejdřív ještě

0 něco výš do svahu, protože doufala, že by mohla přece jen uvidět něco z toho ohňostroje,

1 když to, že o něj přijde, mělo být součástí trestu. Casper pomalu stoupal do kopce, nad hranici lesa,tam se zahleděl k jezeru a za chvíli se zase vracel stejnou cestou zpátky. A viděl až k těm třem chýším,

které mu sloužily za letní sídlo.

Blanche Griceová začala zpívat. Krákorání kavky Joe znělo ve srovnání s ní jako andělský hlas, ale Casperse jen usmíval. Dělala to vždycky, když chtěla, aby přestal

0 něčem přemýšlet. Vrátil se i přes ten rámus do vzpomínek na včerejší večer, cítil znovu ránu do žeber

1 chuť vlastní krve v ústech. V tom dešti, ve chvíli, kdy už to vypadalo, že ti dva se chystají znovu se doněj pustit, se mezi stromy vynořil další stín. Casper zaslechl volání a pak už ho nadobro omráčila rána dohlavy. Další vzpomínka pak byla až ta na rychle se ohřívající ranní vzduch a Stephenův hlásek volající jeho

jméno.

„Já jsem jí neublížil,“ řekl nahlas. „Ona mi přišla na pomoc a doplatila na to taky.“

Čarodějnice přestala skřehotavě zpívat, když už se mu tedy ta myšlenka vybavila, jak chtěl. „A kde tedaje?“ zahučela otráveně.

„Však já ji najdu.“

Zamířil zpátky tam, kde přespával, k ohni a k tomu, co bude muset udělat dál.

Když se Harriet s půlhodinovým zpožděním a s omluvami konečně objevila ve společenském salonu,

paní Briggsová ji srdečně uvítala.

„Ale paní Westermanová, zachovala jste se velmi správně.“ Významně přitom šlehla pohledem povicehraběnce a Harriet si uvědomila, že ta včerejší ukázka nelibosti ostatních lidí z města k protivnýmhostům paní Briggsové jí dodala kuráž. „Doufám, že to my dvě spolu po jídle všechno důkladněprobereme. Zatím musím jen říci, že jsem moc ráda, že jste tady a pomáháte nám v téhle složité situaci. I

kuchařka kvůli vám mileráda jídlo na chvilku pozdrží, když toho pro nás tolik děláte.“

Harriet cestou do jídelny blesklo hlavou, jak by byl život příjemný, kdyby existovalo víc takových lidí, jako

je paní Briggsová.

„Jak tu zprávu přijala slečna Hurstová?“ zeptal se Felix, když už nějakou chvíli všichni seděli u stolu.

„Vyrovnaně,“ odvětila Harriet. Když si vzpomněla na to, jak vicehraběnka to děvče urazila a zavrhla, a nato, jak Felix odmítl za Sophií zajet, znechutilo ji to. Vždyť Felix si žádné informace o ní ani nezaslouží.Myslela na ten dutý a bezbarvý hlas, kterým slečna Hurstová mluvila o své minulosti, a vzbuzovalo to v nívztek na všechny příslušníky mužského pohlaví a na Felixe zvlášť.

„Věděl jste, Felixi, že slečna Hurstová vyšla z kláštera, kde žila skoro celý svůj život, teprve před půlrokem? A že od té doby se ji její otec snažil prodávat kdejakým chlapům, které k sobě domů lákal na hruv karty?“ Nabrala si na talířek úhledný kousek zvěřinového páje. „A ona se jim bránila a pak za to byla

bita.“

Harriet vycítila pohyb za svou židlí; to jí jeden z lokajů přišel dolít sklenku. V duchu zaklela. Docela v tomrozhořčení zapomněla, že je tu také

služebnictvo, a tenhle člověk ji na sebe upozornil tím nejohleduplnějším možným

způsobem.

„Ne, nevěděl,“ řekl suše Felix. Znělo to, skoro jako by to vyslovil Crowther.

Paní Briggsová začala zaníceně mluvit o komplikacích, jaké může vyvolat obyčejné nachlazení, a o tom,jak je ráda, že Stephen přinesl od Caspera ty bylinky na čaj pro pana Quince.

Vicehraběnka víceméně mlčela, ale po nějaké době, poté co mávnutím ruky odmítla další kousek pečínky,který jí paní Briggsová nabízela, se otočila k Harriet a zeptala se: „Kde je vlastně můj bratr? Pitvá toho

Rakušana?“

Harriet jen kratince stiskla rty. „Rozhodl se, že navštíví vaši bývalou hospodyni, a potom měl ještě v

úmyslu zastavit se u pana Askewa.“

„Cože? To myslíte Lotty Tyersovou?“ Vicehraběnka se lehce otřásla. „To snad ani není možné, že je tastařena ještě naživu; zdála se mi prastará, už když jsem byla dítě.“

Paní Briggsová odložila nakousnutý páj na talíř. „Já jsem vám o ní říkala hned ten den, kdy jste sempřijela, paní vicehraběnko,“ pronesla pečlivě. „Myslela jsem si, že se třeba budete chtít setkat se ženou,na kterou jistě chováte vřelé vzpomínky z dětství.“ Vicehraběnka trhla rameny. „Byla to jen služka.“

Zbytek večeře se odehrával v hlubokém tichu.

Pan Askew nebyl žádný puntičkář, co se týkalo zavírací doby muzea. Žil v podstatě dennodenně vobavách, že zamkne dveře právě ve chvíli, kdy bude prohlídku muzea zvažovat nějaký významný host,jehož jméno v návštěvní knize by pak mohlo dodat na lesku celému Askevowu podniku. Asi takčtvrthodinku před pátou, kdy se oficiálně zavíralo, sešel pan Askew obvykle od vchodu dolů na náměstí avyhlížel na všechny strany, jestli poblíž neobjeví nějaké dámy a pány, kteří už od pohledu nevědí, co svolným časem, aby je upozornil, že muzeum je jim ještě k dispozici, a když žádné neviděl, naříkal aspoň v

duchu nad vzhledem svého města. Nemohl se totiž ubránit dojmu, že většina domů, které jeho muzeumobklopují, vypadá přihrbeně a omšele. Nejradši by to tu osobně celé vylíčil na bílo. Ta myšlenka se mu vhlavě vynořila každý večer znova, když hodiny odbíjely. Pár minut po celé si pak s posledním ohlédnutíma hlubokým povzdechem řekl, že všichni potenciální zákazníci už tu byli přes den, vrátil se pomalýmkrokem po schodech ke vstupním dveřím a pečlivě je za sebou zamkl. A právě to činil

i nyní. Položil už ruku na kliku, když vtom si všiml jakéhosi pohybu v řadě stromů lemujících protějšíchodník a spatřil, jak se z jejich stínu vynořil pan Crowther. Askew leknutím až nadskočil. Ten člověk hopřinejmenším znervózňoval a on

v jeho chování nemohl nalézt nic, co by sebeméně naznačovalo, že by se mohli aspoň nepatrně spřátelit.Choval se tak chladně, že to hraničilo až s nevychovaností. Paní Westermanová mu připadala docela milá,

vždyť i ten ohňostroj mu pochválila. Neopomněl to samozřejmě zmínit ani ve svém článku o celé akci,který napsal do londýnských novin, a doufal, že právě její jméno společně s popisem té hrozné bouřepřiměje pány v hlavním městě k rozhodnutí zařadit ten příspěvek do tisku. Pan Askew se v duchu paníWestermanové uklonil v přesvědčení, že ona sama by se jistě do těch záležitostí spojených svyšetřováním vražd a záhadných úmrtí nikdy dobrovolně nezapojovala; byl si docela jist, že ten podivínCrowther ji ovládá nějakou temnou mocí, aby mu v jeho odporné práci pomáhala. Kdyby se tu teď přededveřmi muzea objevila ona, věděl by pan Askew hned, co říci a jak.

V případě blížícího se Crowthera se mu však jazyk za zaťatými zuby začal poněkud lepit k patru.

„Směl bych se ještě podívat k vám do muzea, pane Askewe?“ zeptal se Crowther. Oslovený se jen uklonila otevřel mu dveře, i když se mu v zátylku ježily vlasy a napadlo ho, že kdyby si mohl vybrat, pozval bydál raději čerta, klidně i do soukromého salonu.

Zamkl za sebou zevnitř dveře a sledoval, jak si Crowther pozorně prohlíží jeho exponáty. Cítil, že v němobvyklé nadšení ze zvídavého návštěvníka vadne jako posečená tráva. Díval se, jak Crowther přejíždípohledem police s minerály, vycpané ptactvo, portrét Kříže štěstí, a viděl jen ošuntělé, ubohé, provinčnípokusy představit lidem vědu a umění. Sklopil tedy raději oči k podlaze. I tam si všiml, jak má ošklivěuprášené špičky bot, ale pořád to bylo lepší než se dívat, jak jeho malé milé muzeum němě trpí pod tímledově chladným pohledem.

„Pane Askewe?“

Vzhlédl jako školák předvolaný do ředitelny.

„Prosím, pane?“

„Kde najdu materiály týkající se smrti mého otce?“

Panu Askewovi blesklo hlavou, že si dnes ráno samým entuziasmem poněkud příliš utáhl kravatu; zvláštníbylo jen to, že si toho až do této chvíle vůbec nevšiml.

„Materiály?“

Crowther ukázal holí do výklenku, kde vedle jiných exponátů pomalu plesnivěla ne zrovna dobře vycpaná

liška.

„Jako například támhle. Máte tam vystavené nějaké tesané nápisy a listiny, které se týkají tohochmurného osudu lorda Grety. Kdybych byl vámi, připojil bych také podobně trpký osud dalšího majiteletěch pozemků. Ale našel jsem v tom výklenku jen pár světlejších míst na zdi, která prozrazují, že odsudbylo něco odstraněno, a dost zbytečně je tam i ten mizerně vycpaný exemplář druhu Vulpes vulpes, který ostatně vašemu muzeu na reputaci nijaknepřidá, ať už vinou preparátora nebo matky přírody samotné. Takže se ptám znovu: kde jsou materiály

týkající se smrti mého otce?“

Pan Askew polkl. „Byla to jen malá výstavka, vlastně jen pouhých pár údajů, mylorde, taková decentní

záležitost. Odstranil jsem ji

na žádost vaší ctěné sestry.“

„Ale máte je tedy po ruce?“

Pan Askew jen přikývl a ukázal ke dveřím své kanceláře.

„A směl bych si je tedy

prohlédnout, pane Askewe, pokud by vám to nevadilo?“

Zdvořilost té žádosti panu

Askewovi rázem projasnila náladu. Honem šel už svým obvyklým radostným krokem odemknout dveřepracovny a hned nabízel panu Crowtherovi svoje vlastní křesílko

i stůl, naklonil se do skříně vestavěné ve zdi a vytáhl složku nacpanou viditelně ve spěchu nějakými

listinami. Blesklo mu hlavou, že smrt toho pana Hursta by mu nakonec taky nemusela v jeho živnosti

nadělat tolik škody, jak se prve bál. Kdyby se panu Crowtherovi a paní Westermanové náhodou podařilovypátrat jeho vraha, možná by z toho bylo víc zisku než ztrát, zvlášť pokud by zjistili, že má ten zločin nasvědomí třeba nějaký tajuplný cizinec. To by byl báječný výsledek. Jména Crowthera a Westermanové byse ještě víc propojila s Keswickem a on, Askew, by měl tu nejlepší příležitost popsat ty události patřičně vnejrůznějších novinách. Hmm, možná bych dokonce mohl napsat i knížku o jejich pátrání, takovoubrožurku, ale ta by se prodávala výhradně a pouze jen tady v muzeu, uvažoval. Askew dobře věděl, jakrádi lidé o takových věcech čtou a mluví.

„Jak vidíte, pane,“ vytáhl dvě zarámované rytiny, „tady máme

portréty vašeho pana otce a také pana bratra. „Ta světlá místa na zdi, kterých jste si prve povšiml, jsouprávě po nich.“ Položil obrazy na stůl před Crowthera a už je chtěl zakrýt dalšími papíry, ale Crowther hozabrzdil zvednutím ruky. Hleděl upřeně, ba velmi soustředěně na oba portréty. Teprve po dlouhé chvíliruku spustil. „To je opravdu věrná podoba,“ řekl. Pak vzhlédl a zeptal se: „Co tam máte ještě, paneAskewe?“ Askew opatrně položil celou složku na portrét prvního barona. Crowther se zadíval na první list.Sebrané soudní spisy nejpozoruhodnějších procesů včetně obhajoby a popisu chování zločinců před a porozsudku vynesení. Pan Askew si tiše odkašlal a pak nalistoval příslušnou část. Slova jako by Crowtherovipřed očima ujížděla. Zato obličej pana Askewa se rozjasňoval čím dál víc. Takže pan Crowther nepřišelurážet mě ani moje muzeum. On u mě naopak hledá pomoc. To je dobře, že mu ji mohu nabídnout. A cobych pro něj mohl udělat ještě? Pan Askew promluvil nahlas.

„Víte, domnívám se, že pro takový malý podnik, jako je ten můj, je důležité sbírat materiály vztahující sek místním osobnostem, dějinám a zeměpisu. Jsem si jist, že návštěvníci už v našem městě utratilinezanedbatelné množství peněz například díky tomu, že v naší skromné expozici vystavujeme věrný obraz

onoho slavného Kříže z Gutherscale, jehož jste si jistě ráčil také povšimnout. A těm, kdo mají spíšestudijní zájmy, zase můžeme poskytnout mnohé materiály pro jejich vlastní výzkum. Opět ale musímzmínit výstavku týkající se právě Kříže štěstí. Pan Sturgess má zájem o legendy a mýty tohoto kraje a četl

snad už každou zmínku o pádu lorda

Grety, kterou se mu podařilo sehnat.“

„Opravdu?“

„Ovšem. Na to, že není zdejší, už dokázal sesbírat spoustu informací. Jistě, doufám, že jeho současnéstarosti mu nebudou zcela bránit v tom, aby mě v brzké době navštívil, protože jsem zrovna nedávnozískal dosti vydařenou podobiznu posledního lorda Grety, lepší než tu, kterou už v muzeu mám, a rád se o ni s panem Sturgessem podělím.“ Zalovil znovu v almaře a vytáhl roličku papíru, roztáhl ji a zvedl do

výšky.

Crowther se na ni zběžně podíval.

„Velmi pěkné.“

„To jsem moc rád, že souhlasíte, pane. Ano, tento portrét vznikl v posledních letech francouzského exilu

lorda Grety. Říká se, že tehdy už na tom byl dost špatně, ale dotyčný umělec přesto dokázal postihnoutten aristokratický charakter, který mu vydržel až do konce života. Takový malíř zkrátka potřebuje mítpostřeh a smysl pro detail, a podívejme, to je ale skutečně zvláštní!“ „Copak?“ zeptal se Crowther, aniž

zvedl hlavu.

„Ale vlastně nic - vůbec nic,“ odvětil pan Askew spěšně. „Našel jste v tom svazku něco zajímavého,

mylorde?“

Crowther vzal složku do rukou. „Mohl bych si ty materiály půjčit s sebou, pane Askewe? Zítra vám je

vrátím.“

Pan Askew se na znamení souhlasu uklonil a Crowther vstal a složku stiskl pod paži. Zahleděl se znovu na

portréty svého otce a bratra, ale Askew, který ho sledoval, nemohl v jeho výrazu rozpoznat žádnéemoce, spíš jen zkoumavé soustředění. Pak Crowther pokýval hlavou, jako by přitakával vlastnímmyšlenkám, a s úklonou opustil místnost a ponechal tak konečně muzeum jen jeho majiteli.

Promluvit se Stephenem ještě před večeří už Harriet nestihla. Měla jen stručné informace od Miriam otom, že mladý pán byl skoro celé odpoledne doma a pracoval na úkolech, které mu z lůžka zadal panQuince. Harriet synovi tedy jen vzkázala, že za ním přijde večer a že už se na něj moc těší, ale než pak spaní Briggsovou probrala všechno, co považovala za potřebné, obloha už byla jako inkoust. Vkročila dosynova pokoje po špičkách. Na pracovním stolku

v malé místnosti mezi Stephenovou a Quinceovou ložnicí ležely

vypracované úkoly. Byla ráda, že se na ně může v klidu podívat.

Na jednom listu latinské fráze,

na druhém řecké, na dalším úhledné řádky a sloupce matematických příkladů. Vzpomněla si na vlastnídětská léta. Její vzdělávání, to byla mozaika příležitostných učitelů, a stejně se větší důraz kladl navyšívání než na složité výpočty. Harriet vzdychla. Když o tom tak přemýšlí, určitě by v těch prvních letechna Caveley nadělala v účetních knihách méně chyb, kdyby pro ni matematika nebyla víc záhadou nežlidovedností, ale na druhou stranu se aspoň neztrapňuje při tanci na různých společenských událostech.Stejně není pochyb, že ledaskdo v jejím okolí by uvítal, kdyby se spokojila jen se čtverylkou. Má teď dostpeněz, aby si na papírování zaměstnala finančního správce, jenomže jí už se docela zalíbilo, že díky těmúčetním knihám doslova cítí, jak domácnost a celé sídlo tepe životem, a za ty dlouhé měsíce, kdy jevdovou, se s nimi dost spřátelila. To je pro sousedy další její výstřednost, nad kterou si marně lámouhlavu. I když papíry nikdy nemá tak úhledně uspořádané tak jako Stephen. To nemá po ní, je to vlastnost

syna námořního kapitána.

Dveře do jeho ložnice byly pootevřené; Harriet došla až k nim a jemně jejich křídlo odsunula ještě víc, aby

světlo svíčky dopadlo až na chlapcovu postel. Ležel nehybně a ona ho dlouhou chvíli jen pozorovala. Tvář

měl otočenou na druhou stranu, ale ona viděla, jak se pokrývka s jeho dechem lehounce zvedá a klesá.Kousla se do rtu a řekla si, že teď není ten správný čas na to, aby s ním mluvila o vážných věcech. Všakony do rána počkají. Jestli to ale odkládá víc kvůli sobě nebo kvůli němu, to ani sama nevěděla. A užvůbec netušila, že Stephen má v té chvíli oči dokořán.

Crowther se vydal pěšky zpátky na Silverside Hall a cestou přemýšlel o těch portrétech. Pamatoval sipůvodní malby. Sestra si je odvezla z domova s sebou a Crowther měl za to, že je dodnes vlastní. Žádnou

z těch tváří neviděl od roku 1751. Na obrazech ti dva vypadali jako lepší lidé, než jaké si nosil v paměti.Jen s největším úsilím si dokázal vybavit jinou podobu svého bratra než tu v Toweru, z noci před jehopopravou. S bolestnou ostrostí viděl Adaira plačícího a na kolenou. Crowther se snažil soustředit myšlenky

na toho mrtvého z Ostrova kostí a probíral se Harrietinými domněnkami. Skutečně mohl mít otec před svou smrtí z něčeho strach? Přijel ho snad ten jakobita nějak vydírat nebo mu vyhrožoval?

Příběh, který mu vyprávěl bratr, se pomaličku začínal zdát přijatelnější, i když původně byl zcelanevěrohodný. Že mu ten člověk zaplatil, aby mohl být na chvíli s jeho otcem o samotě.

Adair přemluvil otce, aby vyšel ven z domu, a pak za ním toho muže poslal. A když se otec nevracel, začalsi dělat starosti. Když ho posléze našel mrtvého, vytáhl mu dýku z těla a dopotácel se zpátky na

Silverside pološílený žalem a pocitem viny.

Crowther neviděl nic než Addieho tvář, v níž se jasně zračilo, jak ho postupně pohlcuje hrůza z blížící sesmrti. Crowther cítil, jak se k němu vzpomínky na ten večer v cele plíží jako nějaká živoucí bytost. Velkoučást svého života strávil tím, že o tom odmítal přemýšlet; nyní se odvrátit nemohl.

Vzpomínky ho najednou zachvátily a zaplavily, jako by ty hodiny prožíval znovu: cítil vůni ohně z krbu vevlhké cele, slyšel, jak se Addie dáví, z podlahy na něj opět blýskaly mince, které dal bratrovi pro kata,

slyšel vlastní slova o tom, že by bratrovi odpustil, kdyby mohl, slyšel škubnutí provazu.

Když se mu podařilo vnímat zase svět kolem, už se stmívalo a vzduchem se nesly večerní vůně jalovců,pupalek, hlodáše a tužebníku. Bylo velmi ticho. Jezero se obléklo do barvy měsíce a z vysokých hor zbylyjen černé siluety. V honbě za nějakou můrou kolem proplachtila sova. Vycházková hůl po otci zarachotilana štěrku cestičky, jak Crowtherovi vypadla z ruky.

„Pro Boha živého, Addie! Kdo teď odpustí mně?“

Harriet se vrátila do knihovny, aby tam počkala na Crowthera. Seděla u okna, dívala se do tmy venku apřemítala, kde se asi teď schovává Casper Grace. Nepochybovala o tom, že kdyby chtěl, nikdo honenajde, ale bála se, že se ve své nevinnosti klidně přiblíží k městu a Sturgessovi lidé ho zajmou dřív, než

by ho někdo

stihl varovat, že ho pronásledují. Možná že by jeho přátelé dokázali vymyslet způsob, jak mu dát vědět otom, co má Sturgess za lubem. Vzpomněla si, o čem mluvila s panem Scalesem, když odcházela z fary.

Všimla si totiž

na několikerých nízkých dveřích do chalup ve vsi malých křížků; jeden byl z jeřabinových větviček, ještěčerstvých; nemohl tam viset dlouho. Další dva zas byly do dveří čerstvě vyryté a měly podobu Kříže štěstí.

Zeptala se na to pana Scalese, když ji vyprovázel

ke kočáru.

„Víte, paní Westermanová, zvěsti

o smrti nebohého pana Hursta se rozšířily rychle a lidé se snaží chránit.“

Usmála se na něj. „To musíte být rád, když vidíte, jak se v takových chvílích obracejí ke Kristu.“

Farář jí otevřel bránu. „Tak naivní nejsem, madam. Ten symbol znamená Kříž štěstí, a protože tenskutečný se ztratil, tak si jeho podobu lidé věší, malují nebo ryjí na stěny a dveře a doufají, že jimposkytne ochranu alespoň vzpomínka na něj. Žádají o to bytosti lesa, i když k tomu používají symbolkříže. Bylo to tak i tehdy ve čtyřiapadesátém roce, když nás

postihly ty neštovice.“

„To je opravdu hrozná nemoc.“

„A pan Askew právě tuhle součást našich dějin zcela ignoruje. Já jsem za ni zaplatil životy své ženy a

jedné dcery a také ztrátou víry.“

Harriet se zarazila. „Prosím, pane Scalesi?“

Starý farář se na ni usmál. „Denně se modlím, aby se mi víra zase navrátila, a jsem moc rád, že má dceraje tak zbožná i nadále. Ale zároveň chápu, že místní mají raději všelijaké zlomyslné a zlé duchy, protože to znamená, že lépe chápou, jak s námi život zachází. Ale neříkejte to prosím před panem biskupem,kdybyste ho potkala. Asi by to příliš neprospělo jeho zažívání.“

Poplácal ji lehounce po paži a kývl na pozdrav Hamovi; pak se otočil a vracel se pěšinkou zpátky na faru.

Když Crowther vešel do místnosti, Harriet k němu tázavě vzhlédla. Neřekl nic, ale položil před ni na stůlsvazek podrobných zápisů a dokumentů ze soudního procesu se svým bratrem; pak se posadil do jednoho

z kožených křesel. Harriet složku otevřela a začala číst. Po nějaké chvíli vešla do pokoje Miriam apostavila na stolek po Crowtherově pravici tác s vínem. Noc kolem pomalu houstla. Crowther mlčky hleděl

do prázdna a jediným zvukem v místnosti bylo občasné zašustění stránky, kterou zrovna Harriet obrátila.Nad kopce se vysoukal měsíc a mrkal na ně hodnou chvíli přes jezero, než Harriet skončila. Crowthernečekal, až promluví, a sám jí rovnou popsal svůj rozhovor s Lotty Tyersovou. Harriet si podepřela bradurukama. „A vy jste o tom sejfu nevěděl?“

„Ne, nebo aspoň jsem o něm

neměl tušení v době, kdy jsem prodával Silverside i se všemi pozemky. Všechny dokumenty týkající semajetku mého otce jsem měl k dispozici, jeho osobní korespondence byla na stole v pracovně a šperkymé matky v tajné skrýši ve vinném sklepě. Nic dalšího mě nenapadlo hledat. Dostal jsem ale předněkolika lety dopis od svého advokáta v Keswicku, v němž mi sděloval, že se nějaký sejf našel a paní

Briggsová že se domnívá, že náležel mému otci.“

„A?“ ptala se Harriet.

„Odepsal jsem, že jej mají otevřít

silou, přesvědčit se, že v něm není nic důležitého, a pak jej zničit,“ řekl Crowther s pohledem upřeným

kamsi ke stropu.

„Crowthere! Kéž byste to nikdy neudělal.“

„Netušil jsem, že by ten sejf mohl obsahovat nějaké důkazy o tom, že otec byl zapleten do vraždy.Kdybych to věděl, samozřejmě bych je chtěl uchovat.“ Chvíli oba mlčeli a pak Crowther pokračoval: „Jestli

je ale můj agent povahou aspoň trochu podobný svému otci, tak sejf stejně nezničil.“ Harriet se maličkoulevilo; nedala to najevo, ale hned si všimla, jak se Crowtherovi při pohledu na ni lehounce zvedl koutektenkých rtů. Sklopila zrak do klína.

„Takže váš bratr se až do konce právem obhajoval, že je nevinen?“ hlesla tiše.

„Ano.“ Crowtherovi se neznatelný úsměv zase vytratil z tváře a ve světle svíčky jeho obličej mírně zešedl.

„A vy jste s ním byl v tu noc před popravou?“

„Ano.“

Harriet si tu situaci zkusila představit, ale za chviličku takové úvahy raději honem vytěsnila z hlavy. „Takžemu opravdu nikdo nevěřil? Ani vaše sestra ne?“

„Ona byla v té době ještě dítě, ale to víte, že mu zpočátku věřila; dokonce jsme se na toho záhadnéhocizince zkoušeli i vyptávat; zjišťovali jsme, kdo to mohl být. Jenže to byla tak neuvěřitelná historka. OJocastině svědectví jsem přirozeně nevěděl. A jsem si jist, že i kdybych věděl, stejně bych jej pustil zhlavy, přesně tak, jak jsem to udělal v jednaosmdesátém, když jsem ji potkal v Londýně. Nemůžu aniobviňovat toho soudce, který ji podle jejích slov tenkrát označil za lhářku. Ona byla ve farní školeproblémové dítě, a tak se to snadno obrátilo proti ní. Zato Adair s rukama od krve zamčený ve svémpokoji a útočící na Lotty Tyersovou, to byla realita.“

Harriet si hrála se stužkou na rukávu a pozorovala, jak se stříbřité nitky hebce blýskají. „Já ale nevěřím,že jste to Jocastino svědectví pustil z hlavy úplně, když jste ho slyšel poprvé, Crowthere. Já si totižmyslím, že jsme teď tady částečně i kvůli tomu, co vám tehdy Jocasta řekla. I kdyby se nenašel žádnýzáhadný nebožtík na Ostrově kostí, stejně byste se sem z nějakého důvodu dřív nebo později vypravil.“

Crowther se pousmál. „Asi máte pravdu, paní Westermanová. I když jsem jako vždycky potřeboval vašepobídnutí, abych začal dělat to, co je třeba.“

Harriet pokrčila rameny. „Sama toho mám tak plnou hlavu a je v tom takový zmatek, že si ani nejsemjistá, co je třeba udělat. Pokud se nám nějakým zázrakem podaří nevinu vašeho bratra prokázat. “ Jejíslova zůstala nehybně viset ve světle svíčky, dokud je Crowther sám neuchopil a nezačal je obracet

dlouhými prsty ve vzduchu.

„Já na duchy nevěřím, paní Westermanová. Mě s nějakým domáháním spravedlnosti nebo

s doznáním nenavštívil po smrti ani Addie, ani otec a sám už jsem na světě dost dlouho, než abych ještěčekal, že svět ocení čestnost. Světu je docela jedno, kdo žije a kdo umře a proč, ale stejně si myslím, žemůžeme pátrat

po pravdě, pokud něco jako pravda vůbec existuje. To je možná ta jediná správná věc, kterou je třebadělat. A je zbytečné doufat, že bychom věděli, co bude

následovat.“

Harriet pozorovala žlutý plamínek svíce. Vzduch byl tak klidný, že se plamen ani nepohnul. „Potom tedy

dovolte, abych se vás zeptala na jednu věc: Stále věříte, že váš bratr zabil vašeho otce?“

Crowther pomalu zavrtěl hlavou. „Ne, paní Westermanová. Můj rod nese odpovědnost za mnoho zločinů,ale já se nyní velmi obávám, že Addie byl nevinen. Jenže nás nedokázal přesvědčit a jeho popravu vidělapůlka Londýna.“

„Je mi to moc líto, Crowthere.“ „Co přesně? To, že můj otec byl vrah? Nebo to, že můj bratr vrah nebyl?To, že můj synovec možná vrah je?“

„Všechno.“

Výraz ve tváři měl stále klidný, ale Harriet si dokázala dobře představit, co ho těch pár vět muselo stát.Celý ten příběh, na kterém Crowther vystavěl svůj další život - a nikoli právě radostný -, teď náhlevypadal jako fikce. Seděli tu spolu v temnotě starého zámku uprostřed starých kopců a vřesovišť a kolemnich vyvstávaly lži a šplhaly jedna druhé po hřbetě a obklopovaly je stejně jako ty hory, vypínající se knevidomému nebi a cínové placce měsíce.

„Jste unavený, Crowthere?“

Otočil k ní tvář a podíval se na ni zpod povislých víček. „Já jsem

pořád tak trochu unavený, paní Westermanová. Proč se ptáte?“ „Přemýšlím nad tím věnováním natabatěrce a taky nad tím, jak vaši sestru okamžitě napadlo, že se domníváme, že váš otec byl zapojen dozrady bratra lorda Grety v pětačtyřicátém roce. Jestli ta mrtvola v hrobce byla opravdu důvodem, proč byl

zabit váš otec, tak musíme zjistit něco víc než jen to, co vám řekla paní Tyersová a co se povídá mezilidmi. Byl to opravdu Gretův člověk? Co měl na Silverside vyřídit tak důležitého, že riskoval vlastní krk azaklepal na dveře vašeho otce den poté, co vyhořelo Gutherscale? Co se dál dělo s Gretou a jehorodinou? Koho vinili ze zatčení Ruperta de Beaufoye? Přemýšlím, zda bychom mezi našimi přáteli aznámými v Londýně nenašli někoho, kdo by něco věděl o nepřátelích krále, jak anglických, tak i z jinýchzemí, a kdo by zároveň uměl nacházet i takové informace, které nejsou snadno k mání.“

Crowther sepjal špičky prstů a usmál se. „Řekl bych, že vím, koho máte na mysli. Náš přítel Palmer budenejspíš vědět víc než kdokoli jiný.“

„Tak mu napište, Crowthere.“

„Dobrá, ale než to udělám, možná byste mi mohla ještě prozradit, co dalšího jste zjistila o smrti panaHursta.“ Odmlčel se a zahleděl se na ni. „Copak, paní Westermanová?“

„Dozvěděla jsem se jen o dalším trápení a vyvstalo z toho jen mnoho dalších otázek. A také se obávám,že nás ráno bude čekat jednání s dalšími právníky.“

Crowther vzdychl a chystal si pero a papír. „Tak mi to prosím trochu objasněte.“

Ze sbírky pana Askewa, Muzeum v Keswicku:

Dopis do časopisu The Gentleman’s Magazine, červen 1746 Ohledně požáru na zámku

Gutherscale Hall v listopadu minulého roku:

Vážený pane Urbane, ačkoli se stránky Vašeho hodnotného periodika dosud hemžily spíše články a

úvahami

o rebelii proti našemu panu králi, nyní, když tato bouřná doba pominula, považuji

za vhodné poskytnout Vám popis toho strašlivého požáru na zámku Gutherscale. Zničení onoho skvěléhosídla bylo snad předzvěstí osudu celého rodu, jenž přebýval v jeho zdech po dlouhá staletí. Pouhý týden

poté totiž, co zámek strávily nenasytné plameny, došlo

k zatčení pana Ruperta de Beaufoye, mladšího bratra

posledního lorda Grety,

pobývajícího v současnosti v exilu. Stalo se to, když byl pan Rupert na cestě, aby se k oné rebelii připojil.Zdá se, že byl vyzrazen jedním ze svých následovníků, člověkem, jemuž rod Gretů velmi důvěřoval.

Avšak všichni královi věrní poddaní utrpěli velikou ztrátu tím požárem, jenž za jedinou noc pohltil tohonosné sídlo mnoha generací. Jak ten strašný požár vznikl, nikdo říci nemůže, jisto jen, že oné nocinebyly žádné známky bouře či blesků. Dá se tedy předpokládat, že nějaký tulák si tam oheň rozdělal, abyse zahřál, a že jiskry vylétly a započaly ten oheň, jenž pak vše spolykal. Kouře si nejprve povšimli lidéprávě svou práci

končící na protější straně jezera a hned vzkazovali

a pomoc hledali na Silverside, sídle sira Williama

Penhaligona, nynějšího majitele těchto pozemků, jakož i bývalého zámku Gutherscale. Ztráta tohoto krásného sídla je o to trpčejší, že k ní došlo poté, co zámek

přestál odchod svého bývalého pána do exilu, zabavení, a tudíž třicet let trvající zanedbání, a byl krátce předtím zakoupen sirem Williamem, jenž měl v úmyslu zrenovovat jej důkladně a učinit svým novým domovem! Bohužel, nebylo mu toho dopřáno! Sir William se právě zdržoval na Silverside, když zvěst

o požáru dorazila, a ihned spěchal na místo, aby sám viděl, co je možno učinit k uhašení plamenů; ty však

již řádily natolik, že nebylo v lidských silách je zadržet. Sir William byl neskonale rozrušen, a jen prosbyjeho malé dcerky tahající jej za kabát a s pláčem jej prosící, by život svůj neriskoval, odradily jej od toho, aby se vrhl do plamenů, jak by je snad chtěl hasit svýma holýma rukama.

Na úsvitu zbyl z rodového sídla Gretů jen popel a uhlíky. Kéž v tom Mladý pretendent viděl znameníosudu, jímž ten požár vskutku později ukázal se být, a raději se uchýlil ke dvoru otce svého v klidu amíru, než aby nechal své stoupence pocítit mocný hněv pravého krále své země, vanoucí napříč celým

Cumberlandem.

S úctou Váš W. L.

ČÁST IV

Pátek 18. července 1783

Harriet našla svého syna u jezera. Seděl na molu, pozoroval drobné, hedvábně lesklé vlnky na hladině, apřestože krátce zvedl hlavu, když ji zaslechl přicházet, nevstal a nešel za ní, dokud ho sama nezavolala.

Usadili se spolu na kované lavičce na okraji lesa a Harriet si teprve teď uvědomila, že si v mysli tak docela

neujasnila, co mu chce vlastně říct. Cítila, že by mu měla zakázat jakýkoliv další kontakt s Casperem, alenějak se nedokázala přinutit to vyslovit. Po chvíli mlčení se přistihla, jak si hraje se svým černýmsmutečním prstenem.

Nakonec jako první promluvil Stephen. „Miriam říkala, že pan Sturgess pronásleduje Caspera, protožepodle něj zabil pana Hursta on.“

„To je pravda.“

„A vy mi teď zakážete za Casperem chodit, maminko?“ Harriet se nadechla a pak zavrtěla hlavou. „Jánevím, co ti na to mám říct, Stephene.“

„Když on mě potřebuje, abych mu

pomáhal.“

Harriet ho objala kolem ramenou a přitáhla si jej k sobě. „Já chci, abys byl v bezpečí, kloučku můj, jenženevím, jak to zařídit.“ Ucítila, jak jeho malá dlaň vklouzla do její, a společně se zahleděli do dálky. Pak seza nimi náhle ozvalo zakašlání; Harriet sebou trhla a otočila se: Casper se vynořil ze stínu stromů, jako by

jej přivolala jejich slova. Joe mu seděla na rameni a zlehka chvílemi natřásala křídla.

„Pane Graci!“

„Nechtěl jsem vás polekat, paní Westermanová,“ řekl Casper, „ale moc rád bych s váma na chvíli

promluvil.“

„Dobré ráno, Caspere.“

„Zdravím, mladej.“

Harriet sundala paži z ramen svého syna. Modřiny v Casperově tváři hrály všemi barvami a rysy mělostřejší a vpadlejší, než když ho viděla včera stát nad mrtvolou pana Hursta. „Jen se k nám posaďte.Vypadáte unaveně.“

Casper se nepohnul; jen zavrtěl hlavou. „Budu radši, když mě neuvidí nikdo od Silverside. Jen vám povímpár věcí a zase půjdu po svým.“ Harriet čekala a on ji chvilku jen mlčky pozoroval, jak v duchu činilnějaké rozhodnutí. „Ze vsi zmizelo jedno děvče, Agnes Kerricková. Myslím, že ji unesli ti samí chlapi, comě zbili, protože přišla, zrovna když mě mlátili. Musím je najít, a hlavně ji.“

„Víte, kdo ti násilníci byli?“ Casper přikývl. „Dva tipy bych měl. V noci jsem se byl trochu porozhlídnout povsi a tihle dva rozhodně nespali doma ve světnici, ale možná bych mohl něco víc vytřást z jejich matky.“

„Myslíte si, že té dívce ublížili? Prozradíte mi jejich jména?“

„Jestli jí něco provedli, tak se to dozvím. A co se jejich jmen týče, nechám si je zatím pro sebe. Já tu lidiznám a vím, jak s nima jednat. Musím vás poprosit o důvěru.“ Harriet vzdychla, ale nakonec přikývla ařekla tiše: „Domníváte se, že ten útok na vás má nějakou souvislost se smrtí pana Hursta?“ „Nějak mi tonedává smysl,“ řekl Casper a škrábal se při tom zuřivě v zátylku. „Vrtá mi v hlavě to místo. Vrah muselvědět, že je tam skrýš, kam může mrtvolu schovat, ale asi netušil, že je to taky moje místo. Lidi tady vědí,

že tam často chodím, že pro to mám svoje důvody. A ti dva, co mě přepadli, jak si aspoň myslím, ti tovědí stejně dobře jako všichni ostatní.“

„A kdo to tedy podle vás…?“ „Někdo z panstva.“

Harriet chvíli mlčela.

Casper potáhl nosem vzduch. „A jsem si jistej, že ti, co mě přepadli, byli zároveň ti samí, co řádili uČernýho vepře.“

„Podle toho, co říkala Miriam, to vypadalo, že tam něco hledali,“ podotkla Harriet. „Ale co to mohlo být?Chtěli i vám něco ukrást, třeba peníze?“

Casper se díval na jezero. „Jak to zvládá slečna Hurstová?“

Harriet mu stručně - před synem raději bez detailů - popsala, o čem

se Sophií mluvila, a zmínila se

i o inzerátu v novinách. „Vidíte v tom nějakou souvislost, Caspere?“

„Já vám nevím. Nedokážu říct, pokud už ovšem tohle divný léto nezavařilo všem lidem mozky a nepěníjim krev v žilách. Jestli se dozvím něco, co s Hurstem souvisí, dám vám vědět, to se spolehněte. Ale teďmusím najít Agnes, to mě trápí nejvíc. Taky se rozhlížejte po nějakých stopách, když se někam vypravíte,a já zas budu natahovat uši, jestli nezaslechnu něco z toho, co řešíte vy.“ Otočil se k odchodu, ale Harrietho ještě pohybem ruky zadržela. Casper sebou při tom škubl a ona pod prsty ucítila, jak se mu zaťaly

svaly na paži.

„Ještě ten Ostrov kostí, Caspere -ta vysušená kostra. Co o tom víte? Zmínil se někdy váš otec -“

„O tom nevím zhola nic. Ale řeknu vám tohle: v šestačtyřicátým vyplatil sir William mýmu tátovi tolikpeněz, že si mohl koupit tu hospodu U Černýho vepře. A sir William, ten se s penězma nikdy neloučil nijak

lehko.“

Harriet svěsila paži a kousla se do rtu.

„Co bych mohl udělat já, Caspere?“ zeptal se Stephen. „Mohl bych jít s vámi?“

Harriet postřehla, jak po ní

Casper blýskl letmým pohledem, než chlapci odpověděl: „Teď ne. Přijď tak za hodinku nahoru

k přístřeškům a pak si povíme, co dál.“ Vytáhl z vaku malý balíček. „Tady máš čerstvý bejlí pro pana

učitele. Jak se mu daří?“

„Už trochu líp,“ řekl Stephen tiše. Casper mu prohrábl vlasy.

„Poslouchej maminku, chlapče.“ Pak se na pozdrav oběma prsty dotkl své kštice a byl pryč. Stromy a

křoví ho pohltily stejně jako sluneční svit.

Harriet si až po chvíli uvědomila, že se na ni její syn dívá. „Jen buď prosím tě hodně opatrný, ano?“ řekla

mu tiše.

Crowther právě zkoumal třetí šíp z tuctu v toulci svého synovce, když uslyšel, jak se otevírají dveře, aspatřil v nich Felixe samotného. Na vteřinku na sebe oba mlčky hleděli. Pak Crowther odložil šíp kostatním na sukno kulečníkového stolu po své pravici a vytáhl další.

„Smím se zeptat, co to děláte, pane?“

„Prohlížím si vaše šípy, Felixi, jestli na nich nenajdu stopy krve nebo mozkové hmoty pana Hursta.

Byl bych to udělal už včera večer, ale při světle svíček bych na to možná pořádně neviděl.“

Felix si chraplavě odkašlal; znělo to spíš jako zalapání po dechu, nebo snad dokonce pokus zasmát se.„Vy jste ale vtipálek, drahý strýčku.“

Crowther odložil čtvrtý šíp a sáhl do toulce pro další. „Já zásadně nevtipkuji, Felixi. A i kdybych se protrochu humoru rozhodl, byl by to zaručeně lepší žert.“

Felix během jeho slov přistoupil blíž ke kulečníkovému stolu. Opřel se o něj ve snaze vypadat uvolněně,ale Crowther viděl, jak se mu

chvějí prsty.

„A smím vědět, proč právě tohle považujete za nutné?“

„Protože chci takového úkolu ušetřit paní Westermanovou. Vy jste pana Hursta znal, a pokud víme, jste tu

vlastně jediný člověk, který ho znal. Dlužil jste mu hodně peněz?“ Znovu k mladíkovi zvedl oči, ale tenmlčel. „To proto vás matka vláčela přes půl Evropy na návštěvu té chudinky paní Briggsové, kterou nemánijak v lásce a ani ji nerespektuje? A kde je jeden věřitel, tam je jich nepochybně více.“ Znovu odložil šípa vytáhl další; přidržoval si jeho hrot blizoučko očí a pomalu jím otáčel. „To musela být tučná suma, kdyžvás kvůli ní pan Hurst pronásledoval takovou dálku.“ Odmlčel se a zaostřil zrak na hrot ještě pozorněji,pak jej položil vedle ostatních. „Jen hlína.“

„Bavíte se obvykle dobře, když vám kat věší blízké příbuzné?“ Crowther zvedl další šíp. „Viděl jste někdypopravu oběšením, Felixi? Myslím zblízka, ne zdálky, odkud je to podívaná jako z loutkového divadla.“Felix stál jako socha. „Já jsem to viděl několikrát, když mě poslali, abych si po popravě vyžádal tělo kestudijním účelům. Je to hrozná smrt: příšerné zvuky, když dech zápasí v hrdle o místo s provazem, nohysebou trhají, oči vytřeštěné. Většina těch ubožáků se taky pokálí. Ne, vůbec se nebavím, když vidím, jakněkdo, kdokoliv, umírá na šibenici.“

„Já jsem Hursta nezabil. Máte pravdu, dlužil jsem mu ještě nějaké peníze. Ale on měl také svoje vlastnídluhy a nepřátele.“

Crowther se na něj podíval. „Jestli jste ho ale zabil, navrhuji vám, abyste se okamžitě dal na útěk. Až dotéto chvíle jste nejspíš byl vždycky spolehlivě chráněn před následky svých činů, ale obávám se, Felixi, ženás všechny naše činy jednou, dříve či později, dohoní.“ Pomyslel na svého otce, na sebe, pak odložil iposlední šíp. „Nenašel jsem na nich žádné viditelné stopy. Jenže to nic nedokazuje.“ Zkoumal teďsynovcův výraz; prachbídně skrývané ponížení a strach. „Pokud se správně pamatuji, tvrdíte o sobě, žejste dost dobrý lukostřelec. Možná bych si měl dávat větší pozor, až se půjdu projít ven, vzhledem ktomu, jak moc se vám nedostává peněz.“

Přistoupil až těsně k Felixovi a čekal, až mladík ustoupí stranou,

aby mohl odejít z místnosti. „To byste možná měl.“ Felix měl kůži kolem rtů napjatou doběla. Crowther se

slabě pousmál a zvedl obočí a Felix mu konečně ustoupil z cesty. Crowther prošel kolem něj, ale vokamžiku, kdy se jeho ruka dotkla dveří, Felix znovu

promluvil: „Já jsem ho nezabil. Nadělal jsem už spoustu hloupostí, ale vrah nejsem.“

Crowther se obrátil zpátky k němu. „Vy mi tolik připomínáte Lucia Adaira, Felixi,“ řekl a bez dalšího vysvětlení odešel.

Agnes se probrala náhle, s výkřikem. Byla tma. Začala se rozhlížet a čekala, až se jí trochu zklidní srdce.Ruce měla svázané před sebou a v prstech cítila křeč a píchání, ale dokázala uchopit láhev, která stálavedle ní, a napít se, aniž by se při tom polila. Pak si opřela bolavou hlavu o vlhkou hliněnou stěnu zasebou. Ve vzduchu bylo něco cítit, něco jiného než jen hlína. Její oči přivykaly tmě. Začala se posouvat po

zemi tak, aby si mohla kleknout a hmatat kolem sebe. Ano, ležela předtím na své houni v nějakémvýklenku, v jakési díře. Že by nějaká stará skrýš, třeba pro lesní dělníky? Jak se sunula po kolenou ven,začínala kolem sebe rozeznávat matné tvary, nebo spíš jen nezřetelné stíny hrbolatých stěn. Napínalazrak ve snaze rozpoznat, kde to vlastně je. Hmatala rukama před sebou směrem, kde se ta hustá tmazdála být trochu řidší, a jedním ramenem se při tom opírala o stěnu. Najednou se před ní úzký prostorprudce stáčel, takže se až zapotácela, a když se dostala za roh, uviděla světlo. Bylo to slaboučké, mlžnésvětlo, pronikalo k ní do tunelu jako sluneční jas obtékající bouřkový mrak. Podařilo se jí vstát. Vydala semalými, nejistými krůčky k tomu světlu. Možná mě tu chtěli jenom přes den zavřít. Už vím, kde to jsem.Když jsem byla ještě miminko, tak se prý v těchhle prastarých důlních štolách ztratil jeden kluk ze vsi,taky ještě malé děcko, a pak se rozhodlo, že se všechny vchody zatarasí. I náš táta při těch pracíchhodně pomáhal. Takže to je ten prkenný zátaras. Donesli mě sem a pak ho zase vrátili na místo, určitě ho

jen opřeli o svah, abych mohla ven, až přijdu k sobě. Možná, že Caspera ani netloukli. Vždyť já si vůbecnejsem jistá, co se mi jen zdálo a co jsem v tom dešti a tmě opravdu mohla vidět. Vždyť to byl nejspíšjen hloupý vtip, který prostě zašel dál, než měl.

Jak se blížila k východu, chtěla se rozesmát a už se v duchu připravovala, jak Swithuna vytahá za uši ařekne mu, že mu to odpouští. Už byla u zátarasu a kopla do něj u země; čekala, že se vyklopí ven a onakonečně uvidí oblohu a kopce a všechno kolem. Jenže dřevo se ani nehnulo. Kopla silněji, jednou, dvakrát

a zas a znova. Nic. Smích a dobrosrdečná nálada byly tytam.

„Krucinál, pusťte mě ven!“ zařvala z plných plic. Pak si všimla čehosi lesklého nahoře, tam, kde se těžkéfošny opíraly o bytelnou výdřevu lemující vchod do štoly. Byla to špička hřebíku, ostrá a úplně čistá. Avedle ní další. Byla jich tam spousta, všechny nové, čerstvě zatlučené, na žádné ani stopa po rzi.

Agnes se zhroutila na kolena, snažila se ze všech sil ubránit vlně paniky, která se jí vzdouvala v hrudi, alebylo to marné. Provaz se jí zařezával do zápěstí. Vzpomněla si na pár výjevů z těch prvních hodin plných

bolesti a nepochopitelné tmy. Ano. Slyšela bušení kladiva. Svezla se na zem, objala si rukama kolena a ze

všech sil se snažila přestat se třást.

Když Harriet s Crowtherem vešli, zařinčel zvonek tak ostře, že úředník shrbený v koutě na židličce u stoluleknutím málem sletěl na podlahu a na papíru si udělal pěkných pár kaněk. Crowther počkal, až se trochuvzpamatuje, a rozhlížel se po místnosti. Od doby před asi třiceti lety, kdy tu byl naposledy, se v podstatěmoc nezměnila. Tmavá dřevěná podlaha, jednoduché dřevěné obložení na stěnách a ve vzduchu pachinkoustu a prachu. Právě tady tenkrát zařizoval prodej majetku a další osud své sestry. V následujícíchletech, kdy cestoval po Evropě, neměl důvod cokoli měnit, a tak se rovněž prostřednictvím této kancelářetaké dozvěděl, že se sestra provdala, později, že se jí narodil syn, a nakonec i to, že její manželství bylorozloučeno. A tohle všechno tu postupně nasáklo do toho dřevěného obložení.

Na stěnách viselo několik rytin, taktně vybraných a neurážlivých stejně jako celá ta firma, která se už takdlouho starala o jeho finanční a právní záležitosti. Po jedné straně stál dlouhý otoman, čalouněný zelenou

kůží, kde mohl klient pohodlně čekat, až se před ním rozevřou brány zákona. Na takový nevýraznýzapadákov to byla poměrně impozantní advokátní kancelář. Crowthera napadlo, že správa majetkunáležejícího k Silverside jim za ty roky vydělala slušnou sumu a že také jeho jmění, o které se on sámnezajímá, jim poskytuje dostatek práce, takže si pan advokát může dovolit nějaké ty pomocné úředníčky i

luxusní čalounění.

Úředník se mezitím sebral, narovnal se, odkašlal a zdvořile se

uklonil. Zřejmě mu nebylo ještě ani dvacet a působil dojmem chlapce, kterého přistihli, jak si hraje vtatínkově pracovně na dospělého.

„Pan Crowther? Mé jméno je Dent, pane. Přejete si hovořit s panem Markem Leathesem, pane? Sdovolením mu jen zajdu oznámit, že jste ráčil přijít, a on se vám bude jistě hned věnovat.“ Mladíček seodmlčel a zrudl; nebyl si jistý, jestli řekl všechno a správně. Pak, v domnění, že i v otázce uctivosti víceznamená lépe, ještě znovu se sklopenýma očima dodal „pane“.

Crowther si na to jméno vzpomněl. V určité době se podpisy na obchodní korespondenci změnily z

Thomase Leathese na Marka Leathese. Zamrzelo ho tenkrát, že už jeho záležitosti nebude spravovat ten

starý pán, a hned napsal děkovný dopis za ta dlouhá léta služeb, s nimiž byl vždy spokojen. Pak tovšechno zase pustil z hlavy. Vše běželo dál hladce a spořádaně jako ve starých kolejích a ani nový panLeathes Crowthera nezatěžoval přílišnou korespondencí.

Crowther Denta ujistil, že ano, že by s paní Westermanovou rádi krátce promluvili s panem Leathesem, a

chlapec hned s úklonou zamířil ke dveřím, ale pak se ještě znovu otočil a rozpačitě se ptal, zda by si panCrowther či paní Westermanová přáli nějaké občerstvení. Harriet se na něj usmála a Crowthera už jakomnohokrát dříve překvapilo, jak upřímný a dobrosrdečný její úsměv dokáže být. Přemýšlel, jestli její dobrá

nálada bývá stejně ryzí, jako když ji před několika lety poznal. Možná ano. Možná, že tak jako já jsem vesvých padesáti pořád do jisté míry tentýž podivínský, do knih zahloubaný chlapec, jakým jsem býval, takona je v hloubi duše stále ta veselá, upřímná, i když tvrdohlavá dívka, do které se její manžel zamiloval,když poslouchala jeho dobrodružné námořnické příběhy s nadšeným výrazem ve tváři.

„Děkujeme, pane Dente, nic nám v této chvíli nechybí,“ řekla s tím úsměvem, a když mladík zmizel,přejela znovu pohledem po rytinách a podotkla: „Co myslíte,

Crowthere, nebylo by to pěkné, přijít do advokátní kanceláře a najít tam na stěnách třeba olejomalby múzoděných v růžovém rouchu?“

Crowther zvedl obočí. „To by snad bylo zajímavé, ale asi bych se poněkud obával svěřit takovému

právníkovi svoje záležitosti.“

Harriet se tiše zasmála a dál si obdivně, nebo alespoň zkoumavě prohlížela rytinu znázorňující královskýsoudní dvůr v Londýně. „A to kvůli extravaganci těch obrazů, nebo kvůli jejich obsahu?“ „Kvůli obojímu. Ikdyž na druhou stranu jsem rád, že tu vidím tahle díla, protože podle mě ani ta nejsou pro advokátníkancelář tak docela typická.“

Harriet přešla blíž

ke Crowtherovi, aby si prohlédla ostatní obrazy, o kterých se právě vyjádřil. Byly to jakési technickékresby různých strojů a zařízení. Harriet v nich viděla spíš jen změť všelijakých koleček, páček a hýblat.Byly to zajímavé kompozice, ale příliš jim nerozuměla.

„Ten gentleman tady pravidelně investuje mé peníze do řady technických projektů v severních hrabstvích.

Z jejich účtů je zřejmé, že to dělá dosti moudře a šikovně. A já se někdy v duchu obávám, že mé penízeuž napomohly rozvoji znalostí a odborností v téhle zemi mnohem víc než já osobně.“

„Takže vy jste až strašidelně bohatý, viďte, Crowthere?“ „Strašidelně, to je výstižné. Rozhodně jsem dostbohatý na to, aby se někomu vyplatilo přemýšlet

o tom, že mě kvůli tomu jmění zavraždí.“

Harriet si vybavila, co jí Crowther říkal o svém dnešním rozhovoru s Felixem, a ušklíbla se. Nikdy se jízřejmě nepovede tu Crowtherovu povahu prokouknout. Vždyť on se tváří, jako by ho představa smrti zrukou synovce kvůli penězům spíš bavila.

Mladík Dent vklouzl zpátky do kanceláře a Crowther si všiml, jak při tom střelil pohledem po Harriet. Mělčerstvě přičísnuté vlasy. Vzápětí vešel do místnosti muž zhruba v Harrietině věku s převislou tváří a pytlíky

pod očima, který působil velmi uctivě, inteligentně a přívětivě. Uvítal oba příchozí a bez dlouhých řečí jeuvedl do své pracovny. Harriet napadlo, že se asi za ta léta korespondence s Crowtherem naučil, žestručnost je nejlepší způsob, jak s tímto klientem komunikovat. Jeho kancelář měla na jedné straně velkéokno, z nějž bylo vidět krásně upravenou zahradu za domem. Harriet si už v různých pracovnách různýchpánů všimla, že pokud vůbec dotyčná místnost nabízí takový výhled, mají obvykle stůl postaven tak, abyseděli k oknu zády, jako by chtěli zdůraznit vlastní důležitost tím, že odmítají něco tak povrchního, jako jekrajina a prostor. Stůl pana Leathese však byl otočen k oknu v pravém úhlu, takže jeho uživatel mohlchvílemi vzhlédnout od práce a vidět, jak se střídá počasí a období.

Harriet se už z tohoto důvodu zamlouval, ale ještě než se posadila, zaujalo její pozornost jakési hemžení v

zahradě, a když došla až k oknu, teprve si všimla, že značnou její část zabírá velká voliéra. Naklonilahlavu, zaposlouchala se a teprve nyní si uvědomila, že vzduch pronikající dovnitř pootevřeným oknemvibruje svěžími ptačími trylky.

Leathes si jejího zaujetí povšiml a přistoupil k ní. „To jsou mí kanáři. Zdědil jsem tenhle koníček po otci.To víte, paní Westermanová, i my právníci se občas rádi něčím obveselíme.“

„A nepřipadá vám to poněkud kruté, takhle ty tvorečky věznit, pane Leathesi?“

Právník zavrtěl hlavou. „Je to prostorná voliéra, je navržená tak, aby splňovala jejich potřeby. Mojedcerka mi jednou řekla, že si myslí, že všichni ostatní ptáčci z okolí doufají, že až jednou umřou, dostanou

se právě do naší voliéry, jako do nebe, protože tam budou v bezpečí před káňaty a budou mít pořáddostatek krmení a tepla - já tam totiž mám i zařízení na ohřev vzduchu, když je příliš zima.“

„To zní, jako byste jim sám trošičku záviděl,“ řekla Harriet a položila dlaň na sklo.

„Možná ano.“ Leathes se posadil ke stolu. „Zvlášť tehdy, když mám na práci něco nepříjemného nebomusím lidem sdělovat nepříjemné věci. Kéž by dnešek takový nebyl.“ Harriet už chtěla Leathese obdařitjemným úsměvem, ale k jejímu překvapení právník ještě dodal: „Jenže asi nevyhnutelně být musí.“„Opravdu, pane Leathesi?“ zareagoval Crowther. „Hodláte mi snad říci, že všechny ty nové manufakturydo jedné vyhořely a že je ze mě žebrák?“

„Nikoli, pane,“ potřásl právník hlavou. „Vašim investicím se daří stále velmi dobře. To by bylo nutno hnedněkolik velkých požárů, aby dokázaly pohltit veškeré vaše jmění, a i kdyby k něčemu taknepravděpodobnému přece jen došlo, nečekal bych, až se uráčíte navštívit mě, abych vás o tominformoval.“ Ptactvo v zahradě při jeho slovech dál nerušeně pělo a hvízdalo a Harriet to připomnělo malé

děti, když štěbetají při hře. „Zrovna jsem vám psal vzkaz, když mi Dent přišel říci, že jste tady. Chtěl

jsem s vámi mluvit o vašem synovci.“

„Copak je s ním?“ optal se Crowther klidně a Harriet sledovala, jak Leathesovy oči putují z klienta nadesku stolu potaženou kůží a zase zpátky.

„Před několika dny mě navštívil -proč, tím si bohužel nejsem zcela jist. Byl to takový rozpačitý rozhovor,ale získal jsem dojem, že se snažil zjistit něco bližšího

o rozsahu vašeho jmění a o svých

nadějích na dědictví.“

„A co jste mu na to řekl?“ „Samozřejmě jen to, že mu v této věci nemohu být nápomocen, a pokudpotřebuje podobné informace, měl by se obrátit přímo na vás.“

Oba pánové se okamžik pozorně dívali jeden na druhého a potom Crowther spokojeně přikývl.„Omlouvám se za synovce, pokud byl ten rozhovor takto nepříjemný, pane Leathesi.“

Advokát se usmál. „Řekl bych, že byl mnohem nepříjemnější pro pana von Bolsenheima. Obávám se, žemu docházejí finanční zdroje.

Zeptal se mě totiž, už na odchodu, jestli nevím o nějakém vzdálenějším seriózním obchodě, kde by muudělali slušnou cenu za jeho kapesní hodinky. A vypadal poněkud roztěkaně. Zvažoval jsem, zda vámnavrhnout, abyste se zkusil informovat o výši jeho dluhů a snad mu i nějakou rozumnou částkou

vypomoci, oplátkou za slib synovcova lepšího chování v budoucnu.“

Crowther vzdychl, přehodil nohu přes nohu a zaklonil trochu hlavu. „Dnes jistě ne, pane Leathesi.

I když se nad tím, co mi tu říkáte, určitě zamyslím. Dnes mám jiný dotaz: před několika lety našla paníBriggsová na Silverside jistý sejf a doručila jej k vám v přesvědčení, že to byl majetek mého otce.“Leathes přitakal. „Jistě. Zpravil jsem vás o tom neprodleně dopisem.“

„A já jsem vám odpověděl, abyste jej otevřel hrubou silou, ujistil se, že neobsahuje nic významného, a vtakovém případě pak obsah zničil.“

Kanárci dál vesele zpívali. Leathes se otočil k oknu a opřel se v křesílku trochu pohodlněji. „Vzpomínám si,že přesně ten pokyn zněl ,zbavte se jeho obsahu‘.“

„Ano?“ Crowther nespouštěl z Leathese oči. „A jak jste si prosím tu větu vyložil?“

Harriet těšilo, že na Leathesovi není znát, že by ho ten zkoumavý pohled nějak vyváděl z míry. Naopak,advokát sáhl do kapsy a vytáhl z ní malý mosazný klíček, jímž vzápětí odemkl spodní zásuvku stolu, asklonil se, aby z ní něco vyjmul. Pak s jistým úsilím položil na pracovní desku nevelkou

železnou skříňku.

Měla tvar kvádru o nejdelší straně nějakých dvaceti palců, byla sepjatá kovovými pásy a nýtovaná. Harriet

se zdálo, že pochází z mnohem dřívější doby. Chvíli si ji všichni mlčky prohlíželi a pak Leathes konečněodpověděl na Crowtherovu otázku.

„Nejsem si jist, pane, zda si vybavujete okolnosti nálezu této skříňky. Při posledních stavebních úpraváchbývalé pracovny vašeho otce na Silverside objevil pan Briggs utajený prostor za obložením a v něm senacházela tato věc. Ihned ji dal dopravit ke mně a já jsem vám okamžitě napsal ten dopis.“

„Sejf a ještě uložený v tajné skrýši? Co by mohlo vyžadovat takovou zvláštní opatrnost?“ podivila seHarriet. Skříňka byla špinavá a na jejích pantech byly nějaké šmouhy.

Leathes vzdychl. „To netuším, madam. Zámek se už někdo pokusil rozlomit, i když to jsem zjistil až poté,co jsem dostal instrukce od lorda Keswicka a snažil jsem se sejf otevřít sám.“ Pokud si všiml nepatrnéhocuknutí svalů v Crowtherově tváři ve chvíli, kdy vyslovil jeho titul, nedal to na sobě znát. „My právníci simusíme vypěstovat schopnost umět čas od času číst i mezi řádky. Otevřel jsem tu schránku, ale i kdyžjsem viděl, že v ní nejsou žádné cenné papíry nebo dokumenty týkající se majetku a panství, neměl jsemdobrý pocit z toho, že bych ji měl zničit, nebo aspoň její obsah. Vyložil jsem si raději vaši větu podlevlastního svědomí a uložil jsem obsah do našeho archivu.“ Crowther se netvářil vděčně ani popuzeně, jenlehce pozvedl jedno obočí. „Do vašeho archivu, pane Leathesi? Jak je tedy možné, že máte sejf u sebe všuplíku, přestože jsme k vám do kanceláře přišli bez ohlášení? Odpusťte, ale zdá se mi to jako dostpodivná náhoda.“ Vypadalo to, že Leathesovi přestává jeho křesílko poskytovat dostatečné pohodlí.Zavrtěl se a odkašlal si. „Zmínil jsem se, že my právníci musíme umět číst i mezi řádky, ale možná jsem si

z obsahu sejfu učinil jakousi představu, a když jsem se doslechl, že hodláte přijet kvůli tomu mrtvémunalezenému na Ostrově kostí.,“ hlas se mu vytratil.

Harriet se musela pro sebe usmát. „Tak jste si tu skříňku raději zase přinesl sem. A Felixova návštěvavám poskytla dobrý důvod zeptat se na to tady pana Crowthera,“ řekla. „Když jsme přišli, bezpochyby jste

chtěl téma toho sejfu nadnést sám. Ale my jsme vás předběhli.“

Leathes nesměle pokrčil rameny a zvedl ruce dlaněmi vzhůru. „Odhalila jste mě, paní Westermanová.“

Crowther zvedal víko: „Já

myslím, že je to moc dobře, pane Leathesi, že jste si to vyložil právě takhle.“ Advokát zavřel oči a pomaluse nadechoval, když Crowther vsunul ruku do skříňky a vytáhl ven jediný, věkem značně zežloutlý list

papíru. Rozložil jej a podal Harriet: „Byla byste tak laskavá, paní Westermanová? Vy máte zrak mnohem

ostřejší než já.“ Harriet velmi dobře věděla, že Crowther má oči přinejmenším stejně dobré jako ona, alevzala papír bez námitek a zahleděla se do něj. Byl to jen krátký dopis a ona při jeho čtení zalapala po

dechu.

Teprve po dvou třech vteřinách k ní dolehl Crowtherův hlas. „Paní Westermanová?“

„Ano, ovšem. Je to dopis z 15. května 1750, to je několik měsíců po smrti vaší matky, viďte?“

„Jistě, paní Westermanová, ale kdybyste se už tedy uráčila. “ Harriet si odhrnula loknu vlasů z tváře azačala číst.

Mylorde,

přestože nechci k Vašemu žalu nad ztrátou Vaší choti, mé drahé tety, dodávat ještě

i obavy, nemohu ve jménu její památky snést představu, že bych Vám nesdělil

znepokojující zvěsti, které se mi v nedávné době donesly. Lidé, kteří z lásky k tetě dosud mlčeli, nyní pojejí smrti promluvili a vznesli proti Vám velmi závažná podezření. Mluvím o roce 45. Vyslovuji jméno deBeaufoy. Pravím, že ti, kdož se domnívali, že je zradil sluha, jemuž důvěřovali, nyní zpytují vlastníinteligenci. Doufám jen, že mi budete schopen poskytnout jakékoliv důkazy Vaší neviny v této

záležitosti. Já zaručím, že se pak dostanou

k zainteresovaným. Ne-li však, prosím Vás, abyste učinil náležitá opatření k ochraně vlastní i Vašeho

domova.

S upřímným pozdravem Robert O’Brien, Killarney

House

Ptáci venku jako by vycítili změnu v atmosféře a cvrlikali ještě pronikavěji než předtím.

„Kdo je Robert O’Brien, Crowthere?“ zeptala se konečně Harriet.

Anatom zavřel oči a opřel si

špičky dlouhých prstů o čelo. „To je synovec mé matky, z manželství jejího staršího bratra. Má matka

pocházela z katolické rodiny z Irska.“

„Takže to byli jakobité?“ ptala se Harriet.

„Je možné, že k tomu chovali určité sympatie,“ řekl Crowther po krátké odmlce. „To právě O’Brienovi se

stali novou rodinou mé sestry, když nám zabili otce. Odjela tehdy k nim do Irska rovnou z internátníškoly.“

Leathes se na ně díval. Pan Crowther teď opíral prsty obou rukou o sebe a velmi pozorně si je prohlížel.Paní Westermanová jemně poklepávala špičkou nohy o turecký kobereček na podlaze.

„Takže to vypadá, že otec se skutečně měl čeho obávat a Lotty měla pravdu,“ pronesl Crowther pomalu.„To by mě zajímalo, proč si ten dopis schoval?“

„Možná ho napadlo, že kdyby se něco stalo.,“ nadhodila Harriet, postřehla, jak sebou Crowther maličkoškubl, a honem pokračovala: „Náš přítel v Londýně by možná dokázal přidat k těmhle kostem i maso akůži, i když od něj nám přijde zpráva teprve za několik dní.“

Podívala se zpátky na advokáta, který se vcelku přesvědčivě tvářil jako náhle zcela stižený hluchotou.„Pane Leathesi, víte o něčem, co byste nám mohl prozradit o záležitostech sira Williama ve čtyřicátýchletech? Anebo o tom, jak se vám jevil v době před svou smrtí? Vy přece musíte mít z těch dob nějaké

záznamy.“

Leathese sice napadlo, že je zvláštní, že mu takové otázky klade paní Westermanová a ne Crowther

osobně, ale byl slušně vychovaný a tvářil se jakoby nic.

„Přirozeně máme v archivu kopie veškeré komunikace mezi naší kanceláří a panstvím Silverside, a to odchvíle, kdy se tam usadil sir William - to bylo v dobách mého děda až po současnost, paní Westermanová.

Ale snad bych vás měl vzít, budete-li si přát, k někomu, kdo to všechno zažil. Můj otec, Thomas Leathes,pracoval pro lorda Keswicka dlouhé roky. Práce se vzdal zhruba před deseti lety, ale paměť má stálevynikající.“ Leathes vytáhl hodinky a podíval se na ně. „Pokud vám to časově vyhovuje, bylo by mipotěšením pozvat vás na dopolední návštěvu k nám domů a pozdravit se s ním. Sejf může pan Dent

odvézt

na Silverside, abyste si jej tam mohl prozkoumat dle libosti.“ Crowther se na právníka dokonce usmál.

„Rád se opět setkám s vaším otcem.“

„I on vás rád uvidí, pane. Vždycky na vás rád vzpomíná.“

Ani jeden z nich si nevšiml, jak Harriet při té výměně zdvořilostí vyjelo obočí o kousíček výš.

Casper si byl jistý, že se dokáže Sturgessovým lidem vyhýbat, jak dlouho bude sám chtít, ale přece jenriskoval, když se zadní cestou vydal do Portinscale a vkradl se nenápadně do dvora matky Fowlerky.Fowlerovic rodinu neměli sousedé právě nejraději. Starý dědek Fowler utopil veškerou svou reputaci valkoholu a i ostatní členové rodiny byli odjakživa černé ovce celé farnosti. Casper si dědka Fowlerapamatoval z dětství jako nerudného starocha, který žebral kolem krámků, když se konal trh, a ostatní dny

v týdnu tvrdil, že je moc nemocný, takže nemůže pracovat. Jeho žena s sebou všude nosila mizernounáladu stejně neodmyslitelně jako ostatní ženské košíky. Děti nutila pracovat na jediném políčku, kterévlastnili, tak dlouho, dokud se nenaučily uhýbat před fackami a utíkat z domu. Ve vsi se občas našlanějaká dobrá duše, která tu její drobotinu nakrmila, ale jakmile se ti malí lotři trochu nasytili, hned zasezdivočeli a tropili všude jen ostudu a škodu. Někomu se ztratila ovečka a Fowlerovi měli druhý den kobědu skopové, podomnímu obchodníkovi ubylo víc zboží, než prodal, a Fowlerovi měli najednounakoupeno, návštěvníkovi jezerního kraje se bůhvíjak vyprázdnila kapsa a Fowlerovi se večer opíjeli. Byliale dostatečně chytří na to, aby se jim jen tak snadno nedalo nic dokázat, a oběti je neměly z čehoobvinit. Fowlerovi všude halasně povykovali o tom, jak jsou na ně všichni zlí a že oni mají právo se bránit,

a jejich stížnosti na všechny a na všechno nebraly konce. Jeden z dědkových synů, Isaac, zůstal ve vsi,byl s otcem jedna ruka a dokonale ho nahradil, když se starý Fowler odporoučel do hrobu.

Isaac si našel ženu - takovou prostoduchou bytost, která jeho povahu nechápala, a tudíž jí ani nevadila, a

tak z ní zanedlouho udělal zatrpklou a sedřenou otrokyni. Měli syna, Swithuna, který jako jediný zesourozenců přežil -ostatní tři děti zemřely v útlém dětství - a ten ve svých devatenácti úspěšně nastupoval

stejnou cestu jako jeho otec i děd. Casper si ale říkal, že tihle dva, Isaac i Swithun, jsou na druhoustranu přece jen příliš velcí zbabělci, než aby se ho pokusili okrást. Tak ještě vytáhnout někomu něco zkapsy, to ano, ale přepadnout vědmáka? A přitom to byl právě Swithun, kdo se na poli otočil zády, kdyžCasper procházel kolem, a byla to jeho matka, co koulela očima na všechny strany, a byl to právě Isaac,kdo si čas od času vydělal nějaký ten šilink ve stáji u Královského dubu.

Casper se přikrčil před vchodem do nízkých dveří a vkročil do světnice. Swithunova matka se skláněla nad

pecí a Casper jasně cítil vůni dušeného králičího. Když zaslechla kroky, otočila se a spokojený úšklebek ve

tváři jí rázem ztuhl v prázdnou masku.

„Zdravím, matko Fowlerko. Kdepak máš ty svoje chlapy?“

Žena se odkolébala od hrnců doprostřed místnosti, otírala si ruce

o sukni a vrtěla hlavou. Casper udělal další rázný krok k ní a ona sykla: „Nemám šajn, Caspere,

přísahám, že nevim.“ Očima přitom střílela do všech koutů, tvář jí zrudla a leskla se potem. Joe roztáhlakřídla a pomalu hluboce zakrákala - znělo to jako staré dudy se ztuhlým měchem. Fowlerka vykulila oči.„Vbni to nebyli! To by neudělali! Nic mi neřekli!“ Poslední větu už zaječela. „Sou někde pryč!“

Černá čarodějnice se náramně bavila. Strach jí dodával sílu

a hlasitost. Popichovala Caspera, ať Fowlerku zbije, ať ji srazí na zem, ať jí hlavou třískne

o udusanou hlínu. Fowlerová to musela vidět Casperovi v očích, protože začala naříkat a tvářila se, jakoby bylo schopná schovat se před ním i do komína, kdyby se tam vešla.

„Ale Swithun se vrátil první, že jo?“ zeptal se Casper tónem, který připomínal hluboké vrčení. „Prostěpřišel zpátky a myslel si, že bude dál klidně sypat praseti otruby a štípat dříví, jako by se nic nestalo, co?A dal ti ty moje zajíce, co teď klohníš v hrnci, co? A tvůj chlap klidně kydal hnůj u Královskýho dubu. Apak oba zdrhli, když viděli, že jdu ke Kruhu.“

„Měli úplně promočený hadry! Museli se vrátit domů,“ pištěla Fowlerka. Joe znovu zakrákala a ženahonem pokračovala: „To já jsem je poslala pryč, když jsem tě viděla.“

„A kde je teda máš? Sem s nima.“ Rozhlížela se kolem, jako kdyby doufala, že se odněkud objeví čert aodnese ji rovnou do pekla. „Co jako po mně chceš, Caspere?“

„Ty jejich hadry, ženská hloupá!“ Fowlerka odcupitala za pec,

hrbila se při tom tak, že málem běžela po všech čtyřech, a v koutě stáhla z konopné šňůry dvě košile adva páry krátkých nohavic a hodila je Casperovi. Ten po nich chňapl, převracel je v rukou, pak je zvedl knosu a čichal k nim. Fowlerová nebyla lepší pradlena než kuchařka: na jedné košili byly skvrny na obourukávech ještě čerstvé.

Casper ucítil dotek na noze a uviděl Fowlerku, jak před ním klečí na kolenou. „Neubližuj mu, Caspere -Swithunovi ne. Vždyť je to můj jedinej chlapec. On ti to splatí, bude se kát, udělá, co mu

řekneš.“

Černá baba mu v uších hučela tak hlasitě, že ty prosby málem ani neslyšel. „Nakopni ji, kopni ji pořádněrovnou do břicha, ty pitomce, když si o to tak koleduje. “

„Co vám kdy jaký pokání prospělo? To už tady bylo přece tolikrát!“ Musel křičet, aby černou přehlušil.

Fowlerka si rukama zakrývala uši a svírala hlavu.

„Vbn se u Vepře pohádal a porval se starým, pak je prej vyhodili. A vrátil se celej nešťastnej - von to taknemyslel! Nedělej to, Caspere, dyť je to můj chlapeček, chlapeček můj jedinej. Neproklínej mi ho!“

Kavka na Casperově rameni poskakovala a třepala křídly a čarodějnice hulákala jako na lesy. Casper užten kravál nemohl vydržet. Mrštil oblečením na podlahu a vyrazil ven, kudy přišel. Pláč a bědování seneslo ze dveří za ním.

K panu Leathesovi to byla jen krátká, několikaminutová

procházka. Dům vyhlížel stejně úhledně a příjemně jako jeho kancelář. Byla to prostorná moderní stavbaskýtající veškeré pohodlí, usazená při cestě na Crosthwaite Church, ověnčená vysokým živým plotem,který chránil zahradu i dům před větrem z údolí i před pohledy sousedů. Advokát vedl své hosty kovanoubránou a vzápětí se zpoza rohu vyřítily dvě malé děti, vrhly se na něj radostně a zabránily mu tak v cestě

k domu.

„Ale no tak, Tome, Sally! To víte, že jsem rád, že vás vidím! Povězte mi, děti, čte si dědeček jako obvyklev zadní zahradě?“ Veselé štěbetání jednoho přes druhého bylo znamení souhlasu. „Díky, díky. A teď siběžte hrát, ale nejdřív řekněte mamince, ať udělá čaj a přinese nám ho do altánku. Vidíte přece, že vedu

hosty, drobotino nezvedená!“

Děti si až teď všimly Harriet a Crowthera stojících mlčky za tatínkem a ztichly. Vypadaly obě zdravě aspokojeně, tváře měly růžovoučké a oba, chlapec

i holčička, měli stejně slámově zlatavé vlásky. „Tak běžte, běžte,“ pobízel je s úsměvem jejich otec a malé

postavičky konečně odhopsaly zpátky do domu. Leathes vedl hosty postranní cestičkou do dlouhézahrady, jejíž styl se dál od domu měnil od úhledných záhonků ve volně rostoucí vegetaci, která jako bypokorně napodobovala divokou přírodu za zídkou, korunovanou siluetou věčného obra Skiddawu. Valtánku opravdu seděl starý pán s knihou v ruce. Měl na sobě tmavě hnědý oděv a bílé vlasy mu i ve stínu

zářily jako sněhová čepička na vrcholu hory.

Harriet sledovala, jak k příchozím vzhlédl a zvedl ruku na pozdrav, pak vstal a šel jim naproti. Kráčelpoměrně pomalu, ale Harriet předtím čekala vetchého, bezmocného stařečka zabaleného v dece. Tento

pán nevypadal na víc než na šedesát.

Leathes si všiml, jak je zaražená. „Mému otci je osmdesát pět, paní

Westermanová. Tady v údolí musí asi být ve vzduchu něco, co tak dlouho chrání ty, kteří svůj kraj mají

rádi.“

Harriet se střídavě dívala do tváře Crowthera i starého právníka, jak se k sobě blížili. Viděla, jak se jejíspolečník s úklonou usmál a starý pán se zastavil, naklonil malinko hlavu a pak k němu vykročil ještěsvěžeji a napřáhl ruce.

„Charlesi! Pane na nebi! Kolik je to jenom let, co jsem vás neviděl? To jste byl ještě mladíček. Jásamozřejmě vím, že jste přijel na Silverside, ale netušil jsem, že se mi dostane toho potěšení se s vámi

pozdravit.“

„Pane Leathesi, jsem si jist, že přesně víte, kolik let je to od chvíle, kdy jsme se viděli naposledy,“ usmíval

se Crowther a vzal advokátovu ruku do dlaní. Bylo to poprvé, co Harriet viděla Crowthera, jak dávánajevo radostné city k někomu z lidí, které znával zamlada. Starý pan Leathes se zasmál.

„To bude třicet dva let, tři měsíce a ještě pár dní k tomu, nu ano, tak to musí být.“

Crowther se obrátil k Harriet. „Pane Leathesi, smím vám představit paní Harriet Westermanovou?“

Starý pán se zdvořile sklonil nad její rukou a pak se podíval na svého syna. „Dáme si šálek čaje, Marku?Ať tady těm mladým lidem

nevyschne příliš v ústech, zatímco

já jim budu vyprávět nekonečné staré historky.“ Mark Leathes

přikývl.

„Dobře, dobře. Ale nejdřív, moji milí, vám musím ukázat moje ptáčky zpěváčky. Lord Keswick mi jistědovolí, abych ho někdy příště pořádně unudil popisem svých

chovatelských experimentů, ale nyní vás nepustím, dokud nedostanete příležitost, abyste mi je pochválili,jak jsou krásní a jak kouzelně prozpěvují.“

Někdo by možná čekal, že se jasná narážka na Harrietiny čistě ženské zájmy setká s odměřenou reakcí,ale ona byla starým pánem úplně okouzlena a s laskavým úsměvem se dala vést po cestičce k voliéře.

Celá tahle konstrukce přiléhala k domu a byla rozlehlejší než ta, kterou Harriet viděla z advokátníkanceláře. Vybíhala po straně domu do zahrady a byla zčásti prosklená a zčásti potažená jemnýmmosazným pletivem. Uvnitř byla směs štěrku

a travního porostu, posetá tu a tam nevysokými keříky a suchými větvemi stromů. Byla to stavba, jakouby Harriet čekala spíš

na pozemcích nějakého velkého a honosného venkovského sídla, tady ji dočista ohromila. Starý pán se

usmál a poplácal ji po ruce. „Já si myslím, že všichni si

potřebujeme sytit duši, ne jenom tělo, paní Westermanová. Už jsem za ta léta na svoje zpěváčky vynaložilspoustu peněz, ale nikdy jsem nelitoval ani jediné pence.“ Otevřel dveře po své pravici

a vstoupili dovnitř voliéry. Tam pan Leathes vytáhl z kapsy hrst zrní a hvízdl. Z větví nad nimi se sneslrudozlatý kanárek a usadil se mu na ruce. „Ach, to je moje statečná dáma, tahleta. Většina těch ostatních

je příliš plachá, takže když je tu někdo cizí, jako teď vy, raději ani nepřiletí, ale tahle děvenka mávždycky víc kuráže než obav.“ Harriet sice nevěděla, co by mohla očekávat, ale prostě stáhla pravourukavičku a přiblížila ruku k ptáčkovi sedícímu panu Leathesovi na ukazováku. Kanárčí samička naklonilahlavu a chvíli paní Westermanovou pozorovala; pak přehopsala na její prst. Harriet ucítila na kůži drobnéjehličky jejích pařátků; pírka na bříšku ji naopak něžně hladila, jak se ptáček načepýřil. Chvilku se natřásal

a pak dlouze zacvrlikal; zobáček měl přitom celou dobu otevřený jako operní zpěvák.

„Tak bych řekl, že ve vás poznala spřízněnou duši, paní

Westermanová,“ řekl právník. Zaregistroval jakýsi pohyb v zahradě a ohlédl se přes rameno. „Ach, mojesnacha už nám nese ten čaj. Tak to vás teď musíme zase opustit, miláčkové moji. Jakpak se Charlesovidaří?“

Harriet ta otázka zarazila a ona odtrhla oči od kanárka a otočila se.

Crowther a Mark Leathes už se vraceli k altánku. Kanárek se přece jen lekl jejího pohybu a odlétl kamsidál mezi větve.

„Jsou to už tři roky, co ho znám, pane Leathesi, a stejně dosud nemám na takovou otázku jasnouodpověď.“

Starý pán se tiše zasmál. „Tak to je tedy asi známka toho, že se moc nezměnil.“

„Vy jste ho znal ještě jako chlapce, pane?“

„Ano, bylo to podivínské, samotářské dítě. Ale občas chodil sem k nám, dívat se se mnou na ptáčky, akdyž některého z nich sprovodila ze světa nemoc nebo vysoký věk, pitvali jsme spolu ta tělíčka. Není tozvláštní, madam, že jsou to bytosti tak odlišné od nás, a přesto mají plíce, díky nimž mohou prozpěvovat,srdíčko, které jim pumpuje krev tělem stejně jako nám, dokonce i mozek mají docela podobný lidskému,ovšem jaké myšlenky se v něm skrývají, to je nám velkou záhadou. Což se ostatně týká i našeho přítele

Charlese.“

Paní Leathesová nalila čaj a hned se zase omluvila, že spěchá za jinými domácími povinnostmi. Cestouještě popohnala děti, aby si hrály pokud možno v jiné,

odlehlejší části zahrady, a vracela se přes trávník zpátky do domu. Vzduch se plnil kanárčími trylky.

Harriet od svých posledních

mořeplaveb tolik ptačího zpěvu snad ani neslyšela. Vlastně jí ty tropické kraje připomínalo i nynější dusnéhorké počasí; ani lísteček se nehnul a slunce viselo v oparu na obloze jako rozpálený měďák.

Starý pan Leathes se díval na Harriet a na Crowthera, a když se napil čaje, vytáhl z kapsy dlouhoukeramickou dýmku a začal si ji nacpávat tabákem z váčku.

„Asi ze mě mluví suchý právník,“ říkal při tom, „ale myslím, že jste za mnou přišli, abych vám povědělněco z minulosti, a ne jen poslouchat moje ptáčky zpěváčky. Slyšel jsem řeči o tom, že se na Ostrověkostí našla nějaká prastará mrtvola. To je ten důvod, proč jste sem přijeli?“

„Přesně tak, pane,“ přitakal Crowther.

„Tak když paní Westermanová dovolí, zapálím si nejdřív tu dýmku,“ uvelebil se pan Leathes pohodlněji vkřesle, „protože mně se kupodivu nejlíp mluví s plícemi plnými kouře.“

Paní Westermanová jen s úsměvem přikývla a vzduchem

zavoněl pálící se tabák.

Harriet si nemohla nevšimnout, jakým způsobem jim pan Leathes senior věnuje pozornost, tiše a trpělivě.

Napadlo ji, jestli si Crowther vůbec někdy uvědomil nebo ještě uvědomí, jaký musel mít prospěch z toho,že měl právě takového právníka.

„Domnívám se, že toho člověka, jehož tělo se našlo na Ostrově svatého Herberta, zabil můj otec. Nevím,jaký k tomu mohl mít důvod, i když máme podezření, že ten zavražděný mohl být tentýž člověk, který vroce čtyřicet pět založil požár na zámku Gutherscale.

Proč potom na druhý den navštívil mého otce, to netušíme.“ Starý pan Leathes jen zdvihl obočí a čekal,co se dozví dál. Jeho syn si nad šálkem odkašlal, ale následoval otcův příklad a mlčel také. „A tak jsem siříkal, pane, jestli si třeba nevzpomenete na něco ze záležitostí mého otce ve čtyřicátých letech, co by násmohlo přivést na stopu.“ Stařík se usmál. „Schopnost mluvit přímo a bez okolků jste tedy neztratil,Charlesi.“ Říkal to laskavým tónem. „Byl jste takhle otevřený i ke své sestře?“

Crowther se zamračil na manžety na rukávech. „Do jisté míry ano.

Ona mě ale špatně pochopila a jen tvrdila, že náš otec neměl nic společného se smrtí Ruperta deBeaufoye. Je možné, že než otec toho druhého muže zabil, dozvěděl se od něj, kde se de Beaufoynachází, a pak té informace využil.“ Právník přikyvoval a vzdychl. „Jak víte, Charlesi, já jsem byl poradcem

vašeho pana otce v právnických záležitostech dlouhá léta, ale nikdy jsem nebyl přesvědčen, že mi plnědůvěřuje. Nedokážu vám sice říci s jistotou, co vaše sestra tou poznámkou myslela, ale předpokládám, žechcete, abych o tom alespoň

přemýšlel.“

„Přesně tak.“

„Váš otec byl povýšen z baroneta na barona v sedmačtyřicátém roce. Místo de Beaufoyova pobytu bylokráli vyzrazeno v roce čtyřicet pět.“ Harriet promluvila. „Myslíte si, že to mohl být sir William, kdo jimposkytl ty informace, které pak vedly k zatčení de Beaufoye, pane Leathesi? A že titul dostal za odměnu?“

„Já nevím, paní Westermanová. Říkalo se, že de Beaufoye zradil jeden z jeho vlastních sluhů. Bylo to

období, kdy by se tomu asi nikdo ani nedivil, ale na druhou stranu nezapomínejme, že siru Williamovi

přibývalo vlivu a váženosti v celém kraji už dlouhá léta. Když Koruna zkonfiskovala v roce 1716 veškeroupůdu a majetek lorda Grety, koupil sir William od královských úředníků řadu pozemků. V takovémobchodování si vedl náramně dobře a do rebelie v pětačtyřicátém už to byl zámožný člověk. Byl na topatřičně hrdý a já jsem si jist, že už

i mnohem dřív se velmi snažil o to, aby byl uznáván. Jeho povýšení bylo určitě odměnou, ale možná spíšza jeho vliv v této části země a za věrnost vládě v té době, než že by to byl přímý důsledek jednoho

jediného aktu zrady.“

Harriet mrkla po Crowtherovi, ale ten nevypadal, že by hodlal něco říci, a měl oči stále přilepené na svých

manžetách. Cítila tak jasně, že se břímě kladení otázek přesunulo na ni, jako by to Crowther řekl nahlas.„Sir William sem do kraje ale nepřišel rovnou jako bohatý člověk, viďte, pane Leathesi? Nezačalo jehojmění růst v určité době?“

Leathes přikývl. „Už chápu, paní Westermanová, proč je to vaše spojenectví s Charlesem tak užitečnévám oběma. Ano, stalo se to v určité době. Bylo to na jaře roku 1718. Sir William mě navštívil a požádalmě o asistenci ohledně koupě jednoho pozemku na západním břehu jezera, který náležel královskékoruně. Pamatuji se, že přijel za bouře a deště a chtěl mluvit s mým otcem, také Williamem, ale kdyžzjistil, že otec je příliš zaneprázdněn, tak se poradil se mnou. Nezapomeňte, že jsme tehdy byli ještě obadost mladí. Myslím, že možná usoudil, že můj otec je příliš precizní a taky trochu pomalejší. Zato já jsemse jako začátečník chtěl ukázat, že v té práci budu dobrý, a byl jsem vděčný za tu příležitost, ať už pomně klient bude chtít cokoli. Chodil po mé kanceláři sem a tam, z pláště mu kapalo - vidím ho tak jasnějako teď i vás dva. Mohl bych přísahat, že z něj čišela taková energie a naléhavost, jako by z něj přímopřede mnou stoupala pára. Řekl mi, že chová naději, jak na těch pozemcích, které chce koupit, objevínaleziště minerálů, a já jsem byl připraven vyčerpat jeho zdroje, kam až to půjde, abychom je co nejlépevyužili. Požádal mě, abych zjistil cenu a udělal mu návrh, na kolik by ho celý ten obchod mohl přijít.“

„A také jste to udělal?“ zeptala se

Harriet.

„Ovšem, a hodně rychle, abych si zasloužil jeho pochvalu, když byl tak nedočkavý. Jenže když jsem mu tyinformace sdělil, vůbec ho to nepotěšilo.“

„A proč?“

Právník pokrčil rameny a chviličku věnoval pozornost své dýmce, než odpověděl: „Nemohl si to dovolit.Věděl, kolik peněz by mohl sehnat, a zjistil, že to nebude stačit. Kdyby si i všemožně půjčoval, dosáhl bysice na koupi těch pozemků, ale pak ještě potřeboval další kapitál na to, aby mohl zahájit těžbu. O ceně

už nebylo možné dále smlouvat; i tak už byla velkoryse nízká.“

„A proč si třeba nesehnal nějakého společníka?“ napadlo Harriet.

Starý pán střelil očima

ke Crowtherovi a ten suše odvětil: „Můj otec by se nikdy nepustil do podobného podniku, kdyby nad ním

nemohl mít naprostou

kontrolu.“

Pan Leathes přikyvoval. „To by tedy neudělal. Vydal jsem se za ním na Silverside - byla to tehdy spíš jen

chalupa než zámek -, abych ho

o situaci informoval hned, jak z Londýna dorazila expresní zpráva.

Byl z toho strašně rozčilený. Chodil před krbem sem a tam, a když uslyšel cenu, kopl do polen v krbu takprudce, že jiskry vyletěly až doprostřed místnosti. Ještě že tam byla kamenná podlaha, jinak mohloSilverside skončit zrovna tak jako Gutherscale Hall.“

Harriet se tvářila poněkud nechápavě. „Ale říkal jste nám, pane, že to bylo období, kdy se jmění siraWilliama začínalo rozrůstat?“

„To ano. Odjel jsem ze Silverside v domnění, že celý ten nápad je ztracen, ale o tři dny později měnavštívil Ruben Grace s dopisem od svého pána a směnkou ze soukromé banky v Cockermouthu ve výšicelkové sumy. Pomohl jsem s dokumenty potřebnými pro pořízení hypotéky na majetek, který v té době

sir William vlastnil, aby mohl financovat práci, ale to už byl jednoduchý úkol, jakmile byly pozemky

zakoupeny. Těžba byla zisková a položila základy jmění, které pak sir William po dalších třicet letrozšiřoval investicemi do pozemků a dalšími spekulacemi.“

„Jak k takové obrovské sumě přišel?“

„To nevím, paní Westermanová.

Možná bych se ho zeptal, kdyby přišel s tou směnkou osobně. Ale přišel Ruben, a tak jsem nevyzvídal.Mohu k tomu dodat jen dvě věci, které by vás snad mohly zajímat: za prvé, měl jsem dojem, že Rubenovi

se jeho úkol nelíbí. My jsme se spolu znali už od dětství,

i když jen od vidění, a připadal mi. naštvaný. A za druhé, o pár měsíců později jsem byl na obědě sesprávcem té banky a ten se mi zmínil - obávám se, že byl malinko podroušený, a tudíž o něco sdílnější -,že v životě neviděl takovou hromadu umaštěných bankovek než ty, co dostal od sira Williama.“

„Co to bylo za banku?“

„Ta stejná, u níž máte účet i vy, pane Charlesi. Banka Botts, v Cockermouthu.“

Když se Casper probral a začal znovu vnímat svoje okolí a realitu, byl vysoko na kopci. Pod ním se až kjezeru táhl lesnatý porost Great Woodu a směrem na jih se zužovalo a kroutilo údolí Borrowdale. Protáhlsi ramena a sykl, jak ho zabolely modřiny. Když otevřel oči, uvědomil si, že opodál sedí v nízké trávěStephen a vedle něj Joe. Vymysleli si s kavkou takovou hru: Stephen vždy naskládal na sebe několikkamínků a Joe je pak shodila zobákem a vesele zakrákala.

Stephen se ohlédl a trochu nejistě se na Caspera usmál.

„Jak dlouho tu seš, mladej?“ zeptal se konečně Casper. Napadlo ho, že černá bába hulákala tak dlouho,až z toho dočista ochraptěla. Nenašel v mysli po jejím hlase ani stopu.

„Chvilku,“ pokrčil chlapec rameny. „Nebyl jste v přístřešku, tak jsem šel dolů k muzeu a viděl jsem vás,když jste šel kolem. Tak jsem se pustil za vámi. Málem jste se na náměstí srazil s panem Sturgessem, alekdosi se k němu včas rozběhl a navykládal mu, že jste se vydal do Rosthwaite.“

Casper hleděl do trávy před sebou. Černá čarodějnice moc dobře věděla, jak na něj. Stávalo se, že mu vhlavě ječela tak strašně, že přestal vnímat, kde je a co dělá. Nebylo to časté, ale tu a tam se to stalo.

„A ty jsi šel za mnou celou cestu až sem?“

„Vy ale umíte chodit pěkně rychle! Ale stejně to vypadalo, že vám není dobře, tak jsem si říkal, že bychměl.“

„A jak vypadám teď, pane Stephene?“

„Už líp.“

Casper si na chvíli lehl zase zpátky do trávy a vřesu a díval se do horkého vzduchu a oparu nad sebou.„Někde tady v kopcích se ztratilo jedno děvče, Agnes. Není doma u své rodiny, takže je buď mrtvá neboněkde uvízla nebo ji někde někdo drží násilím. Jestli je mrtvá, musím dopravit domů aspoň její tělo. Jestlise jí něco stalo, ale ještě dýchá, musím ji najít dřív, než ji zahubí žízeň a hlad. Je to chytrá dívčina a silná,

ale ani to někdy nestačí.“

„A vám se líbí, viďte, Caspere? Pan Askew mi říkal, že se o ní po městě mluví jako o vaší učednici. Vy jiučíte všechno, co víte o strašidlech a čarodějnicích a o tom, jak proti nim bojovat?“

„Možná s tím začnu.“ Nikdy předtím ho nenapadlo zamyslet se nad tím tak otevřeně, ale bylo mu jasné,že Agnes nějaké předpoklady má, a taky to, že někdo bude muset jeho práci převzít, až on sám umře.Tahle otázka ho tedy potěšila, aspoň na chvíli, než si uvědomil, jakým tónem ji Stephen pronesl.

„Chlapče, pro tebe to moje učení není. Nikdo si nemůže vybrat, do jakýho světa a života se narodí. Tyholt patříš k panstvu. Já rád přijímám tvou pomoc a děkuju ti za ni, ale tohle ti odměnou dát nemůžu. Jo,pro Agnes by se to možná hodilo, jestli ji vůbec najdeme včas.“ Stephen se dál tvářil zklamaně. „Myška simůže přát, aby se stala králem, a troufám si tvrdit, že občas si i král přeje být myškou. Ale každý z nich je

tím, čím je, a to je celé.“

„Kde by tedy mohla Agnes být?“ zeptal se Stephen s povzdechem. Joe na něj zakrákala a on se zasepustil do skládání kamínků.

Casper si přitáhl kolena k hrudi. „Vím o jednom místě, kde najisto není - a to je ta stará štola, kam sekdosi pokusil uklidit toho mrtvýho Němce.“

„Rakušana,“ opravil ho Stephen automaticky.

„Tak Rakušana. Po třezalce zůstává vždycky silná stopa, a na Swithunovejch hadrech jsem nic takovýhonecítil. Ale říkám si, jestli není v některé z těch hlubších štol.“

„A proč?“

Casper naklonil hlavu. „Protože jsem cítil starou hlínu. Starou, z hloubky, ne takovou, co je prorostlá

kořínkama a oddenkama a tlejícím listím, ale mrtvou. Ta má svůj vlastní čuch.“

„A neměli bychom si vzít někoho na pomoc, Caspere? Pan Crowther říkal, že starých štol je tady spousta.Kdyby hledalo hodně lidí naráz.“

Casper jen zavrtěl hlavou a natáhl vzduch mezi zuby. „Jestli je Agnes naživu, mohli by ji zabít a pohřbíthodně hluboko, kdyby zjistili, že ji hledám. Tak ať to radši vypadá, že jsem na útěku před Sturgessem ajim se chci jen pomstít za to, jak mě zmlátili. To nám možná poskytne dost času a oni ji nechají tam, kdeji zavřeli.“ Zamračil se a podíval se vážně na Stephena. „Pamatuješ si ještě, jak ten výrostek vypadá?“

„Myslíte toho z Portinscale?

Samozřejmě.“

„Jo, samozřejmě, jo? Tak to je fajn. Když ho náhodou někde zahlídneš, schovej se. Ale sleduj, kam míříon. On se snaží držet v ústraní, moc daleko se zřejmě nevydá a se mnou oba taky ještě neskončili.“

„A co vlastně hledali, Caspere?“ „Něco hodně cennýho a dostali se k tomu dost blízko. Něco, co asi budumuset přesunout víc do bezpečí. Tak pojď, ty rozumbrado. Nejlepší by asi bylo, kdyby ses teď vrátil hezky

na Silverside a hrál si chvíli na poslušnýho chlapečka. Navečer ti chci dát jeden strašně důležitej úkol, ačím budeš dnes hodnější a ke všem na zámku zdvořilejší, tím jednodušší to pak večer bude. Povím ti otom cestou a pak musím prohledat každou díru v těchhle kopcích.“

Cockermouth bylo takové malé hrdé městečko a pan White byl takový malý hrdý človíček. Navštěvovalvšechny veřejné přednášky, když se nějaké konaly, během nichž vždy pozorně naslouchal a přikyvoval, apřipadal si pak mnohem moudřejší, i když jen zřídka si dokázal zapamatovat různé argumenty asouvislosti. Nevynechal také ani jediný veřejný koncert, objevoval se na nich pravidelně ve svémsmaragdově zeleném saku a s kravatou, kterou se naučil vázat podle série názorných kreseb. Rád sepovažoval za člověka, který jde s módou. Když ho místní umělci náležitě potěšili, říkal, že byla hudebníprodukce skoro stejně kvalitní jako v Londýně, což mu vždy vyneslo uctivý souhlas ostatních. Sám nikdy v

Londýně nebyl, ale nejvýznačnější z klientů jejich firmy, jehož jméno pan White neopomněl nikdy přižádném rozhovoru zmínit, tam jezdil i několikrát do roka. Jednou od něj pan White zaslechl, že ten a tenhráč má skoro stejně dobrou techniku jako muzikanti v hlavním městě, a pro pana Whitea se to stalovelmi užitečnou větou.

Pan White choval určité naděje a měl jistá očekávání. Jeho nadřízený partner, pan Hudson, v posledníchletech poměrně chátral - zvlášť od doby, co jeho syn padl během služby v armádě. Pan White si byl téměřjist, že za nějakých pár let bude mít celou firmu jen pro sebe. Potom se hodlal oženit. Nezapomínal, jakmu slečna Hodgekinsonová už několikrát pochválila kravatu i kabát. Ta dáma má prostě vkus. Měl v plánu

zařídit si také lepší bydlení - už dlouho pokukoval po jednom takovém domě, jaký by se mu moc líbil. Stál

na konci hlavní ulice a bydlel v něm právní poradce sira Lowthera, který byl jeho idolem. Ten dům už naprvní pohled vypovídal

0 prosperitě a vybraných mravech

1 vkusu a kolem něj se to hemžilo několika veselými, zdravými a spokojenými dětmi.

Podobnými úvahami se pan White zabýval i ve chvíli, kdy jeho starší obchodní partner a jeho asistent

řešili nějaké záležitosti ve městě, ve chvíli, kdy zaslechl, jak se otevírají dveře do ulice, a s výrazem ještěrozzářeným představami o své krásné, pohodlné budoucnosti se šel podívat, kdo že potřebuje jeho

služby.

Byla to nějaká cizí žena a byla sama. Pana Whitea to překvapilo a jeho překvapení ještě vzrostlo, když sivšiml některých detailů jejího oblečení a chování. Měla na sobě jezdecký oděv, takže to musela být dámaz vyšší společnosti, a dobře zabezpečená, ale přitom měla sukni tak uprášenou, že snad musela jet aspoňdeset mil, a to ještě ve spěchu.

Tváře měla zardělé a pramínky ryšavých vlasů, které vykukovaly zpod jezdeckého kloboučku, se jí lepilypotem na obličej. To bylo vskutku znepokojivé. Dámy přece mají vždy vyhlížet poklidně, svěže, a to zavšech okolností. Slečna Hodgekinsonová by raději umřela, než by se s takovým vzhledem přiřítila sama,bez doprovodu, do kanceláře spořádaného

profesionála. Ta žena držela v ruce výtisk novin Westmorland Paquet. Pana Whitea se zmocnila neblahá

předtucha. Možná je to jedna z těch nešťastnic, co tak zoufale

nezvládají svou roli manželky a hospodyňky, že musejí nakonec opustit manžela. Anebo z těch hlupaček,co nedají na přání svých blízkých a nakonec se stanou obětí nějakého dobrodruha. Pan White si v duchupřipravoval blahosklonný tón, laskavý, ale pevný. Jestli vstoupila do lože manželského legálně, pak zákonpraví, že to tak musí zůstat. Zvedl obočí a jen doufal, že se ta žena - vskutku těžko použít výraz dáma,když vypadala tak rozháraně - navíc ještě nerozpláče.

„Dobré odpoledne,“ řekla; hlas měla dost výrazný, avšak příjemný. „Vy jste pan Hudson? Pokud ano, bylabych vám velmi vděčná za chvilku vašeho času.“

„Ehm, pan Hudson je momentálně mimo kancelář. Já jsem jeho firemní partner. White, jméno mé -a

vaše, prosím?“

„To je ale škoda,“ prohlásila ta žena a přiložila si dlaň na vlhké čelo. Pana Whitea lehce zamrazilo. „Možná

mi přece jen pomůžete. Já jsem Westermanová. Chtěla jsem mluvit s panem Hudsonem o tomtoinzerátu.“ Nastrčila před sebe noviny a pan White je opatrně vzal do ruky. „Mohu se u vás na chvíliposadit, pane? Jedu z daleka a to horko dělá z jinak příjemné

projížďky hotovou torturu.“

Pan White se uklonil a ona si to ihned vyložila jako souhlas, prošla kolem něj, sesunula se do jednoho zkřesílek v hale a začala se ovívat rukou. Pan White se zahleděl na inzerát. Pan Hudson říkal, že už vyšel,ale pan White vlastně nevěděl skoro nic o tom, čeho se týká, jen snad to, že má jistou souvislost s TímNejvýznačnějším Klientem, a jinak si pan Hudson nechával všechny podrobnosti pro sebe a neodpovídal v

tom ohledu ani na jeho nejpromyšleněji položené otázky. Byla to zkrátka nepříjemnost, kterou pan White

raději rychle pustil z hlavy, a teď mu ji tahle ženská najednou podstrčila rovnou pod nos.

„A odkud jste přijela, paní Westermanová?“

„Z Keswicku.“

Dvanáct mil v takovém vedru. Možná že se ta osoba pomátla. „Sama?“ Ani se nesnažil skrývat šok. Ona

ale zavrtěla hlavou.

„Ne, přijela jsem s panem Crowtherem - možná bych měla říci s lordem Keswickem. Tak ho tady nazývávětšina lidí, i když on sám svůj titul vůbec nepoužívá. A teď vyřizuje ve městě ještě jiné záležitosti.Můžete mi tedy o téhle věci něco prozradit, pane? Ptám se proto, že gentleman zmíněný v tomto inzerátu

byl včera ráno zavražděn.“

Panu Whiteovi kdesi v hlavě něco cvaklo a zavrčelo a jasná myšlenka mu zazvonila v mysli, jako kdyžhodiny odbijí celou. Ta žena, to je přece madam Harriet

Westermanová, na jejíž podivnou zálibu ve vyšetřování vražd už se spotřebovalo značné množstvíinkoustu. Slečna Hodgekinsonová jednou se sklopenýma očima a lehkým zachvěním poznamenala, žepředstava dámy, která se aktivně podílí na vyšetřování takových zločinů, ji děsí. Pan White s ní vřelesouhlasil. Vzpomněl si, že její manžel byl vysoký námořní důstojník. To jí určitě pomátlo mysl šílenétropické slunce - copak skutečně nemá žádné příbuzné, kteří by ji vzali pod svou ochranu? Začalpřemýšlet, co by asi slečna Hodgekinsonová řekla, kdyby věděla, že se tahle žena - opravdu mu k níprostě nesedělo označení dáma - dnes objevila přímo v jeho kanceláři v takovémto stavu a teď tu mluví o

vraždě. Určitě by to považovala za naprosto neuvěřitelné.

„Pane White?“

Oslovený nadskočil a uvědomil si, že ho paní Westermanová zkoumavě sleduje těma zelenýma očima, shlavou nakloněnou na bok, a že ho v jejím výrazu zneklidňuje cosi jako záblesk pobavení. Podal jí novinyzpátky a narovnal se, aby vypadal co nejvyšší - vcelku marně, příroda je zkrátka nemilosrdná -, a zasunulvýznamně palce do kapsiček u vesty.

„Nemohu vám bohužel poskytnout žádné detaily této záležitosti, paní Westermanová. Jedná se totiž o

přísně důvěrné informace.“ Harriet se nadechla k nějaké námitce, ale on zvedl ruku.

„Důvěrné informace, které se týkají našeho klienta, dokonce našeho nejvýznačnějšího klienta.“ Pak se nani konejšivě usmál. Není nad dodatečnou laskavost. „Jsem si nicméně zcela jist, že celá ta věc nemápranic společného s nešťastnou náhodou, která pana Wursta potkala.“

Harriet se na něj ještě okamžik upřeně dívala a pak prudce vstala. Pan White byl tedy nucen zvednoutzrak o kousek výše. Úsměv se mu z tváře vytratil.

„Hursta, pane White, Hursta. A nebyla to žádná nešťastná náhoda. Dobře. Doufám, že budete tak laskava zpravíte vašeho společníka o mé návštěvě. Přebývám v současné době na zámku Silverside.“ Pan Whiteuž se s paní Briggsovou při několika příležitostech setkal. Co si asi musí myslet ta dobrá duše, když musíubytovávat takovou osobu? „Aspoň se pan Hudson a váš nejvýznačnější klient dozvědí, že ani žádné dalšíinzeráty nepřinesou kýžené ovoce.“ Otočila se na podpatku a byla pryč, a s ní i všechen ten protivný

prach, pot a krev.

Agnes si nebyla jistá, jestli spala a teď se probudila. Objevila předtím jeden hřebík, z něhož trčela špička

ze dřeva natolik, že si s její pomocí dokázala rozplést uzel na provaze, který jí svíral zápěstí. Jenže když se

to konečně povedlo, záplava bolesti a křečí v rukou byla tak nesnesitelná, že toho chvíli málem litovala. A

ani s volnýma rukama pak se zátarasem nic nezmohla. Našla v šeru kus břidlice a pokusila se vytloucthřebíky ven, ale jediný výsledek byl, že jejich špičky se ohnuly. Bušila do všech spojů, které našla, a takyza ně tahala; dlaně měla za chvíli plné maličkých ostrých třísek; křičela z plných plic, dokud neochraptěla,ale nezaslechla zvenčí nic než tlumený zpěv ptáků a tu a tam závan větru v korunách stromů. Nakonec se

odplazila zpátky hlouběji do chodby a podařilo se jí tam najít houni a butylku s vodou; takže zpátky kzabedněnému východu se vrátila trochu lépe vybavená. Nejradši by vypila všechnu zbývající vodu naráz,ale když butylkou zatřásla, zašplouchalo jí tam žalostně málo. A taky měla hrozný hlad; hlodal jí vútrobách snad už věčnost. Rozplakala se a v nějaké chvíli upadla do trhaného spánku a snění o modréobloze.

Kroky. Rázem byla vzhůru. Vrhla se k zátarasu, zabušila do něj pěstmi a ze všech sil zakřičela. Chviličku

bylo ticho, pak se ozval hlas.

„Agnes?“

„Swithune, ty zmetku! Ty hovado jedno, hned mě odsud pusť, okamžitě! Stejně ti pak vydloubu oči a

hodím je tvýmu praseti, ty parchante!“

„Ticho, Agnes, nevyváděj. Takže nejsi mrtvá, jo?“ „No díky tobě mi moc nechybělo! Pusť mě ven,

ksakru!“

„Hele, jestli nezmlkneš, tak jdu zase pryč.“

Agnes se kousla do rtu a chvíli bylo kolem napjaté ticho. Roztřásla se. Pomyšlení, že Swithun zase odejde,bylo horší než vztek na něj.

„Swithune?“ Zaslechla venku šoupání nohama, pak si asi sedl na zem. Podle zvuků se při tom opřel zády

o zátaras.

„To nebyl můj nápad, Agnes. Já bych ti nikdy neublížil, i když tys mě nikdy neměla ráda.“

Dívka vzdychla a posadila se a podobně jako on se opřela o dřevěnou stěnu ramenem. Tam venku, kamvidí on, tam je světlo a čerstvý povětří a les a domov, a on se ještě lituje, chudák jeden ubohá, a já tumám jen vlhkou studenou tmu. „A proč bych měla? Seš stejnej jako tvůj táta. Odjakživa neumíš nic nežbýt protivnej. Swithune, naši mě už hledají. A taky mě najdou, abys věděl, a jestli si myslíš, že tebe atvou rodinu doteď všichni nenáviděli, tak to teprve uvidíš…“

Mladík chvíli mlčel. „Jenže oni hledají úplně jinde. Ty se většinou touláš po údolí směrem do Borrowdale,podél jezera, to ví každej.“ To byla pravda. Představa, jak ji otec a jeho přátelé hledají tam, kudy častochodila, jí zaplavila oči slzami. A kde teda proboha jsem? Musela se tak strašně přemáhat, aby nezačalahlasitě kvílet, že stěží slyšela, jak jí Swithun říká: „Ale to je dobře, že tě hledají. Jinak bys už byla mrtvá.“

„Co tím myslíš, Swithune?“ Zaslechla slabé zarachocení, asi před sebe hodil hrst kamínků.

„My musíme s tátou udělat jednu věc, a až to uděláme, tak budeme bohatí. A jak budeme ty peníze mít,

tak se sbalíme a vypadneme z téhle díry. A potom vzkážeme, kde seš.

Tak jsem to chtěl udělat já. Ale on chtěl, abysme tě s tátou rovnou zabili, a pak řekl, že jestli sem někdopřijde čenichat, než to bude hotový, mám ti rozmlátit hlavu kamenem.“

Agnes si klekla na kolena a pokoušela se podívat ven nepatrnou štěrbinou mezi prkny. „Jakej on? Kdo tořekl, Swithune? Co je to za blbou hru?“

„Nestarej se.“

„To byl tvůj táta, s tebou, včera? To vy jste ztloukli Caspera?“ Ticho. „Zabili jste ho?“

„Ne, to ne-e,“ vyhrkl ze sebe. „Ale sílu teda má, když se rozzuří.

Ale Sturgess ho honí za to, že zabil toho německýho chlápka, takže Casper zdrhl.“

„Jakýho chlápka?“

„Z Německa, prostě sem přijel tak jako ostatní panstvo, že je to tu pěkný. No a teď ho někdo zabil. Mádceru, ta je teď na faře. Je hezká, ale tak hezká jako ty zas ne.“

„Takže jsi ho zabil ty?“

Swithun se zhrozil. „Ne! To bych neudělal! V tom my prsty nemáme! Možná že to byl opravdu Casper.Viděl jsem ho s tou dcerou mluvit. Možná se s ní chce oženit a stane se z něj urozenej pán.“ Posměšněprskl. „Tvůj táta říkal, že půjde za tou čarodějnicí v Rosthwaite a poprosí ji, aby tě našla kouzlem, kdyžCasper není k mání. I když každej ví, že je to jenom potrhlá ženská, žádná vědma. A Casper ještě přišel knám a vyděsil naši mámu k smrti, než zmizel.“

„To asi nebylo těžký,“ odsekla Agnes. „Tvoje máma je stejně pitomá a zbabělá jako ty a tvůj táta!“

Zaslechla, jak Swithun vstává.

„Nebuď taková, Agnes. Já jsem ti ublížit nechtěl! Co se vůbec máš co utrhovat zrovna na mě? Říkal jsemti přece, že on po nás chtěl, abysme ti rovnou rozbili hlavu. A rozmyslel si to jenom proto, že jsme muřekli, že seš Casperova učednice. Tak ho napadlo, že tě máme strčit sem a pořádně to zabednit. Že by ses

ještě mohla hodit. A říkal, že potom můžeme vašim vzkázat, kde seš, až budeme mít ty prachy. A taky že

vzkážeme, Agnes. Slibuju. Já tě mám rád, víš?“ Hlas mu změkl a rozechvěl se.

„Kdo je to, ten někdo?“ Agnes se dělalo mdlo, často cítila, že se na ni Swithun odněkud dívá, a už jen ztoho pohledu ji vždycky mrazilo. „O kom to pořád mluvíš? A proč vykládáš, že jsem Casperova učednice,když to vůbec není

pravda?“

„To ti neřeknu, Agnes. On by mě dostal.“ Cítila, jak se jeho hubené tělo opřelo o dřevo. „Casper ti stojí za

zadkem už od tý doby, co ses narodila. On dobře ví, že máš duši dobré čarodějnice. Každej to vlastně ví,akorát ty ne. Přitahuješ k sobě mužský kouzlem a prokleješ je, když neposlechnou.“ Chodil předzátarasem sem a tam, a když znovu promluvil, bylo to tak blízko, že mezi jejich tvářemi musela být jen tafošna. „Agnes, až sem přijde, řekni mu jednu věc. Řekni mu, kde to je. U Černýho vepře jsme to nenašli.On má strach, že Casper si to schoval k někomu jinýmu. A on si myslí, že když seš jeho učednice, taktřeba budeš vědět, ke komu. Tak mu něco navykládej, Agnes. Jinak tě zabije. On to hrozně potřebuje.Chce to, zaplatí nám za to a bude zase pryč.“ Agnes v hlavě bušila kladiva krve. „Já vím, že ty to nemáš.“Ztišil hlas ještě víc. „Táta mi poručil, ať tě prohledám, když jsi omdlela.“

Agnes vyletěl prázdný žaludek až do hrdla; zaťala zuby a otočila se do tmy chodby; zády se opřela

o dřevo. „Já mám hlad, Swithune. Fakt hroznej hlad. A vodu už taky skoro žádnou nemám.“

„Já ti ale nesmím nic dát. Víš, abys byla ochotná mluvit, až sem přijde on. Táta by mě vlastníma rukama

zaškrtil, kdyby zjistil, že jsem tu za tebou byl.“

Polkla a snažila se mluvit co nejpomaleji. „Tak to seš možná docela velkej hrdina, Swithune. Hele, jenom

hlt vody a skývu chleba - já to neprozradím, vážně, věř mi. Ty s sebou něco určitě máš, že jo? Já to vím.“Čekala v té tmě a poslouchala, jak se tlukot jejího srdce snaží přehlušit jeho dech na druhé straně.

„Tak jo, kde máš tu butylku?“ Hmátla po ní na zem. „Tady,

můžeš otevřít jenom na kousíček. Já neuteču.“

Zasmál se. „Tak pitomej zas nejsem. Tady ten tenkej kousek půjde malinko odsunout. Zkusím to a ty mijen podáš tu butylku.“ Slyšela, jak se Swithun natahuje, pak vrzání pracně vyviklávaného hřebíku a potom

se pohnul zhruba stopu dlouhý kus dřeva asi v polovině výšky zátarasu. Dovnitř pronikla trocha světla.Slabého světla, takže zátaras musí být docela hluboko v chodbě. Použili na něj stará bytelná vrata odstodoly a jen pak doplnili okolní mezery. Tenhle kousek prkna kryl jednu

z nich. „Tak mi to podej.“

Agnes natáhla ruku s butylkou. Swithunova ruka ji popadla a bylo ticho. Pak ve škvíře něco zašramotilo acosi dopadlo dovnitř na zem vedle ní. Nehnula se, pak uslyšela zvuk tekutiny přelévané z jedné nádoby do

druhé.

„Nalej ji plnou, Swithune. A pořádně ji zazátkuj, jo? Víš, jak mám ty ruce svázaný, tak kdyby mi ta butylka

vypadla a vylila se, tak bych se asi zbláznila.“

„Jo, jasně, hlavně ticho. Už jsem to nalil.“ Slyšela, jak Swithun zatlačuje zátku. „Tak podávám, jo?“ Bylapřipravená. Jakmile se

v otvoru objevila butylka, popadla ho oběma rukama za zápěstí a vší silou zatáhla. Swithun vyjekl anarazil tělem do zátarasu. „Pusť mě, ty zmije!“

„Já ti ukážu, ,prohledat‘! Mohls na mě šahat jenom proto, že jste mě předtím omráčili, ty smrade!“

Musí ho to bolet. Slyšela, jak úpí a snaží se jí vykroutit. Dál tahala jeho ruku dovnitř, jak nejvíc to šlo. Pak

jednou rukou hmátla po ostrém kusu břidlice, který měla nachystaný u nohou, a přejela mu její hranoupo celé délce paže a pořádně přitom přitlačila. Swithun kvílel jako zajíc chycený do oka. Zuřivě sebouzaškubal a Agnes se zapotácela; ruka se mu zkroutila a dívka narazila ramenem do dřeva. Slyšela zvuktrhané látky, asi mu povolila košile. Už ho dál neudržím, blesklo jí hlavou. Otvorem se protlačila jehodruhá ruka, chňapla ji za vlasy a divoce zatahala. Hlava jí poskočila, Agnes vykřikla a povolila sevření.Obě hubené ruce zmizely rychleji, než stihla mrknout. Padla na kolena a ztěžka oddechovala.

„Ty svině, tys mě pořezala! K čemu ti to asi tak bylo dobrý?“ Agnes zavřela oči. „Víš ty co? Klidně si tamshnij zaživa! Nikdo tě nikdy nenajde! Nikomu o tobě neřeknu, když seš taková mrcha. Už teď seš mrtvá,ty slavná čarodějnice!“

Odpověděla hlubokým hlasem. „Radši shniju zaživa, než bych ti měla být za něco vděčná, SwithuneFowlere. Ale než umřu, prokleju tebe i tvýho otce tím nejhorším prokletím, jaký znám. I ty už to mášspočítaný. Jen o tom ještě nevíš.“ Slyšela, jak Swithun vstal a lapá po dechu. Vyděsila ho.

„Ty ježibabo! Agnes Kerricková, taková hodná děvenka, a ten její tatík na své malé roztomilé farmě, tojste spořádaná rodinka, co? Ty smradlavá zmije jedovatá.“ Znělo to, jako by se měla při posledníchslovech rozplakat. Ano, jo, jenom ať se rozfňuká! Poslední, co k ní zvenčí dolehlo, byly jeho kroky, kdyžse rozběhl k východu ze štoly.

Zůstala chvíli sedět bez hnutí a pak začala s hekáním šátrat kolem sebe po zemi. Nejdřív nahmatala kuschleba. Strčila ho za halenu a hledala dál. Konečně. Butylka a zazátkovaná, plná. Posadila se zpátky kzátarasu a chvíli se snažila zklidnit, než si ukousne první sousto, ale stejně se jí ruce i rty třásly tak, že semálem netrefila do pusy. Tak teď má teprve o čem

přemýšlet.

Crowther neskrýval hněv, když uviděl, jak Harriet vstupuje do soukromého salonku v patře zájezdního

hostince

v Cockermouthu, kde si koně i oba jezdci hodlali trochu odpočinout před cestou zpátky. Návštěva bankybyla hotová fraška. Nenašel tam žádného starého úředníka, který by si pamatoval něco o tom, jak tamCrowtherův otec před více než šedesáti lety složil velké peníze. Bankéř, který se kdysi zmínil panuLeathesovi o umaštěných bankovkách, už dávno nežil a svoje

úvahy si vzal s sebou do hrobu. A kombinace uctivosti a nechápavých pohledů lidí, s nimiž v bance mluvil,uváděla Crowthera do rozpaků. Ty peníze přece mohly být odkudkoli a on na pátrání po jejich původu vyplýtval už skoro celý den. A dával to za vinu Harriet. Osobně by jen napsal pár dopisů, a byl by takušetřen zvědavých pohledů a sice rozumných, avšak

nezodpověditelných otázek, jenže madam Westermanová musí zkrátka vždycky prosadit svou. V podstatěvůbec nechápe, proč se od ní nechá v takových situacích klidně odstrčit stranou, bez ohledu na veškerý

zdravý úsudek a vlastní zájem.

Jedinou výhodou toho odjezdu z Keswicku bylo to, že jeho synovec tak dostal příležitost zmizet. Co natom, že ty šípy byly čisté. Nikdo cizí, ani žádný lapka, by se nedokázal k tomu Hurstovi přiblížit natolik,aby na něj mohl vystřelit takovou ránu. Mohla být vystřelena? Z větší dálky? Možná ano, ale to by seHurst musel zrovna hodně divně sklonit, aby ho pod takovým úhlem a s takovou razancí zasáhl šípvystřelený z luku. Crowther potřásl hlavou. Už snad málem uvěří i Felixovu ujišťování, že je nevinen. Apotíž je v tom, že si nejspíš hloupě a romanticky namlouvá, že když zachrání tohohle chlapce, napraví muto možná trochu svědomí pošramocené tím, jak selhal v Adairově případě. Takové úvahy mu odjakživabyly podezřelé, a teď se to jen potvrzuje. Většinou se přece setkával s případy, že lidé zabíjejí svojepřátele a příbuzné. A pan Hurst měl v tomhle městě jen jednoho známého z dřívějška - Felixe -, a proto je

nejpravděpodobnější, že právě Felix je jeho vrah.

Crowther se zahleděl kamsi do stropu a zamýšlel se nad dcerou

pana Hursta. Slečna Hurstová měla velmi dobrý důvod svého otce nenávidět. Co když tu ránu způsobilanějaká pletací jehlice nebo něco takového? Svraštil zase obočí. To by ale byla užší rána, a i kdyby měla ta

dívka dost štěstí a síly, aby ho dokázala takhle zabít, stejně nepřipadá v úvahu, že by ho pak samotnádokázala mrtvého a bezvládného odtáhnout do staré štoly a tam ho zaskládat kamením.

Jenže místo toho, aby se Crowther zbavil pocitu viny, spíše v něm ještě zesílil. Před třiceti lety dovolil, aby

popravili nevinného, a teď dělá všechno pro to, aby pachatel jiné vraždy dokázal uniknout. Jen si kesvému životopisu připojuje další příšerné kapitoly. Navíc zjistil, že jediná památka, kterou má po otci, jevražedná zbraň. Nepovedlo se mu odhalit totožnost toho mrtvého z hrobky, a aby toho nebylo málo, ještě

se znemožnil před bankéři, u kterých má účet. A teď se hrne paní Westermanová, zjevně se anineobtěžovala upravit, a přestože mu tu vykládá, jak byla návštěva u advokáta zbytečná, má ještě dostneomalenosti na to, aby se na něj usmívala, jako kdyby právě vytáhla z rukávu vítězný lístek z loterie.

Harriet snad musela slyšet přinejmenším ty doznívající myšlenky v jeho hlavě, protože hmátla do kapsy avytáhla sevřenou pěst. „Schválně, jestli uhodnete, co tady mám?“

Takže si buď vůbec nevšimla, jak mizernou má náladu, anebo je jí to prostě fuk.

Crowther v křesle u okna zvedl hlavu a podíval se na ni. „Obávám se, že si mě pletete s jedním ze svýchdětí, paní Westermanová.“ Harriet vzdychla a otevřela dlaň. Podíval se. „Kapesní hodinky.“ „Ano,“ řekla,uhladila si sukni a posadila se do vedlejšího křesla.

„Uviděla jsem je v jedné výloze, když jsem se vracela od toho protivného advokáta, a hned mi to spravilonáladu.“ Crowther se jen odvrátil a mračil se oknem

na kočičí hlavy ve dvoře. Jeho pohledu si všiml jakýsi malý

chlapec a raději se honem přitulil k sukni své matky.

„To mě náramně těší, že se vám v tomhle městě dostalo příležitosti utratit trochu peněz. V tom případě

to určitě nebyl tak docela

promarněný den.“

Dlouho bylo ticho, až se nakonec Crowther, jaksi nesvůj z toho mlčení, zase obrátil k Harriet.

„Milý pane, tohle jsou hodinky vašeho synovce.“

„Já vám asi nerozumím,“ řekl Crowther, ale znělo to už mnohem vstřícněji.

„To vidím, Crowthere, ale pokud na pár minut přestanete strašit místní děti svým ošklivým pohledem, takvám to vysvětlím.“ Crowther neodpověděl a ona po chvilce pokračovala už méně kousavě. „Jak říkám,všimla jsem si jich, hned jsem je poznala a nechala jsem si zavolat majitele toho obchodu. Řekla jsem mu

se slzami na krajíčku, že jsou to hodinky po mém tatínkovi a že můj bratr je prodal proto, aby mohlsplatit dluh ze hry v karty, a požádala jsem ho, zda bych si je směla koupit zpátky.“

„A on vám uvěřil, že jste Felixova sestra?“ Crowther si při té větě málem překousl jazyk.

„Jistě, projevoval velké pochopení,“ odpověděla Harriet s úsměvem. „Navrhl mi cenu, která mě zaskočila,a tak jsem mu řekla, že můj bratr tvrdil, že za ně dostal jen třicet šilinků. Když viděl, jak mě vlastní bratrklame, vytáhl účetní knihu, aby mi mohl dokázat, že Felixovi vyplatil tři libry a deset šilinků. Zaplatila jsem

mu třesoucí se rukou tři libry dvanáct a vyjádřila jsem naději, že mě můj manžel nepokárá za takovéutrácení, a pak jsme se rozloučili plni vzájemného porozumění.“

„Pan Leathes už nám říkal, že Felix chtěl ty hodinky prodat,“ podotkl Crowther trochu otráveně. Pak mudošel význam té částky a on dodal: „Omlouvám se, paní

Westermanová. Jistě, tři libry a deset šilinků. A pan Hurst měl u sebe tři libry patnáct.“

Harriet se usmála. „Opravdu jsou si ty částky dost podobné. A proč by dal Felix panu Hurstovi všechny

peníze, co sehnal, a pak ho zabil?

I kdyby ho k tomu něco dohnalo, nenechal by je pak mrtvole v kapse. Když měl čas na to, aby tělo ukryl,tak musel mít i dost času na to, aby ho naopak prošacoval. A zamyslete se taky nad tímhle, Crowthere:pan Hurst neměl čas ty peníze utratit a vzhledem k tomu, že hostinský na něj tlačil, aby uhradil účet zaubytování, musíme předpokládat, že byl zabit krátce poté, co se k těm penězům dostal. Přestože o vašem

synovci rozhodně nemám bůhvíjaké mínění, nemyslím si už, že je to vrah. Takže ještě máte šanci, že anivám na život nesáhne.“ Odmlčela se a houpala hodinkami ze strany na stranu. „Aspoň mi nyní nepřipadátak pravděpodobné, že by vás chtěl zabít kvůli penězům. Zato vaše způsoby, ty vás budou ohrožovat inadále.“ A než se Crowther stačil nadechnout k odpovědi, dodala ještě: „Myslím si ale, že Felix mohl býttím posledním člověkem před vrahem, který viděl pana Hursta naživu. Musíme si s ním dnes večerpromluvit. Aspoň si můžeme být jistí, že se nemá kde jinde najíst než na Silverside.“

Harriet si se zalíbením prohlížela stříbrné pouzdro hodinek a byla připravená přijmout Crowtherovygratulace k tomu skvělému úsudku.

On ale mlčel, a tak se po něm podívala. K jejímu úžasu seděl předkloněný, shrbený a rukou si podpíralčelo. Harriet se natáhla a položila mu dlaň na rameno.

„Crowthere?“

Mlčky vztáhl ruku, i když hlavu nechal skloněnou, a ona ucítila lehoučký letmý a suchý dotek jeho prstůna svých. „Děkuji vám, paní Westermanová.“ Vzdychl a pomalu se narovnal; pak si přejel dlaní přes oči.„To, že jste ty hodinky okamžitě poznala, na mě učinilo velký dojem. Sám bych si jich ani nevšiml.“

Harriet cítila, jak se jí hrne krev do tváří. „Já už dlouho přemýšlím o tom, že hodinky by byly pěkný dárekpro Daniela Clodea k zásnubám s Rachel, a ty Felixovy jsem si prohlížela, hned jak jsme sem přijeli,protože se mi zdálo, že právě takové by se panu Clodeovi líbily.“

Když se vrátili na Silverside, bylo dávno po večeři. Harriet se jen utěšovala tím, že než vyrazili zCockermouthu, poslala vzkaz, že se připojí k ostatním později. A Felixe by stejně nezastihli. Vicehraběnkajim po návratu sdělila, že syn se rozhodl pro návštěvu vodopádů v Lodore, které jsou prý nejkrásnější zasoumraku. Crowther se odebral do starého pivovaru a Harriet se nakonec zklamaně uchýlila do svéhosoukromého salonku. Cestou nahoru se ještě zastavila v pokojích svého syna a našla ho, jak s panemQuincem pročítají jeho překlad z řečtiny. Pan Quince ještě nebyl zcela zdráv, ale vypadal už o něco lépe.Fakt, že se cítil dostatečně v pořádku na to, aby se zase pustil do vzdělávání svého svěřence, tomunasvědčoval. Pan Quince se při jejím příchodu usmál a řekl, že Stephen mu celé odpoledne dělal milouspolečnost, a Harriet už pak jen s přáním dobré noci odešla. Nebyla si tak docela jistá, že ji těší, že sechlapec sám od sebe rozhodl zůstat doma, a sama sebe přesvědčovala, že by ji to těšit mělo a že byneměla být zklamaná, že neprolítal celý den po kopcích s Casperem ve snaze najít ztracenou Agnes.Dveře do svého pokoje pak otevírala s myšlenkou, jestli to náhodou u Stephena není známka nedostatku kuráže, ale hned si za takové úvahy vyčinila.

Posadila se k psacímu stolu, že se pustí do dopisu sestře, chvíli sice váhala a hrála si se smutečnímprstenem, poté ale začala list pro Rachel dotazem na svou dceru. Zajímala se, zda malá Anne spává vesvém pokojíčku na Thornleigh Hallu klidně. Myšlenky na holčičku ji tupě bolely jako nějaká modřina naduši. Vzpomínala, jak dcerka často mívá ve spánku výraz nesmírného soustředění a jak ze sna zatínápěstičky. Jaká z ní jednou bude matka? Jaká manželka? A jaká sestra toho umírněného chlapce, co se teď

sklání nad úkolem z řečtiny jen o pár dveří dál?

Harriet se kousla do rtu. Nemůže se od základů změnit a nechce ani litovat, že žije jinak, než je obvyklé,

ale bojí se, jaký bude mít vztah k Anne a ona k ní, jak poroste. Bojí se, že se odcizí, pokud se z ní stane

taková ta typická úctyhodná manželka a matka, jenže pokud půjde v jejích šlépějích, nebude to mít v této

společnosti snadné a bude v dospělosti stejně zranitelná jako teď, když je ještě malé dítě. A ona tomubude muset přihlížet a dávat si za to vinu.

Asi tak za hodinu jí přišla dělat společnost paní Briggsová. Harriet se do té chvíle pokoušela psát sestřeupřímně a otevřeně, ale tak, aby ji zbytečně nelekala ani nerozhněvala. Přistihla se, jak dopodrobnarozepisuje své a Crowtherovy domněnky o událostech týkajících se Crowtherova otce, jenže celý konceptbyl jaksi zmatený a ona několikrát položila pero uprostřed věty a založila ruce na prsou. Příchod paníBriggsové tudíž uvítala jako milé rozptýlení, ale když si všimla, jaký má její hostitelka výraz ve tváři,uvědomila si také, že ji tu opět nechala celý den napospas vicehraběnce. Svědomí jí v mysli šveholilo cosinepěkného o jejím chování a taky o umění být matkou, to už od chvíle, kdy začala psát dopis, a tak se

Harriet ocitla v pichlavém sevření nepříjemných pocitů. Aspoň že ve tváři paní Briggsové nezaznamenalanějakou stopu výčitek.

„Paní Westermanová, neruším?“

Harriet se usmála. „Rušíte a já vám za to z celého srdce upřímně děkuji. Prosím, pojďte dál a můžeme si

o něčem povídat, pokud vás není zapotřebí někde jinde.“

Paní Briggsová vešla do salonku a usadila se s radostným výrazem do křesla vedle stolu.

„Tak to já ráda! Přišla jsem, abych unikla karetnímu stolku. Jsem si jistá, že vicehraběnka by byla schopnáhrát piket klidně i deset hodin denně. Kdyby tak aspoň občas raději vzala do ruky nějakou knihu, určitěby to prospělo nejen její peněžence, ale možná by se konečně i trochu zklidnila. Musela jsem se vymluvit,

že mě rozbolela hlava, což by mého manžela zaručeně rozesmálo, protože ten dobře ví, že mě hlavanebolela přinejmenším od naší svatby. A dnes dopoledne jsem pod jistou záminkou raději odjela zvlastního domu, abych se té ustavičné hře v karty vyhnula.“

„Takže ona je moc hrát neumí,

paní Briggsová?“

„Vůbec! Chvílemi mě napadá, že snad s panem Crowtherem ani nemohou být jedné krve - on se umí takovládat a ona se při hře spíš jen bezdůvodně předvádí. A slyšela jste už, že se tu po vás odpoledne sháněl

pan Askew? Prý by se s vámi rád co nejdříve setkal.“ Harriet přikývla. „Ano, dostali jsme jeho vzkaz. Aleobávám se, že jsem po té cestě koňmo příliš unavená, ale zítra po ránu se za ním s Crowtheremzastavíme. Asi bude chtít Crowthera znovu přemlouvat k té přednášce o počasí a atmosféře. To dusno ne a ne

polevit.“

„Pravda, je to nesnesitelné! A všude kolem je poznat, jak jsou lidé kvůli těm podivným bouřkám apodivným jevům v povětří celí nesví. Pokud kdy měla nebo má být v Anglii nějaká revoluce, tak teď jezrovna ten pravý čas. Myslím, že by stačil jeden dobrý řečník, a věřím, že by nás byli schopní naházet dojezera, aby utišili stará božstva. A když se teď Casper musí skrývat před panem Sturgessem, tak nemůžebýt tady, aby je uklidnil. Farář a jeho dcera dělají, co mohou. Slyšela jste už o té dívčině, co se ztratila, a

o Fowlerových? Ten neklid a napětí je cítit po celém kraji. Každý se kolem sebe rozhlíží a nestačí se divit.“

Harriet vzala do ruky pero a otáčela jím v prstech. „O tom děvčeti jsem už něco zaslechla; Casper se o tom zmínil; potkala jsem ho dnes dopoledne u jezera. Ale vlastně nevím nic, znám jen její jméno - a

kdože jsou ti Fowlerovi?“

„Vy jste potkala Caspera, paní Westermanová? To je tedy zvláštní, proč mě hned napadá, že jste určitěvůbec, ale vůbec neměla čas říct

o tom panu Sturgessovi?“

Harriet slyšela ten potutelný tón v jejím hlase a maličko jí zahořely tváře, takže raději dál upírala pohledna psací brk, když odpovídala: „Slečna Scalesová je toho názoru, že pan Sturgess činí příliš rychlé závěry.Podle ní se pan Sturgess prostě odmítá smířit s holým faktem, že lidé se svými starostmi a spory půjdouprostě tam, kde jim to víc vyhovuje -ke vědmákovi zrovna tak dobře jako k soudci.“

„Pan Sturgess byl doposud vždycky příjemný soused a je dost škoda, že mu tyhle záležitosti nedovolují

hrát karty

s vicehraběnkou. Ale na úsudek slečny Scalesové já hodně dám,“ řekla paní Briggsová opatrně. Harriet sipomyslela, jak by bylo pěkné, kdyby sama uměla takhle uvážlivě volit slova. Vstala, náhle jaksi unavená zdlouhého sezení, a přešla k prázdnému krbu. „Zmínila jste jméno Fowlerovi?“ Paní Briggsová se k níotočila a přikývla. „Ano, otec a syn. Prý taky odešli z domu neznámo kam.“ „To musejí být ti dva, kteréCasper podezřívá, že ho přepadli a že mu prohledávali krčmu U Černého vepře. Jen mi dnes ráno nechtělříct jejich jména.“

„Nu, asi k tomu měl své dobré

důvody. Ale mně dělá velké starosti to ztracené děvče. Je to šikovná osůbka a celá její rodina se sCasperem hodně přátelí.“ „Kolikpak je jí let?“ zeptala se Harriet.

„Šestnáct, myslím.“

Harriet zkoumala malbu nad krbem. Znázorňovala typickou zdejší krajinu. V popředí se pásly dvědlouhorohé kravky, jaké tu lidé chovají, a zpovzdálí se na ně dívala dvojice lidí ve venkovském oblečení,polehávajících v trávě. Tváře měli obrácené spíš k malíři, než aby obdivovali tu krásnou scenerii.

„A neutekla třeba s tím mladým Fowlerem?“

Paní Briggsová se zasmála. „To by mě tedy velmi udivilo. Já vím, že mládí dokáže propadnout slepézamilovanosti, ale Agnes je opravdu bystré děvče a Swithun a jeho otec jsou pěkní lotři. Já jsem se je vminulosti snažila trochu podporovat, ale oni se nám pokaždé odměnili jen nadávkami na mizerný život arůznými drobnými krádežemi.,“ dál už ze sebe nevypravila ani hlásku.

Harriet se snažila přijít na to, co ten obraz znázorňuje; jestli je ten nevelký ostrůvek v dáli uprostředmalby Ostrov kostí. Najednou si uvědomila, že se paní Briggsová zvedá z křesílka.

„Nechám vás, abyste se dál mohla věnovat tomu dopisu, paní Westermanová, zazvoňte, když si budeteněco přát, a Miriam se o to ráda postará.“

Harriet čekala, že si s paní Briggsovou bude povídat ještě dál, ale ta drobná dáma se tvářila, jako by sinajednou vzpomněla na něco jiného, a s velkým elánem cupitala ke dveřím. Harriet jí tedy jen popřáladobrý večer, chvíli se nad tím ještě zamýšlela a pak se s povzdechem vrátila k tomu pracnému dopisu.

Když Agnes znovu uslyšela ve vchodu do štoly kroky, cítila se už silnější. Kůže na hlavě ji ještě bolela ztoho, jak ji Swithun předtím chňapl za vlasy, i rameno měla jednu velkou modřinu a ruce ji pálily a štípalypři sebemenším pohybu. Aspoň se ale najedla toho kusu chleba a zbavila se tak svíravých křečí vprázdném žaludku, i vody se napila dostatečně, i když pořád by ještě dala nevímco za vědro, v němž by si

mohla opláchnout tvář, ruce a ty nejhorší škrábance. Venku byli dva lidé: slyšela hlasy a jeden z nichpoznala, patřil Isaacu Fowlerovi, Swithunovu otci. Ten druhý byl mnohem hlubší a tišší a ona vůbecjednotlivým slovům nerozuměla. Fowlerův hlas ale zněl, jako by se jeho majitel za něco omlouval. Určitě

už si všimli té díry a došlo jim, že tu Swithun byl.

„Vystrč ruku tou dírou. My víme, že provazu už ses zbavila,“ řekl Fowler.

„A proč bych to měla dělat?“

Chvíle ticha, pak hluboké šeptání. „Protože když to neuděláš, otevřeme ten zátaras a zabijeme tě.“ Fowlermluvil nervózně a dost

divně.

„Komu děláš papouška, Fowlere?“

„Nestarej se a dělej, co se ti říká.“ Tohle byla jeho slova. „Odsud nám neutečeš, nedělej si naděje. Je totu moc úzký, neproklouzneš. On počítá do tří! Poslechni ho, Agnes! Jinak tě zlikviduje, ani nekvikneš.“

Dívka váhala, ale z Fowlerova hlasu bylo cítit dost jeho vlastní hrůzy na to, aby mu uvěřila, a tak se raději

natáhla a prostrčila ruku otvorem. Zápěstí jí okamžitě hrubě sevřela mužská tlapa a přirazila ji mohutným

trhnutím k zátarasu. Ten chlap ji táhl takovou silou, že měla tvář přitisknutou k otvoru tak, že nemohlavůbec pohnout hlavou, ale stejně viděla jen stíny. Spánku se dotklo něco kovově studeného a ostrého aona uslyšela tichý skřípavý zvuk, jako když se napíná tětiva luku. Zaťala zuby.

„On chce vědět, kde to je. Kdo to teď opatruje?“

„Proč bych mu to vykládala? Stejně mě pak zabije.“

Fowler si s odpovědí pospíšil. „Ne, Agnes. Řekl, že to neudělá.“ Jednou rukou ji nemilosrdně držel zazápěstí a stále přilepenou na prknech, ale pak ke svému údivu ucítila dotek jeho druhé ruky výš na paži.Hladil ji. A ten kovový hrot jí přejížděl po tváři. Nyní ho cítila skoro u koutku oka.

„A k čemu to chce? Je to naše.“ Stisk paže zesílil a ona zase uslyšela známý zvuk napínané tětivy. „On aleříká, že to patří jemu, a chce to zpátky, Agnes.“

„Tak dobře. Ale řekni mu, ať dá tu věc pryč od mejch očí, jinak se nedokážu soustředit!“

Zase bylo chvíli ticho, šíp se přesunul zpátky ke spánku, chvěl se a pak Agnes cítila, jak napětí za nímpovoluje, a chladný dotek hrotu zmizel. Roztřásla se ještě víc. Něco

jim říct musí.

„Má to ta Němka. Casper říkal, že tady to teď není v bezpečí. Požádal ji, aby to na čas odvezla s sebou. A

až zas bude klid, tak to pošle zpátky.“

Zaslechla šepot a pak se znovu ozval Fowler. „Jak mohl vědět, že to tu není v bezpečí? A proč to dalzrovna jí? Proč jí o tom řekl?“

Měla předtím dost času si to promyslet. „On toho ví spoustu! Umí vycítit, co přijde, však sami víte.Vždycky byl o krok před váma, Fowlere. Přišel mi to říct k nám domů. A ona se mu líbí. Šli spolu i kedruidským kamenům, všichni jsme je viděli. A Casper říkal, že cítil, jak jí důvěřují.“

Dlouho bylo ticho. Agnes skoro hmatatelně vnímala, jak ten člověk váží její slova a převrací je ze všechstran, aby se přesvědčil, zda jsou pravdivá. Byla tam jedna slabina. Fowler by mohl uvěřit, že Caspervěděl, že se v tom sílícím větru blíží něco hrozivého, ale co ten druhý? Pořád ticho. Začínala se nepatrněuklidňovat, ale pak najednou zase ucítila na tváři ten chladný hrot, zaslechla, jak se natahuje tětiva, azaúpěla. Sevření na jejím zápěstí z ničeho nic povolilo a ona bez varování upadla na zem. Tětivazadrnčela a šíp jí prosvištěl nad hlavou. Pak uslyšela, jak tupě narazil kdesi hluboko v temnotě štoly do

hlíny.

Issacovi hlas pištivě přeskakoval skoro jako jeho synovi: „Vy jste to slíbil! Řekla vám to! Tak proč jste to.“Ozvala se tupá rána a Fowler hekl. Pak tichá nadávka. Rychlé kroky jednoho člověka a za nimi Fowlerovouspěchané cupitání a jeho plačtivé námitky - všechno se to vytrácelo směrem k východu. Agnes se zvedlžaludek. Odpotácela se dál do chodby a u stěny vyzvracela to málo, co v ní z chleba ještě zbylo. Pak sevrátila k zátarasu, sesunula se na zem a ztěžka oddychovala. Nebyla si vůbec jistá, jestli udělala správnou

věc, mohla v to jen doufat. Probrala předtím v duchu všechny lidi ze vsi, všechny z okolí, koho jen znala, ale do jednoho jí připadali příliš zranitelní, příliš dosažitelní. Zato ta Němka, jak říkal Swithun, ta je nafaře, takže tam je pod větší ochranou. K ní se Swithun a jeho otec tak snadno nedostanou. Historka otom, že právě ona by to měla odvézt pryč, dávala smysl, a navíc Caspera s ní viděla spousta lidí. Stejněse ale Agnes nemohla zbavit pocitu, že tím na ni uvalila něco hrozně zlého, a bála se. Cítila, jak se jí zavíčky zavřených očí hromadí horké slzy, a najednou se roztřásla tak neovladatelně, že jí

i zuby drkotaly. Posadila se, zachumlala se do houně a začala se kolébat sem a tam. „Je mi to líto,“ říkalatiše tmě kolem sebe, „je mi to hrozně líto. Nechtěla jsem ještě umřít.“

Harriet nebyla se svým dopisem úplně spokojená, ale stejně jej nakonec složila a zapečetila. Cestou dolůk poštovnímu tácku, který byl stále připraven v hale, zaslechla nějaké rozrušené hlasy z knihovny.

Dveře byly zavřené a ona nerozuměla jednotlivým slovům, ale rozpoznala Felixe a vicehraběnku. Pak senajednou dveře prudce rozletěly a Harriet rychle ucouvla do přítmí jídelny a jen opatrně vyhlédla ven.Ano, je to Felix. Stál ve vchodu do knihovny a zrovna končil debatu s vicehraběnkou, která musela býtuvnitř.

„Už jsem se rozhodl, matko. Udělali jsme velkou chybu.“

Vicehraběnka se vynořila vedle něj. „Felixi, poslouchej mě přece! Vždyť tě to zničí! A žádný důkaz

o tom neexistuje - jak by taky mohl?“ Položila synovi dlaň na paži. Ten ji zvedl ke rtům, políbil a upustil.„Mně to už nerozmluvíte, mamá.“

Vicehraběnka se na něj chvíli mlčky dívala, dolní ret se jí při tom lehounce chvěl, a pak zabořila tvář dodlaní a s třesoucími se rameny se téměř rozběhla po schodišti nahoru.

Ze sbírky pana Askewa, muzeum v Keswicku

Z Univerzálního magazínu pro poučení i zábavu, prosinec 1752

Výňatek dopisu z Paříže, ze dne 15. října:

V den včerejší nás zastihla zpráva o úmrtí Edmunda de Beaufoye, 7. lorda Grety, a jeho choti, již lordpřežil jen o tři dny. Mnoho se už napsalo

0 jeho životě v exilu, jakož

1 o chudobě, již na vlastní kůži zakusil po zabavení veškerého majetku svého v kraji

Cumberlandském, a stejně tak vešel v obecnou známost i jeho žal nad popravou bratra Ruperta. Méněznáma je však skutečnost, že v posledních dvou letech svého života se lord Greta vzdal všeho alkoholu, anamísto toho žíznivě pil ze studny víry. Uvykl dennodenně po dlouhé hodiny setrvávat v modlitbách poboku své paní a obecně má se za to, že horečka, jež skolila krátce po sobě oba manžele, byla důsledkemjejich charitní práce mezi chudými a chorými. Kolik útěchy přinesla mu tato náprava, těžko posouditi;přestože přátelé jeho tvrdí, že jevil se v poslední době mnohem poklidnější, poslední poznámka jeho poté,

co mu sdělili zprávu o skonu jeho choti, zněla prý: „Kéž se jí v Nebi líbí; my ostatní společně v Peklehořeti budeme. “

ČÁST V

Sobota 19. července 1783

Na hladině jezera se sice zrcadlil měsíc, ale v chodbě před Stephenovým pokojem byla taková tma, ženeviděl vlastní ruku, ani když ji držel přímo před očima. Pohyboval se tedy velmi opatrně podél stěny, přejížděl zlehka prsty po výstupcích a prohlubních vzoru na ozdobném obložení. Tyhle dveře vedou k paní

vicehraběnce, asi o tři yardy dál došel k dalším, maminčiným. Chvíli se tam zastavil a napadlo ho, jakjednoduché by bylo vzít za kliku, vejít, probudit ji a říct jí všechno, i to, co měl teď v úmyslu. Byla to jenletmá úvaha. Maminka je sice hodně moudrá, ale všemu by jistě nerozuměla. Casper mi dal úkol a já hosplním tak, jak mě o to požádal.

Pokračoval dál podél stěny, až před ním ustoupila - byl u schodiště. Do rozlehlého prostoru haly přecepronikalo trochu měsíčního svitu a stíny se víc hromadily v koutech. Stephen si vzpomněl na svéhokamaráda Jonathana Thornleigha, hraběte ze Sussexu. Ten tmu dočista nesnáší. Stephen byl poprvé vživotě rád, že tu s ním tenhle jeho společník není. Jonathan trpěl divokými sny od doby, co mu přímopřed očima zabili otce. Viděl by teď ve všech tmavých zákoutích pokřivené grimasy a bál by se, že venkuna něj číhají zlé čarodějnice.

Stephen pomalu sestoupil po schodech do přízemí a zamířil ke kuchyním. Zadní východ nebyl zavřený napetlici a to ho zarazilo; pak si ale všiml slabého světla z oken starého pivovaru vzadu v parku. Dokonce vjednu chvíli zahlédl i siluetu pana Crowthera. To, že je Crowther taky vzhůru, chlapce jaksi uklidnilo. Tišeza sebou zavřel dveře a kradl se mezi stromy pryč.

Na cestě podél okraje parku dokázal měsíc tmu trochu naředit jen tak tak. Stephen pevně svíral v dlanisvůj dřevěný křížek štěstí a spěchal, jak nejrychleji mohl, po svahu dolů směrem k Portinscale. Zdálo semu, že les voní teď v noci silněji, a hlaďoučké listí břečťanu se stříbřitě blyštělo stejně jako stužky namaminčiných rukávech.

Harriet hleděla do tmy. Nedokázala si představit, kdo jiný mohl zabít pana Hursta, když to tedy nebyl tenmladík, co teď spí jen o pár pokojů dál. Že by přece jen Casper? Nikdo další se právě nenabízí, takže seasi v jednom nebo v druhém z nich pletu. Přemýšlela o té spoustě lidí, kteří byli na zahradní slavnosti upaní Briggsové. Kdokoliv z nich se mohl na půlhodinku vytratit, dokonce i se šípy a lukem v ruce -vždyť se

přece konala soutěž v lukostřelbě -, zabít pana Hursta, odtáhnout mrtvolu do štoly, naházet na tělo párkamenů a větví a pohodlně se vrátit na další koktejl s ledem. Pan Hurst a jeho dcera přijeli do Keswicku,protože pronásledovali Felixe kvůli jeho dluhům. Ale z Vídně? Není to poněkud přehnaná cesta? Nebo sem

přijeli náhodou, a když Hurst zahlédl Felixe, viděl v tom příležitost, jak si naplnit peněženku? A co tendopis a co ten inzerát z Cockermouthu? To přece nemá s Felixem nic společného, nebo snad ano? To jespíš nějaká jiná záležitost. Harriet se posadila a objala si rukama kolena. Mohl mít Hurst na svědomí topřepadení Caspera, a Casper že by ho pak zabil ze msty? Tomu kromě Sturgesse asi nevěří nikdo. Padla s

povzdechem zase zpátky na polštář.

Stephen dostal velice přesné instrukce. Plížil se opatrně zezadu kolem hostince U Černého vepře, ujišťoval

se, že v žádném okně se nesvítí a že všude je ticho, a hledal cestu mezi prázdnými bečkami a haldamidříví na otop až k mříži na výklenku, kde se uchovávalo maso před zpracováním a kudy se vcházelo dosklepa pod hospodou. Měsíční světlo mu za ní ukazovalo stíny několika mrtvých bažantů pověšených zakrk na trámku; byli čerstvě ulovení, tělíčka měli ještě měkká a teplá a hlavy svěšené jako unavené dámyna pohovkách podél stěn tanečního sálu. Chlapec vzal do ruky zámek na mříži. Měl zhruba velikostpeněženky na mince a nebyl příliš těžký. Stephen vytáhl z vaku nůž na máslo, který schoval do kapsy přivečeři, a vsunul ho do horní části zámku. Kousal se do rtů a snažil se jej vpravit tam, kde oko zapadalo do

těla zámku. Prsty se mu potily, a zrovna když už to vypadalo, že zámek povolí, špička nože ujela anečekaně silně ho škrábla do kůže na dlani pod palcem. Chlapec vyjekl a zámek třískl o mříž. Stephenstrnul, jen si cucal to bolavé místo a byl rád, že nevzal ostřejší nůž. Nehybně čekal, jestli se něco nezačne

dít, ale slyšel jen tiché šumění větví a z dálky štěkot lišky, která asi svolávala mláďata k úlovku.

Po chvíli se zhluboka nadechl a pokračoval. Tentokrát vsunul nůž do zámku pod trochu jiným úhlem.Najednou se ozvalo cvaknutí a oko vyskočilo ven. Stephen se zeširoka usmál a rozhlédl se kolem, jako byčekal, že mu ty staré bečky začnou gratulovat k úspěchu, pak zámek sundal, strčil ho do kapsy a otevřelmříž. Strašlivě zaskřípala a Stephen znovu zatajil dech a zaťal zuby. Pořád nic. Ujistil se, že mu vaknesjíždí z ramene, a vlezl mezi ty opeřené mrtvolky.

Crowther sice zkoumal mrtvolu pana Hursta, ale v mysli se mu té noci stále převalovaly otázky vlastníminulosti. V duchu pořád viděl portréty svého otce a bratra, které mu pan Askew s takovou pýchoupředvedl. V jedné chvíli zaslechl nějaký hluk v parku a vyhlédl z okna. V této roční době nebyla v časeúplňku nikdy naprostá tma. Proti lesknoucí se hladině jezera viděl obrysy Ostrova svatého Herberta.Přemýšlel o tom, co se teď nově dozvěděl o otci. Odkud asi vzal ty první peníze? Podařilo se mu je snadnějak ukrást z opuštěného majetku lorda Grety?

A potom, v pětačtyřicátém, je po něm chtěl ten Gretův následovník, ten žhář, zpátky. Proč mu jejednoduše nevyplatil? Sir William už byl v té době přece zámožný člověk. Ale on naopak zabil posla apravděpodobně od něj před vraždou ještě získal informaci

o tom, kde se skrývá de Beaufoy, a použil ji k posílení svého vlivu na krále a jeho lidi. A pak jej vlastní

činy dostihly. Kdyže zemřel lord Greta? Crowtherovi bylo jasné, že jestli se Greta ještě před svou smrtídozvěděl, že to byl sir William, kdo zradil jeho bratra, neváhal vynaložit všechno svoje zbývající jmění na

jeho pronásledování a nakonec nechal

i Gutherscale raději do základů vypálit, než by mělo padnout do rukou sira Williama. A Adair -inu, Adairprostě jako každá slabá povaha příliš rád věřil tomu, co si sám přál. Asi nebylo těžké přesvědčit ho, abypřiměl otce, který jinak z domu nevycházel, vydat se na ostrov, zvlášť když Adair přisuzoval otcovudobrovolnou samotu spíš žalu než strachu - a sir William by před svými dětmi nikdy nepřiznal, že seněčeho nebo někoho bojí.

Crowther si s povzdechem

vyhrnul rukávy a obrátil se znovu k nekonečně trpělivé mrtvole pana Hursta.

V šenku U Černého vepře visel ve vzduchu nakyslý zápach, ale Stephenovi to nevadilo. Je to přece takový

mužný puch. Na jedné straně se šklebil krb široký jako vchod do prostorné jeskyně a nad ním se jakošperky leskly zavěšené korbely. Dlouhé hliněné fajfky si hověly na poličce na zdi vedle dlouhé břidlicovédesky pokryté iniciálami jmen a čárkami. Stephen jednu fajfku vzal, strčil její konec do úst a potáhl, jak to

viděl u Caspera. Chutnalo to hořce a zaštípalo to na jazyku, a tak ji radši zase honem vrátil na poličku.

Stoupl si pak doprostřed místnosti, naproti dveřím do ulice a zády ke schodům ze sklepa; pak zvedl hlavuvzhůru a počítal stropní trámy. Byly masivní a mizely v temnotě. Třetí. Zadíval se na něj, potom opatrnězvedl jednu židličku a postavil ji pod trám. Zdejší domky se stavěly nízké, aby lépe odolávaly větru, kterýtady většinu času svištěl od Bassenthwaite. Stephen položil vak na zem, vylezl na židli a pomalu sepostavil; zkoušel, jestli se její nohy na kamenné dlažbě neviklají. Nebál se; naopak cítil hrdost, že je takodvážný, ale bodejť taky ne: vždyť tohle je Casperova krčma a on, Stephen, je tu z jeho pověření. Zdi

i hrnce, co na nich visely, přikyvovaly. Chlapec se podíval přímo před sebe, aby neztrácel rovnováhu,

zvedl ruce nad hlavu, chytil trám a snažil se nahmatat prsty to správné místo.

Pod levou rukou ucítil ten spoj, jel po něm dál, mírně se otočil a pak i pravačkou našel výstupek táhnoucíse rovně a napříč přes kresbu dřeva. Ruce mu trnuly, ale nechtěl je spustit a prokrvit, protože znovu byse to místo hledalo stejně těžko. Začal velmi opatrně tahat. Dřevo tiše skřípělo a pak náhle povolilo.Stephen se na chvíli lekl, že přepadne po zádech na zem, ale židle pod ním ho nezklamala. Jednou rukoudržel kus dřeva, druhou sáhl do skrýše. Našel to hned: pod prsty ucítil jemný povrch koženého obalu.Sevřel jej a vytáhl ven. A ztuhl. Kroky. Stál jako socha; bál se, že sebemenší pohyb by jej mohlkolemjdoucímu vyzradit. Viděl ze svého místa přímo na ulici, a kdyby se někdo z ulice podíval do okna,určitě by si ho všiml. Jeho bílá košile musela ve tmě svítit jako vlajka.

Kroky se blížily; ten někdo spěchal. Stephen ani nedutal; kožené pouzdro držel stále v ruce nad hlavou.Kolem oken se mihl stín člověka. Ať jde dál, přál si v duchu chlapec, jenom ať nezvedá hlavu a jde dál.Stalo se, kroky utichaly. Opatrně se pohnul, až když je už hodnou chvíli nebylo slyšet vůbec. Spustil rukus pouzdrem a zastrčil si jej za opasek.

V ramenou a pažích cítil mravenčení a bolely ho. Toužil teď po jediném: co nejrychleji odsud zmizet.Zasunul zpátky ten kus dřeva, jak nejlépe dovedl, klekl si,

slezl ze židle a vrátil ji zpátky ke stolu, odkud ji vzal. Pak mu to nedalo a on tu věc vytáhl. Obal byl tmavěhnědý a ušitý zhruba do tvaru kříže. Stephen se usmál. Draci tu možná ani nejsou, ale já teď v rukoutřímám dar lesních bytostí, největší kouzlo celého údolí, Kříž štěstí ze zámku Gutherscale Hall. Přejížděl po

jeho obalu prsty. Provinil bych se hodně, kdybych se na něj podíval? Casper mi neříkal, že nesmím, aopravdu bych asi neměl. Bude to jaksi správnější, předat jej Casperovi neotevřený. Zvedl

kožený kryt a aspoň pod něj nahlédl. Předmět vevnitř byl zabalený do další kůže a pevně převázanýstarým, zřejmě zteřelým provázkem. Stephen vzdychl a zastrčil pouzdro zase za opasek. Pak se vydal sklepem na cestu zpátky. Zámek na mříži se nechtěl zacvaknout a on marně uvažoval, co s tím, kdyžvtom zaslechl, jak se někde v ulici otevírají dveře a někdo cosi šeptá. Skrčil se ještě víc za jednu z těchstarých beček a opatrně zpoza ní vykoukl. Spatřil plamínek svíčky a v jeho slabém světle poznal tohovýrostka, Swithuna, o kterém mu Casper říkal, že je třeba mít se před ním na pozoru, a jeho matku.Stephen viděl i to, že Swithun má roztrhanou košili. Navíc na ní měl jakési skvrny, které vypadaly jako odkrve. Jeho matka se tvářila utrápeně, potřásala hlavou a on jen zvedal a rozpřahoval ruce. Pak muustoupila z cesty a pustila ho dovnitř. Stephen najednou nevěděl, co dělat. Nejradši bych se sebral ahonem utekl pryč, blesklo mu hlavou v prvním okamžiku, ale pak nebudeme s Casperem vědět, kde seFowlerovic chlapi schovávají. A tak čekal. Zanedlouho Swithun opravdu zase vyšel ven a tentokrát měl nasobě čistou neroztrhanou košili. Pokusil se políbit matku na rozloučenou, ale ta mu přibouchla dveře přednosem. Swithun ještě krátce zaváhal, ale pak se otočil a vyrazil rovnou přes louky za Portinscale směremna sever. Stephen zase začal dýchat klidněji. Dotkl se rukou obalu kříže. Byl si jistý, že ho hřeje. Když sevracel na Silverside, světlo v pivovaru ještě svítilo a zadní dveře byly otevřené. Nahoře v pokoji schovalkříž pod polštář a usnul jako špalek. Zdálo se mu o dracích.

O necelé dvě hodiny později hostinský u Černého vepře zavolal na svou ženu. Našla ho ve dvoře u mříže

do sklepa, jak se drbe ve vlasech a v druhé ruce drží zámek.

„Že by tu zase byli nějací zloději, Tome?“ podivila se a ustaraným zrakem přepočítávala bažanty na

provázcích.

Tom zavrtěl hlavou. „Já už jsem se díval. Nic nechybí. Jenom ta mříž byla otevřená a zámek ležel na

zemi.“

„No to je teda divný.“

„A to ještě není všechno,“ pokračoval Tom. „Tohle jsem našel vedle něj - možná to má bejt za tenponičenej zámek.“ Nastavil ženě dlaň se zašlým šilinkem.

„Myslíš, že tady byl Casper?“ napadlo ženu.

„No možná, možná.“ Krčmář se poškrábal na nose. „Hele, necháme si to radši pro sebe, Issy. To nenípotřeba nikomu vykládat.“

Issy vzala šilink z jeho dlaně do ruky. „To teda rozhodně není, Tome.“

Harriet se stačila nasnídat a odešla z jídelny dřív, než se objevila vicehraběnka nebo Felix, a hned sevydala za Crowtherem do pivovaru. Zastihla jej právě ve chvíli, kdy zašíval trup pana Hursta a připomnělo

jí to námořníky, když spravují plachty. Crowther totiž projevoval podobnou kombinaci soustředění a létyvytříbené praxe. Zvedl hlavu, když vešla.

„To už je ráno?“

„Okna tu jsou, Crowthere. Vy jste si toho vážně nevšiml?“

Vzala ze stolu lucernu a sfoukla plamínek. Crowther se jen letmo porozhlédl, jestli světla opravdu neubylo,

a pokračoval dál v šití. Když Harriet došlo, že anatom nepokládá tu otázku za hodnou odpovědi, položilamu další: „Co jste při pitvě zjistil? Vidím, že lebku jste neotevřel.“

Crowther zastřihl nit a uložil jehlu a nůžky zpátky do koženého

pouzdra. „Říkal jsem si, že bude lepší, když si koroner a jeho lidé tu smrtelnou ránu prohlédnou tak, jakje. Máte tušení, kdy sem mají přijet?“ Když zavrtěla hlavou, vzal okraj prostěradla a přikryl pana Hursta i s

obličejem. „Sturgess si s tím slyšením nějak dává načas.“ „Asi ho víc zaměstnává pronásledování Caspera

po kopcích.“ Harriet se opřela

o menší stolek po straně, pak si uvědomila, že na něm je uložená rakev s vyvařenými kostmi toho

jakobity, a zase se rychle narovnala. A zamrzelo ji, že si toho Crowther všiml.

„Mohu vám prozradit, madam, že pan Hurst nebyl právě zdravím čišící exemplář. Játra měl už ztvrdlá a

srdce prorostlé tukem. Jestli tu chtěl provozovat výšlapy po horách, zabilo by ho to pravděpodobně stejněspolehlivě jako ten šíp.“

„Takže jste si jistý, že to byl šíp?“ Crowther pokrčil rameny a shrnoval si rukávy. „Nebo něco šípu velmipodobného a proniklo mu to do mozku pod velmi zvláštním úhlem a se značnou razancí. Vy víte, že jsemsi jen málokdy něčím naprosto jist, paní Westermanová.“ Vzal ze stolu za sebou talířek a Harriet si s jistou

vlnou rozpaků uvědomila, že vzor na něm zná z porcelánové snídaňové soupravy paní Briggsové. Leželana něm dřevěná tříska, asi tak dva palce dlouhá a poněkud začernalá. Harriet zvedla tázavě oči keCrowtherovi. „Vytáhl jsem ji z mozku. Sklon rány ukazoval, že mířila zespodu nahoru.“

„Takže tedy, pokud to byl šíp, nemohl být vystřelen z dálky.“

„Také si nedovedu představit situaci, kdy by šíp vystřelený z větší vzdálenosti mohl způsobit takovétozranění.“ Odmlčel se a pokračoval, až když Harriet přikývla. „Provedl jsem určitá měření. Hrot prorazilzhruba tři palce do hloubky. Smrt musela nastat okamžitě.“

„Ale jak jste dokázal.?“ Crowther se usmál a z kapsy vytáhl přeložený list papíru. V něm byly tři brky snepřiříznutými, tupými konci. Asi na tři palce do výšky byl na každém z nich zářez. Harriet to nadchlo. „To

je ovšem výborný nápad! Zasunul jste do rány brk.“

„A když jsem cítil odpor neporaněné mozkové hmoty, udělal jsem na brku zářez skalpelem. Potvrdilo mi toi úhel. Výsledky jsou shodné. A taky bych si troufal říci, že se rána směrem do hloubky nezužuje.“

„Já bych ještě uvažovala třeba

i o tenké pevné větvi nebo například takové kulečníkové tágo.“

Crowther zavrtěl hlavou. „Vzhledem k razanci, jakou rána měla, i vzhledem k její velikosti, nemohlazranění způsobit tenká větev, protože by se zlomila. Kulečníkové tágo by zase způsobilo ránu širší,nemyslíte? Nehledě k tomu, že je asi pravděpodobnější mít s sebou v lese šípy, a ne tágo, zvlášť když sepoblíž koná soutěž v lukostřelbě.“

Harriet pokrčila rameny; připouštěla tyhle argumenty jen do určité míry. „Ale co když ho zabili někde jinde

a pak ho nějakým způsobem přepravili k té štole? Sám jste se zmínil, že pan Hurst nebyl ten typ, co byse jen tak pro potěšení potuloval po lesích.“ Crowther se pousmál a Harriet mu oplatila stejnýmzpůsobem. „Ještě něco jste zjistil, Crowthere?

A můžete mi prosím taky ještě vysvětlit, jak je možné, že se vám tak vylepší nálada, když strávíte celounoc s mrtvolou na stole, místo abyste si pořádně odpočinul

a prospal se?“

„K té druhé otázce nemám, co bych řekl. A co se týče té předchozí, podívejte se na jeho boty.“ Harriet seotočila k úhledné hromádce šatstva a zvedla boty, které ležely vedle.

Kožené, poměrně měkké a s velkými přezkami. Tyhle botky se hodí spíš do salonu než na lesní cestu.Špičky měly zaprášené, což by odpovídalo chození po venku před tou bouřkou; paty trochu ošoupané.Jejich majitel chodil nerad a málo při tom zvedal nohy.

„Chápu,“ řekla Harriet stručně. Crowther se sice tvářil spokojeně se svou celonoční prací, ale ona mělaspíš pocit, že se zatím v pátrání moc daleko nedostali. Vzpomněla si na tu hádku, kterou večer zaslechla v

knihovně, a začala mimoděk otáčet smutečním prstýnkem.

Přemýšlela o tom, ještě když odcházeli z pivovaru. Crowther stál čelem ke dveřím a zamykal, takže Felixe,

stojícího opodál na trávníku, si nejprve všimla Harriet. Čekal na ně. Když k nim vykročil, nebyla v jehopohybech ani stopa po té typické bezstarostné lehkosti a on evidentně nevěděl, co s rukama. Crowther se

jen opřel

o hůl a čekal, co jim mladík začne vykládat, ale Harriet ho předběhla.

„Tak jaképak byly vodopády při měsíčku, Felixi?“

Tázaný zrudl. „Já jsem byl včera večer u Černého vepře, paní Westermanová. Přemýšlel jsem, co bychměl udělat, a chtěl jsem u toho být někde jinde - jinde než na Silverside.“

Crowthera to však nezajímalo. „Kdy jste naposledy viděl pana Hursta, Felixi? Prosím, zkuste sivzpomenout přesně.“

Felix dvakrát otevřel a zase zavřel ústa, než se mu povedlo promluvit. „Přišel jsem za vámi sem, abych kvám mohl být naprosto upřímný, bez ohledu na matčino přání, takže vám to povím, jak nejpřesnějidokážu, pane. Bylo to během zahradní slavnosti. Odešel jsem z ní na pár minut před tou lukostřeleckousoutěží, abych si promluvil právě s panem Hurstem. Měl jsem s ním domluvenou schůzku na cestě nadSilverside.“ Crowther si synovce bedlivě prohlížel. „Abyste mu mohl dát ty peníze, které jste dostal za

svoje hodinky.“

„Ano, jistě, ale jak jste se to dozvěděl?“ Felix se zatvářil ustaraně. Harriet k němu přistoupila a vtiskla muhodinky do ruky. Navzdory tomu, jak ji onehdy po ránu vyděsil, jí ho teď bylo trochu líto a nemohla se

toho pocitu zbavit.

„Tak nám tedy podrobně popište, jak ta schůzka proběhla,“ vyzval ho Crowther.

„Dal jsem mu ty peníze a řekl jsem mu, že to je všechno, co mám. A on se mi vysmál. Vždycky se mi rádvysmíval. Já jsem za posledních pár měsíců hrál několikrát karty u něj doma a on se bavil tím, že mi

neustále opakoval, jak mnou opovrhuje.“

„A to se nerozhněval?“ podivila se Harriet. „Vždyť cestoval z Vídně až do Keswicku, a to jen kvůli třem

librám!“

„Já jsem taky čekal, že bude zuřit. On na mě naléhal, chtěl větší sumu už od chvíle, kdy přijel, ale potomnajednou jako kdyby ho to přestalo trápit nebo jako kdyby byl ochoten klidně počkat až. “

„Něco zdědíte?“ skočil mu Crowther do řeči ledovým tónem. „A kolik tedy přesně už jste z mého jmění

stihl utratit?“

Harriet ho přerušila: „Takže on vás ponižoval. Rozčilovalo vás to natolik, že byste ho byl schopen zabít?“

„No dost, ale nezabil jsem ho. Nechal jsem ho, ať si klidně vychutnává moje ponížení, a vrátil jsem se natu soutěž.“

„Kde se vám příliš nedařilo, jak si vzpomínám,“ řekl Crowther. To je zajímavé, pomyslela si Harriet, že sevůbec obtěžoval výkon svého synovce sledovat.

Felixovi mírně zrudly tváře. „Nebyl jsem ve své kůži. Šel jsem na molo, abych se u vody trochu zklidnil,

ale pak se tam objevil pan Quince se vzkazem od dcery pana Hursta. A pak jsem. To bylo neodpustitelné,paní

Westermanová.“

„Bylo v té zprávě něco urážlivého?“ zeptal se Crowther.

Felix potřásl hlavou. „Vůbec ne, naopak to bylo nesmírně velkorysé.“

„Velkorysé?“ opakovala po něm Harriet.

Felix honem překotně vysvětloval: „Poslala mi srdečné pozdravy a vyjádřila naději, že se během jejichpobytu zde setkáme. Jenže jak jsem měl právě po tom rozhovoru s jejím otcem.“ Prohrábl si rukou vlasya narovnal ramena. „Pane, povaha mého vztahu k panu Hurstovi se několik týdnů před mým a matčinýmodjezdem z Vídně dosti změnila. Dlužil jsem mu značnou sumu, mnohem vyšší, než kolik bych mohl

zaplatit, víc než kolik by mohla zaplatit moje matka, i díky vaší velkorysosti, pane. A on mi tehdy slíbil, že

na mně nebude ty peníze vymáhat, dokud nebudu dědit, pod podmínkou, že.,“ odmlčel se a vysunultrochu bradu, jako by si chtěl dodat kuráže. „Zkrátka, vzal jsem si jeho dceru za ženu. Slečna Hurstová jemoje manželka. Vzali jsme se tajně před čtyřmi měsíci ve Vídni.“

„Nešťastné děvče,“ hlesla Harriet tiše.

Felix zrudl, ale neprotestoval. A s očima zarytýma do země mluvil dál. „O pár dní později dostala mojematka anonymní dopis; pisatel ji informoval o té svatbě a žádal, abych svou manželku podporoval.Hrozně se rozzuřila, a než jsem se vzpamatoval, odvezla mě sem. Pan Hurst přijel za námi. Bůh ví, jaknás našel - asi podplatil služebnictvo. Moje matka se nikdy nenaučila, jak si udržet věrnost své čeládky.Pan Hurst s dcerou přijel jen pár dní před vámi, pane, a dožadoval se toho, abych Sophii uznal za svouprávoplatnou choť. Měl s sebou

i všechny potřebné dokumenty. Já jsem se s nimi rozjel za vaším advokátem, s úmyslem nechat siprověřit jejich platnost, ale bohužel mě zřejmě přemohla zbabělost.“

„Máte je ještě u sebe?“ zeptal se Crowther.

„Ne, pan Hurst čekal před kanceláří pana Leathese - nevěřil mi.“

„A když jste vyšel ven, Felixi?“ Harrietina nevelká zásoba soucitu s tímhle sobeckým mladíkem, kterýpodvádí a klame nejen ostatní lidi, ale i sám sebe, už nadobro vyschla.

„Řekl jsem mu, že jsou v pořádku.

V podstatě jsem to věděl. On potřeboval aspoň nějaké peníze, a tak jsem mu navrhl, že dám dozastavárny svoje hodinky. A ještě jsem mu pověděl,“ Felix teď znovu sklopil oči, „že doufám v to, že mimůj dosud nezvěstný strýc nějaké finance poskytne. A domluvili jsme se, že se sejdeme na té zahradní

slavnosti.“

Crowther se na něj díval s neskrývaným opovržením. „A co vám řekla vicehraběnka na tohle?“ Felix se dál

díval na špičky svých bot. „Řekla, že vás určitě dokáže přesvědčit, abyste za mě zaplatil. Že prý jí todlužíte.“ Harriet zaslechla kroky. To k nim z hlavní budovy spěchala Miriam a volala je

jmény.

Douglas Dodds nebyl člověk,

který by rád měnil pečlivě naplánovaný program jen proto, že někoho zavraždili. Jeho kolegové v branžiho považovali za rozhodného člověka a on si na to vzpomněl každé ráno, když se díval do zrcátka naholení. Uviděl bledý růžový obličej, přimhouřil bledé zarůžovělé oči a řekl si, že je rozhodný. Byl ale takémoudrý. I to se o něm říkalo, a nejednou, a jeho to těšilo. Když k němu dorazily první zprávy o tom, že vKeswicku zabili nějakého gentlemana, zamyslel se nad křehkou povahou své ženy a dcery. Zvažoval, zdaby byly ochotné vzdát se dalších vycházek po celém tom příšerně překrásném Borrowdale a místo tohoraději strávily den navíc například v Ambleside, ale jiný podobný cestovatel, jemuž se v šenku pan Doddsse svými starostmi svěřil, jej ujistil, že prý to zase nebyl až takový gentleman, neboť po sobě zanechalznačné dluhy a mizernou reputaci v každém zájezdním hostinci, kde se cestou zastavil. A jelikož panDodds věděl, že jeho pověst a způsoby se obecně považují za přímo excelentní, značně jej to uklidnilo.Když pak jeho nový známý ještě podotkl, že se jednalo o cizince, obavy pana Doddse zcela opustily arozhodnost se mu vrátila. Dobrý tucet důvodů k zabití takového individua by jistě našlo hodně jinakrozumných a vstřícných lidí.

Pan Dodds dopil sklenici a hned objednával další pro sebe i pro svého známého, jehož ještě ani neznaljménem, a v duchu se dopracovával k přesvědčení, že vrah odstraněním toho zoufalce vlastně prokázalslužbu veřejnosti. Následujícího rána si už tudíž zařizoval ubytování pro sebe a svou rodinu v hostinci U

Královského dubu.

Zatímco upravené služebnictvo pana Postlethwaitea skládalo a odnášelo z kočáru zavazadla, pan DouglasDodds si znovu nechával od hostinského vyprávět o tom zavražděném cizinci a oba společně dospěli kzávěru, že jeho smrt byla pravděpodobně důsledkem

nějakých nepříjemností, které ho pronásledovaly z Evropy až sem jako zlověstný vítr. Pak ještě pan Postlethwaite dodal, že však neměl nic proti té mladé dámě, dceři onoho zavražděného, že se všemzamlouvala, byla milá a chovat se uměla skoro jako Angličanka. Pan Dodds doposud v této souvislosti

o žádné mladé dámě neslyšel. Poté se dozvěděl, že dotyčná nyní přebývá na faře, dokud nebude její otecpohřben, a že ve městě už se začala organizovat sbírka peněz, aby ta dáma mohla odcestovat zpět do své

rodné země. Pan Postlethwaite při tom ukázal na velkou baňatou sklenici od zavařeniny, která visela natrámu v koutě tak, aby nepřekážela, ale byla pěkně na očích. „Peníze tam dává kdekdo,“ řekl a zastrčilpalce do kapes vesty. „Dokonce i chlapec tesaře Noxe, toho, co se už kolik let živí jenom bobulemi akořínky, sem dnes ráno přinesl penci.“

Pan Dodds byl dojat, dojat a současně hrdý na to, že i ti nejprostší, nejchudobnější z jeho krajanů se stali

zářným příkladem soucitu a dobročinnosti. Zatímco jeho dcera Eliza hledala s matkou v zavazadlech svůjskicář, sáhl pan Dodds do kapsy kabátu, kde nosil hotovost na cestování, a s významným ablahosklonným úsměvem určeným hostinskému vytřásl na měkkou dlaň guineu, a pak s vlastenecky sedmoucí hrudí přistoupil k pokladničce a upustil minci do úzkého hrdla. Přistála na hromádce ostatníchdocela šikovně, na okraji u stěny láhve, kde ji bude dobře vidět. Otočil se a potěšilo jej, že vidí, jak jehohostitel září pocitem spokojenosti velmi podobným jeho vlastnímu.

Když ovšem pan Dodds s rodinkou dorazil k muzeu, objevila se první vráska toho dne jako osamělý, lečtemný mrak na obzoru právě ve chvíli, kdy se rozprostře piknikový ubrus. Muzeum sídlilo v pěknédvoupatrové budově, poněkud modernějšího charakteru než sousední stavby, a ke vchodu vedlo několikschodů, jenže dveře byly

zamknuté. Pan Dodds zaklepal. Pan Dodds se nedočkal žádné reakce. Pan Dodds byl zmaten. Pan Doddspřece věděl z reklam - i hostinský Postlethwaite mu to potvrdil -, že muzeum je otevřeno pro zvídavénávštěvníky od deseti hodin

dopoledne. Pan Dodds vytáhl

kapesní hodinky a studoval postavení ručiček. Pak zvedl hlavu k hodinám na věži. Souhlasilo to, desátáodbila už skoro před dvaceti minutami. Zvedl ruku zaťatou v pěst a znovu zabušil. A zase žádná odpověď.

Eliza seběhla po schůdcích

a zamířila k oknu. Zastínila si sklo ručkou v kozinkové rukavičce, aby se nelesklo.

„Ach, papá, myslím, že je tam vidět.“ Právě když se k ní pan Dodds otočil, dívka zaječela a ucouvla přímodo matčiny náruče. Skicář jí vyklouzl. V ohrožení se rázem ocitla celá řada romantických polorozbořenýcha nuzných domků a chatrčí, které Doddsovi cestou potkali, nakreslených šikovnou ručkou s tužkou čiuhlem. Pan Dodds vyrazil zděšeně po schodech dolů a odhodlaně přiskočil k oknu, aby se podíval, co jeho

holčičku tak vylekalo. Na podlaze, mezi troskami rozbité vitríny, střepy skla a zajímavými exemplářiminerálů ležel člověk. Oči měl dokořán, hlavu vyvrácenou dozadu, tvář voskově žlutou a z promodralýchopuchlých rtů mu obscénně trčel jazyk.

Výhled na jezero Derwent Water do sbírky Eliziných kreseb hned tak nepřibude. Pan Dodds a jeho žena

i dcera, obě roztřesené a bledé jako stěna, byli během jediné hodiny na cestě zpátky do Kendalu a všemjim připadalo, že se kola kočáru ne a ne rozhrkat po cestě dostatečně rychle, aby setřásla prach tohoměstečka plného zločinu a rozválcovala jeho jméno ve štěrku a kamení. Poslední, co pan Dodds v hostinci

U Královského dubu zahlédl, byla jeho guinea, blyštící se v lehce rozhoupané láhvi. Ten pohled se muvryl do mysli. Připomínal spravedlivě oběšeného kriminálníka, který najednou otevřel mrtvé oko a sesmíchem na něj mrknul.

Svému sluhovi pak Askew nedůvěřoval natolik, aby mu svěřil náhradní klíč. Harriet a Crowther dorazili keschodům budovy ve chvíli, když pan Sturgess přikazoval konstáblovi, aby dveře vylomil páčidlem. Dívali se

oknem do místnosti a dřevo praštělo a skřípělo, až nakonec jedno křídlo povolilo. Pan Sturgess odstrčilkonstábla stranou a vrhl se dovnitř.

„Doufám,“ podotkl Crowther suše, „že Sturgess nečeká, že by se mu podařilo toho chlapíka oživit.“

Harriet zavrtěla hlavou. „Oni byli přátelé, Crowthere. To je přirozená reakce. On přece musel vidět oknem totéž, co teď my. Nemůže mít žádné pochyby.“ Přijala od Crowthera nabídnuté rámě, poklidně vystoupali

po schodech a vkročili do hlavního sálu muzea, kde pan Sturgess klečel u pana Askewa s jednou rukouna jeho hrudi a druhou si přikrýval vlastní tvář.

Zbytky jedné z vitrín, která stávala mezi dvěma okny vedoucími na ulici, se válely kolem mrtvého. Střepyze skleněných dvířek se na podlaze třpytily jako první sníh. Dřevěný rám ležel vedle svého bývaléhomajitele jako společník na náhrobním kameni.

„Pane Sturgessi?“ ozvala se Harriet jemně. Sturgess se zhluboka nadechl a vstal. Tvářil se trošičkunechápavě, na okamžik zvedl paže bezmocně do výšky a zase je spustil. „Taková hrůza. Chudák Askew!Nebylo s ním vždycky lehké pořízení, ale tohle město a kraj miloval. Myslíte, že trpěl hodně?“

Crowther se díval na tělo na zemi. Z trosek nábytku kolem bylo jasné, že bojoval, a rysy tváře jasněvypovídaly o tom, že byl uškrcen, což může zabrat i několik minut, na rozdíl od správně namířenéhobodnutí dýkou nebo rány do hlavy ostrým těžkým předmětem. Jenže bolest, hrůza a beznadějnezanechávají na těle žádné stopy, jaké by Crowther dokázal objevit s pomocí skalpelu nebo pilky. Neměltedy pro přítele mrtvého jednoznačnou odpověď.

Nakonec odpověděla Harriet:

„Když ještě žil můj manžel, slýchala jsem od jeho mužů historky o okamžicích, kdy si v boji mysleli, ženastal jejich poslední okamžik.,“ zaváhala a Sturgess se na ni zahleděl. „A říkali, že byli tak zaměstnaníbojem o život, že na nějaký strach nebo bolest neměli čas ani místo v mysli. Tak snad to byla podobná

situace i tady.“

Pan Sturgess se na chvíli odvrátil. „Děkuji, paní Westermanová. Dodala jste mi velkou útěchu.“ Vstal.„Musíme okamžitě najít Caspera Grace.“

„Vy pořád trváte na domněnce, že tyhle zločiny má na svědomí Casper?“ zeptala se Harriet. „Z jakéhodůvodu?“

Sturgess se k ní otočil, jako by ho švihla proutkem. „Madam, Grace je šarlatán a šílenec. Jsem si naprostojist, že najdeme i důkazy jeho zločinů, ale Casperova vina je i bez nich nad jakoukoli pochybnost!“

„A co to ztracené děvče? A co ti dva, otec a syn Fowlerovi?“ namítala Harriet stále klidným tónem.

Sturgess si přitiskl dlaň na čelo a procedil mezi zuby: „Paní

Westermanová, když nějaký mladík uprchne s dívkou z rodného města, nemám proč vyvozovat z tohonějaké zločinné spiknutí. A starý Fowler nejspíš i teď po ránu zrovna někde propíjí zisk ze své nejnovější

krádeže.“

„A co to přepadení, při kterém někdo pana Grace zbil?“ přidal se Crowther.

Sturgess se po něm otočil s rozpřaženýma rukama. „Proč straníte téhle dámě s přehnanou fantazií, paneCrowthere? Casper nepochybně někomu těmi svými kejkli uškodil a to byla odplata. Možná právě topřepadení ho změnilo z místní kuriozity v nebezpečného blázna.“ Dech se mu pomalu zklidňoval. „A smímse vás nyní optat, co tu vlastně pohledáváte?“

Crowther mu to stručně vysvětlil. „Nevím o žádném kvalifikovaném anatomovi v tomto kraji, který by mělnějakou zkušenost s podobnými případy. Hodlám provést zevrubnou prohlídku a svá zjištění pak předám

k dispozici koronerovi. A mimochodem, pane Sturgessi, to nejsem já, kdo straní bujné fantazii paní

Westermanové, jak to sám nazýváte. To za mě dělají očividná fakta.“

„Jak myslíte,“ ucedil Sturgess a odešel z muzea.

Crowther přešel k oknům a pečlivě zatáhl dřevěné žaluzie, aby dovnitř nemohli nakukovat žádní zvědavci.Harriet se mezitím posadila na vysokou stoličku v koutě místnosti.

„Paní Westermanová, doufám, že se vás Sturgessova hrubost příliš nedotkla. Je to hlupák. A my dva jsmeuž zažili větší.“

Harriet zvedla hlavu a zhluboka vzdychla. Pak se pokusila o prchavý úsměv. „Ne, Crowthere. Sturgess měnemůže urazit. Je mi líto Askewa, vůbec si nemyslím, že měl lehkou smrt. A obávám se, že se z nás stalilidé, od kterých je lépe držet se dál. Tolik mrtvých kolem nás! A navíc to ztracené děvče a dva další lidézmizeli. Neblahé události se kolem nás jen hromadí. Připadám si jako ten biblický Job, i když nemám síluse nad těmi mrtvými modlit k Bohu. Co jenom Askew udělal, že si zasloužil naši návštěvu?“

Crowther se zamračil. Harriet mluvila ještě rychleji než obvykle a oči se jí nezdravě leskly. „PaníWestermanová,“ řekl opatrně, „pokud jste sem v noci nepřišla a neuškrtila pana Askewa osobně, pak na

jeho smrti žádnou vinu neneseme.“

„Ale ano, neseme!“ odsekla ostře. „Jen se tomu podívejte do tváře, Crowthere! Pan Askew je mrtvý,protože někdo chtěl před námi něco ukrýt.“

„To nemůžete jen tak tvrdit.“

„Ale kdepak, já jsem si docela jistá, že to tak je. On se po nás sháněl, nechal nám vzkaz. Ale já jsem bylapříliš unavená a vy zase příliš zaměstnaný se svým skalpelem. Tím pátráním jsme něco otevřeli nebonarušili a ono to nakonec padlo na ramena tohoto pána a zabilo jej to. Jsme jako děti, co házejí kamení

po vzteklém psu, jenže on se pak nikdy nevrhne

na nás, ale na ty, kdo mají tu smůlu, že se s námi znají.“ Crowther

pozoroval její zachmuřenou tvář. Od chvíle, kdy ovdověla, zůstala mezi nimi jedna nevyřčená věc, jednanepřiznaná skutečnost, jedna záležitost jejich posledního dobrodružství, která byla příliš citlivá, takže se jí

oba zdráhali

dotknout. Nebyl vhodný čas ani místo, jaké by si Crowther

k takovému rozhovoru

představoval, ale Harriet jej těmi úvahami ponoukla. Už mnohokrát přemýšlel nad tím, jak tehdy špion vLondýně dospěl k rozhodnutí, že je třeba zavraždit Jamese

Westermana. Zvažoval všechny okolnosti a vyvodil z nich určité závěry. Nikdy o nich ale nemluvil, až nyní.

„Vy jste nezabila svého manžela, paní Westermanová.“

Harriet prudce vstala a otočila se k němu zády. „Vy dobře víte, že ano, Crowthere. Uvědomil jste si tohned v tu noc, co James zemřel. Mně to trvalo o něco déle.“

„Já jsem na vlastní oči viděl toho, kdo ho zabil.“

„Nehrajte si kvůli mně se slovíčky, prosím vás.“ Otočila se zpátky k němu. „Já nejsem zas tak hloupá,Crowthere. To jste opravdu věřil, že mi to za celé ty dlouhé měsíce prostě nedojde? James umřel proto,že já jsem předtím tlachala s panem hrabětem u sklenky šampaňského… A vím, kdo mě zaslechl a co ztoho vyplynulo. Před vědomím tohohle mě nemůžete nijak ochránit.“ Crowther přistoupil až k ní a položiljí ruku na rameno. „Harriet.“ Odtáhla se od něj, ale on ji uchopil za paži a otočil k sobě. Hlavu mělaskloněnou a ramena se jí třásla. „Harriet moje milá, poslouchejte mě teď, prosím. Máte pravdu. Byla tovaše slova, která Jamese prozradila, ale nikdo, nikdo na světě vás nemůže obviňovat z jeho smrti, ani vy

sama.“

Zvedla k němu oči. „Ale oni mě obviňují, Gabrieli, ano, obviňují! Všichni si šuškají, že nemám právo strkatprsty do takových záležitostí, že jen vrhám ostudu na svou rodinu a přátele a že je ohrožuji. Ten protivnýmrňavý právník, se kterým jsem včera mluvila, ten bude říkat totéž, viděla jsem mu to na očích, a já setaky obviňuji. Jak bych si v tom mohla zabránit? Kdybych jen dokázala držet jazyk za zuby. Mluvila jsemtak bezstarostně, přestože jsem věděla, že kolem mohou být lidé, kterým nelze důvěřovat. Dovolte mipřijmout vinu, když na mě padá právem. Opravdu jsem hloupá. Jamesi, ty bys to nikdy neudělal. Panebože, můj vlastní muž. Já jsem ho tolik milovala, Gabrieli. Žádné ženě se

nikdy nedostalo tolik štěstí___“ Její slova zanikla v slzách. Crowther pevně svíral její útlá ramena, jako by se ji snažil zadržet, aby senepropadla sama do sebe. Nepromluvil, dokud neslyšel, jak se jí dech pomalu zvolňuje. „PaníWestermanová, vy jste opravdu výjimečná žena, ale nemůžete na sebe brát zodpovědnost za zločiny,kterých jste se nedopustila. Víme, že se to stalo a tohle taky. Dobře, zdá se, že je to důsledek našehoúkolu, ale vy jste nikoho nezabila. Váš manžel by vás ze své smrti nevinil. Naopak, poděkoval by vám zaslužbu, kterou jste prokázala těm, se kterými sloužil.“ Dech se jí zklidňoval stále víc. „Prosím, dovolte mivzít na sebe aspoň část viny za vaše současné trápení,“ pokračoval. „Já jsem před tím vším prostě zavřeldveře. Nikdy jsme spolu nemluvili o tom, proč si tehdy vybrali vašeho manžela. Uhodl jsem to, ale nikdyjsem se nezeptal. A měl jsem

přitom ve svém věku už dávno vědět, že odvracet se od toho, co nás sužuje, není žádné řešení.“ Harrietna něj při těch slovech letmo pohlédla a trpce se na něj pousmála. On jí úsměv oplatil. „Nežádám vás,abyste začala

sepisovat vyúčtování, ale zachránila jste mnoho životů,

posloužila jste dobré věci. Kolik vražd zůstane nepovšimnuto, kolik vrahů nepotrestaných. Nechala bystetoho, kdo zabil Herr Hursta nebo pana Askewa, na pokoji, aby mohl klidně spáchat další vraždu? Dovolilabyste, aby Caspera zatkli a oběsili ho, protože se to úředníkům hodí, jen proto, že jste se rozhodla, žebyste už neměla klást otázky? Jen kvůli nějakému protivnému právníkovi a jemu podobným? Kdepak, vášmanžel se oženil s mnohem statečnější ženou. Z celého srdce bych si přál, abych vás znal už tehdy vjednapadesátém roce. Mohl jsem bratra zachránit před šibenicí, kdybych měl tehdy po boku vás. Osuštesi teď oči, prosím, udělejte to pro mě. Já potřebuji, abyste se na tohle se mnou podívala hodně pozorně.“

Pomaloučku povoloval sevření.

Harriet vytáhla z rukávu kapesníček a otírala si oči. Pak se

vysmrkala a zhluboka se nadechla.

„Dobře, Crowthere. I když mám pocit, že bych se měla uchýlit do nějakého kláštera, až tuhle prácidokončíme.“

„Asi by vás stejně nepřijali,“ řekl na to suše. „Nikdy jsem vás neviděl být v klidu déle než pár minut.

Hodiny tichých modliteb byste nikdy nezvládla.“

Přešel zpátky k mrtvému a slyšel, jak Harriet udělala těch pár kroků doprostřed místnosti za ním. I její

hlas už zase rozpoznával.

„No, víte, v jednapadesátém mi byly tři roky,“ podotkla tiše a klekla si vedle něj.

Agnes sebou ve tmě při probuzení trhla a hned zkusmo vykřikla v domnění, že ji musel probudit nějaký

šramot za zátarasem.

Ticho. Většinu noci se bála i jen zamhouřit oko, ale pak už ji ani strach nedokázal udržet v bdělém stavu.Spánek se nad ní slitoval. Když se znovu probrala za svítání, snažila se hlasitě zpívat, jak to jen šlo, adoufala, že by mohl někdo jít kolem a zaslechnout ji. Ani tak se ale neubránila občasnému zdřímnutí, avždycky když se probudila, zachvátila ji hrůza, že někoho propásla, zatímco spala. Věděla, že ji jistěhledají, ale jestli měl Swithun pravdu a všichni ji hledají na opačné straně jezera v domnění, že jenzabloudila, a jestli si jí v té bouřce Casper nevšiml… Také si byla jistá, že ani jeden z Fowlerů už semnepřijde. Zbýval jí ještě malý kousek chleba a pár hltů vody.

Agnes dobře věděla, že každé kouzlo něco stojí. Měla jsem na Stellu takový vztek, že jsem byla ochotnáza mstu zaplatit, ale teď tady, schoulená a hladová v té strašné bezedné tmě, si říkám, že jsem se asi spíš

měla zlobit na Thomase a ne na ni - a hlavně, než být zapšklá a zlá, měla jsem raději držet hlavuvzpřímenou a vysmát se jim. Casper se pokusil sejmout ze mě tu daň za zaklínadlo tím, že mě poslal sloutkou nahoru na kopec, jenomže já jsem šla nejdřív jinam, o kus dál, abych viděla ohňostroj na břehujezera. Kdybych zůstala tam, kde jsem měla, neviděla bych, jak Caspera ztloukli, a sama bych teď byla vbezpečí.

Promnula si oči, sepjala ruce a začala se šeptem modlit jako v kostele. Hory ty modlitby vnímají a budou vědět, že už jsem to pochopila. Přijala jsem trest a teď se modlím za odpuštění. Ta myšlenka jí žbluňklajako kámen přímo doprostřed klidné hladiny mysli a Agnes se zajíknutím vytřeštila oči.

Crowther se natáhl a zaškubal límečkem pana Askewa ke straně. „Povězte mi, co vidíte?“ ozvala se

Harriet.

Anatom místo odpovědi jen ukázal na krk a Harriet spatřila tenkou, ostře ohraničenou čáru, která se táhla

kolem hrdla mrtvého. Něco se mu předtím zařezávalo do kůže napříč přes průdušnici. Harriet senaklonila, opatrně se opřela levou rukou o podlahu, aby se při tom neporanila o střepy skla, po chvilce siolízla rty a řekla: „Na provaz to bylo moc úzké a hladké, viďte. Že by kožený řemínek?“ Rozhlížela se pomístnosti, a aniž by čekala na Crowtherovu odpověď, pokračovala: „Někdo ho napadne zezadu. A on vurčité chvíli při zápasu hmátne po té vitríně a trhne s ní k sobě.“ Odmlčela se. „Mohlo ho to zachránit.“

Crowther přikývl. „Jenže úlomky té skříňky trčí i zpod něj.“ Nadzvedl Askewovi rameno a pod tělemzakřupalo sklo. „Nejdřív spadla ta skříňka a pak teprve on.

Vrahovi se zřejmě podařilo udržet stisk. Stejně to byl odvážný pokus.“ „Musel to být hrozný rámus,“ řekla

Harriet a vstala.

„Možná právě proto se vrah ani nesnažil po zločinu uklidit, až na to, že částečně stáhl žaluzie, i když i tomohl právě dělat pan Askew, když v muzeu zavíral. V každém případě vrah nejspíš zmizel, hned jak seujistil, že je Askew skutečně po smrti, dřív než by se nějací sousedé mohli přijít podívat, co to bylo za

hluk.“

„Myslíte si, že to byl muž?“ Crowther také vstal a cítil, jak kolena protestují. „Pravděpodobně.

Vyžadovalo to značnou fyzickou sílu a pan Askew byl docela bytelný člověk, i když byl takový drobeček.“

Harriet ho vlastně přestala poslouchat a obrátila se k vypáčeným dveřím.

„Ty dveře byly zamčené. Musí tady být ještě jiný východ.“ Crowther si dál zaujatě prohlížel mrtvého a tyrůzné minerály rozkutálené kolem. Na některých ještě byly štítky s názvy, psanými Askewovýmpuntičkářským

vyumělkovaným pravopisem: Černá tuha z grafitových dolů v Borrowdale; Křemen se stopou stříbra ze

staré štoly nad zámkem Silverside. Crowtherovi pan Askew za tu krátkou dobu, co se znali, k srdci nijak

nepřirostl. Nelíbily se mu hordy nadšeně vrkajících zvědavců a milovníků přírody, které tenhle člověk lákádo města těmi svými ohňostroji a regatami; navíc měl dojem, že Askewovy znalosti místní geologie jsoupřinejlepším povrchní. Když se teď ale díval na ty minerály, viděl práci metodické mysli. Slyšel už dřív, žeAskewovy mapy okolí si kdekdo chválí, a takovou mapu nikdo nedokáže vytvořit jen tak, bez spoustytěžké a podrobné práce.

Když si teď Crowther četl ty štítky, musel uznat, že do určité míry mu byl pan Askew dost podobný. Snažil

se pochopit okolní svět tak, že jej drobil na malé kousíčky, a ty pak náležitě pojmenovával ve snazeporozumět celku tím, že pochopí jeho detaily. Stejně tak to vlastně činil i Crowther s pomocí studiaanatomie, jenže jemu se ani přes všechny zkušenosti nikdy nepodařilo dospět k pochopení živoucíchlidských bytostí, jejich citů a starostí. Napadlo ho, zda někdy takový paradox pocítil i pan Askew. Mělzměřenu a zakreslenu každou terénní vlnku v kopcích kolem, snažil se vydolovat cokoli ze zdejších dějin, z

rudných dolů, z pověstí, ale porozuměl kdy tomu všemu jako celku, tomu, jaký to všechno má vliv na lidia jak to naopak zase lidé udržují při životě?

Harriet vyšla z kanceláře. „Všechna ostatní okna jsou na petlici, dveře do dvora, z té zadní místnosti

taky.“

„A co ty soukromé byty v patře?“ „Nahoře na schodišti jsou jedny dveře, taky zamčené. Jen tyhle přednídveře neměly petlici spuštěnou.“

„Ale taky byly zamknuté.“

Harriet si mezitím klekla zpátky ke Crowtherovi a zakrývala mu výhled.

„Nemluvilo se o tom, že klíč měl jenom Askew?“ zeptala se. „Nikde po kapsách jsem ho u něj nenašel.“

„Vrah si jej tedy nejspíš odnesl s sebou.“

Harriet zase vstala. „Možná. Anebo tu nakonec máme co do činění i s těmi strašidly a duchy.“

Crowther se znovu naklonil nad mrtvolou a pokračoval v prohlídce. „Kolik je hodin, paní Westermanová?“Slyšel, jak otevřela víčko kapesních hodinek.

„Krátce po poledni.“

„Tělo je ztuhlé. Předpokládám, že smrt nastala včera pozdě večer, když už bylo muzeum zavřené, jinak by

klouby končetin už aspoň trochu začínaly povolovat.“ Podíval se vzhůru a všiml si tenkého drátku, kterýse táhl od rámu dveří po dřevěné liště na zavěšování obrazů a po schodišti nahoru. „Paní Westermanová,mohla byste prosím zkusit zatáhnout za ten drátek?“ Harriet to udělala a oba uslyšeli zpoza zamčenýchdveří v patře tlumené zazvonění.

„Tak,“ řekla a založila ruce na prsou. „Pan Askew už večer odešel nahoru do svého bytu. Pak uslyšelzazvonění, přišel dolů jen v košili a při odchodu za sebou byt v patře pečlivě zamkl.“

„Byl to opatrný člověk.“

„To tedy byl. Dokonce trošku pootevřel žaluzie, aby viděl, kdo to k němu jde tak pozdě. Ujistil se, že je tov pořádku, a otevřel dveře. Úplněk byl teprve před pár dny -koho asi tak mohl vidět?“

Crowther vzdychl a přejel si rukou přes oči. Možná si myslel, že jsem to já. Pamatujete se, jak chtěl,abychom se za ním - buď vy nebo já - zastavili? A taky jsem slíbil, že mu vrátím ty papíry.“

„Ať to byl kdokoli, musel být oblečený jako gentleman,“ usoudila Harriet.

„Ale Casperovi by taky otevřel, o tom nepochybuji.“

Harriet potřásla hlavou. Ne že by nesouhlasila, ale spíš chtěla dostat z mysli tu domněnku, která, jak se jí

zdálo, nikam nevedla.

„Otevřel dveře a vrah využil jeho překvapení - byl to jen moment, vešel dovnitř, zavřel za sebou aokamžitě ho napadl.“

„Co tak zajímavého nám asi chtěl pan Askew ukázat, paní Westermanová?“ Crowther si chviličku opíral

prst o bradu, ale pak náhle plácl dlaní do podlahy vedle sebe. „Copak?“

„Ten portrét přece! Předevčírem mi Askew tady v kanceláři ukazoval nějaké materiály ze své sbírky. A najednom z nich ho něco překvapilo, jenže já jsem byl natolik zahloubaný do vlastních myšlenek, že jsem se

ho dál na to neptal. Byl to portrét lorda Grety v posledních letech jeho života - on si na něm muselněčeho všimnout. A mě napadá, jestli se s námi nechtěl sejít, abychom to prodiskutovali.“

Crowther snadno našel v Askewově kanceláři krabici, v níž byly uloženy materiály týkající se rodu Gretů,ale po obraze posledního lorda Grety v pozdějším věku nikde ani stopy.

„Buď ho sebral ten vrah.,“ přemýšlel Crowther nahlas.

„A nevzpomenete si na nějaký detail?“ vyrušila ho Harriet.

Crowthera to trochu popudilo, ale Harriet si toho nevšimla; zaujala ji křiklavá olejomalba Kříže štěstí zGutherscale. „… anebo jej pan Askew ještě předtím odnesl nahoru k sobě, protože si chtěl pořádněprohlédnout to, čeho si všiml, když jej ukazoval mně. Byl to docela obyčejný portrét - muž ve svémnejlepším oblečení, s parukou na hlavě a ověšený šperky.“

Myslel si, že to v Harriet vyvolá touhu prozkoumat soukromé pokoje pana Askewa v patře, ale pak sivšiml, že ho vůbec neposlouchá. Zelené oči jí zářily, když si prohlížela přehnaně velké drahokamy naobraze Kříže štěstí. Crowthera to poněkud znechutilo. Zjištění, že ženy se jako hloupé straky nechajíohromit věcmi, které nemají žádnou hodnotu až na to, že se hezky třpytí, mu vždycky připadalo těžkouvěřitelné.

„Já jsem viděla jen ty Casperovy jednoduché maličké napodobeniny. Tak tohle je ten kříž, který se ztratil

v roce 1715?“

„Ano.“

Paní Westermanová měla ve tváři lehce zasněný a tak trochu vzrušený výraz. Crowther jej už dobře znal.

„Lord Greta, jeho chudoba a život v exilu, jeho sluha, který přišel za vaším otcem, když Gutherscale ještědoutnalo, ten ztracený Kříž štěstí. Crowthere, jakou mohl mít ten kříž asi tak hodnotu?“

„Obávám se, že díky tomu, jakou roli hraje ve zdejších pověstech, se to nedá vůbec odhadnout. Ale prosprávného sběratele .“

Harriet svraštila čelo. „Ne, já nemyslím ten předmět jako takový. Ten by se prodával těžko, je tady přílišznámý. Spíš přemýšlím, jakou hodnotu by tak mohly mít jednotlivé drahokamy?“ Ukázala na obraz. „Co by

dal nějaký obchodník s drahými kameny za Kříž štěstí jen proto, aby získal právě ty kameny?“ Crowtherztuhl. „Chápete to, Crowthere? Lord Greta uprchl z Toweru v roce 1716. A váš otec měl o dva rokypozději najednou velkou částku v hotovosti, zrovna když ji nejvíc potřeboval, aby mohl koupit pozemky,ze kterých mu posléze vykvetlo veškeré jeho

jmění.“

„Ale jak by se můj otec ke Kříži štěstí dostal?“

„To nevím, ale v šestačtyřicátém pak přijede na Silverside jakobita a vyhrožuje, a váš otec ho odveze naOstrov kostí. Předpokládejme, že přijel právě pro Kříž štěstí, ale zjistil, že není tam, kde měl být, apodezříval vašeho otce z krádeže. Všechen ten nově nabytý majetek, z obyčejného statku zámek. Ten

jakobita už se z ostrova nikdy nevrátí a Gretova bratra a jeho stoupence dostihne zrada. Potom, po smrti

vaší matky, začnou v jakobitských kruzích kolovat řeči

o tom, že váš otec měl v té zradě prsty. A tak ho zabijí. Paní Briggsová se zmínila o jedné legendě, že vtěžkých dobách chodí lord Greta po kopcích v okolí. Co když ta pověst vznikla právě v době, kdy zabilivašeho otce?“ Harriet začala přecházet po místnosti sem a tam. „Doufám, že nám pan Palmer pomůže. Za

nějaké lepší vysvětlení bych mu klidně připsala půlku Caveley.“ „Já jsem si myslel,“ řekl Crowtherpomalu, „že se zabýváme zvlášť minulostí a zvlášť přítomností, ale jestli se nemýlím a Askewova smrt jenásledkem toho, že včera něco uviděl na tom Gretově portrétu, tak to všechno spolu nějak souvisí.“Harriet podrážděně zaúpěla. „No dobře, ale co tedy pan Hurst? Pokud chceme věřit, že Felix je nevinen,kdo ho tedy zabil a proč?“ „Nezapomínejte taky, že lord Greta zemřel před dávnými lety a daleko odsud.Ale co se vašich spekulací týče, je v tom něco správného, paní Westermanová. Předpokládejme, že lordGreta kříž ukryl a můj otec jej nějakým způsobem našel.“

Ve dveřích se mihl jakýsi stín. Crowther se otočil a uviděl kočího paní Briggsové.

„Pane na nebi!“ zalapal po dechu Ham, když uviděl mrtvolu pana Askewa s tím vyplazeným fialovým

jazykem.

Harriet se pro jistotu postavila mezi něj a tělo. „Copak, Hame?“

Kočí na ni chvíli jen mrkal, jak se z toho pohledu nemohl vzpamatovat. „Mám pro vás vzkaz ze Silverside,

madam. Přijel jistý pan Hudson, právník, a přeje si naléhavě hovořit s vámi a s panem Crowtherem. Jel se

mnou do města, když se dozvěděl, kam jste se vydali a proč, ale když viděl, kolik se tu hemží lidí, rozhodl

se, že na vás raději počká u pana Leathese doma. Jsou prý dávní přátelé.“ „Doufám, že s ním buderozumnější řeč než s jeho kolegou. Děkujeme, Hame, za okamžik vyrazíme. Ale co s chudákem panem

Askewem?“

„My ho pohlídáme, madam,“ ozval se dívčí hlas. Za Hamem se ve dveřích objevili dva mladí lidé. Dívkaměla jasně modré oči a tmavohnědé vlasy jí lemovaly tvář jako bouřkový mrak. „Já jsem služebná panaAskewa, jmenuji se Stella. Pán říkal, že mě vezme zpátky do služby, až se mi zahojí kotník - měla jsem ho

vymknutý. A tohle je Thomas.“ Harriet si

všimla, že má dívka přes ruku složené prostěradlo; postřehla

i obvaz na její noze. Sjela pohledem k Hamovi a ten přikývl. „Děkujeme, Stello.“

Crowther si děvče prohlížel od hlavy k patě. „Tak tedy pana Askewa přikryj, Stello. Byl bych vám alevděčen, kdybyste s Thomasem zatím nezačali připravovat tělo k pohřbu. Musím ještě později dokončitprohlídku, až vyřídím tu věc s panem Hudsonem.“ Stella udělala pukrle. „Jistě, mylorde.“

Harriet se otočila ke kočímu. „Hame, říkal jste něco o spoustě

lidí?“

Ham si odkašlal. „No, dneska je jarmark, madam. Do města přijel snad každý a samozřejmě už seroznesly řeči o tom, co se tu stalo. Takže venku jsou teď davy lidí.“

Agnes se bála, že se ten šíp mohl třeba zlomit a že se špička ztratila někde mezi kamením, ale snad hozachránilo to, jak chodba zahýbá. Postavila se k otvoru v zátarasu a v duchu si zkoušela představit dráhu,

po které musel letět do té bezedné tmy. Když se tam vypravím, můžu se tam spíš ztratit než šíp najít. Přité představě se zachvěla. Lepší umřít tady v té troše světla, kde je aspoň maličko cítit čerstvý vzduchzvenčí, než zešílet v temném labyrintu. Bylo by to tak snadné, splést se a ztratit cestu zpátky. Napadlo ji,jestli by si neměla nasbírat kamínky nebo kousky dřeva, aby si mohla cestu nějak značit. Slečna Scalesová

jednou vyprávěla o někom, kdo zabloudil v parkovém bludišti a pomohl si tím, že za sebou táhl barevnou

šňůrku. Ale já nic takového nemám. Že bych si rozpárala šaty? Kdepak, to by stejně byly jen kouskypříze, krátké a tenké, a než bych z nich spletla něco silnějšího a delšího, budu stejně mrtvá. Musím seprostě spolehnout na štěstí a na to, že zaberou ty modlitby.

Klekla si na kolena a pomalu

přelezla na druhou stranu chodby. Když se budu levou rukou dotýkat stěny a pravou šátrat po zemi, takbych mohla dosáhnout postupně všude, kam mohl ten šíp dopadnout. Ale jestli se chodba větví, jestlistěna vlevo odbočí., s tím si budu lámat hlavu, až pokud to nastane. Položila dlaň na drsnou hliněnoustěnu a pustila se pomalu kupředu; každou chvíli se zastavila a šátrala pravačkou s roztaženými prsty po

zemi, rozmachovala se, kam až dosáhla, jako by sela zrno

na otcově poli.

Když Harriet vyšla za Hamem ven z muzea, slyšela, jak se za ní Crowther zastavil, a zvedla hlavu. Kolem

schodů před budovou se shromáždil dav lidí. Poznala mezi nimi hostinského od Královského dubu a párdalších tváří, ale drtivou většinu lidí samozřejmě neznala. To jsou zdejší tkalci, námezdníci a řemeslníci,kteří žijí na opačném konci hedvábné šňůry. Doma v Hartswoodu bych je všechny znala, z kostela, znávštěv v jejich příbytcích, když jim s Rachel nosíme její mastičky a léky. Tady jsou pro mě cizí; klidně byto mohli být třeba Saracéni. Chvíli se na tu nevelkou vzdálenost navzájem pozorovali. Všimla si, že pár lidí

postrkuje dopředu pana Postlethwaitea. Ten smekl klobouk a lehce se uklonil.

„Dobrý den, paní Westermanová a pane barone, odpusťte, že se sem tak hrneme, ale roznesla se zvěst,

že pan Askew je po smrti.“

Harriet položila ruku v rukavičce na zábradlí. To je zvláštní, jak tady lidé přecházejí při oslovení Crowthera

od jeho titulu až k novému jménu. Když ho potkají na ulici, klidně mu řeknou jen „pane Crowthere“, jakoby jen shovívavě akceptovali jeho výstřednost, ale teď tady, když k němu vzhlížejí a vědí, že jehopřítomnost má opět určitou souvislost s prolitou krví, připomínají mu, že sem stále patří.

„Ano, pane Postlethwaite,“ řekl Crowther, „pan Askew je bohužel po smrti.“

Mezi lidmi zašuměla tichá slova lítosti. Nějaká dívenka se dokonce otočila k baňaté paní po svém boku azabořila jí tvář do ramene.

Harriet a Crowther začali pomalu sestupovat ze schodů a dav jim ustupoval z cesty, v jedné chvíli všaknaopak vykročila z jedné strany jakási žena s ostře řezanou tváří a s tmavými vlasy vypadávajícími zpodčepce a zeptala se: „Prej Sturgess říká, že to taky udělal náš Casper? Protože von to nebyl. V>n nezabilani toho prvního, i když vám ho pak přines. A Agnes Kerricková zmizela. My Caspera potřebujeme zpátky,

aby ji našel.“

Crowther se k ní obrátil. „Já nevím, co si pan Sturgess myslí v této chvíli, ale rád by s panem Gracem

mluvil, což je přirozené.“

Žena si zastrčila neposlušný pramen vlasů zpátky. „Chce ho akorát chytit a nechat v Carlisle pověsit, takjste to myslel, že jo.“ Rty měla plné a tváře zarudlé. „Ale to my nedopustíme.“

Vzduch byl hustý a nehybný. Harriet se dívala po tvářích kolem. Jedině tahle žena před ní neklopila zrak.Všichni ostatní se tvářili rozhněvaně nebo ustrašeně a očima těkali tam a zase zpátky, jako by je přímý

pohled na ni pálil.

Crowther promluvil schválně hlasitě a jasně, aby ho všichni slyšeli. „Jsem přesvědčen, že proti Casperovizatím neexistují žádné důkazy.“

„Ale bude to stačit na to, aby ho Sturgess přestal pronásledovat? Kolik lidí už viselo, přestože si to vůbecnezasloužili?“ Žena přistoupila tak blízko, že Harriet

cítila její nakyslý dech.

Crowther se na ni vyrovnaně podíval. „Už mnozí. Ujišťuji vás, že tady s paní Westermanovou učiníme

všechno pro to, aby k tomu tentokrát nedošlo.“

Tazatelka si ho okamžik pozorně prohlížela a pak o krok ustoupila. „To jsem ráda, že to říkáte, mylorde.“

Crowther znovu vykročil kupředu, ale někdo mu v té chvíli položil dlaň na paži. Byl to mladý chlapec svykulenýma očima a s kůží opálenou od práce na poli. „My Caspera vážně potřebujeme, pane. Nedovolte,abysme o něj přišli. On

je strážce Kříže štěstí.“

Harriet svraštila obočí. „Co jste to řekl?“

Mladík se zatvářil rozpačitě a začal couvat. „No, je to zdejší vědmák, madam. Potřebujeme ho.“ Crowtherse pozorně díval do jednotlivých obličejů kolem sebe. „Udělám všechno, co je v mých silách, můžete se

spolehnout.“

Vykročil znovu a rázněji a lidé mu ustupovali. Bylo v tom sice trochu zdráhání a Harriet se nezdálo, ževšechno to šeptání a mumlání je jen a pouze přátelské, ale přece jen ustoupili.

Když už seděli v kočáře

a odjížděli ten kousek cesty k domu pana Leathese, s úlevou si

vydechla. „Myslela jsem, že nás snad skalpují, Crowthere!“ Crowthera to trochu překvapilo „To bychpochyboval - tedy rozhodně by to neudělali hned dnes. Ale moje vrstva vládne jen se souhlasem prostého

lidu, paní

Westermanová. Pokud se rozhodnou, že nás přestanou tolerovat, nebudou mít slitování a odplatí se nám

za to drobné tyranství, kterého se na nich po léta dopouštíme.“

Harriet se dívala stranou - skýtal

se tu výhled na kostel v Crosthwaite, rýsující se proti svahům hor. „Strážce Kříže štěstí., takové spojeníjsem ještě neslyšela. Je to zvláštní.“

„Na copak myslíte, paní Westermanová? Zdá se, že moje úvahy o společenských vztazích vás nezajímají.“

„Mně se náhodou líbí, když mluvíte jako revolucionář, Crowthere. A souhlasím s vámi. Ale máte pravdu,byla jsem v duchu u té zvláštní věty. K čemu je takový strážce Kříže štěstí, když Kříž štěstí je pryč? A pryč

je určitě, pokud jsou ty naše divoké spekulace o původu majetku vašeho otce správné.“ Na chvíli zmlklaa bubnovala prsty na čalounění sedadla. „Bože dobrotivý!“

„Copak, paní Westermanová?“

„Ta skříňka u pana Leathese, ve které byl varovný dopis po vašeho otce! S tím vylomeným zámkem.Nenapadlo vás, že je to divná skrýš na pouhý dopis? A zvenčí byla celá špinavá od hlíny!“

„No, celá ne, ale tu a tam.“

„Do té by se Kříž štěstí vešel, viďte?“

Crowther přikývl. „To jste mi teď připomněla, co mi řekla Lotty, když jsem se jí na ten utajený sejf ptal.Řekla, že tou dobou v něm nic cenného nebylo.“ Crowther zavřel oči.

„Copak, Crowthere? Vás napadlo ještě něco dalšího.“

„Paní Westermanová, já jsem po obchodních zájmech svého otce nikdy příliš nepátral. Věděl jsem jen, žena určitých pozemcích objevil nová ložiska rud, a tak jsem si vždycky myslel, že když říkal…“ „Crowthere,dopovězte to, prosím, dřív, než si začnu napětím kousat nehty.“

„Jednou jsem se ho zeptal, na čem je bohatství naší rodiny vlastně založeno. A on řekl, že na pokladu

skrytém pod zemí.“

Starý pan Leathes na ně už čekal u brány do zahrady, tvářil se velmi vážně, a jen co se lehce uklonil, vedl

je dozadu za dům, kde si pán ve středních letech právě prohlížel voliéru. Pan Leathes všechny představila pak odešel do domu. Harriet, Crowther a pan Hudson osaměli ve zpěvu kanárků.

„Jedná se o vysoce choulostivou záležitost, vážení,“ řekl pan Hudson po chvíli. „Doufám, že mi nebudetemít za zlé, že to tak zdůrazňuji. Dovolil jsem se pana Leathese, zda bych s vámi směl mluvit v soukromí amimo jeho dům, neboť se obávám, že dokonce i v domácnosti starého přítele by mohl někdo něcozaslechnout, a ač nechtěně, dozvědět se to, co by mělo zůstat utajeno.“

Harriet připomínal jejího otce, jak si ho pamatovala z mládí. Byl to také typ člověka, jenž se vyjadřuje tiše

a poklidně, a celkově působí přátelsky, i když nyní se i v jeho tváři zračilo rozrušení, jako u otce přednějakým těžkým úkolem během služby Bohu.

„Myslím, že to plně chápeme, pane,“ ujistila ho.

Pan Hudson přikývl a mnul si bradu. „Děkuji. Nejprve se musím omluvit za svého méně zkušenéhokolegu. Obávám se, že byl nezdvořilý. On o tom inzerátu a jeho okolnostech nic neví a nechce to přiznat.Jakmile jsem se o tom dozvěděl, ihned jsem navštívil onoho klienta, neboť jsem měl starost, zdali se mubude zamlouvat, že jsme vám o té věci cosi řekli. To bylo včera večer, a tak jsem přijel za vámineprodleně hned dnes.“

„Už jistě víte, pane Hudsone,“ řekl Crowther a opíral se při tom

o svou vycházkovou hůl, „že zde došlo k další vraždě. Pan Askew, majitel a provozovatel zdejšího muzea,byl dnes ráno nalezen uškrcený. Je možné, že ten, kdo zabil pana Hursta, ať už to byl kdokoli, může být ivrahem pana Askewa. Pokud nám můžete říci cokoliv, co by nám pomohlo odevzdat toho zločince do

rukou spravedlnosti.“

Pan Hudson si pořád mnul bradu. „Já vím, vím. Vždyť jsem přijel ze Silverside. Znal jsem pana Askewa aobdivoval jsem jeho elán a zaujetí, ale zda jeho smrt nějak souvisí s naší záležitostí, to netuším. Musím vám vyprávět jeden

příběh.“

„Jen pokračujte, pane, jsme pozorní posluchači,“ ujistila ho Harriet.

„Ano, ano. Víte, před několika lety cestoval po Evropě syn vikomta Morelanda. Byl to milý chlapec, alečlověk, který dostal zaplaceno, aby jej na cestách doprovázel a staral se o něj, po nějaké doběonemocněl. Přihodilo se to ve Vídni.“

„Ve Vídni?“ opakovala Harriet. „Vídeň, pokud vím, je rodným městem právě pana Hursta.“

Pan Hudson přikývl, jako by to potvrzovalo nějakou jeho úvahu, a pokračoval: „Učitel a průvodce tohomladíka zůstal několik týdnů upoutaný na lože a za tu dobu dokázal jeho svěřenec prohrát značnýfinanční obnos v karetních hrách, které se pořádaly v jednom domě v ulici Rabensteig nedaleko kostela

svatého Ruprechta.“

„Kolik prohrál?“ zeptal se Crowther. Sám při svém pobytu na kontinentu viděl, jak se takové věci stávají především mladíkům, kteří se nechají chytit do sítě hedvábných řečí cizích lidí v cizím městě.

Právník měl málem slzy na krajíčku. „Byla to hotová pohroma. Mladíkova rodina průvodci důvěřovala; mělmimo jiné za úkol nakoupit na cestách množství obrazů a soch do jejich venkovského sídla. Měl proto ssebou ověřovací listiny, aby mohl u několika bankéřů vybírat nemalé částky peněz. Jeho svěřenec mu

ovšem tyto listiny sebral a obstarával si tak peníze na svoje místo u karetního stolku.“

Crowther si všiml, že Harriet nápadně ztichla, a uvažoval, zda přemýšlí o svém vlastním synovi, jestli by

se to mohlo stát i jemu.

Pan Hudson pokračoval: „Ten chlapec byl z toho nakonec velmi nešťastný a příliš pozdě ho napadlo, že siměl nejprve zjistit něco o reputaci těch, s nimiž prohrál otcovy peníze. Byl přesvědčen, že se hrálofalešně, a tak šel a dotyčné hráče z toho obvinil. Vyzvali ho na souboj a on byl nucen výzvu přijmout. Itehdy se jistě dalo něco dělat, kdyby si jen promluvil se svým průvodcem, jenže on byl tvrdohlavý, jak užtak mladí lidé bývají, a vydal se bránit svou čest s pistolemi.“

Crowther sledoval kanárky ve voliéře, takové maličké životy zachumlané do barevného peří. Vzpomněl si,jak se jednou nad jedním takovým tělíčkem skláněl s panem Leathesem, který mu vedl ruku při prvnímřezu půjčeným skalpelem. „A jeho oponent jej zabil, že ano.“

„Zavraždil, pane,“ řekl pan Hudson. „Zavraždil ho tak jistě, jako teď někdo zavraždil pana Askewa. Byl todospělý muž, který předtím sloužil v armádě. A tomu chlapci bylo necelých osmnáct a ze zbraně vystřeliljen párkrát, a to jen při lovu. Oponent mohl vystřelit bez míření, ale on chtěl zabít. Jsem si jist, že toudělal proto, aby mohl zmizet i s těmi penězi, co tak nečestně získal. Já tomu říkám vražda, pane. Stejněto vidí i otec toho chlapce. Průvodce se o tom všem dozvěděl až ve chvíli, kdy jeho tělo dovezli na

pronajatém voze do hostince, kde bydleli.“ Harriet brnkala prsty o jemné pletivo voliéry. „A co se stalo stím mužem, který ho zabil?“

„Zmizel i s penězi a my jsme od té doby nenašli ani stopu. Samozřejmě jsme po něm pátrali. Zjistili jsmeněco o jeho minulosti, nabízeli jsme odměnu za informace vedoucí k jeho dopadení, ale ve chvíli, kdyodjel z místa souboje, jako by se vypařil. Rozhlásili jsme ve všech větších městech po Evropě, že hohledáme, v naději, že by se nacházel mezi těmi, kdo ho znali pod jeho vídeňským jménem. Lidé senemění. Byl jsem si jist, že se znovu pustí do hry v karty. Pět let mi do kanceláře chodil proudkorespondence z Paříže, z Říma, dokonce až z Moskvy. Každý podobný skandál, jakákoliv zdánlivásouvislost, zmínka téhož jména. Všechno jsem prověřoval, jak nejlépe jsem dokázal, ale nikdy, bez ohledu

na to, jaké jiné zlotřilosti vyšly najevo, jsem na stopu toho muže nenarazil.“ Crowther dál pozoroval ptačí

hemžení v tom dostatečně

pohodlném zajetí několika

krychlových stop. „A co se stalo s tím průvodcem, pane Hudsone?“ Právník chvíli mlčel, jako bypotřeboval nabrat vnitřní sílu, než promluví. „Ten průvodce byl můj vlastní syn. Nikdy si to neodpustil anikdy se nesmířil s tím, že to nebyla jeho vina. Měl pocit, že selhal a že poskvrnil naše jméno. Nastoupil k

šestnáctému

vojenskému pluku

a v devětasedmdesátém roce padl v bojích o Fort New Richmond na řece Mississippi.“

„To je mi moc líto,“ řekla Harriet tiše.

Crowther se díval na právníka. „Vy jste hledal pana Hursta, protože vám nabídl informace o tomuprchlíkovi?“

Pan Hudson vytáhl z kapsy dopis, rozložil jej a podal paní Westermanové, která tak konečně povolila prstysvírající poněkud křečovitě drátky voliéry.

Vím, kde je ten člověk, co zabil toho chlapce. Skrývá se docela veřejně. Budu na vás čekat v pondělí 14.července večer U Sedmi zvonů v Cockermouthu a jsem připraven poskytnout vám jeho současné jméno a

adresu, pokud dostanu šek na 100 liber. Gottfried Hurst

Harriet zvedla oči od papíru. Bylo to napsáno jednoduše, žádná zpáteční adresa, žádné datum. Pan Hurstzjevně nechtěl použít papír s hlavičkou hostince U Královského dubu, který měl vždy k dispozici panPostlethwaite. „To je hodně peněz. Dostavil jste se na tu schůzku, pane Hudsone?“ „Samozřejmě. Můjklient mi ten dopis předal hned poté, co jej sám obdržel. Seděl jsem u Sedmi zvonů od pěti hodin dopůlnoci, s penězi v kapse. Nikdo nepřišel.“ Jeho hlas teď zněl dutě. Harriet si ho představila při tomčekání, jak asi doufal, že to konečně vyřeší, a jak jeho zklamání narůstalo a narůstalo.

„Co jste si myslel o tom, že pan Hurst nepřišel, pane Hudsone?“ zeptala se.

„Doufal jsem, že ho jen něco zdrželo, nějaká náhoda či nehoda. Obával jsem se také, že jej někdopřeplatil, aby nic neprozradil. Tím inzerátem jsem ho chtěl povzbudit, že si může říci i o víc peněz.

I kdyby ten chlap, kterého hledám, prchal dál, jeho stopa by byla aspoň čerstvější, a tudíž by se dala lépe

sledovat. Neměl jsem ale tušení, kde se pan Hurst zdržuje, takže jsem nevěděl, kde začít, až dokud mimůj kolega neřekl o vaší návštěvě. Pak jsem si uvědomil, že informace od pana Hursta budouvěrohodné.“

„Jak to, pane Hudsone?“ podivila se Harriet.

„Neměl jsem v pátrání po jeho pobytu štěstí už od začátku -od vraždy toho mladého gentlemana -, alezjistil jsem za tu dobu něco o jeho minulosti. Jméno, které používal ve Vídni, bylo Lowenstein, ale jeho

rodné jméno je Grenwille de Beaufoy; byl to jediný syn posledního lorda Grety.“

Agnes něco nahmatala. Hladké, opracované dřevo. Chtěla je zvednout ze země, ale ono vzdorovalo. Bylozabodnuté hluboko do země, i přes tu vzdálenost od zátarasu. Tohle by jí hlavou projelo jako hroudousýra a bylo by po ní. Vyviklala šíp ze země. Nebyla to vina toho šípu, že měl za úkol ji zabít, a ona s nímteď měla mnohem lepší plány. Velmi opatrně, s pravou rukou stále na stěně a se šípem zastrčeným zapas sukně se vracela zpátky k zátarasu a levačkou znovu šátrala po zemi. Tentokrát se zastavovalačastěji; sbírala všechny kousky dřeva, které mezi kameny dokázala najít, a strkala si je do kapes.

Harriet si nebyla jistá, jestli vůbec dokáže promluvit. „Syn lorda Grety je tady?“

Pan Hudson zvedl ruce. „Musíme to předpokládat, anebo se alespoň domnívat, že zde docela nedávno

byl.“

Crowther povytáhl obočí. „Vzhledem k tomu smutnému konci pana Askewa se zřejmě můžeme takédomnívat, že tu byl i včera večer. Víte, kolik je mu let, pane Hudsone?“

„Narodil se krátce před

povstáním, v roce čtyřicet pět.“

„Takže mu bude něco kolem čtyřiceti. Existuje nějaký popis jeho osoby?“

„Gentleman mluvící anglicky, německy a francouzsky tak plynně jako rodilý mluvčí. Středně vysoké

postavy.“

Harriet rozhodila podrážděně ruce. „Na zahradní slavnosti na Silverside jsem viděla aspoň tucet takovýchchlapíků a všichni měli u sebe toulec se šípy. A večer před ohňostrojem bych jich napočítala snad ještěvíc. I když jejich jazykové znalosti samozřejmě posoudit nemůžu. Nevíte aspoň, jestli třeba nekulhá,pane? Nebo jestli není nějak znetvořen? A má ženu, děti?“

Pan Hudson kroutil hlavou. „Nevím o žádných jizvách nebo zraněních, madam. I když za těch pět letcestování k nim mohl snadno přijít, a rovněž tak i k manželce a dětem.“

„Nezoufejte si, paní

Westermanová,“ řekl Crowther tiše. „Ve městě jsou jen dva slušné hostince. Poptáme se, kdo z vyššíspolečnosti se tam ubytoval od -kdy jste dostal ten dopis, pane Hudsone?“

„Dvanáctého července

dopoledne.“

„Takže řekněme od jedenáctého a měl by to být člověk přiměřeného věku a je buď stále ubytován neboodjel teprve dnes ráno. Myslím, že adeptů zas tolik nebude.“

„Ale proč neodjel hned, jak zabil pana Hursta? Na co ještě čekal?“ Crowther se neobtěžoval s odpovědí.

„Paní Westermanová, jelikož už se znáte s panem Postlethwaitem, možná byste se mohla poptat U

Královského dubu. A vy, pane Hudsone, byste mohl podobný pokus učinit U Královniny hlavy. Já bych mělještě nějakou tu chvíli strávit nad tělem pana

Askewa.“

„A budete při tom přemýšlet i nad tím portrétem, Crowthere?“ „Samozřejmě, paní

Westermanová.“

Když se Harriet vrátila od Královského dubu do muzea, frustrovaná a zklamaná, našla už hlavní místnost

skoro celou zametenou. Ani tělo už tu nebylo -Harriet napadlo, že z kanceláře pana Askewa se teď stalajeho vlastní márnice. To děvče, co se nabídlo, že tu zůstane, už pomalu končilo s úklidem a její přítelprávě ukládal rozházené exempláře kamenů na pult. Dívka vzhlédla, když Harriet vešla, a pokývla na

pozdrav.

„Lord Keswick je vzadu, paní

Westermanová.“

Harriet si rozepínala rukavičky. „Stello, slyšela jsi někdy historky o duchovi lorda Grety, jak v těžkých

dobách chodí tady po kopcích?“

Dívka se usmála. „To říkával akorát starej Willocks, farmář, madam, když přišel do města na jarmark. Ten

měl vždycky nějakou tu historku a tohle byla jen jedna z mnoha. Taky říkal, že když se tu jednou objevila

polární záře, tak svítila na oslavu toho, jak se lordu Gretovi povedlo utéct z vězení, a taky že v lese nadThornthwaite bydlí čarodějnice, co se umí proměnit v zajíce, a na každej měsíc v roce měl nějakoupovídačku o nějakým strašidle nebo něčem podobným.“ Zasmála se a pokračovala zase v zametání;střepy skla praštěly jako únorový led ve vědýrku zapomenutém přede dveřmi.

„A ty jsi ten příběh slyšela? Ten farmář ještě žije?“

„Kdepak, madam, potěš pánbůh. Ono není moc takových lidí, jako je Lotty Tyersová, co se paličatostíubrání i smrti. Willocksovým jsme nechávali chleba, ještě když jsem byla malá holka. To může být tak

dvanáct let___Ale tu historku jsem slyšela. Bylo to tehdy, když.“ Stella trochu ztišila hlas, „když zabili

prvního pana barona. Willocks říkal, že byl ten večer venku, v ohradě u prasat. A viděl, jak duch lordaGrety jede na černém koni přes Pow Beck. A pak, další den, se doslechl, že se na Silverside stala hrozná

vražda, a tak usoudil, že ten duch byl takový znamení.“

„Kde je Pow Beck? A jak pan Willocks poznal, že je to lord Greta?“

Stella se uchechtla. „Tvrdil, že ho poznal podle držení těla na koni. Pow Beck je na cestě do Braithwaite.Říkala jsem si, že jiný historky, co vyprávěl o strašidlech, byly většinou zajímavější, jenže Willocks tu oGretově duchovi vykládal tak často, že zůstala lidem v paměti ještě dlouho poté, co jeho samotnýhopohřbili.“

„Nezní to, jako bys mu věřila.“ „Bodejť taky,“ ozval se Stellin přítel, „kdyby se lord Greta objevoval vtěžkých dobách, tak by tu byl tehdy, když vypukly ty neštovice. A kdyby se objevoval třeba v dobáchvraždění, tak by teď stál hned tady za oknem, nemyslíte?“ Hlas mu při posledních slovech trochu klesl aHarriet se přistihla, že se dívá směrem k žaluziím.

„Paní Westermanová?“

Maličko sebou trhla a otočila se. Ve dveřích stál Crowther. Stella se dál oháněla koštětem a ten mladík se věnoval kamenům. „Mohla byste se ke mně připojit, prosím?“

Snažila se nečervenat, když šla za ním do kanceláře, a sotva dveře zaklaply, zeptala se: „Vy jste to slyšel,

Crowthere?“

Přikývl. „Dozvěděla jste se U Královského dubu něco podstatného?“

„Momentálně jsou tam ubytovaní tři pánové. Dva z nich jsou zhruba odpovídajícího věku a bydlí tam užaspoň těch deset dní. První z nich právě obědval, když jsem přišla, a nesmírně ho překvapilo, že si s nímchce jen tak nezávazně popovídat počestná vdova. Jmenuje se Bloodworth, tedy něco jako ,Krvehoden‘,což mi na chvíli připadalo slibné, ale jestli on je ten vrah, tak už svému úsudku nebudu nikdy věřit. Jemilý, pohledný, ale přísahala bych, že taky nevinný. Ten druhý odjel dnes ráno, je to ženatý člověk a jena cestách se dvěma malými dcerkami.“

Crowther se na ni podíval se

zdviženým obočím, ale ona jen zavrtěla hlavou. „Je prý hrozně tlustý, pan Postlethwaite říkal, že si muselodpočinout i cestou po schodech do svého pokoje. Domněnka, že takový člověk by měl odtáhnout tělopana Hursta do štoly a tam je obložit kamením, je zcela bezpředmětná. Už se vám ozval pan Hudson?“

„Odešel chvíli předtím, než jste přišla, paní Westermanová, ale jeho informace byly podobného rázu jakoty vaše. Je nicméně odhodlaný rozšířit svoje pátrání; odjel koňmo do Kendalu v naději, že by mohl narazit

na hledaného třeba tam.“

Harriet se dívala na tělo majitele muzea ležící na jeho vlastním pracovním stole. „Chudák pan Askew. Měl

rodinu?“

„Jeho služebná říkala, že má sestru, která se provdala a žije v Cockermouthu.“

„A zjistil jste při prohlídce něco dalšího?“

Crowther přikývl a ukázal na levou ruku pana Askewa. Šla k ní a vzala studené prsty do svých. Posmrtnástrnulost právě začínala ustupovat; svaly byly ještě stažené, ale už se jí povedlo natáhnout je dost na to,aby si mohla prohlédnout dlaň. Kůže těsně pod prsty byla

potrhaná, ale beze stop krve.

„Už to vidím, Crowthere. Ale nebudu předstírat, že to chápu.“ Díval se, jak Harriet drží tu mrtvou ruku.„Myslím, že k takovému poranění mohlo dojít jedině posmrtně, jinak by rány krvácely. Dospěl jsem kzávěru, že mu vrah vytrhl z ruky nějaký předmět s ostrými hranami nebo výčnělky, a to až když rukaztuhla.“ Harriet se narovnala a v očích se jí zeleně blýsklo. „Takže ten zápas - pan Askew držel v ruce něco, co mohlo vraha vyzradit?“

„Přesně tak si to myslím, paní Westermanová.“

„A pak, později v noci, si uvědomil, že mu to nevzal, a proto se vrátil zpátky.“

„To měl docela štěstí, že si nechal ten klíč,“ podotkl Crowther suše.

Stephen našel Caspera na jeho obvyklém tábořišti. Ani nečekal, že tam narazí přímo na něj; spíš cestoupřemýšlel, jaké tajné znamení mu tam nechá, aby Casper věděl, že ta noční mise se vydařila. Nic hopořád nenapadalo, postával tak trochu bezradně u ohniště a najednou se Casper nehlučně vynořil vedleněj. Nevypadal dobře. Modřiny mu v pobledlé tváři svítily ještě víc a pod zarudlýma očima měl stíny jakokaždý, kdo toho příliš nenaspal. Z ramene mu seskočila Joe a natřásala si ve slunečním svitu pírka.

„Máš to?“ Stephen přikývl a poplácal se v pase. „Šikovnej kluk.“

„Vy jste ji nenašel, že ne?“

Casper se najednou shýbl, popadl konvici z plochého kamene u ohniště, kde stávala, a mrštil jí vší siloupřes celou mýtinu. Třískla o kamení až kdesi mezi stromy naproti. Joe poplašeně nadskočila a zakrákala.„Nikde není! Nikde! Já znám každou štolu, kterou v těchhle kopcích vykutali snad od dob královny Bess!Vím tu o každé prohlubni, o každé škvíře do země. Bušil jsem a řval jak pominutej u každýho zátarasu. Ty

chodby, co zůstaly otevřený, jsem prolezl jako krysa tam a zpátky, a ona nikde! Nikde! A na všechzátarasech jsou hřebíky starý a rezavý. Tak kde teda je?“ Sedl na jeden z balvanů a zabořil obličej dodlaní. „Ztrácím naději, chlapče. Tři dny a je z ní jenom duch. Ty jeho hadry smrděly hlínou, prastarouhlínou, z hloubky země, a nic. Oni ji snad museli utopit. Chudák Agnes, taková šikovná holka to byla,moje malá

Agnes.“

Stephen se posadil vedle něj a objal ho útlou paží kolem ramen. Casper se k němu otočil a chlapec cítil,jak si o něj na okamžik opřel hlavu. Voněl čerstvým vzduchem, tabákem a potem.

„A nemohli bychom ji najít pomocí toho kříže?“ Vytáhl volnou rukou zpoza košile kožené pouzdro a položilje Casperovi na kolena. „Je přece kouzelný, ne?“

Casper si otřel tvář o rukáv. „To nejde, mladej. Kdyby ji kříž chtěl najít, tak to nějak udělá, nějak posvým. To on tak dělá, ukazuje cestu, ochraňuje a trestá sám

od sebe, a ne kvůli nějakýmu chlápkovi, jako jsem já, co nad ním bude něco mumlat.“ Vzal při těchslovech balíček do rukou a láskyplně jej sevřel. „Doufám, že to udělá. Možná nás zatím jen zkouší.“ Hladilkožený obal bříšky prstů. „Tohle pouzdro vyrobil můj otec, to už je pěkná řádka let. Neštovice tu vypukly

ve čtyřiapadesátým a všichni se hrozně báli. Je to hrozná nemoc a ještě horší smrt. A říká se, že postihnezrovna ty, co se jí nejvíc bojí; je jako ďábel. Kůže praská a krvácí a člověk je zoufalý, šílí bolestí, sliny mutečou a on prská, křičí, až už to vůbec není člověk, muž, žena ani dítě, ale jen démon.“ Stephen sezachvěl. „Můj táta splnil svou povinnost. Schovával Kříž štěstí do pouzdra a každej večer ho nosil dokaždýho domu, kde ta nemoc spalovala nějakou nešťastnou duši. Viděls to někdy?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Tak se modli, abys to nikdy ani vidět nemusel. Nejdřív přijde horečka, pak křeče. Člověk leží v posteli apotom mu začnou naskakovat puchýře. Teče z nich a smrdí to., shniješ ještě zaživa a za pár dní tě anivlastní matka nepozná, co to s tebou udělá.“

„A pomohl Kříž štěstí?“ ptal se Stephen tiše.

„Utišil je a uklidnil jejich rodiny. Mysleli jsme si, že už to pominulo. Pak se ale zhroutil můj otec, kdyžjednou ráno u Černýho vepře vstával z postele. Dal jsem mu kříž pod polštář, ale stejně umíral vbolestech. Čert ví, jakýho hříchu se kdy dopustil, ale rozhodně za něj krutě zaplatil.“ Odvrátil se a plivl nazem; pak podal pouzdro zase Stephenovi. „Vezmi ho k sobě, chlapče. U tebe teď bude víc v bezpečí - mě by soudce ještě pořád mohl chytit. Sice patříš k panstvu, ale teď je z tebe zdejší strážce Kříže štěstí.“

Stephen vážně pokyvoval a zastrčil balík zase za košili. „Já vám chci říct ještě něco.“

„Copak, chlapče?“

„O tom chlapíkovi z Portinscale,

o tom mladším.“

„Myslíš Swithuna Fowlera? Tys ho někde viděl? Co je s ním?“ Casperovi se rozjasnily oči a hned zpozorněl.

„Zahlédl jsem ho, když jsem včera v noci odcházel od Černého vepře. Vyšel z jejich domku a šel z ulicerovnou dozadu do polí, na sever. A měl něco s ramenem. Rukáv měl roztržený a myslím, že jsem viděl itmavou skvrnu, jako od krve. Vypadal, jako že ho to bolí. Ale když jsem ho viděl to dopoledne po tom, jak

vás přepadli, tak to mu nic nebylo.“

„Aha, tak krev, říkáš, a na sever., že by se schovával v Thornthwaite? Tam už jsem ve všech štolách takybyl, ale po nějakým tábořišti jsem se moc nerozhlížel. I když, to už teď ti dva asi stejně budou o kus dál.Co by je tady drželo?“ Casper se natáhl ke kavce, která hopsala kolem něj a ozobávala mu špičky bot.Stephen přímo cítil, jak to Caspera rozrušilo až do morku kostí. Joe mu elegantně vkročila na napřaženýukazovák a nechala se zvednout do výšky. „Tak zraněná ruka, povídáš? Ale my jsme mu to přeceneudělali, tak co na to řekneme, Joe?“

„Dobrý, dobrý.“

Harriet zaslechla klepání na vstupní dveře muzea a pak zahlédla Stellu, jak zdraví Hama. Vyšla z kanceláředo hlavní místnosti. I přes ten bolavý kotník to tu Stella hezky uklidila a Harriet ji za to také hned

pochválila. Dívka se jen usmála. „Však jsem si už málem myslela, že se mi to nikdy nezahojí, madam. Ale

teď už na to najednou můžu stoupnout skoro plnou váhou.“ Vypadalo to tu, jako by se muzeum mohlo za

hodinku klidně znovu otevřít, až na to, že tělo majitele s pohmožděným a vlastně zlomeným krkem leželo

hned za dveřmi. Ham se ale tvářil nějak znepokojeně.

„Hame, zase vás za námi poslali? Je na Silverside všechno v pořádku?“

„Ano, paní Westermanová, nebo vlastně já tak docela určitě nevím. Zdá se, že paní Briggsová s panívicehraběnkou se nějak pohádaly, ale to ovšem není moje starost, viďte,“ vyhrkl rychle i omluvu a schlípl,

skoro jako by se právě

přiznal k vraždě pana Askewa.

Harriet se na něj usmála. „Nedělejte si starosti, Hame. Ale -máte tedy pro nás nějakou zprávu?“ Kočí zase

neklidně přešlápl. „Ano, madam, a sice že by vás moc ráda viděla paní Briggsová, pokud možno conejdřív.“

Harriet svraštila obočí. „Myslíte mě a Crowthera?“

„No, ona řekla jenom vaše jméno, madam. Ono ji docela zamrzelo, že vás nezastihla u snídaně, a od téchvíle pořád jenom chodí od jednoho okna ke druhému a vyhlíží vás. A když jsme se dozvěděli, co se

stalo panu

Askewovi, nálada se jí ještě zhoršila a pak přišel ten právník a taky se netvářil jako posel dobrých zpráv.“

„To byl pan Hudson,“ poznamenala Harriet. Poslední, na co teď zrovna mám čas, je nějaká hádka mezidámami na Silverside. Vždyť ani s Crowtherem jsme ještě neměli kdy si pořádně promluvit. Jenže taprosba pana Askewa, abychom ho navštívili. Vzdychla. „Chviličku, prosím, Hame.“

Otevřela znovu dveře do kanceláře. Crowther pořád zkoumal ty rány na Askewově dlani.

„Odjíždíte,“ řekl. Bylo to víc konstatování než otázka.

„Ano. Jedete se mnou?“

Ani nezvedl hlavu, jen s ní zakroutil. „Ne, zůstanu ještě chvíli tady, pak možná požádám toho chlapce, abyrozbil dveře do bytu pana Askewa. Přijedu tedy na Silverside později.“

Dveře se zavřely a on zase osaměl.

Paní Briggsová se sice nemohla paní Westermanové dočkat, ale když kočár zastavil před domem, objevil

se jako první Felix.

„Paní Westermanová!“ pozdravil a pomohl jí vystoupit. „Já jsem jel na faru za Sophií, ale nevpustili mědovnitř. Slečna Scalesová mi řekla, že mě Sophie nepřijme.“ Zatvářil se prosebně. „Prý nepřijímá nikoho,ale to není pravda! Pan Postlethwaite jí byl vyjádřit upřímnou soustrast a pan Sturgess taky. To jenom semnou se nechce vidět.“

„A vás to překvapuje, Felixi?“ odsekla Harriet trochu podrážděně a chtěla projít kolem něj, jenže mladík ji

chytil za paži.

„Předtím se se mnou sejít chtěla,“ řekl a tiskl jí loket čím dál víc. Harriet se na něj podívala. Takovéděcko, pomyslela si. Ta nešťastná dívka se musela provdat za rozmazlené náladové dítě a teď k němubude uvázaná, dokud se pan manžel neupije k smrti nebo ho nedožene nějaký rozzuřený divočák. Nebohejno vran. Možná bylo dokonce lepší, když se to manželství tajilo; slečna Hurstová by možná měla aspoň

malou naději, že ještě potká někoho jiného.

„Ona s vámi chtěla mluvit, když se ztratil její otec; a taky doufala, že se objevíte, když se ukázalo, že jepo smrti. Možná má teď pocit, že se za ní hrnete neomluvitelně pozdě.“

„Ale je to přece moje manželka!“

„Předtím byla taky vaše manželka, Felixi. A byla vaše manželka

i tehdy, když jste ji nechal napospas jejímu hroznému otci a utekl jste se svou matinkou do Anglie.“

Mladík zbledl, jako by ho udeřila, ale její paži nepouštěl. „A teď mě laskavě nechte jít.“

Ham si odkašlal. Stál najednou vedle Harriet a propaloval Felixe pohledem. A zahýbal mohutnými rameny.

Felix pustil Harrietinu paži a ona spěšně odkráčela do domu.

Byt pana Askewa dokazoval, že to byl pořádný člověk. U krbu stála dvě křesla potažená červenou kůží a u

zdi několik polic plných knih. Celé místnosti však dominoval pracovní stůl, u kterého vznikaly mapycelého zdejšího kraje. Astroláb v krabičce z ořechového dřeva sousedil s kalamářem a stojánkem s brky.Na obou okrajích pracovní desky stály velké svícny, a přestože svíce v nich byly téměř vyhořelé, Crowtherdobře poznal, že jsou z pravého včelího vosku. A zase zažíval ten trochu bolestný pocit profesionálnísounáležitosti.

Hledaný portrét tu však nikde neviděl. Když se probíral papíry na Askewově stole, našel Crowther

řadu výstřižků novinových článků, které inzerovaly nebo popisovaly různé Askewovy zábavné akce,vyzdvihovaly počty významných návštěvníků z nejrůznějších zemí Evropy, které měl tu čest přivítat vesvém muzeu. Tak to tu za mého dětství nebývalo, pomyslel si

Crowther. Nikdo sem nejezdil

a městečko bylo zubožené a vládl tu hlad a chudoba. Crowther vzal do ruky ten umně zhotovený astroláb,prohlížel si jej a přemýšlel nad svým otcem. Půdu, kterou koupil, použil čistě jen k nashromáždění všeho

toho

bohatství, kterého si Crowther teď užívá. Pokácel spousty stromů na výdřevu, vycucal z dolů to poslední,co se z nich ještě vytěžit dalo, a zisk z toho všeho investoval jinam, kde z něj místní lidé nemohli mítžádný užitek. A oni z něj za to učinili nejvyššího šlechtice široko daleko. To pan Askew sice měl občaspodivné nálady, ale do Keswicku přivedl návštěvníky a jejich peníze, rozebral dějiny a místopis tohotokraje na malá sousta a servíroval je ve stravitelné podobě svým krajanům. Dosud se nad ním Crowther jen ušklíbal a on tu teď leží mrtvý mezi svými exponáty jako jeden z tolika jiných

krvavých příběhů.

Crowther na okamžik zavřel oči a položil astroláb zase na stůl. Pokud sestra pana Askewa dovolí, koupí sitenhle přístroj a bude ho mít na svém stole, aby mu to všechno stále připomínal. Stejně jako Harriettehdy v Londýně koupila housle po člověku, který taky zemřel násilnou smrtí. Možná, že si dokonce izasluhují to označení ,mrchožrouti‘, které jim někteří lidé připisují.

Notesy, které Crowther našel, byly plné předběžných nákresů a plánků map a měření. Zdálo se, že pan

Askew si nevedl žádný deník.

Nikde neležely poznámky, žádné dopisy. Crowther se zaklonil na židli a přivřel oči. Snažil si vybavit každýdetail portrétu Harrietina zemřelého manžela, Jamese Westermana, který měla zavěšený v jídelně domana Caveley. Cvičil si tak mozek, než si zkusí vybavit portrét lorda Grety, jenž viděl jen jednou a krátce.Olejomalba znázorňovala kapitána Westermana ve všední uniformě - energického pohledného muže napozadí rozvlněného moře. Harriet jednou Crowtherovi řekla, že ten portrét pochází z doby těsně před

jejich svatbou, krátce poté, co byl James povýšen na kapitána. Jako odkaz na tu novou hodnost se vlevo

v pozadí pohupovala jeho loď a on sám měl ruce položené na šavli před sebou jako na vycházkové holi.Malíř ve výrazu kapitánovy tváře dobře zachytil jeho inteligenci a veselou mysl. Jak by se asi tentýž malířvypořádal se mnou, napadlo Crowthera, s takovým strohým stárnoucím podivínem? Vypodobnil by mě seskalpelem v ruce? S temným pozadím a s hlubokými stíny ve vychrtlé tváři ozářené plamenem svíčky, přikteré většinou pracuji? Nu, je to pro mě charakteristické. Stejně jako pro Jamese Westermana jeho loď,

šavle a kapitánský klobouk.

Crowther otevřel oči. Uviděl před sebou pana Askewa jako živého; portrét v jeho rukou byl téměř v životní

velikosti a způsob, jakým jej držel, vyvolával dojem, že se na sebe s lordem Gretou dívají, lehceodvrácení od svého pozorovatele, s jednou rukou napřaženou před sebe. Výrazný profil tváře; a jaké jsoutu další symboly? Prsten. Krajina v pozadí. Jemně zdobený šatlén. Crowther se na něj díval, položil si dlaň

na čelo a přemýšlel. Ten šatlén… Už jsem ho někde viděl.

Pak vstal tak zprudka, až se za ním židle pana Askewa převrátila.

Londýn, téhož dne. Kancelář pana Palmera v budově Admirality na Whitehallu

Panu Palmerovi přicházela na stůl v jeho kanceláři obrovská spousta korespondence, přesto však nebyloobvyklé, aby byl dopis adresován jemu osobně. Díky jeho profesi, do jisté míry obestřené stíny, vlastnějen málokdo věděl, čím přesně se pan Palmer vlastně zabývá, jakou zastává na Admiralitě funkci a jakvelký má vliv. Ti, kteří s ním chtěli

nebo museli komunikovat, činili tak raději osobně nebo prostřednictvím další osoby, než by se svěřovalipapíru. A přece tu dnes ležel expresní dopis s jeho jménem; přinesli mu jej pozdě odpoledne, vlastně už v

podvečer, když už denního světla začínalo ubývat. Pan Palmer si ze všeho nejdřív důkladně prohlédlpečeť, jestli je opravdu původní a nepoškozená, a když se o tom ujistil, zavřel dveře do přední kanceláře,kde horlivě pracovali jeho asistenti, a vrátil se ke stolu.

Leckdo by si možná myslel, že si pan Palmer bude muset hledat nové

zaměstnání, když po fiasku v Yorktownu padla vláda lorda Northa anebo když lorda Sandwiche vystřídalve funkci prvního lorda Admirality pan Howe. Ale pan Palmer osobně

o své práci nijak nepochyboval. Znal příliš mnoho tajemství, tajemství natolik dávných a spletitých, že byje žádný soudný člověk jen tak nezahodil. A taky dobře věděl, že nový první lord má dost rozumu na to,aby se snažil Palmerovu přízeň spíš získat než si jej znepřátelit.

Otevřel dopis a sjel pohledem nejprve k podpisu pod textem.

Podezřívavý výraz mu vzápětí zmizel z obličeje a nahradil jej úsměv. Začal číst. Ani jeho úsměv všakneměl dlouhého trvání; nakonec Palmer dočetl s velmi vážnou tváří. Pak list papíru odložil a otočil si křesílko k oknu. Skýtalo mu výhled na rušný dvůr v samém srdci hlavního města a ulici Mall za ním. Horko

snížilo počty panstva ve městě na minimum, a ulice tak patřily spíš těm, kdo si kvůli důležitýmzáležitostem nemohli dovolit odjet na venkov, a chudším lidem, kteří se se vzrůstajícím zoufalstvím ploužili

po ulicích v naději, že najdou někoho, kdo si rád koupí jejich zboží nebo služby. Město páchlo a potilo se.

V koncertních sálech se usazoval prach, operní domy byly zavřené docela. Jen v parcích se v podvečerprocházely skupinky i jednotlivci hledající chládek ve stínu stromů, i když tráva byla horkem zežloutlá ahudebníci při hře ztěžka oddychovali. Pan Palmer nicméně z okna mnoho dění neviděl a po chvílizamyšlení vstal a vzal kabát z věšáku. Dopis poskládal do kapsy, prošel přední kanceláří a zamířil poschodišti dolů. Asistenti si jeho odchodu samozřejmě všimli, ale nijak jej nekomentovali. Pan Palmer přece

pořád někam odchází a zase přichází a vždycky má při tom ve tváři ten velesoustředěný výraz, který mudělá vrásky kolem očí.

Jeho cílem byl jistý nepříliš okázalý dům v jedné odbočce z Whitehallu, ani ne pět minut cesty z jehokanceláře; ale stejně k němu dorazil až téměř o hodinu později. Zdržel se totiž mezitím v archivu, potomse ještě krátce zastavil u sebe doma a teprve pak přišel sem. Nebylo by vhodné přijít bez nějaképozornosti. Gentleman, který tu bydlel, měl slabost pro starobylé věci a pan Palmer mu dnes nesl jedenkousek ze souboru starých map. Koupil to portfolio za nemalé peníze asi před pěti lety a udělal to přímo s

úmyslem nabízet je postupně, kus po kuse, právě tomuto pánovi z Craig’s Courtu.

Okna v patře domu byla rozmístěná tak trochu nepravidelně, což budově dodávalo jakýsi přihrbený,nedůvěřivý vzhled připomínající starce, který úkosem hledí zpod přivřených víček. Na Palmerovo zaklepání

však ihned otevřela svěží mladá žena a pozdravila jej jako známého člověka.

„Pane Palmere! Ten bude rád, že

jste přišel!“

„To doufám, Bess. I když jsem si říkal, jestli tu v tom vedru nebude všechno zavřeno a vy nebudete změsta pryč.“

Dívka ustoupila a pokynula mu do tmavé haly. Pan Palmer se -jako ostatně vždycky v tomto domě rázem opět cítil, jako by se propadal do dávných věků. „Ale kdepak, pane, on přece odsud nikdyneodjede. Dovedete si snad představit, jak ho na vozíku tlačím po promenádě v Bathu a on při tom popíjí

minerálku?“

Palmerovi nezbylo než připustit, že to si ani v nejdivočejší fantazii

představit nedovede.

„No právě, ten náš starý pavouk už bude napořád jen sedět uprostřed své pavučiny a tahat za vlákna.“Řekla to ale s takovou vřelostí a potřásáním hlavou, že to vůbec nevyznělo zle.

„A měli jste nějakou zajímavou návštěvu od té doby, co jsem tu byl naposledy, Bess?“

Zakývala na něj prstem, jako by to byl malý kluk. „Poslyšte, pane Palmere, vy se vždycky ptáte na tosamé a já vám vždycky to samé odpovídám. Sir Gawen má návštěv víc než dost a všichni jsou pro nějzajímaví a tím to končí. A vůbec, najdete ho v horním salonku, jako obvykle. Mám vám tam poslat

služebnou se džbánkem?“

Palmer přikývl a vykročil

ke schodům, za sebou však znovu uslyšel Bessin has: „Pane Palmere, co byste udělal, kdybych vámjednoho dne řekla: ,Byl tady ten a ten pán a ještě taky ten a ten.‘“ Palmer nad tím chvíli uvažoval. „Asi

bych pojal obavu, že v ulicích vypukla revoluce, a bál bych se i o samotného krále, Bess.“ Dívka se

zatvářila spokojeně a nechala ho jít, ať se ohlásí sám.

Gentleman, kterého přišel Palmer navštívit, seděl ve svém oblíbeném koutku tmavého salonku v patře

domu, u okna; křeslo měl natočené tak, aby viděl ven. Byl shrbený a nachýlený dopředu, hleděl na kočáry

a lidi míjející vjezd do dvora; řídké bílé nenapudrované vlasy mu volně splývaly kolem uší a kostnaté ruce

s opuchlými klouby měl položené v klíně. Naproti němu seděl mladý chlapec a hlasitě a zaujatě mu předčítal z novin; v mizerném světle, které sem dopadalo špinavým oknem, to muselo být dost náročné.Palmerovo klepání ho vyrušilo. Sir Gawen otočil hlavu ke dveřím.

Zahnutý nos ještě zvýrazňoval svraštělost jeho obličeje.

„Palmere!“ I hlas měl jakoby rozlámaný, ladilo to s těmi vráskami ve tváři. „Můžete teď jít, Edwarde.Dočtete mi to až po odchodu pana Palmera. No tak, šup, šup!“ Chlapec vyskočil z křesla, přeběhl tiše podřevěné podlaze a vyklouzl dveřmi ven jako mrštná kočka.

„Jakpak jste poznal, že jsem to já, sire Gawene?“ zeptal se Palmer a usadil se na chlapcovo místo.

Skobovitý nos se otáčel za ním, když si sedal a odkládal noviny na stoleček.

„Chlapče milý, pět let dvakrát týdně poslouchám, jak jdete po schodech nahoru. Jak bych mohl nepoznatváš krok?“ zasmál se a vyhlédl znovu oknem na ulici. A jste jeden z pouhých tří lidí, které Bess nechá jítnahoru bez ohlášení, takže to zas není tak těžké.“

„A kdo jsou ti další dva?“

Starý pán se opět zasmál. „Nesete mi další mapu, pane? Tak mi ji už podejte, než se dočkáme sklenky

vína, a uvidíme, jak moc si ceníte mé rady. Podejte mi tu lupu ze stolu.“

Palmer mu položil mapu na kolena a šel pro lupu. Celý ten pokoj jako by pohrdal pohodlím moderního

vybavení; byl do výšky obložen tmavým dubem a s výjimkou pracovního stolu a těch dvou křesel u oknavlastně téměř prázdný. Palmer nikdy neviděl sira Gawena v jiné místnosti. V zimních dnech sice sedávalspíše u krbu, ale v létě ho našel vždycky u okna, vždy ve stejné pozici, vždy ve stejném černém kabátci ane zcela bělostné kravatě. Palmera napadlo, jestli už ten oděv dostoupil až na okraj svých možnostístárnutí a dosáhl podobně jako jeho majitel onoho bodu sešlosti, která se až do okamžiku smrti užnezmění. Když Palmer podával siru Gawenovi lupu, znovu se mu vybavila představa tohoto staříka v davumódně vyšňořených lidí na promenádě v Bathu.

„Čemupak se to usmíváte, chlapče?“

„To byla jen taková soukromá myšlenka, sire Gawene.“

Staroch se zasmál, znělo to jako chraplavé štěknutí, a zvedl lupu i mapu blíž k oku. Plavalo mu vežlutavém bělmu a bylo najednou veliké.

Přišla služebná; v jedné ruce nesla podnos a pod druhou paží malý skládací stolek. Sir Gawen zkoumalsvou předem získanou odměnu a Palmer mezitím pomohl děvčeti rozložit stolek. Pak jí tiše řekl, ať užraději jde, a sám nalil víno, než si znovu sedl.

„Tak. Tak to je krása,“ ozval se sir Gawen. „A na copak jste se mě tedy dnes přišel zeptat? Já vím, že vámmusím přenechat nějaký kousek ze svých zásob vzpomínek na oplátku za váš dárek. Tak co byste chtělslyšet? O nějakých těch starých skandálech u francouzského dvora? Doneslo se mi, že Admiralita konečně

slaví úspěch,

i když pro Sandwiche už je to stejně pozdě, a prý bude ta smlouva pro nás nakonec o něco výhodnější,než jsme si vůbec troufali doufat.“

„Jste dobře informovaný.“ „Zajisté, a vy víte, že vám to říkám proto, že mám radost z vašeho dárku, ikdyž pro vás je to jen projev stařecké malichernosti. Chci vám prostě dát najevo, jak moudré a milé odvás bylo, že jste mi tu mapu přinesl.“ Znovu se zasmál.

„Přišel jsem se na něco zeptat jménem jednoho přítele.“

„A kteréhopak?“

Palmer chvíli váhal, ale pak řekl: „Gabriela Crowthera.“

„Á, to je ten anatom, co vám pomohl v jednaosmdesátem. To tedy nebude žádná oficiální záležitost, kdyžse zrovna on obrací na vás. No ale na tom nesejde. A je to jen jeho jménem, nebo v tom má prsty zase i

ta ryšavá ďáblice?“

„V dopise se pan Crowther o paní Westermanové zmiňuje.“

„To je správná ženská. Kéž by takových ďáblic bylo na světě víc. Bess je něco podobného, říkám jí to doočí denně a ona mi na to vždycky odpoví, ještě že tak, protože nikdo jiný by prý se mnou nevydržel.Člověk si může být naprosto jist, že tam, kde jsou ti dva a na něco se spolu ptají, tam se děje něcokrvavého. Ptejte se a já vám odpovím, kvůli vám i kvůli nim.“

„Díky, sire Gawene,“ pousmál se Palmer s úlevou, že má nejtěžší část rozhovoru za sebou. Nyní mu užstačilo jen vyřknout jediné jméno a pak co nejpozorněji naslouchat.

„Greta.“

Stařík zaklonil hlavu a v dalším úsměvu odhalil zčernalé dásně. Pravou rukou při tom energicky poklepával

o koleno. „A tááák, Greta! Bývalý pán poloviny Cumberlandu! Zrádce a psanec! Jak jen je to zajímavé,

jak jedna událost vede k další. Moci tak zatáhnout za jedinou nitku dějin, a celý svět by byl docela jiný.“

Natáhl se pro pohár s vínem. „Víte, jak to bylo s jeho paní?“

„Ne, sire Gawene.“

Starý pán se pořádně napil a otřel si ústa hřbetem ruky. „To byla taky jedna taková ďáblice. Kdyby měl

Pretendent deset takových, tak bychom dnes byli všichni katolíci, Palmere. Krásná ženská to byla, po

všech stránkách. Světlé vlasy si nechala narůst bez ohledu na módu hodně dlouhé a ráda chodila v bílém.

Viděl jsem jednou její portrét a to vám povím, měl jsem tehdy k zamilování nejblíž za celý svůj život.Když na Gutherscale Hall v roce 1715 dorazily zvěsti, že král Jiří Gretu pronásleduje, nemohl se lordrozhodnout, kam by měl prchnout. Přemýšlel o tom, že by se mohl skrývat v příbytcích rodin svéhoslužebnictva, ale když to slyšela jeho žena, hodila po něm prý vějířem a řekla mu: ,Tak si s sebou vezmitohle! A dej mi za to svůj meč!‘ Greta jen kroutil hlavou. Jen si to vezmi!‘ opakovala mu milá choť. Takžemu samozřejmě nezbylo nic jiného než se připojit k Fosterovi a ostatním rebelům. Ale kdyby po něm tenvějíř tenkrát nehodila, pak by otec pana

Crowthera nikdy nezbohatl a nestal se baronem z Keswicku. Tím pádem by z Crowthera nebyl anatom, atak by ani vám v tom jednaosmdesátém nemohl pomáhat, a kdo ví, co by tedy bylo? Možná bychom

vůbec neslavili takové úspěchy v boji na moři, jaké se povedly v poslední době, a celý náš národ by touchystanou smlouvou náramně utrpěl. To všechno, a mnohem víc, jen proto, že jedna žena hodila pomanželovi vějířem.“ Naklonil se dopředu a zakýval na Palmera prstem. Když k němu tedy Palmer přiblížiltvář snad jen na šířku dlaně, stařík se zase pobaveně usmál. „Vidíte, Palmere? Stává se ze mě filozof!“Pak se zaklonil v křesílku zpátky a zahihňal se.

Palmer se usmíval. „To vy přece dávno jste, sire Gawene.“

„Pche! Tohle všechno se ale přece obecně ví. Nepřišel jste za mnou, abyste tu poslouchal něco, co jste simohl zjistit i v knihovně. Tak co dál?“

Palmer upil vína o dost umírněněji a dolil obě sklenky. „Pan Crowther a paní Westermanová by rádi zjistilico nejvíce informací o tom, jak lord Greta uprchl, o jeho životě na kontinentu a taky o tom, kdo a jakzradil jeho bratra ve prospěch vlády.“

Obličej siru Gawenovi poněkud ztuhl. „A tááák, tohle by si tedy přáli vědět? Takže se zase brouzdají vkrvi, jenomže ve staré krvi. Hodně staré.“ Poklepal prsty na mapu. „Víte, že tohle je ten nejlepší dárek,jaký jste mi dal za celých těch pět let, co mě navštěvujete, Palmere?“ Oslovený přikývl. „Jistě že to víte. A

přesto mi jej dáváte kvůli informacím pro vaše přátele a ne kvůli nějakému vlastnímu dokonalému plánunebo kvůli něčemu, co je v zájmu krále.“

Vzal zase do ruky sklenku s vínem a nakláněl ji na různé strany, vždy tak, až tekutina dosahovala téměřpo okraj. „V jednaosmdesátém někteří viníci trestu unikli, viďte? Obětujete mi tuhle cennost, abyste něco

z toho napravil?“ Sklenice se naklonila na druhou stranu. „Anebo snad, pane Palmere, vidíte výhodu v

tom, že si z těch dvou poněkud neobvyklých osobností zase uděláte dlužníky?“

Palmer mlčel.

„Byl jste v archivu, než jste se vydal sem, viďte? A teprve potom jste se rozhodl, že mi nabídnete tenhle

poklad.“

„Ano, sire Gawene. Poté co jsem spatřil vaše jméno na zatykači na Ruperta de Beaufoye.“

Starý pán postavil sklenku na stůl. „Váš učitel si nemůže stěžovat, že jste se neučil dobře, pane Palmere.“

Zahleděl se zase na mapu na kolenou, přejížděl rukama po starých hranicích, po hmatu hledal draky vneprobádaných oblastech. „Dobrá tedy. Pustíme se do toho, když musíme. Greta uprchl do Francie přímoz Toweru. Zosnovala to všechno jeho žena, převlékla ho za služebnou a propašovala ven strážím přímopod nosem. Žili pak nějakou dobu u Pretendentova dvora. Podařilo se jim zachránit i část svých peněz,ale většinu vynaložili na úplatky, aby se dostali ven ze země.“

„Mrzelo to vaše předchůdce, když utekl, pane?“ zeptal se Palmer.

Siru Gawenovi se zvedl koutek úst. „Ale vůbec ne. On byl mezi lidmi oblíbený. To, jak zmizel v převlekudo Francie, se nám zamlouvalo mnohem víc, než kdyby se z něj stal mučedník. Lid je nevypočitatelný.Někdy je lepší, když se může našim nepřátelům smát. Stačilo jim navykládat, jak lord prchal vmanželčiných náhradních spodničkách, a hned bylo po obavách, že z něj budou dělat velkého hrdinu.“

„A potom?“

„Potom žil dosti nuzně ve Francii. Pretendent a jeho syn sami utráceli peníze, které od našich nepřáteldostávali, a ostatní jen sbírali drobečky. Víc než dvacet let se Greta díval, jak jeho domnělý král neustáleselhává a opakuje svoje chyby pořád dokola a jak z Mladého pretendenta vyrůstá stejně zkažený aufňukaný spratek, jako byl jeho otec. Potom Gretovi porodila jeho žena syna, poté, co už oba dávnopřestali v takové požehnání doufat. To bylo v roce dvaačtyřicet. A v pětačtyřicátém mu jeho žena naopakvzala meč z ruky. Tentokrát ho prosila, aby se k téhle nové rebelii nepřidával, a on ji jako vždycky

poslechl.“

„A proto poslal svého mladšího bratra?“

„Ano, i s těmi několika stoupenci, kteří jim ještě zbyli. Dostali se do Anglie docela v tichosti. My jsme sitehdy asi začali být trochu příliš jistí, když už jsme měli na trůnu dalšího Jiřího, obávám se. Z tohohle sepoučte, chlapče. Nic takového jako mír prostě neexistuje. Jenom se to tak může na čas jevit a jen tehdy,

když lidé jako vy nebo

já dobře zvládají svou práci.

Dozvěděli jsme se, kde jsou. Něco je zdrželo, takže se nestihli připojit k hlavní skupině v domluvené době;prostě otáleli ve své skrýši déle, než měli. Našli jsme je v domě jednoho jejich sympatizanta

nedaleko Prestonu. Tasily se meče, ale ke krveprolití nedošlo.

Stoupenci byli transportováni. De Beaufoy byl za zradu popraven v šestačtyřicátém roce, když se podařilozatlačit rebelii zpátky tam, odkud vzešla.“

„A od koho jste získali informace o tom, kde se Beaufoy skrývá?“

Sir Gawen se znovu usmál

a pohladil pergamen na svých kolenou. „Je to moc pěkná mapa.“ „To je.“

„Říkalo se, že ho zradil sluha, který od něj odešel, a udal ho vládě.“

„Sire Gawene, já jsem se neptal, co se říkalo.“

„Ne, na to jste se opravdu neptal. No dobře. Obdrželi jsme ty informace od sira Williama Penhaligona, jak

se tehdy jmenoval.“

„Od otce pana Crowthera.“

„Ano. On získal nějaké dopisy, kde se zmiňovalo místo úkrytu, tak nám to řekl, a že tedy předává tuto

informaci do rukou, které ji dokážou využít. Do mých rukou. A šel na to chytře. Poslal jen sluhu sezprávou, nic nikam nepsal. Vidím toho lumpa dodnes před sebou, vidím ho ostřeji než teď vás, Palmere.Takový hromotluk to byl, co jel dnem i nocí, beze spánku, dokud se nedostal ke mně. Mluvil takbarbarským dialektem svého rodiště, že jsem mu sotva rozuměl. Řekl mi jméno toho domu, řekl, že podle

těch dopisů, které má jeho pán, je možné, že se tam nachází Rupert de Beaufoy, a pak jen dodal: ,Sir

William Penhaligon posílá tuto zprávu svému králi.‘ A byl zase

pryč.“

„Vy jste o té zprávě nepochyboval?“

Starý pán velmi pomalu zakroutil hlavou. „To zavánělo příliš dobrou kořistí, než abych to ignoroval. O siruWilliamovi jsme něco málo věděli. Byl to chytrý chlapík a už předtím si nadělal přátele mezi mými přáteli.Ta informace byla dobrá. Usoudili jsme, že nastal čas udělit v tom kraji nový titul. Sir William chtěl koupitdalší pozemky z těch, které byly zabaveny lordu Gretovi. Zařídili jsme, aby mu byla nabídnuta výhodná

cena.“

„A co ty řeči, že de Beaufoye zradil sluha?“

„O tom jsme se zmínili před pár lidmi. Dál už se to šířilo úplně samo.“

Palmer chvilku mlčel. „Hm. Nevyhořel Gutherscale Hall náhodou v době té rebelie?“

„Tehdy jsem na to vůbec neměl myšlenky, Palmere. Ale když už jsme pak zase byli v bezpečí, taky mě to

napadlo.“

„Že lord Greta raději sám přikázal Gutherscale vypálit, než aby se dostalo do rukou právě siru Williamovi.“

„Ano, možná. A že ten žhář byl buď odhalen nebo dostal příkaz vyhrožovat siru Williamovi ještě něčímjiným. Jestli to tak bylo, pak Greta sira Williama podcenil, včetně jeho odhodlání udržet si to, co Greta

sám opustil.“

Zvláštní, jak je tady v té místnosti někdy ticho, přestože jsme tak blízko Whitehallu a rušného centraměsta vůbec. Taková mlčenlivá kaňka inkoustu uprostřed všeho toho pohybu, lomozu a podívané.

„Možná?“

Sir Gawen si přivoněl k vínu. „Celá ta léta, i teď, pane Palmere, jsem upřímný. Existoval jeden člověk,kterého měl Greta moc rád, nějaký Kit Huntsman. Čekali jsme, že bude stát po boku jeho bratra. Alenebyl s ním a my jsme ho od té doby už nikdy neviděli.“

Palmer myslel na kostru v hrobce na jezerním ostrově a na ostře řezané rysy Crowtherovy tváře.

„Je tu ještě něco dalšího,“ řekl nakonec.

„Rupert si vytrpěl tradiční osud zrádce, víte. Král se nedal obměkčit, takže jej oběsili, ještě zaživa odřízli

ze šibenice, vykuchali a nakonec mu uřezali všechny údy. Žil ještě během značné části té procedury.“

Vzduch kolem jako by zhoustl. Sir Gawen už nejevil takovou chuť dívat se

Palmerovi do očí.

„Shodli jsme se, že je to moc pěkná mapa, viďte, sire Gawene?“

Starý pán přikývl. Palmer přemýšlel, jestli - pokud se dožije tak vysokého věku - mu tíha těch

nespočetných tajemství, která zná, ohne záda tak, jak je má nyní Gawen.

„Doslechli jsme se nějaké zvěsti, že té historce o sluhovi už se snad mezi lidmi nevěří, a potom, jedenčlověk prý zahlédl v davu jistou tvář.“

„Kdy?“ zeptal se Palmer.

„V tom roce, kdy zabili lorda Keswicka.“

„Ve které roční době?“

„Ve stejné.“ Palmer se několikrát zhluboka nadechl, ale stejně měl dál pocit, že má krev v žilách horkou ařídkou. „A to nikoho nenapadlo informovat o tom ty, kdo z vraždy obvinili Keswickova staršího syna?“

„Já jsem na to ani nepomyslel. Napadlo mě to, ale nechtěl jsem to udělat. V celé té věci už bylo přílišmnoho zkaženého vzduchu na to, aby se zase otevírala. Nehrajte si se mnou na malé děti, Palmere. Vysám byste byl ochoten odhalit tolik souvislostí - jen na základě tak nepodložené šeptandy -, abyste

zachránil krk takovému spratkovi, jako byl Lucius Adair Penhaligon?“ Palmer vzal sklenku vína do ruky.

„Zřejmě ne.“

Jeho společník chápavě přikývl. „Jestli o tomhle budete mluvit s panem Crowtherem, buďte trochu

ohleduplný a neříkejte mu, kdy se k nám ta informace dostala. Řekněte mu jen, že to bylo až po popravě.

Nechceme z něj mít nepřítele.“ Palmer se napil. „Dobře. Za to vám položím ještě jednu, poslední otázku.

Co se dělo dál? Co se stalo se synem lorda Grety?“

„Lord Greta zemřel o dva roky později, tři dny po smrti své úžasné

choti, a jejich syn tak zůstal na světě sám, s pochybným

vzděláním a omezenými prostředky. Nějaký čas sloužil v armádě, pak se živil hrou v karty a asi před pěti

lety jsme jeho stopu ztratili po jednom jeho skandálu. Šlo

o karetní hru, která zničila jednoho mladého muže. Ten obvinil syna lorda Grety z podvodu a došlo až nasouboj, i když já nepochybuji, že ten mladík byl v právu. Byl ovšem zabit a Gretův syn uprchl i s těminepoctivě získanými penězi. V té době si říkal von Lowenstein.“

„Měl i jiná jména?“

Sir Gawen dopil další sklenku.

„To skutečné bylo Grenville de Beaufoy. V určité době si ale také hrál na anglického gentlemana zestředních vrstev. Tehdy jsme o něm slýchali jako o panu Sturgessovi.“

Zámek Silverside Hall

Paní Briggsová vedla Harriet rovnou do společenského pokoje. „To jsem ráda, že jste přišla, paníWestermanová! Tak ráda. Já nevím, co mám dělat. Říkala jsem si, že váš syn by možná mohl doručit můjvzkaz Casperovi, ale já si vlastně vůbec nejsem jistá, co bych mu měla vzkázat. Musím se s vámi poradit.Co mu mám říci? Protože jestli se mýlím, tak je to hrozná, strašlivá pomluva.“

„Milá paní Briggsová,“ Harriet se

jí podívala přímo do očí, „já nemám ani nejmenší tušení, o čem mluvíte. Máte na mysli něco ohledněvicehraběnky?“

Paní Briggsová se mezitím sesula na pohovku, vytáhla z rukávu kapesníček a začala jej neklidně žmoulat v

rukou. Když však Harriet vyslovila tu otázku, zvedla rychle hlavu. „S vicehraběnkou? Co by ta s tím mělamít společného?“

Harriet vzdychla a posadila se vedle ní. Paní Briggsová se zhluboka nadechla. „Možná vám připadámúplně hloupá, paní Westermanová, a jestli tomu tak je, pak doufám, že budete mít dostatek laskavosti atrpělivosti mě vyslechnout, protože by to pro mě byla obrovská úleva.“

„Paní Briggsová…“

„Ano, ano. Já vím, už bych vám to měla prostě vysvětlit. Když jsme spolu mluvily včera večer ve vašem

pokoji, zmínila jsem se o otci a synovi Fowlerových.“

„Ano, pamatuji se,“ řekla Harriet a opřela si bradu o dlaň.

„Myslím, že jsem vám říkala, že jsem se jim dřív několikrát snažila nabídnout nějakou práci, viďte? No ajedna z těch posledních příležitostí byla, když jsme se rozhodli otevřít tu hrobku na Ostrově svatéhoHerberta. Nenapadlo mě, že by tam našli něco, co by mohli ukrást.“

„Tu krabičku na šňupací tabák?“ „Přesně tak, paní Westermanová.“ Paní Briggsová poplácala Harriet pokoleni. „Jestli si vzpomínáte, přinesl nám ji pak pan Sturgess.“ Harriet svraštila obočí. „On říkal, že sepoprali a že je k němu jako k místnímu soudci předvedli nějací lidé.“

„Ano, ano. A já jsem začala přemýšlet., a když jste pak říkala, že Casper si myslí, že to byli oni dva, kdoho přepadl.“

„Já si nejsem zcela jistá, že vám rozumím, paní Briggsová.“

„Ani se nedivím, moje drahá. Z toho, co mě napadlo, mám v hlavě

i já sama takový galimatyáš, že jsem celou noc chodila po pokoji sem a tam a nemohla jsem se z toho

vzpamatovat.“ Zhluboka se nadechla. „Víte, pan Sturgess se vždycky vášnivě zajímal o dějiny astarožitnosti tohoto kraje. Například o Kříž štěstí.“

„Pan Askew říkal, že mu občas nosil různé příspěvky do muzea.“

„Ó ano, to on dělá. Snažil se taky přimět Caspera, aby mu v tom pomáhal, ale Casper není takový blázen,

aby posílal jiné blázny hledat poklady. Stejně všichni v kraji vědí, že pan Sturgess má o staré věci velkýzájem. Myslela jsem, že ho to už přešlo, ale pak, když došlo k tomu přepadení Caspera a někdoprohledával krčmu U Černého vepře. Pan Sturgess většinou bývá docela štědrý, co se pokut a trestů týče.

Takže teď jsem si myslela, že už se naučil, jak projevit trochu soucitu.“

Harriet se kousla do rtu. „Slyšela jsem dnes, jak jeden člověk mluvil o Casperovi jako o strážci Křížeštěstí.“

Paní Briggsová horlivě přikývla. „Já jsem tu bydlela skoro dvacet let, než si někdo troufl vyslovit to předemnou nahlas. Ale ti Fowlerovi, představte si, že by řekli Sturgessovi, že by Casper opravdu mohl mít usebe Kříž štěstí? Oni jsou hlupáci a Sturgess jim mohl možná vyhrožovat oprátkou nebo žalářní lodí, kdyžříkal, že ta krabička má velkou hodnotu. Takže co když odvrátili jeho hrozby tím, že mu vyžvanili to, co si

všichni myslí, a Sturgess je pak poslal na Caspera?“

„To je vážné podezření, ale vysvětlovalo by to zároveň to Sturgessovo zarputilé odhodlání chytit Casperaa obvinit jej z vraždy pana Hursta a pana Askewa.“ „Právě, on se snad úplně pomátl! Takhle sezkompromitovat kvůli nějaké věci, i když jde o klenot. Je mi ho vlastně líto. Chtěla jsem vědět, jestli byváš syn mohl Caspera varovat, a také jsem si říkala, že bych možná měla napsat panu Sturgessovi dopis,v přátelském duchu, víte, upozornit ho jemně, že jeho nadšení pro zdejší památky mu už možná trochuzatemňuje rozum.“

Harriet vstala. „Paní Briggsová, jak dlouho tady pan Sturgess vlastně bydlí?“

Její hostitelka zkoumala vzduch nad hlavou. „Počkejte., to bylo tehdy, když můj manžel poprvé investovaldo obchodu s vínem na kontinentu, což se ukázalo být výnosnější než pouze dovážet hotové víno. Takže to musí být čtyři, ne, už pět let je to.“

„Myslím, že nejlepší bude, když pana Sturgesse osobně navštívím.“

Paní Briggsová si přitiskla dlaň na ústa. „Ale paní Westermanová, opravdu je to nutné? To ho přece takzahanbí. Vždyť on je jinak tak milý soused. A možná že se dočista mýlím.“

„A taky si s sebou asi vezmu Felixe.“ Harriet vykročila ke dveřím, ale paní Briggsová ji ještě zarazila.

„A co tedy to neštěstí s panem Askewem, paní Westermanová? A s panem Hurstem? Pokročili jste nějak v

tom pátrání?“

„Ano, paní Briggsová. O kousek jsme pokročili.“

Agnes si přepečlivě naskládala svoje poklady na hromádku. Naspodu byly větší větve, které tu našla, naně dala třísky a klacíky, které se jí podařilo vytahat a vylámat ze zpráchnivělé výdřevy, a úplně nahorupoložila smotek nití. Při bloudění labyrintem chodeb by jí sice moc nepomohly, ale stejně třesoucími seprsty cupovala kapesník, dokud neměla chomáč tenoučkých roztřepených nitek a útržků plátna. V levéruce teď držela kus křemene, který tu potmě našla, a v pravé šíp hrotem dolů.

Zkusila jím křísnout o kámen a hlasitě se při tom modlila, aby vyskočila jiskra.

Když Casper prohledával staré štoly kolem potoka Comb Beck, neměl ani pomyšlení na to, aby se ještězabýval hledáním Fowlerů. Dnes odpoledne ale našel celkem snadno místo, kde tábořili, a i tím letmýmpohledem poznal, že se sem ještě hodlají vrátit. Byl to šikovný malý plácek u Masmill Beck, ukrytýdostatečně daleko od stezky. Koryto potůčku se tu zarývalo do svahu docela hluboko, takže nebylo těžkénajít si místo o kus výš ve svahu, odkud měl sám dobrý výhled, ale zároveň se mohl schovat meziskalami. Pro jistotu si ještě uřízl velkou košatou větev z nedaleké jeřabiny. V hlavě uslyšel, jak stromzaúpěl, a zamumlal pár tichých omluv. Bílá čarodějnice kmen párkrát pohladila a on se utišil.

Od chvíle, kdy mu Stephen řekl o Swithunově zranění, ten bílý hlas

zesílil. Zato Černá bába Griceová, která skuhrala o jeho chybách a neúspěších málem do oněmění, senajednou tolik neozývala. Casper byl klidný a všechno dělal vážně, důkladně a s rozvahou.

Ležel teď za skaliskem a mezi jeřabinovým listím před sebou pozoroval Fowlerovic tábor.

V pravé ruce držel nůž. Kdyby přišel jen jeden z nich, ať už otec nebo syn, zvládl by ho zkrotit a vymačkat

z něj odpovědi holýma rukama, ale pokud přijdou oba, bude muset jednoho rychle zabít a toho druhéhopak ještě rychleji chytit. Nejradši by nezabíjel vůbec nikoho, ale když bude třeba, váhat taky nebude.Zdálo se mu, že černá čarodějnice se sice dál urputně pokouší vést si v jeho hlavě svou, ale zároveň jakoby jí v tom něco bránilo. Střelil očima proti proudu. Bílá dáma seděla na balvanu uprostřed vody řítící sekolem a zlaté vlasy jí zářily. Zvedla ruku Casperovi na pozdrav a usmála se. Věděl, že ji vidí jen on sám, ajejí přítomnost ho uklidňovala. Také se usmál a pak se zase zadíval zpátky k tábořišti.

Agnes měla oči plné slz. Jiskry sice vyskakovaly, ale nic od nich nechtělo chytit. Chvíli si odpočinula,přerovnala trošku hromádku a pustila se zase do toho; třískala kovem o kámen a v duchu omílala pořád

dokola: „Tentokrát jo, tentokrát už ano.“

Když začala cupanina doutnat, okamžik na ni nechápavě hleděla a pak teprve upustila hrot šípu a jemněna ni foukala. Mihl se maličký plamínek a chytila první větvička. Beztak už slabého světla za zátarasempomalu ubývalo. Agnes se rozechvěla. Co když už bude moc šero, než se kouř dostane až ke vchodu doštoly a ven? Foukala zlehka do ohýnku a mluvila k němu jako matka k dítěti. A pak zvedla hlavu a dívalase, jak se první pramínky kouře protahují škvírami v zátarasu.

Harriet si vzala nejlepšího koně paní Briggsové a Felix jel vedle ní na svém hnědákovi. Trucoval, protožezjistil, že mu paní Westermanová vůbec nehodlá vysvětlovat, proč a kam jedou. Prostě si jeho otázeknevšímala, jako by neměly větší význam než cvrlikání ptáků kolem. Když dojeli do Portinscale, paníWestermanová najednou prudce zarazila koně a sklonila se ze sedla k dívce, která nesla velký košíkopřený o bok.

„Miriam! Byla jste ve městě? Nezahlédla jste tam někde náhodou pana Crowthera?“

Služebná se na ni usmála. „Ale ano, madam. Viděla jsem ho asi tak před deseti minutami kus před sebou.A on pak odbočil nahoru k domu pana Sturgesse.“

Paní Westermanová prudce pobídla koně a Felix rychle vyrazil za ní.

Večer se blížil. Světlo se vytrácelo a vzduch začínal Casperovi chutnat jinak. Denní květy se zavíraly a zestínů se pomalu nořily vůně noci. Necítil mezi sebou, stromy a skalami žádný rozdíl; byl součástí svahutoho kopce, stejně jako bílá paní a černá čarodějnice. Dusný opar se slabounce pohnul; po stezce někdopřicházel. Casper se ohlédl tam, kde na kameni v proudu bystřiny stále ještě jako mořská panna sedělabílá paní. Už se neusmívala; přitiskla si teď prst na ústa.

Byl to Swithun. Sám. Rozhlížel se kolem, pak zpod hromady větví vytáhl velký plátěný pytel a začal do nějcpát všechny svoje věci. Casper napjal svaly, a jak se Swithun sklonil, aby do pytle vmáčkl stočenou

houni, Casper se vymrštil ze svého úkrytu. Když dopadl nohama na zem, Swithun se ohlédl a vyjekl.

Casper stál přímo proti němu - zrovna se rozmachoval

-a rovnou mu vrazil pěst pod bradu. Mladík upadl na zem, vzápětí už mu Casper seděl na hrudi a pažemu tiskl k zemi koleny. Zvedl ruku s nožem, aby na něj Swithun dobře viděl; pak přiblížil čepel těsně kjeho oku. Mladík okamžitě přestal bojovat; úplně strnul. Jen dlouhé řasy se dotýkaly špičky nože. Casperpřesunul váhu na Swithunovu pravačku. Chlapec zaúpěl, ale strach z nože mu nedovolil pohnout se.Casper se sklonil k jeho tváři tak blízko, až z jeho dechu cítil pach hrůzy.

„Kde je?“

Swithun lapal po dechu jako liška zahnaná do kouta. „Já to nesmím říct. On by mě zabil. Prosím, Caspere!Já pošlu vzkaz. Prosím! Nezabijete mě přece, že ne?“

Byly už chvíle, kdy se Casperovi to bublající a kypící zlo černé čarodějnice docela hodilo. I teď ji nechalpromluvit, vlastními ústy. Hlas mu o desítky let zestárl. „Nezabiju.“ O kousíček odsunul nůž, takže Swithun

na moment ucítil chladný hrot vedle vnějšího koutku oka, odřízl mu bleskově pramínek vlasů, vrátil zasešpičku k bělmu a přitiskl mu čepel naplocho na tvář. Swithun vzlykl hrůzou. „Ale vypíchám ti oči, jestli mito neřekneš, a nechám tě tu bloudit poslepu. Představ si, jak to bude bolet, Swithune. A představ si tuvěčnou tmu.“

„Je u Sturgesse na zahradě, v té jeskyňce!“ vyhrkl; tělo se mu třáslo tak, že to vypadalo, jako by mělnějaký záchvat. Casper na něj pořád hleděl tak zblízka, foukl mu zlehka do oka, takže Swithun zamrkal aznovu řasami brnkl o ostří nože. „To není nic než vyumělkovanej výklenek ve svahu, akorát pro parádu.Začnu levým okem a uvidíme, jestli pak budeš mít víc chuti klopit pravdu.“ Pohnul nožem.

„Ne!“ zaječel Swithun. „Přísahám, ona je daleko hlubší, vede tam chodba do podzemí! On tam kdysizkoušel těžit! Kdosi mu nakukal, že jsou tam ještě ložiska měděný rudy, když se sem přistěhoval. Zkoušelto asi tři měsíce.“ Casper nepatrně oddálil nůž a čekal, až se Swithun trochu uklidní. „Vede to docelahluboko do kopce; až do míst, odkud má Sturgess ty svoje mušličky, pak se to zužuje a obloukem zase

vrací zpátky. Je tam zátaras - Agnes je

za ním. Přísahám!“

„A jak vlastně víš, jak to tam vypadá?“

„On si tam tenkrát najal lidi na práci. Mě taky. Nechal si tehdy předělat celou zahradu. Vy jste byl tenkrátkdesi pryč.“

Casper vzpomínal a nůž při tom držel pořád pevně na stejném místě. Měl několik takových těžkýchobdobí, kdy stěží zaregistroval, že léto už končí, a doklopýtal domů po několika týdnech i měsícíchvychrtlý a zarostlý. To se klidně mohlo stát. A určitě by si ani nevšiml nějakého přistěhovalce, který si

nechává vylepšovat

zahradu. „Je naživu?“

„Je, jasně že je, Caspere! Přísahám! Můj táta říkal, že ji Sturgess už už chtěl zabít, prý mu ji musel držetdírou v zátarasu, ale v poslední chvíli ji pustil. A já jsem jí tam donesl vodu a jídlo. My jsme nikdy nechtěli

nikomu ubližovat, Caspere. Jenomže on říkal, že jinak budeme viset.“ „Sturgess? Vy jste s ním zkoušelismlouvat?“

„On řekl, že budeme viset! Za tu tabatěrku. Každej přece ví, že Sturgess odjakživa hledá Kříž štěstí. Myjsme neměli na vybranou! A nevěděli jsme, že to zajde tak daleko.“

Casper odtáhl nůž a narovnal se, pak přesunul váhu těla na druhou stranu, aby trochu ulevil Swithunovězraněné paži.

„To ti udělala ona?“

„Jo.“

Ten hlas zněl poníženě a znechuceně. Vzduchem zavanul pach moči.

„A tys jí donesl jídlo? Tvůj táta jí pomohl přežít?“

„Ano, Caspere, však vám to povídám! Přísahám na Kříž, že jsme se snažili!“

Černá čarodějnice prahla po krvi. Jako vždycky. Chtěla vidět, jak se nůž boří do oka a jak z bulvyvystříkne tekutina. Casper si jí nevšímal. Cítil, že bílá paní stojí za ním, cítil její dlaň na rameni a opíral se

o ten lehounký dotek celou duší.

„Tak to ti vydělalo na jednu další šanci, Swithune. Na jednu jedinou. Sbal si ty svoje fidlátka, najdi tátu aoba zmizte. Nic jinýho nedělejte. Ať vám ten chlap slíbil, co chtěl, zapomeňte na to. Když utečete hodněrychle, možná zůstanete naživu. Já dokonce občas dohlídnu na tvou mámu, a když budete někdy pozdějichtít, můžete pro ni poslat. Ale ty a tvůj otec se sem už nikdy nesmíte vrátit. Jestli vás tady ještě někdyněkdo znovu zahlídne, je s váma konec. Slyšíš mě?“ Swithun přikývl. „Odpřisáhni mi to. Přísahej na Kříž,

kterej ses pokoušel ukrást a kterej vidí a ví a nezapomíná.“

„Přísahám.“

Casper vyskočil a les ho pohltil dřív, než si Swithun vůbec stačil uvědomit, že je zase volný. Překulil se nabřicho, zvedl se na kolena a zvracel.

Crowther použil u dveří domu pana Sturgesse hlavici své hole jako klepátko. Bylo to pro gentlemanapěkné bydlení na pěkném místě; dlouhá příjezdová cesta vedla k příjemně vyhlížející vile, která by sehodila například k dobře situovanému duchovnímu a jeho rodině. Crowthera tudíž poněkud překvapilo,když mu otevřel sám pan majitel.

„Pane Crowthere, co potřebujete?“

„Vaše služebná má dnes volno, pane Sturgessi?“

Sturgess se zatvářil trochu nervózně a znechuceně. „No to je snad jedno, ne?“

„Potřebuji s vámi probrat jisté záležitosti,“ řekl Crowther. „Začínám se pomalu přiklánět k názoru, že jsteměl ve všem pravdu a že ty zločiny je třeba připsat na účet Casperu Graceovi.“ Sturgess se hned usmál,otevřel dveře dokořán a pokynul Crowtherovi, aby šel dál. „To mě těší, že jste ochoten naslouchatrozumnému slovu. Jen pojďte, promluvíme si o tom v mé pracovně.“

Crowther jej pomalu následoval.

Na stěnách byla holá místa, jako ti duchové portrétů v muzeu pana Askewa, a obecně zanedbaný úklidnasvědčoval, že se tu nejedná pouze

o odpolední volno služebné. Pracovna, do které ho pan Sturgess uvedl, byla ovšem kompletně vybavená.

Po celé jedné stěně se táhly police s knihami, uprostřed stál impozantní pracovní stůl se starobylýmkřeslem, které si málem mohlo nárokovat označení trůn, a za ním mohutná komoda. Pár modernějšíchžidlí u protější stěny vyhlíželo v porovnání s těmito kusy poněkud vyhuble. Tady viselo hned několikportrétů. Crowther si všiml dalších dveří, vedoucích zřejmě do zahrady za domem, a oknem po své levicividěl cestičku, která, jak předpokládal, vedla kolem domu do přední části. Sturgess si všiml, jak si tuCrowther všechno pozorně prohlíží.

„Tady vykonávám svůj úřad. Každý den a v kteroukoli denní dobu tu může někdo zaklepat na dveře ažádat mě o pomoc v té či oné záležitosti.“

Takže v téhle místnosti se předvádíte a zbytek domu necháváte chátrat, pomyslel si Crowther.

„Chtěl jste se mnou mluvit

o Casperu Graceovi, pane

Crowthere? Chápu to správně, že jdete sám proto, že paní Westermanovou jste zatím nepřesvědčil?“

Crowther se pousmál. „To víte, když si žena vezme něco do hlavy, pane Sturgessi…, zvlášť taková

povaha, jako je paní Westermanová.“

Sturgess se zasmál a otevřel jednu zásuvku stolu; vytáhl z ní hromádku listin, které začal třídit doněkolika skupin. „To je mi vás ovšem líto. Ale stejně, slyšel jsem, že ji manžel zanechal velmi dobřezajištěnou. To by možná stálo za to, dát se s takovou dámou dohromady a navýšit si tak jmění o slušné

sousto.“

Crowther si prohlížel drobnosti na krbové římse. Mezi jiným tam stál nevelký zlatý pohár, který byloznačen jako cena pro nejúspěšnějšího člena Richmondské lukostřelecké společnosti. „Vy dnes nemátesvůj šatlén, pane Sturgessi. A já jsem se vás chtěl zrovna zeptat, kde jste k němu přišel.“

Pan Sturgess ve třídění papírů poněkud zpomalil. „Ten byl vyroben ve Francii. Nedovedu si dost dobřepředstavit, že byste něco takového nosil vy, pane Crowthere. To by se asi příliš nehodilo k tomu vašemumnišskému stylu, že ne?“ „Měl jsem dojem, že jsem podobnou věcičku viděl na portrétu lorda Grety, který

mi onehdy večer ukázal pan Askew. Doufám, že vám ho zcela nezničil.“

Sturgess se k němu otočil zády a otevřel šuplík v komodě za sebou. „I ke svému vlastnímu potěšení vámmohu říci, že se dá opravit. I když jsem byl rád, že jsem ten chybějící článek vůbec dostal z Askewovy

ruky ven.“

„Víte o tom, Sturgessi, že jste jediný člověk v Keswicku, který mě důsledně oslovuje jménem Crowther?Všem ostatním aspoň občas ujede nějaké to ,mylorde‘, ale vy musíte představu lorda Keswicka nesnášetještě víc než já. Protože jste syn lorda Grety. Pan Hurst vás poznal a vydíral vás.“ Sturgess zůstal keCrowtherovi obrácený zády, když promluvil. „Vy jste ale mazaný, Crowthere. Jsem to já. Patrně mězahlédl hned v den svého příjezdu, i když já jsem si ho nevšiml. O dva dny později vklouzl sem ke mně ahlásal mi tu o tom, že se známe, a rozebíral svoje podnikatelské plány a zmínil se ještě o třetízainteresované straně. Bylo to dočista nestoudné, až do nebe volající. Prý se naše cesty zkřížily ve Vídni.Bůh ví, jak se pak dostal do tohohle zapadákova, ale když už to udělal, musel jsem se ho zbavit dřív, nežby mu došlo, že nemám dost financí na to, abych přeplatil vikomta Morelanda a toho jeho neskutečně

houževnatého právníka.“

„Učitel toho mladíka, kterého jste zastřelil, byl totiž vlastní syn onoho houževnatého právníka, panaHudsona. A ten tvrdí, že jste zodpovědný za smrt jeho syna, který padl ve válce, kam se poté dobrovolněvydal, stejně jako za smrt jeho svěřence. A jak jste zjistil, že vás podezřívá taky pan

Askew?“

„Ach tak, tím by se to vysvětlovalo. Otcové a synové. To je asi často velmi pevné pouto. Ano, chudákstarý Askew. Viděl jsem se s ním včera dopoledne. Ptal jsem se ho na místa, kde by se Casper mohlukrývat, a ten chlap se na mě sotva podíval. Uvědomil jsem si, že asi něco ví. Šel jsem za ním pak znovuvečer, abych zjistil, v čem jeho podezření vězí, byl jsem pln přátelské starostlivosti a on mi s úlevouprozradil, že poznal můj šatlén. Řekl jsem mu, že jsem jej koupil na aukci v Paříži, protože prý kdysi patřil

lordu

Gretovi. A řekl jsem mu taky, že to byla první věc, která vyvolala můj zájem o tuto oblast. Taková pěkněupředená romantická báchorka. Skvěle jsme se bavili, než jsem ho uškrtil. Ale bojoval tedy statečně.Jenže ne dostatečně. Víte, já jsem ho měl docela rád. Byl to svým způsobem přítel.“ Ozvalo se cvaknutí aCrowther si v jediném hrozném okamžiku uvědomil, co má Sturgess v úmyslu. Vrhl se kupředu, aleSturgess už mířil pistolí na Crowtherovu hruď.

„Pomalu, pomalu, pane Crowthere!“ Crowther se zarazil; pořád byl ještě příliš daleko a nedosáhl na něj.Cítil povrch stříbrné hlavice na holi svého otce. Kdyby jí po Sturgessovi mrštil dost razantně přesně vechvíli, kdy vystřelí. „Váš otec, pane Crowthere, byl vrahoun. Koupil naši půdu za pár babek a znásilnil ji.Byl by se zmocnil i Gutherscale, ale naštěstí tam Kit Huntsman hodil pochodeň, aby nemusel přihlížettomu znesvěcení. Ten hrdinský čin ho pak stál život, viďte? Pak poslal sir William katovi do náruče méhostrýce a mého otce nechal dlouhá léta žít v přesvědčení, že Kit byl vlastně zrádce. Vaše jmění mělo býtmoje, Crowthere. Ale když jej tedy nemohu mít, vezmu si za to váš život. Kit byl jeden z nejoblíbenějšíchsluhů mého otce. Dodnes se na něj mlhavě pamatuji.“

„Počkejte!“

„Sbohem, pane Crowthere.“ Prst na spoušti se pohnul.

Crowther se vrhl kupředu, ale i tak už věděl, že to bylo příliš pomalé. Právě v té chvíli ale Sturgesskoutkem oka zahlédl cosi za oknem a po tváři se mu mihl náznak nejistoty. V téže chvíli se ústí hlavněpohnulo zároveň s tím, jak se posunulo ohnisko Sturgessovy pozornosti. Crowther však přesto ucítil nárazstřely a propadl se do temnoty.

Casper uviděl ten kouř hned, jakmile přelezl zeď obklopující Sturgessův pozemek. Kotouče dýmu stoupalydo soumraku z uměle vytesané dekorativní jeskyňky ve svahu zahrady. Rozběhl se tam; ještě nevolal jejíjméno, aby ušetřil dech. Vstup do jeskyňky byl vyskládaný mušličkami a z malé fontánky tryskal pramínek

vody do široké tlamy žulové ryby. Kouř houstl.

„Agnes!“ Zaposlouchal se.

„Caspere! Tady jsem!“ ozvalo se z hloubi jeskyně slabě.

Strhl si šátek z krku, namočil ho v rybí tlamě a uvázal přes nos a ústa. Jeskyně se po pár yardech měnilave starou důlní štolu. Kouř už se tu dal málem krájet; Casper ve tmě před sebou zahlédl zátaras jenproto, že u země dřevo rudě žhnulo. Vrátil se kousek zpátky a pak s rozběhem vrazil do zátarasu celýmtělem. Několik ohořelých prken povolilo. Na druhé straně se pohnula postava. „Zadupej co nejvícplamenů, Agnes. Já na to vlítnu ještě jednou!“ Tentokrát zamířil víc napravo, kde se při prvním nárazujeden kus vylomil. Při druhém teď dřevo zapraštělo mnohem víc. Casper pomohl dvěma zlomenýmdoutnajícím prknům oběma rukama a zpoza nich se mu vrhla do náruče kašlající a slzící Agnes. Popadl jido náruče a hnal se k východu.

Agnes ten večerní vzduch voněl jako ještě nikdy předtím. Mezi záchvaty kašle a v slzách z kouře se smálajako malé děcko. Casper navíc v tom šátku přes obličej vypadal jako lupič, co číhá na pocestné, a nesl jijako pírko -jako by nevážila víc než ten voňavý vzduch. Hihňala se a lapala po dechu, ještě když ji posadildo trávy a honem dusil několik uhlíků, které se jí zachytily na sukni.

Z domu pod nimi se ozval výkřik, a právě když se otočili, zahlédli v okně Sturgessovy kanceláře záblesk auslyšeli, jak třeskla rána z pistole. Casper váhal. Agnes se natáhla a pošťouchla ho rukou. „Běžte,Caspere, honem!“ Pak se odvrátila a začala dávit hořké sliny. Přece jenom bylo toho kouře trochu moc.

Harriet ani nečekala, až se kůň zastaví, a seskočila ze sedla s takovým půvabem, že jí Felix

i trochu záviděl. Pak nasál vzduch a zahleděl se do houstnoucí tmy ve svahu za domem. „Je to kouř?Myslím, že tu někde hoří.“

Paní Westermanová už bušila pěstí na dveře. V domě se v té chvíli ozval výstřel. Felix sklouzl ze svého

sedla.

„Felixi, vyrazte ty dveře.“ „Madam, já -“ „Okamžitě, Felixi!“

Casper doběhl k domu a oknem spatřil Crowthera ležícího na zemi. Nad ním stál Sturgess a znovu nabíjelpistoli. Casper zvedl ruku, aby si předloktím chránil oči, vrazil ramenem do okna a skočil dovnitř. Sturgessse při tom rachotu tříštícího se skla bleskově otočil, vrhl se ke Casperovi, chytil ho rukou pod krkem azbraň mu při tom vypadla na podlahu. Casper se zapotácel a upadl, jak ho Sturgess nečekaně pustil.Domem se totiž současně rozlehlo bušení na přední dveře, pak silnější rána a hlasy -mužský volalSturgessovo jméno, ženský zase Crowtherovo. Casper slyšel, jak se dveře v přední části domu poddruhým pokusem rozletěly, a Sturgess už se hnal k těm zadním, do zahrady. Casper se zvedl na kolena,ještě se zalykal z toho nemilosrdného sevření, a přelezl po čtyřech ke Crowtherovi. Vypadalo to zle;

krev se valila proudem. Crowther měl oči napůl zavřené a dýchal ztěžka a přerývaně.

„Proboha, Gabrieli!“

Paní Westermanová padla na kolena vedle něj a chytila ho za ruku. Za ní se objevil kdosi další. Felix.Nahlédl jí přes rameno a tiše se zajíkl. „Seženu doktora,“ vydechl vzápětí. Crowther ale nepatrně zavrtělhlavou, pak kývl směrem ke Casperovi.

„Jistě,“ hlesla Harriet s pochopením. „Felixi, Crowther by dal raději přednost péči Caspera Grace.“ Bylabledá jako stěna. „Potřebujeme něco na obvazy, a rychle. „Běžte do ložnice a roztrhejte prostěradlo.“

Felix zmizel a Casper ze sebe mezitím strhl košili a přimáčkl ji pevně na Crowtherovo krvácející rameno.

Najednou se paní

Westermanová zeptala: „Kdo je tohle?“ Otočil se a uviděl mezi střepy skla u okna Agnes. Byla samášmouha a špína, ruce měla podrápané a zakrvácené. „To je moje učednice. Agnes, běž do kuchyně arozdělej oheň. Potřebujeme horkou vodu.“

Dívka mlčky přikývla a odcházela, zapotácela se při tom jen jednou.

Když se Crowtherovi asi o hodinu později vrátilo vědomí, zjistil, že leží v cizí posteli. Na jejím okraji sedělaHarriet a nespouštěla z něj zrak. „Vítejte zpátky, Crowthere.“ V rameni cítil palčivou bolest a na chvíliznovu zavřel oči, než první vlna trochu pomine. Rána jako by hořela zevnitř, a přitom si uvědomovalzvláštní chlad, který mu prosakoval do kůže kolem. Stejný pocit měl i pod lopatkou. Bylo to, jako by tuspalující bolest hladily dvě příjemně studené ruce.

„Vyšla kulka ven?“ zeptal se.

„Ano. A vzala s sebou i kus masa. Casper vám ránu vyčistil a udělal narychlo nějaký odvar, aby vám tomohl hned ošetřit. A teď vyrazil do lesa nasbírat nějaké další byliny, které vám pomohou víc. Prozatím vás

léčí to, co se našlo na Sturgessových zanedbaných záhonech. A taky ležíte ve Sturgessově posteli,protože ještě nechceme riskovat a převážet vás na Silverside Hall.“

Crowther se pokusil nadzvednout a sykl bolestí. Jako by se mu do rány zaťaly ostré drápy. Harriet mu

podala sklenici a on se napil.

Chutnalo to odporně hořce.

„Casper říkal, že teď máte pít jenom tohle,“ vysvětlovala Harriet, když viděla jeho výraz.

Crowther upil znovu. „Hlavně doufám, že ta všeobecná víra místních v jeho schopnosti se teď potvrdí.“

„To já také. A určitě nechcete, abychom poslali pro lékaře?“ Crowther se zabořil zpátky do polštářů. „Ne,ne. Casper mi horečku určitě dobře pohlídá. Jen mu nedovolte, aby mě tahal někam ven na trávu a cpalmi do kapes jmelí.“ Z přízemí sem dolehly nějaké hlasy. „Kdo tu ještě je?“

„Já ani nevím,“ řekla Harriet a opřela si bradu o dlaně. „Tady byl takový zmatek. Ono to vypadá, že tusedím kvůli vám, ale já jsem se ve skutečnosti spíš schovala před tím blázincem. Poslali vzkaz rodičůmtoho děvčete, Agnes, kterou tu Casper našel těsně předtím, než vás Sturgess střelil, a oni se sem hnedpřihrnuli celí šťastní, že žije. Je to úžasná osobnost, ta dívka. A taky vynalézavá. Aby se osvobodila zeštoly za Sturgessovou ozdobnou jeskyňkou v zahradě, zapálila zátaras - a oheň vykřesala hrotem šípu,který ji měl zabít.“

Crowther usoudil, že dopodrobna si to nechá povyprávět později, až bolest trochu pomine.

„A teď samozřejmě všichni přemýšlejí, kdo by se mohl zhostit úlohy místního soudce a všechno to tunějak organizovat, když Sturgess sám. Vaše sestra prý dostala hysterický záchvat, když to všechnoslyšela, a paní Briggsová toho využila a uštědřila jí pár slušných políčků.“ Odmlčela se a sledovala, jak seCrowther slabě usmál.

„Páni Leathesové,“ pokračovala pak, „starší i mladší, a pan Hudson sedí nad sklenkou sherry v salonu,diskutují o tom všem a spolehlivě ignorují Felixe. Paní Briggsová sem poslala to sherry společně sesrdečnými pozdravy, se dvěma sluhy a dobrou polovinou všeho jídla, co se zrovna našlo v kuchyni na

Silverside.“

Harriet zmlkla. Crowther ztěžka vzdychl; měl dojem, že čte ze zachmuřeného výrazu její tváře docelapřesně. „Jen pokračujte, paní Westermanová. Klidně řekněte, co máte na srdci. Dřív nebo později se s tím

stejně budu muset poprat. A možná lépe hned teď, dokud mě ještě rozptyluje bolest.“

Harriet tedy přestala skrývat rozhořčení, narovnala záda a založila si ruce na prsou. „Jak myslíte.Crowthere, já se na vás tak zlobím, že kdybych měla svou vlastní pistoli, tak bych vás s ní snad střelila do

toho druhého ramene. A nevzdychejte!“

„To jenom tou bolestí, paní Westermanová.“

„Ještě že tak. Jak jste mohl být tak pošetilý? To jste si vzpomněl na něco z toho portrétu, viďte, na něco,

co vás dovedlo ke Sturgessovi?“

„Ten jeho šatlén. Na portrétu ho měl na sobě lord Greta. My jsme si mysleli, že má strach o svého přítele,ale on se jen snažil dostat jeden ulomený kousek z dlaně pana Askewa.“

„A proč jste se nevrátil na Silverside a neřekl jste mi to? Proč jste se sem hnal sám? Vždyť takhle jste sito zranění přímo vykoledoval.“

„Dům pana Sturgesse je přece na cestě na Silverside. Byl to prostě takový náhlý impuls, paní

Westermanová.“

„Crowthere! Ze všech lidí.“ Crowther se i přes bolest musel usmát. Připravit paní

Westermanovou o výřečnost, to se mu tak často nepodaří.

„Ujišťuji vás, Harriet, že to bolí opravdu hrozně.“

„To tedy slyším převelice ráda! No vážně, jak jste tam mohl jen tak stát a nechat se střelit? To měl tuzbraň už nabitou a připravenou?“ Crowther se zatvářil provinile. „Ne, on byl ke mně chvíli otočen zády.Přiznávám, že jsem byl natolik zaujatý tím, co mi říkal, že mě až do poslední chvíle nenapadlo, co sechystá udělat.“ Harriet se mračila jako starý pirát. „Myslela jsem, že vás zabil. Kdyby se mu to povedlo, já

bych zešílela, Crowthere.“

Zahleděl se do její drobné rozhněvané tváře a velmi tiše řekl: „Prosím, přijměte mou upřímnou omluvu,paní Westermanová. Já se v budoucnu vynasnažím být opatrnější.“ Harriet mu položila dlaň na ruku aodvrátila trochu obličej, když pokračoval: „Určitě jsem měl velké štěstí, že se Casper objevil zrovna vpravou chvíli.“ „Podle Caspera byste za to měl poděkovat Kříži štěstí. On je přesvědčen, že kříž umípostrčit dění tím či oním směrem.“

Bolest v rameni pulsovala a on cítil, jak Harrietina dlaň tiskne tu jeho silněji. Opětoval její stisk a polkl.„Kříž štěstí? Takže on není zničený nebo ztracený? Zjistila jste, jak se dostal do rukou mého otce?“ „Zdá se, že slovo ,zničený‘ může mít vícero významů. Dole je ještě jedna osoba, o které jsem se vám zatímnezmínila. Paní Lotty Tyersová. Když se doslechla o té střelbě tady - a já si nemyslím, že lidské slovo byse šířilo rychleji než zvuk toho výstřelu -, popadla hůlku a přišla sama pěšky až sem. Sedí teď v přízemí aotravuje pány právníky tím, že se o nich vyjadřuje jako o mladých trdlech. Zajdu dolů a pošlu ji sem zavámi, jestli se na to cítíte ještě dost silný.“ Crowther přikývl a Harriet pustila jeho ruku a vstala. Jak seotočila, zelená sukně kolem ní zavířila a ona vyklouzla dveřmi na chodbu jako lehounký vánek.

Stephen šel pomaloučku, aby se

o něj pan Quince mohl pohodlně opírat. Celá ta procházka byla hodně opatrná, a i když by Stephennejraději vyrazil poklusem, nechtěl nechat pana učitele samotného, a tak se snažil být co nejtrpělivější ajít jen rozvážným tempem. Zbytky denního světla jim hladily tváře. Chlapec přemýšlel, jestli už Caspernašel Swithuna a jestli od něj zjistil, kam schovali Agnes, ale hlavně si pořád uvědomoval tu tíhu Křížeštěstí za pasem. Byl na něj samozřejmě pyšný, ale na druhou stranu doufal, že jej nebude mít u sebepříliš dlouho. Takové tajemství je přece strašně těžká věc; Stephen byl vlastně docela rád, že se dnes animoc neviděl s maminkou.

Pan Quince se zastavil a Stephen k němu zvedl oči. Pan učitel se díval ke kraji lesa, tam, kde se na hranici

Silverside klikatila horní cesta.

„Stephene, není to támhle slečna Hurstová?“

Stephen stočil pohled tím směrem a spatřil na cestě vysokou ženskou postavu v tmavě zeleném plášti.„Fräulein?“ Postava se otočila a stáhla kapuci. Stephen uviděl ty známé husté tmavé vlasy. Měla je skorotak černé jako Joe pírka na hřbetě.

„Prosím, zaběhni za ní a zeptej se jí, jestli by byla tak laskava a přišla sem za námi prohodit pár slov,“požádal Quince Stephena. „Rád bych jí projevil svou upřímnou soustrast.“

Chlapec vyběhl po svahu k dívce. Usmála se na něj. „Mladý pane Stephene, jakpak se máte?“

„Prosím, šla byste se mnou dolů za panem učitelem, slečno?“ Slečna zaváhala. „Víte, on byl trochunemocný,“ dodal Stephen na vysvětlenou. Sophie odložila na blízkou lavičku nevelký cestovní vak.

„Ale jistě. Podáte mi ruku tady na tom srázu?“

Pan Quince se rozzářil, když mu slečna Hurstová podala ruku, ale laskavý kulatý obličej se mu po chvílizkroutil starostmi. Slečna Hurstová totiž byla pevně rozhodnuta spatřit zříceninu Gutherscale zasoumraku. Slečna Scalesová jí prý říkala, že je to úchvatný pohled, a její vlastní touha po klidu prý ještěpřidala podvečerní vycházce kolem jezera na přitažlivosti. Pan Quince se obával, že by mohla potmězabloudit nebo někde klopýtnout a zranit se. Sophie ovšem trvala na svém.

„Neváhal bych vás doprovodit, Fräulein,“ řekl jí na vysvětlenou, „jenže jsem unavený už teď, a to jsem

sotva obešel park.“

Sophie potřásla hlavou. „Také to není vůbec zapotřebí, pane. Já to hravě zvládnu sama.“

„Snad by mohl někdo ze služebnictva, když dovolíte.“ „Opravdu ne, prosím!“ Znělo to

ještě naléhavěji, jako by ji mrzelo, že se to pana Quince může dotknout, a tak rychle a laskavějším tónem

dodala: „Začíná se už stmívat a já už jsem celá netrpělivá. Nedělejte si o mne starosti, prosím, paneQuinci. Nesnesla bych pomyšlení, že si kvůli mně děláte vrásky.“

Učitelův pobledlý obličej na chviličku lehce zrůžověl. Stephen se díval z jednoho na druhého.

„A co kdybych šel se slečnou Hurstovou já?“ napadlo ho najednou. „Pokud se ovšem dokážete vrátit nazámek bez mé pomoci, pane učiteli.“ Nyní zase zaváhal pan Quince. „Já cestu znám

-víte, byl jsem tam už několikrát za tu dobu, co jste byl nemocný, pane. Když půjdeme spolu, tak to budebezpečné, ne? A tmy se už taky nebojím.“

Pan Quince se s úsměvem podíval po slečně Hurstové. „To by se mi vážně ulevilo, slečno, kdybyste sivzala Stephena s sebou. On umí být milý společník. Tedy, když nebudeš nepřetržitě štěbetat, Stephene.“Fräulein Hurst vzdychla. „Tak tedy dobře, pane, pokud vás to uklidní.“ Natáhla ručku a pan Quince vzaljejí dlaň do svých. „Těší mě, že se už uzdravujete. Tak půjdeme, Stephene?“

Pan Quince se za nimi díval, jak stoupají šikmo po svahu na horní cestu. Bylo těžké sledovat, jak s níodchází jeho svěřenec, protože taková podvečerní vycházka ke zřícenině, to by byla v jeho životě jedna z

velkých událostí. A zatímco ti dva zmizeli mezi stromy, on sám se vydal na cestu zpátky na Silverside

pomalým, poněkud poraženeckým krokem.

Harriet se vyhnula salonu a namísto toho se na chvíli vrátila do Sturgessovy pracovny. Na koberci tmavlaCrowtherova krev a opodál se na zemi válel jeho kabát a Casperova košile, obojí také zakrvácené.

Vzpomněla si na svého manžela, na to, jak jí jeho krev beznadějně protékala mezi prsty, jak se na ni

díval, když umíral.

Hleděla nepřítomně na ruce složené v klíně. Šaty měla na několika místech ještě vlhké, to jak se z nich vkuchyni pokoušela krev odstranit; i na rukávech měla skvrny. A hnědnoucí stopy měla

i pod nehty. Bože, cítila něčí krev na rukou už tolikrát, příliš důvěrně zná její pach i strukturu. Svaly vpažích se jí začaly nekontrolovatelně třást a svět kolem tmavl. Když se ozvalo rychlé zaklepání na dveře,škubla sebou a honem se odvrátila, aby si stihla otřít oči. Byl to farmář Kerrick, otec toho děvčete.

„Bude v pořádku, madam? Myslím lord Keswick.“

Přikývla. „Ano, děkuji za optání. Věřím, že ano, pokud se mu rána nezanítí. I když teď má ještě bolesti.“Zastrčila kapesníček do rukávu a pokusila se o úsměv. „A jak je na tom vaše dcera? Je to velmi statečná

dívka.“

„My jsme se o ni tak strašně báli, madam. Myslím, že ji máma, jako moje žena, už nepustí samotnou anipřed vrata. No, my jsme ji chtěli hned vzít domů, aby se najedla a odpočala si, ale ona prý nejdřív musímluvit s Casperem a ten běhá někde po lese a shání bejlí pro pana barona. a nám Agnes neřekne, co muchce.“ Vzdychl a Harriet bezpečně poznala lásku a starost, která doprovází otcovství. „Slabá je jakmoucha, ale paličatá stejně jako dřív, z toho jí teda neubylo.“ „Myslíte, že by si chtěla promluvit se mnou?

Já bych ji moc ráda pozdravila a poznala.“ Kerrickova protáhlá tvář se rozjasnila úlevou. „To určitě jo,madam, děkuju vám, tak já pro ni hned zajdu.“

Harriet se dívala oknem na potemnělý trávník v zahradě, když se ve dveřích objevila Agnes. Měla na soběstále ještě tu špinavou sukni, ale přes ramena si už přehodila čistý plátěný šátek. Byl tmavě červený.Určitě si byla vědoma modřin a škrábanců na pažích a snažila se je takto skrýt.

„Pojď dál a posaď se, Agnes.“ Harriet seděla na jedné z těch lehkých židlí a kynula dívce rukou na

vedlejší.

„Ale to bych to zašpinila.“

„To je židle pana Sturgesse. Tu můžeš zašpinit, jak se ti zlíbí.“ Agnes se pobaveně ušklíbla a šla sisednout. „Chtěla ses na něco zeptat, Agnes? Možná na něco ohledně pana Sturgesse?“

Dívka zvážněla a zavrtěla hlavou. „Ne, madam. Na to ne, já jen. ta německá dáma - je v pořádku, viďte?Myslím jako v bezpečí. Nestane se jí nic?“

Harriet svraštila obočí. „Slečna Hurstová je na faře u slečny Scalesové. Určitě je tam v bezpečí, tím jsemsi jistá. Pročpak si o ni děláš starosti, Agnes?

Předpokládám, že už jsi slyšela, že Sturgess zabil jejího otce. Ten totiž znal Sturgessovo tajemství a asi ho

vydíral. Ale nevěřím, že Sophie v tom měla prsty taky, a stejně, celé Sturgessovo tajemství už je přecevyzrazené. Slečnu Hurstovou sem otec ostatně přivezl z jiných důvodů…“

Agnes pod záhyby šátku třela jednu ruku o druhou. „On se mě chystal zabít. Prostřelit mi šípem hlavu.Chtěl vědět, kde je Kříž štěstí, a já jsem se strašně bála. A tak jsem mu navykládala, že ho má taněmecká dáma. Že jí Casper řekl, aby ho odvezla, dokud tu nebude zase bezpečno.“ Harriet chvíli mlčela.

„Mě to tak mrzí, madam. Napadlo mě, že jí by se to mohlo dotknout ze všech nejmíň. Netušila jsem, že je

to zrovna Sturgess, ale říkala jsem si, že těžší bude pronásledovat někoho z panstva, navíc když možnábrzy zase odjede někam daleko.“

Harriet ji jemně poplácala po koleni. „To byla dobrá úvaha, Agnes. Já bych to udělala taky tak. Přesnětak. Tak teď jdi domů a odpočiň si. Sturgess utekl. Ať už si od kříže sliboval cokoli, teď má prostě poplánech. Ale slibuji, že někoho pošlu ke slečně Scalesové. Možná by se tam mohl na pár dní ubytovat

Ham, dokud Sturgesse

nedopadnou nebo si aspoň nebudeme jistí, že už se nevrátí.“ Agnes se usmála a Harriet si teprve teďuvědomila, jak je pěkná.

„Díky, moc děkuji, paní Westermanová. Aspoň budu moct klidněji spát, když vím tohle. Pane jo, já jsemtak utahaná, že snad měsíc nevylezu z postele.“ Zívla a odhalila ostré bílé zoubky.

Harriet ji doprovodila za rodiči a ještě se dívala, jak všichni Kerrickovi odjíždějí na voze, když vtom vyšla zkuchyně paní Tyersová.

„Paní Tyersová, můžete jít za Crowtherem, kdykoli budete

chtít.“

„Ráda, ráda. Měl by si to teď asi všechno vyslechnout. Máte tu dost lidí k ruce, moje milá? Božínku,tenhle dům je hrozně zanedbaný.“ Harriet přikývla. „Myslím, že už je tu aspoň polovina Keswicku.“„Bohužel většinou advokátů,“ podotkla stará paní a obrátila oči v sloup. „Víte, já jsem spíš myslela lidi, coumějí vzít za práci, pomáhat a postarat se o pana Charlese.“ „Myslím, že máme prozatím všechny avšechno, co potřebujeme. Buďte bez obav, paní Tyersová.“ Bývalá hospodyně zvedla bradu a bedlivě si

Harriet prohlížela

přimhouřenýma očima. „Já myslím, že mi můžete říkat jen Lotty, madam. Dobře tedy, promluvím si sCharlesem a půjdu zase domů.“ „Smím vás nechat odvézt, Lotty?“ „Ale kde, děvenko, vždyť je to sotvamíle. Až nebudu zvládat sama ani takovou vycházku, tak lehnu do postele, a ať si mě konečně odnesesám ďas.“

Harriet se za ní s úsměvem dívala, když stoupala po schodech do patra. Myslím, že se k ní ještě vypravím,

dokud budu

na Silverside, a požádám ji, aby mi vyprávěla o Crowtherovi. Nejdřív ale musím napsat nějaké opatrnévarování slečně Scalesové a Hama pověřím, aby spával přede dveřmi slečny Hurstové jako hlídací pes a

nehnul se od ní na krok.

Stephen se cestou ani nepokoušel uštědřit Sophii další lekci z dějin Rakouska. Bylo na ní poznat, jak jesmutná, a navíc toho měl sám na přemýšlení víc než dost. Došli ke Gutherscale právě před západemslunce. Opar ve vzduchu činil tu scenerii ještě poutavější. Na jihu se k růžově zlaté obloze táhly strmétemné svahy Skelgill Banku, kdežto za říčkou Newlands Beck se vrcholky Causey Pike a Outerside už jevily

jen jako tmavé nejasné stíny. Poslední paprsky ještě jako šípy zasahovaly hranatou věž mezi stromy aprastará velká síň se plnila hlasy vran, které se usazovaly ke spánku. Stephen

i Sophie spolu hleděli na tu krásu a jemu připadalo úplně samozřejmé vzít slečnu za ruku.

„Vypadá to tak prastaré,“ řekl. „Kdybyste chtěla, mohli bychom se jít podívat nahoru na věž, než sevrátíme. Je z ní vidět až na jezero.“ „To by mohlo být moc pěkné,“ řekla Sophie, „jenže já se, Stephene, s

tebou pak nevrátím.“ „Jak to myslíte?“

„Chci odsud co nejrychleji odjet. Já čekám děťátko, víš? Odjedu někam pryč. Budu říkat, že jsem vdova, a

budu se starat o to maličké, až se narodí. V klášteře jsem se naučila hodně věcí, takže bych pak mohlabydlet v nějakém malém městečku a učit děvčata z panských rodin.“

„Ale Casperovi jste říkala, že nemáte žádné peníze!“ Stephen okamžitě zrudl. „Já jsem totiž byl nedaleko vlese, když jste si přišla promluvit s Casperem. Ale nikomu jsem nic neřekl.“

Slečna Hurstová vypadala chviličku překvapeně, ale pak mu přátelsky stiskla ruku. „To nevadí, Stephene.Pan Sturgess asi o mém tajemství stejně ví. Dnes ráno za mnou přišel a byl ke mně velmi laskavý. Řeklmi, že ví, že si chci s sebou odvézt pryč něco velmi cenného a že by mi s tím rád pomohl. Nabídl mipeníze, abych se mohla v tichosti vytratit. Myslím, že je má od někoho, kdo není tak hodný a chce, abychuž byla pryč. Vidíš, já se nechám přeplatit ještě snáz než můj otec.“

„Tomu nerozumím.“

Sophie ale pokračovala dál: „Za chvíli se tu mám s panem Sturgessem sejít. Bude prý mít pro mě kočár. A

já zmizím. Bude to tak nejlepší.“

Stephenovi se z nějakého důvodu nezamlouvalo, že by měla slečna Hurstová odjet. „A co váš otec? Vymu nechcete jít ani na pohřeb?“ Dívka si zakryla volnou rukou oči a promnula si je. „On nebyl dobrý otec.A já musím využít tu příležitost a odjet. Zůstat tady déle by pro mě bylo příliš bolestné.“ „Ale proč?“

nechápal stále chlapec a popotáhl ji za rukáv.

„Ach Stephene, to je hrozně těžké.“ Klekla si vedle něj a odhrnula mu vlasy z čela. „Ty budeš jednousprávný gentleman, viď?“ Chlapec jen mlčky přikývl, trochu nešťastný a bezradný. Sophie vstala a už oněco veseleji řekla: „Tak pojď, vylezeme spolu na tu věž a podíváme se na jezero. A potom bys měl jítdomů.“

Chlapec ji mlčky vedl ke starému točitému schodišti. Po chvíli vzdychl. „To je dost těžké, být správnýmužský, když to člověku nikdo pořádně nevysvětlí a navíc se každou chvíli rozpláče.“ Strčil ruce do kapes.

„Já tady počkám s vámi. O mě se nikdo zatím bát nebude. Pan Quince ví, kde jsme, a vy aspoň budetemít u sebe přítele, který se s vámi za všechny rozloučí.“

Harriet dopsala vzkaz a poslala Hama na faru, pak se vrátila do kuchyně, kde jí zatím kuchařka paníBriggsové nachystala večeři. Všimla si ale, jak je ta prostá žena z její přítomnosti nervózní, a tak neotálela

a po jídle se vrátila do pracovny, sedla si

ke Sturgessovu stolu a s prsty

mimoděk bubnujícími po dřevěném stole se rozhlížela kolem. Na zemi za nohou stolu zahlédla patku

pistole. Sykla podrážděně, shýbla se a vytáhla ji. Byla to lehká

pistole; s takovou se nedá na dálku

nic trefit, ale na krátkou vzdálenost je to strašná zbraň. Crowther měl štěstí, ani neví jaké. Cítila, jak jitváře pálí rozhořčením. Jak jenom mohl být tak hloupý, že ho vůbec nenapadlo, k čemu se Sturgesschystá? Položila pistoli na stůl. Byl to pěkný kousek a majitel se o něj dobře staral. Však také pan Hudsonříkal, že Sturgess v jednom období svého pestrého života sloužil v armádě.

Harriet vstala a zahleděla se do otevřené hluboké zásuvky v komodě za sebou. Bylo v ní pouzdro na tupistoli, střelný prach a kulky. Ten tedy musel být hodně rychlý a šikovný, když dokázal nabít, aniž by toCrowther postřehl. Sama strávila na vojenské lodi po boku svého manžela dlouhé roky a viděla tisíckrát,jak se takové věci dělají, takže by nepochybně Sturgessovy pohyby rozpoznala. Zato Crowther takové

zkušenosti nemá. Musela se usmát.

Ozvalo se klepání. Harriet vzhlédla, čekala jednoho z právníků nebo ze služebnictva, ale k jejímupřekvapení stála ve dveřích slečna Scalesová a přes rameno jí nakukoval Ham. Harriet se kolem žaludkurozlil neblahý chlad a úsměv jí z tváře zmizel.

„Paní Westermanová, my nevíme, kde je Sophie.“

„Bože dobrotivý!“ Harriet spěšně vstala od stolu. „Kdy odešla? Vzala si s sebou něco? Řekněte mi

všechno, co víte.“

Slečna Scalesová byla viditelně znepokojená, ale odpověděla vyrovnaně. „Říkala mi, že se půjde projít, zatímco já budu číst tatínkovi. To muselo být někdy pozdě odpoledne. Myslela jsem si, že se pak vrátila ašla si rovnou lehnout, ale když jsem dostala váš vzkaz, běžela jsem hned k ní do pokoje a ona tamnebyla. Zmizelo pár jejích věcí, hlavně nějaké šaty, ale nic, co by nemohla lehce unést. Já opravdu nevím,

myslím, že měla takový menší cestovní vak, a nikde jsem ho tam neviděla, ale možná se pletu.“ Harrietrázovala po místnosti sem a tam. „Nemohli bychom nějak zjistit, kterým směrem se vydala?“ „Cestou sem

jsme potkali pár známých lidí a ptali jsme se jich. Miranda Dentová tvrdila, že ji viděla jít směrem kSilverside.“ „Samotnou?“ Slečna Scalesová přikývla a Harriet se snažila potlačit strach. Fräulein Hursturčitě začala litovat toho, že se odmítla bavit s Felixem a vyhodila ho, a řekla si, že ještě jednou zkusíštěstí na Silverside. A tam, ať je vicehraběnka protivná, jak chce, bude Sophie před Sturgessem vbezpečí. Přece by se jí nepokusil ublížit tady a teď, když mu hrozí, že ho zajmeme, a on se pak budemuset ke všemu přiznat. Ten určitě nemá v hlavě nic jiného než útěk. Ale stejně… „Osobně j sempřesvědčená, že se jí nic nestalo a ani nestane, ale i tak: Hame, mohl byste tam prosím zajet a najít ji?“Mohutný kočí přikývl a už se hrnul ze dveří. „Slečno Scalesová, smím vás o něco poprosit?“

„Ale samozřejmě, má drahá,

o cokoliv.“

„Byla byste tak hodná a postarala se o Crowthera, dokud se nevrátím buď já nebo Casper? Teď je u nějnahoře Lotty Tyersová, ale až odejde, budu mít o starost míň, když budu vědět, že je Crowther ve vašípéči. Mohl by ještě dostat horečku a je třeba na to dohlédnout.“

Slečna Scalesová přikývla a Harriet vyrazila spěšným krokem do knihovny. Od stolu k ní vzhlédlo několikmužských tváří.

„Pánové,“ kývla jim na pozdrav. „Felixi, musím s vámi mluvit. „Mladík vyskočil ze židle. „PaníWestermanová, já už si tu málem koušu nehty. Pořád vlastně nevím, co se stalo. Proč postřelil pan

Sturgess mého strýce?“

Harriet promluvila velmi tiše. „Je možné, že vaše manželka je nyní v nebezpečí. Odešla z fary a lidé jividěli, jak jde pěšky směrem na Silverside. Pojedete ji se mnou hledat? Vysvětlím vám všechno cestou,jak nejlépe dovedu.“ Felix se nezmohl na odpověď, ale aspoň přikyvoval. „Výborně.“

Harriet se vrátila do pracovny pro plášť, a když uviděla na stole tu osudnou pistoli, zaváhala jen chviličku.

Pak ji vzala, připevnila k ní nabiják a ze zásuvky popadla krabičku se střelivem a váček s prachem. I když

to všechno bylo docela těžké, podařilo se jí schovat vše do kapes a za pásek sukně a zamaskovat topláštěm. Neměla chuť se po cestě dohadovat s Felixem o tom, zda se pro dámu sluší nosit zbraň.

Čím víc se stmívalo, tím víc se Sophie znovu pokoušela přesvědčit Stephena, aby ji tu nechal čekatsamotnou a šel domů, ale on byl neoblomný. Pod vrstvami zdvořilé a přátelské povahy v něm byla trochatvrdohlavosti jeho matky. Usoudil, že je správné zůstat po Sophiině boku, a nedalo se s ním o tom vůbecdiskutovat. Nakonec to slečna Hurstová vzdala a začala mu raději vyprávět historky ze života v klášteře,různé pohádky z německých a rakouských krajů a taky písničky a říkačky, které chlapci lámaly jazyk, když

se je snažil opakovat, a jen se smál. On jí na oplátku vyprávěl příběhy, co slýchal od maminky, o jejíchdobrodružstvích, která zažila po boku kapitána Westermana. Sophie dychtivě naslouchala, čas plynul akrajina kolem se propadala do tmy. Pak se kdesi dole ozvaly hlasy. Stephen se naklonil přes zídku věže.Pod sebou uviděl lucernu a v její záři obličej pana Sturgesse. Opodál stály ještě dvě další postavy, ale tma

je halila téměř dokonale. Stephen zavolal a zamával. „My jsme tady nahoře, pane Sturgessi. Slečna

Hurstová a já!“

„Výborně!“ Pan Sturgess cosi tiše řekl těm dvěma. Vzápětí oba zmizeli. „Počkejte tam, mladý paneWestermane! Přijdu za vámi a posvítím vám na cestu dolů!“

Harriet našla na Silverside paní Briggsovou a pana Quince v salonu. „To Crowtherovo zranění je

poměrně závažné, ale postaral se

o něj Casper a on je při vědomí a neblouzní. Myslím, že to zvládne,“ odpověděla na první naléhavé

otázky. Pak se rozhlédla kolem sebe. „Doufala jsem, že tu potkám slečnu Hurstovou. Je snad někde jinde,třeba

s vicehraběnkou?“

Oba dotazovaní se podivili - ne, tady není. „Ale já jsem ji dnes v podvečer potkal,“ dodal hned pan

Quince. „Měla namířeno na vycházku na Gutherscale Hall.“ Harriet ho doslova propalovala pohledem.

„Neměl jsem sílu ji doprovodit, a tak s ní šel jen

Stephen, i když původně chtěla jít úplně sama.“

„Stephen? Vždyť už je dávno tma, pane Quinci.“

Učitel střelil pohledem k oknu. „Při všech těch zprávách o tom, co se stalo, jak postřelili pana Crowthera a

tak., nu docela jsem zapomněl, j ak čas letí.“

„Takže se ještě nevrátili?“ přerušila ho Harriet. Quince jen zavrtěl sklopenou hlavou. „Felixi, Hame,

vezměte lucerny a ozbrojte se. Musíme vyrazit okamžitě.“

Ham s přikývnutím zmizel. Felix ale jaksi váhal. „Paní Westermanová, myslím, že byste měla nechat jít nás

dva a sama počkat tady, než se vrátíme.“

Harriet neskrývala znechucení. „Běžte si honem pro tu zbraň, Felixi. Nebudeme na vás čekat.“

Pan Sturgess se objevil na vrcholku věže a postavil lucernu na zem. Světlo plamínku roztančilo stíny

cimbuří a kamenných sluncí. Propadlý roh věže však jako by veškeré světlo polykal a místo něj dštil kolem

sebe vlastní hustou tmu. Slečna Hurstová si s panem Sturgessem potřásla rukou.

„Doufám, že čekání nebylo nepohodlné, Fräulein Hurst?“ řekl mile. „Mrzí mě, že jsem se tolik opozdil.“

„Ale to nic, tady Stephen si nedal vymluvit, že tu počká se mnou a popřeje mi šťastnou cestu, a hezky

jsme si tu spolu zatím popovídali. Je všechno připraveno? Vyrazíme hned?“

„Ano, jistě,“ usmál se a vzal ji za paži. „Jen mi teď hezky dejte Kříž štěstí a jedeme.“ Slečna Hurstová se zarazila. „Kříž štěstí, pane? Asi vám nerozumím. Odpusťte, ale co máte na mysli? Mámu sebe ten malý vyřezávaný křížek od Caspera

o ten vám jde?“

„Ale, ale, slečno Hurstová. Mluvili jsme o tom přece dnes dopoledne - o pokladu, který odsud hodláteodvézt pryč. To je přece Kříž štěstí - ten pravý, velký, ten zlatý. Tak už mi ho hezky dejte, a to hned teď,děvče milé.“

Stephen viděl, jak se pokusila vymanit ruku ze Sturgessova sevření, ale ten ji držel pevně, přestože sestále usmíval. Sophie si položila volnou dlaň na břicho. „Pane Sturgessi, já čekám dítě. Vy jste to nevěděl?Ta cennost, o které jsem mluvila, to je přece to děťátko.“

„Ty náno hloupá!“ Sturgess dívce prudce trhl rukou, takže se otočila a narazila zády do nízké zídky zasebou. Pak na ni nalehl celou váhou svého těla, takže se dívka zakláněla nad temnou prázdnotou. „Jádobře vím, že ti ho Casper dal!“ „Nedal! Nic mi nedal, jenom ten malý křížek, co vyřezal!“

„Lhářko!“ zařval Sturgess. „Já vím, že ho máš! Dej ho sem, nebo ti toho parchanta tady a teď vyříznu ztěla!“ Přitiskl ji levou rukou ke zdi, odtáhl se maličko a v pravačce se mu ve světle lampy zablýsklo ostřídýky. Sophie vyjekla zděšením.

„Přestaňte! Hned ji pusťte!“

Stephen k nim přiskočil a v ústech jako by se mu převalovalo něco černého a hořkého. „Ten kříž mám já!

Já ho mám!“

Běželi. Všichni tři. Harriet, Ham i Felix, lehce a svižně běželi po cestičce mezi Overside Woodem a Stub Hillem. Ham a Felix nesli lucerny

zdvižené nad hlavu, Harriet si rukou přidržovala sukni přehozenou přes rameno a střevíčky jí šustily posuché zemi. Netušili, že je někdo pozoruje. Vpravo od nich se náhle ozval jakýsi zvuk, a než se stihlivůbec zastavit, cosi vyletělo k Hamovi, zasáhlo jej to do hlavy a on se skácel k zemi jako podťatý. Harrieti Felix se bleskově otočili právě ve chvíli, kdy se ze tmy vynořily dvě postavy, jedna s velkou palicí, druhás pistolí. Všichni vystřelili skoro zároveň a vzduch se naplnil záblesky, kouřem a třeskem, zrovna jako když

pan Askew pořádal ohňostroj. Ten člověk s kyjem se zhroutil na zem a svíjel se bolestí. Harriet slyšelaFelixův výkřik - zásah kulkou jím otočil a taky jej povalil na zem. Druhý útočník zasažen nebyl; zůstal stát;

udělal krok k Harriet a zvedl pistoli. Strnula. Nebyla schopná se vůbec hnout, jen zavřela oči a čekala, ažstiskne spoušť. Nic. Pak zaslechla kratinké zalapání po dechu a zase oči otevřela. Ten chlap se tvářilpřekvapeně, pistole mu právě vyklouzla z ruky a on padal tváří na zem; málem při tom srazil i Harriet.Zpod levé lopatky mu trčel šíp. Hleděla na něj jako u vytržení, stále ještě neschopná pohybu. Pak siuvědomila klopýtavé kroky a na cestě se objevil pan Quince, se zpoceným a zrudlým obličejem a sFelixovým lukem v levé ruce. Předklonil se, opřel se

o kolena, jen zvedl hlavu a díval se do zkamenělé tváře paní Westermanové.

„Žádné další střelné zbraně už tam nebyly,“ vydechl.

Kdesi před nimi rozťal tmu ženský výkřik. Harriet se otočila tím směrem a pak zase zpátky k panuQuinceovi. „Jen běžte, paní Westermanová.“ Harriet popadla lucernu a mlčky znovu vyrazila do tmy.

„Tak ukaž, sem s ním.“ Sturgess mluvil najednou mnohem klidněji, ale nůž držel stále napřažený a druhou

rukou pořád tiskl slečnu Hurstovou ke zdi. Stephen vytáhl zpoza košile kožený balíček a natáhl ruku dosvětla lucerny.

„Nejdřív ji pusťte.“ Cítil, jak se třese po celém těle.

„Kdepak, chlapče,“ řekl Sturgess tiše a smýkl Sophií před sebe, takže teď se jí ostří blýskalo pod bradou.

„Podej mi ho, nebo tu holku

podříznu tobě přímo před očima.“ „Ne!“ vykřikl Stephen. Nechal ruku s křížem klesnout a přistoupil blíž.„Tak si ho vezměte.“

Potom se vší silou rozmáchl

a mrštil balíčkem směrem

po Sturgessovi. Ten upustil nůž, odstrčil Sophii a zachytil tu letící a rotující věc ve vzduchu. Stephenpopadl Sophii za ruku a vlekl ji ke schodům, ale Sturgess byl příliš rychlý. Skočil před vchod na schodiště,švihl pěstí a srazil Stephena na zem směrem k propadlému rohu věže. Sophie ho v poslední chvílizachytila, odtáhla od černé propasti a přivinula k sobě. Sturgess se se smíchem narovnal. „Ne tak rychle,mladý pane Westermane. Nejdřív se podíváme, co jste nám to dal.“ Sebral ze země dýku. „Jestli je to zasjenom nějaká ta Casperova trapná napodobenina, tak se budu hodně, ale hodně zlobit.“ Zakýval výhrůžně

zbraní a začal rozmotávat řemínek obalu.

Harriet uviděla na vrcholu hranaté

věže světlo a zaslechla synův výkřik. Rozběhla se do schodů jako smyslů zbavená a cestou hledala pokapsách střelivo. V jednu chvíli jí noha uklouzla po hladkém, ochozeném kameni a ona tvrdě narazilakolenem o hranu schodu; pistole jí při tom vypadla z ruky. Je tady taková tma. Nahmatala znovu zbraň asvírala ji pevně v ruce, když se pachtila po schodech dál. Oči měla osleplé temnotou a zoufalými slzami.

Z koutku u zídky, kde se Stephen a Sophie choulili jeden ke druhému, spatřili jen blyštivě hladkou zlatouzadní stranu Kříže štěstí, který Sturgess právě vytáhl z koženého pouzdra, ale také jasně viděli, jak sevýraz jeho tváře prudce změnil z nedočkavého v nevěřícně popuzený. Pouzdro letělo kamsi pryč.

„Co to má znamenat? Kde jsou ty drahokamy, ty spratku? Cos s nimi provedl?“

Sturgess mrštil svým vytouženým pokladem o zem. Kříž třískl

o kamennou dlažbu, otočil se a zůstal ležet ve světle blízké lucerny. Sophie a Stephen se k sobě přitiskli ještě pevněji a bez dechu hleděli na holý povrch kříže

s prohlubeninami a škrábanci. Byl mnohem podobnější těm Casperovým jednoduchým

zmenšeninám ze dřeva než klenotu na obraze v muzeu. Měl stejný tvar, ale po drahokamech zůstaly jendůlky v kovu.

„Takhle prostě vypadá, ale je to on, Kříž štěstí!“ vykřikl Stephen. „Já jsem s ním nic neudělal.“

Harriet už byla před vchodem na ochoz. Zastavila se, nasypala do hlavně pistole prach, překryla ústíútržkem látky z rukávu šatů a vložila kulku. Třásla se při tom tak hrozně, že jí střela málem vypadla z

ruky. Pak vytáhla nabiják

a zatlačila všechno na svoje místo. Teď už jen aby se mi ruce zklidnily natolik, abych dokázala natáhnout

kohoutek a nasypat prach na pánvičku. Ach Bože, vydrž, Stephene, chlapečku můj, vydrž prosím. Ještě chvilku, jen ještě malouchviličku.

„Ty prolhané štěně jedno

prašivé!“ Sturgess k těm dvěma přiskočil a rozpřáhl se zase nožem. Sophie se snažila zakrýt Stephenavlastním tělem.

„Já nelžu! Takhle jsem ho získal! To je všechno!“

Sturgess na okamžik zaváhal. V té chvíli se ze schodiště za ním ozval hlas.

„Sturgessi.“ Harriet to řekla poměrně tiše. „Ruce pryč od mého syna.“

Stephen se naklonil

a za Sturgessem uviděl stát ve vchodu maminku. Držela pistoli oběma rukama a vůbec se jí při tomnetřásly. Sturgess se mezitím otočil a udělal krok směrem k ní. Okamžitě vystřelila. Rána Sturgesseodmrštila bokem; hmátl ještě rukou, ale už se nestihl ničeho zachytit. Zapotácel se a všichni senekonečně dlouhý zlomek vteřiny dívali, jak mu obě nohy ujíždějí po posledním kameni do prázdna, jakmu tělo najednou ochabuje a on mizí ve tmě pod věží. Jeho křik utichl vzápětí, náhle a nadobro.

Stephen vyjekl a vrhl se k matce. Ta se sesunula na zem vedle něj, stiskla ho pevně v náručí a kolébalase s ním ze strany na stranu; oči měla zavřené. Slečna Hurstová zůstala sedět zády opřená o zídku a stváří zabořenou do dlaní. Kříž mezi nimi zářil ve světle Sturgessovy lucerny.

Casper se při hledání bylin pro pana Crowthera dostal až vysoko nad Silverside Hall. Byla už tma, alekrajina před ním otevírala svou spřátelenou náruč a on se pohyboval stejně jistě jako ve dne. Ve světleměsíce sbíral jitrocel, kakost a kostival, které Crowtherovi ránu spolehlivě zahojí, rozpoznával jednotlivélisty a květy po hmatu, po čichu i podle matných obrysů. Bolest ho opustila už ve chvíli, kdy vzal donáruče Agnes a nesl ji ze Sturgessovy jeskyně ven živou a vcelku zdravou, takže když teď zaslechl prvnívýstřely z cesty ke zřícenině, rozběhl se dolů ze svahu jako liška se smečkou psů v patách. Ještě se aninedostal na cestu, když se rozlehl další výstřel, tentokrát z věže na Gutherscale. Za chviličku na něnarazil. Pan Quince s rukama po lokty od krve a uslzenou tváří se ze všech sil snažil zastavit krváceníFelixovi i Swithunovi naráz; Ham se právě snažil vstát a pěstí si zatlačoval naskakující bouli na čele. Felixdivoce lapal po dechu; rána krvácela opravdu silně. Casper mu ji stáhl jeho vlastním roztrhaným pláštěma ukázal učiteli, kde a jak ji má držet. Nic víc v té chvíli udělat nemohl, při pohledu na Swithunovu díru vbřiše jen sykl a raději vyrazil k věži. Sotva však vstal a otočil se tím směrem, uviděl světlo lucerny.

Nesla ji slečna Hurstová a Harriet šla za ní se synem v náručí.

Sophie padla na kolena vedle Felixe a něco tiše a rychle drmolila ve své mateřštině. Paní Westermanovádošla až ke Casperovi a zastavila se před ním, ale mlčela; jen postavila Stephena na zem. Chlapec vytáhlzpoza opasku Kříž štěstí, už zase uložený v obalu, a podal jej Casperovi.

„Sturgess je mrtvý,“ řekl. „Maminka ho zastřelila.“ Casper sjel pohledem k Harriet a ta přikývla. Teprvepak si kříž od Stephena vzal. Vytáhl jej z pouzdra, držel ho v levé ruce a prsty pravé se dotkl čela paníWestermanové. Trhla sebou maličko, ale neustoupila a jen se lehce chvěla, když poslouchala jeho hlas,tak tichý, že jej nikdo jiný nemohl slyšet. Pak Casper domluvil, svěsil ruku a zastrčil si kříž za halenu.

Ham a Casper kráčeli za Harriet a Stephenem a Felixe nesli mezi sebou. Vzali ho jako prvního naCasperovo doporučení; měl totiž větší šanci zranění přežít. Byla to pomalá cesta. Nikdo nemluvil; jedinézvuky vydávaly jejich kroky a Felixův chrčivý a přerývaný dech.

Na Silverside se svítilo ve všech oknech a naproti už jim běželo snad veškeré služebnictvo s lucernami aobličeji bledými rozrušením. Uložili Felixe do jeho pokoje a ponechali jej v péči Miriam, paní Briggsové ajeho hysterické a naprosto neužitečné matky. Paní Westermanovou zahlédl Casper té noci naposledycestou zpátky do přízemí, pootevřenými dveřmi do jejích pokojů. Syn jí seděl na klíně a ona mu bořilatvář do vlasů, houpala ho a Casper vlastně nemohl poznat, kdo z nich konejší toho druhého.

Quince a slečna Hurstová zůstali

u obou Fowlerových, dělali pro ně, co se v té chvíli dalo, a čekali, až Casper s Hamem přivedou pomoc,aby je mohli dopravit na Silverside. Než se tak stalo, umřel panu učiteli přímo před očima ten starší,kterého sám střelil šípem. Ani moc nekrvácel; bledou, vystrašenou tvář měl otočenou k jezeru a pohledmu pomalu hasl. Quince se zničeně odsunul pryč, když Fowler dodýchal, a krčil se v podřepu opodál nacestě a zíral na mrtvolu, dokud se nevrátili Ham s Casperem. Zeptal se pak na jméno toho mrtvého.Casper mu jej řekl tichým hlasem a položil mu při tom chlácholivě dlaň na rameno. Slečna Hurstová secelou tu dobu snažila udělat Swithunovi co nejvíc pohodlí, jednou rukou ho zlehka hladila po čele, druhoutiskla na ránu zmuchlaný kousek pláště. Mladíkovy prsty se zarývaly do hlíny a trávy. Sluhové, které ssebou oba muži přivedli, nesli pochodně a Quince se v jejich světle díval, jak Casper přiložil prsty Isaacovi

na hrdlo, pak vytáhl z vaku větvičku jmelí, kousek z ní ulomil, vložil ji mrtvému do úst a zavřel mu je.Uložili oba Fowlerovy na připravené plachty a nesli je na Silverside.

Na Sturgesse nikdo neměl celou noc čas ani myšlenky, a tak jeho tělo zůstalo ležet až do úsvitu v ruináchGutherscale, mezi rozlámanými emblémy sídla jeho slavné rodiny, a společnost mu dělalo jen hejno vran.

12. května 1718, zámek Silverside Hall

Lotty zaškrábala na dveře.

„Rubene?“ Měla dojem, že uvnitř zaslechla nějaký šramot, a tak pootevřela a zvedla svícen do výšky. Zpostele se ozvalo sakrování a světlo plamínku ukázalo velký chuchvalec přikrývek. Ruben Grace zvedlhlavu. Napříč přes něj ležela ženská postava jen ve spodničce, s holýma nohama; vlasy rozhozené na jeho

hrudi. Lotty se zajíkla a rychle se k nim otočila zády. Slyšela, jak se služebná rychle schovává podpřikrývku.

„Co je, Lotty?“

Skláněla se dál zády k němu nad svíčkou. „Potřebuju ti něco říct. Ale jen tobě.“

„Teď hned?“

„Jistěže teď hned!“ sykla. Po chvíli slyšela, jak se děvče zachichotalo a pak mlaskl polibek. Lotty letmomrkla přes rameno; Ruben držel dívčinu tvář v dlaních a ona se na něj dívala tak, jak se pes dívá nasvého pána. Svěsil nohy z postele a Lotty se zas honem otočila ke svíci. Tváře ji pálily; poslouchala, jak se

obléká.

Za chviličku se dotkl jejího ramene a vyšel kolem ní přes práh ven na chodbu. Lotty za sebou zavřeladveře a přistoupila k Rubenovi. Sklonil se nad svíčkou, až měl obličej jen malý kousek od jejího.

„Týká se to sira Williama,“ řekla tiše.

„Chce, abych šel za ním?“ A už se otáčel, že se vydá ke schodům do horního patra.

„Ne, ne,“ položila mu Lotty ruku na rameno. Kdokoli jiný by se začal vyptávat, byl by netrpělivý, ale Ruben mlčky a poklidně, ale soustředěně čekal.

Lotty se nadechla. „Viděla jsem světlo ze dveří jeho pracovny a chtěla jsem se jen zeptat, jestli bude dnes

večer ještě něco potřebovat. Však víš, jak poslední tři noci pořád chodí po pokoji sem a tam.“ Rubenstále nepromluvil, jen se na ni pozorně díval. „Něco jsem zaslechla - dveře byly na škvíru otevřené, a takjsem nakoukla dovnitř.“ Olízla si rty a zaryla pohled do plamínku svíce. Ten zaprskal a vypustil pramínekkouře. „Rubene, viděls někdy Kříž štěstí?“

Ruben vykulil oči. Položil jednu ruku na hrubě omítnutou zeď a naklonil se k ní ještě blíž.

„Viděl.“

Lotty roztáhla prsty. „Je asi takhle velký, nebo možná o kousíček větší? A je posázený drahokamy?“Pomalu přikývl. „Co jsi viděla, Lotty?“

„Rubene, já jsem viděla, jak se náš pán sklání nad stolem s dlátem v ruce. A na tom stole leželo cosi, cobylo asi takhle velké a zlatě se to lesklo. Zahlídla jsem to jenom na chvíli, ale na kraji stolu, blíž kedveřím, ležel takový velký, vypasený průhledný kámen. A on zrovna vysekával další.“

Ruben sevřel rty, než ucedil: „Ten holomek! To musí být Kříž štěstí.“

Popadl hospodyni za ramena. Plamínek se zavlnil. „To je ten náš Kříž štěstí, Lotty, Kříž štěstí celýho údolí.Já ho hledám už tři roky.“ Lotty se nadechla. „V ten den, kdy odsud lord Greta odjel, se za úsvitu ještěrozjel na Ostrov kostí. Sir William ho viděl a hned mi o tom řekl. Od té doby do chvíle, kdy jsi k nám přišel

ty, jsem mockrát viděla sira Williama, jak tam jede na loďce. Vždycky hodně brzo ráno, když ještě nenívenku moc lidí, nebo pozdě v noci a nikdy o tom s nikým nepromluvil.“

Ruben se mračil. „A to jsi mi nemohla něco říct?“

„Já jsem nevěděla, že ho hledáš! A on mi tehdy dal celý šilink, abych nikde nevykládala, že tam jel lordGreta před svým útěkem. Nezdálo se mi to správné a netušila jsem,

o co by mohlo jít.“

Ruben ji pustil a podepřel si rukou bradu. „Máš pravdu, Lotty. Promiň, že jsem na tebe spustil tak zhurta.“

A po krátké odmlce dodal: „Musíš mi pomoct. Sundej si tu zástěru. Musíme ho sledovat nenápadně, zpřítmí. Ty zůstaň v domě a snaž se ještě něco zahlédnout těmi dveřmi. Já půjdu ven a zkusím k němunakouknout oknem.“

Zmínku o zástěře Lotty pochopila, až když sklopila oči a všimla si, jak

i v příšeří bělostně září. Ruben už mizel tiše jako kočka směrem ke kuchyni a ona se ještě chvíli trápila srozvazováním uzlíku. Pak zástěru složila a schovala ji pod sukni, sfoukla svíčku a opatrně vykročila do

nastalé tmy.

Čekali dlouho. Lotty se tiskla ke zdi vedle pánovy pracovny, vůbec se neodvažovala nahlédnout znovuškvírou ve dveřích, jen poslouchala zvuky dláta. V jednu chvíli se ozvalo trochu odlišné skřípění a hnednato klení sira Williama. Hospodyni málem srdce vyskočilo z hrudi. Přitáhla si sukně k nohám a tajila dech.

Zvuky se ale za chvíli začaly ozývat zase a nakonec to luplo a cinklo a pak bylo slyšet už jen ťuknutínástroje pokládaného na dřevo. Celá pracovna byla plná nejrůznějších zásuvek a tajných schránek, kamse daly uložit peníze či dokumenty, aby byly skryty před očima a prsty služebnictva. Jestli sir Williamschová kříž někde tam, museli by postupně rozlámat všechny zámky, aby ho našli.

Lotty zatajila dech a přisunula se ke škvíře mezi panty dveří, aby přece jen zkusila něco zahlédnout.

Vypadalo to, jako by se sir William právě díval přímo na ni, ale ona instinktivní touze vzít nohy na ramenapřece jen silou vůle odolala… Ne, vždyť pán si jen ve světle svíčky prohlíží ty drahokamy. Právě v prstechobracel diamant, který Lotty připadal přinejmenším jako vejce kulíka, a tvářil se při tom vážně asoustředěně. Pak kámen položil a z jedné zásuvky ve stole vytáhl malý kožený váček a jeden po druhémdo něj všechny drahokamy naskládal. Lotty se vytáhla na špičky, aby viděla i samotný kříž, holý, zlatý, poďobaný a poškrábaný. Jen ty rýhy od dláta na něm svítily o něco jasněji. SirWilliam schoval váček do kapsy a vzal kříž ze stolu. Ještě se rozhlédl a pak popadl i svíčku ve stojanu avykročil ke dveřím.

Lotty sebou mrskla dál do kouta, kde snad bude hlubší tma, přitiskla se zády ke stěně a zavřela oči. SirWilliam se naštěstí kolem sebe moc nerozhlížel; mířil rovnou ke vchodovým dveřím a svíčkou zapálil knotv lampě, která vždy visela připravená v hale. Uvolnil petlice na dveřích a svižně vyšel ven do noci. Lotty si

přidržela sukni a spěchala za ním. Dveře za sebou nechal otevřené. Hospodyně na okamžik zavřela oči aoddrmolila rychlou modlitbu; pak pokračovala dál. Světlo lucerny se pohupovalo vzduchem nad cestoudolů k jezeru. Lotty se krčila ve stínu keřů, přebíhala od jednoho k druhému a snažila se být nenápadnájako myška. Byla tmavá noc; z měsíce zbyl na obloze jen srpek a přes ten se ještě táhly cáry mraků, takže

všechno se topilo v temně šedých stínech. Šlo se jí ale snadno a lehce, jako by ji cestička sama neslakupředu.

Sir William se zastavil až u vody, pak bylo vidět, že sešel z cesty

a jde podél břehu. I Lotty tedy odbočila, aby ho měla stále na dohled. Najednou ucítila na rameni dotek as leknutím se otočila. Chválabohu, byl to Ruben.

„Má to s sebou? Já jsem tam pořádně neviděl, když odcházel.“

Z Ostrova kostí zahoukala sova. „Má,“ šeptla hospodyně.

Zdálo se, že sir William váhá. Stál na místě; pak sáhl do kapsy. Koruny stromů rozvířil závan slabéhovětříku a mraky v té chvíli ustoupily, jako by chtěly, aby měsíc schválně aspoň trochu posvítil na tohomuže na břehu. Ten vytáhl ruku z kapsy, rozmáchl se a hodil.

Kříž ve vzduchu zazářil jako padající hvězda. V)da jej se žbluňknutím spolkla; na hladině kolem sevytvořily kruhy vln. Lotty cítila, jak jí Ruben zaryl prsty do ramene; byl napjatý jako šelma na lovu. SirWilliam počkal, až se jezero zase zahalí do jednolité černi, potom se otočil a zamířil zpátky. Prošel při tomtak blízko kolem nich, že by stačilo, kdyby se Lotty natáhla, a dotkla by se ho.

„Co budeme.?“

„Pssst!“ tišil ji Ruben a nespouštěl oči z hladiny jezera. Přes travnatou plochu parku zaslechli, jak zaklaplydveře

i petlice na nich. Ruben vstal a šel k místu těsně u vody, kde předtím stál sir William. Lotty se pro jistoturozhlédla a hned se rozběhla za ním. Ruben došel k vodě a už ze sebe strhával oblečení, pohled měl všakstále přibitý k hladině jako námořník, jehož Sirény vábí na útesy. Lotty se decentně odvrátila, slyšela tiché

šplouchání, jak vstoupil do vody. Když se znovu podívala, byl v ní až po prsa; v bílé noční haleně, kterousi na sobě nechal, jeho postava mlžně svítila jako duch nějakého utopence. Když už mu voda dosahovalapo krk, zvedl ruce a potom zmizel v její černé náruči docela. Lotty se zachvěla a sledovala místo, kde sepotopil. Sova začala zase houkat a hladina se ustálila; jako by tu Ruben nikdy ani nebyl. Lotty udělalaještě několik kroků a mimoděk vztáhla ruku před sebe. Kotníky jí sevřel ledový mokrý živel. Cítila, jak se jí

do očí hrnou slzy.

„Rubene?“ zavolala šeptem; nemohla se tomu ubránit. Zuby se jí rozdrkotaly. „Rubene?“

Hladina se opět rozvlnila. Ruben napůl plaval, napůl se brodil ke břehu, až konečně zůstal klečet namělčině a lapal po dechu. Lotty se k němu vrhla, vzala ho pod rameny a ze všech sil ho táhla na suchouzem. Když se dostali až na okraj rákosového porostu, padl na záda. Jeho kůže měla v měsíčním světlenamodralý nádech. Lotty se rozhlížela po jeho oblečení. Pak ucítila, jak ji chytil rukou za kotník; ohlédla se

a on se tiše smál a zvedal pravou ruku. Kříž. Držel v ruce zlatý kříž, poškrábaný a mokrý. Sebrala zezemě opodál jeho kabátec a on si jej nechal přehodit přes ramena. Pak si dřepla vedle něj. „Sir William se

poranil, když vylamoval ty drahokamy,“ řekla po chvíli.

„To jsem oknem viděl,“ přikývl Ruben a hleděl na Kříž štěstí, který pořád držel v rukou. „To je první rána,kterou mu Kříž štěstí oplácí, a myslím, že zdaleka nebude poslední.“ Přejížděl prsty po prohlubních, kdebyly předtím zasazené kameny.

„Co s ním budeš dělat, Rubene?“

„Když budu mít čas, projdu s ním všechny staré stezky, Lotty, a pak si spolu odpočineme u druidskýchkamenů. A potom ho schovám, až dokud ho nebude zapotřebí v nějakých horších časech. A budu hochránit, jak nejlíp umím. Jemu patří ten vzduch tady v údolí i ta

voda v jezeře, i stráně hor, tady nám Kříž štěstí zůstane věrný.“

DOSLOV

Jakmile Casper usoudil, že už je to bezpečné, převezli Crowthera na Silverside. Vicehraběnka si i přes doporučení svého bratra naopak prosadila, že Felixe bude ošetřovat kvalifikovaný lékař. Ten tedy za velké peníze dojížděl každý den až z Cockermouthu, ale naštěstí Felixovo uzdravování příliš nezpomalil.Swithun ještě tři dny zápasil o život v bývalém pokoji pro hospodyni, ale jeho rána začala postupnězapáchat. Casper k němu přivedl jeho matku a snažil se mu ulevit, jak nejlépe uměl, jenže mnoho se stím dělat nedalo. Mladík se však ještě aspoň dočkal Agnes, pro kterou na jeho přání také poslali. Požádalji o odpuštění a dostalo se mu jej, snad i to mu přineslo nějakou úlevu. Večer předtím, než začal blouznit, ještě chytil Caspera za ruku.

„Vy jste mě varoval. Já to vím.“

Víc už říci nedokázal. Casper odešel; nechal ho s plačící matkou o samotě. Když se rozednilo, měl Casper dojem, že ten opar ve vzduchu snad konečně trochu mizí, bylojaksi svěžeji. Nepřekvapilo ho proto, když našel Swithuna mrtvého; ležel už upravený, s podvázanoubradou, mincemi na očích a hrudkou soli na hrudi. Jeho matka však zmizela a nikdo už o ní víckrát neslyšel.

Když se Crowther zotavil natolik, že už nemohl vydržet upoutaný na lůžku, Harriet pro změnu nechtěla nicjiného než zůstat celé dny ve svém pokoji a vůbec nevycházet. Události posledních dní zopakovala

koronerovi

a nejrůznějším dalším lidem už snad tisíckrát.

Následovalo však několik pohřbů, tradičních i moderních, kterých se musela zúčastnit. Harriet znovuvnímala nepřátelské pohledy lidí z řad šlechty a vyšších vrstev, kteří spíš než na pohřeb přijeli, aby sepodívali na ni. Dokonce se proslýchalo, že žena, která zastřelí místního soudce, by měla stanout předporotou a soudem a neměla by chodit mezi slušné lidi na hřbitov.

Tiché a důstojné svědectví slečny Hurstové, jak ji dál všichni nazývali, Hama a Agnes Kerrickové všaknakonec ty řeči zastavilo. Falešná totožnost pana Sturgesse vešla ve známost, a když se o pár dní pozdějiHarriet dostavila k soudu doprovázena samotným vikomtem Morelandem, který stručně popsal, jak a proč

došlo

k vraždě jeho syna v Evropě, už si panstvo v síni hromadně šuškalo a navzájem se ujišťovalo, jak vlastněneměli toho Sturgesse vůbec v oblibě. Dopis od pana Palmera dorazil v pravý čas a byl ověšený tolikapečetěmi, že znervóznil

všechny místní úředníky a původně divoce znějícím tvrzením paní

Westermanové dodal patřičnou váhu. Podepsán byl ten list jménem a mnoha tituly prvního lorda

Admirality; jméno pana Palmera se v něm vůbec neobjevilo. Slečna Scalesová a paní Briggsovádoprovázely Harriet, kdykoli se vydala mezi lidi, a i když nedůvěra či dokonce vyhrožování ještě nějakoudobu pokračovaly, alespoň se zredukovaly na sotva slyšitelný šepot. I sám pan farář ji podpořil z výšinsvé kazatelny, a přestože měla Harriet podezření, že příslušnou část jeho kázání stejně sepsala jehodcera, byla mu za to upřímně vděčná.

Kupodivu ovšem vůbec nepřišla na přetřes otázka, zda by se měl konat nějaký soud s panem Quincem zato, že zabil Isaaca Fowlera. Každý podobný příběh si vyžaduje hrdinu, a protože o Harriet se ještě taktrochu pochybovalo a Crowther byl jaksi poznamenaný zločiny svého otce, stal se oním hrdinou právě pan

učitel. Stanul sice také před koronerem, ale jen proto, aby se mu dostalo až nehorázně vřelých díků zato, že střelil člověka do zad. Bránil se svému hrdinskému údělu, jak mohl, a byl z toho dost nešťastný. Tistejní lidé, kteří Harriet poslouchali se zjevnou nedůvěrou, pana Quince pochvalně objímali. Harriet mu ale

byla opravdu vděčná a také byla pořádně unavená, takže se tomu vlastně ani nebránila. Jen se mu

smála, když se na ni provinile díval, a samotné jí to dodávalo docela dobrý pocit. Ostatky pana Sturgesse

byly po nedlouhé diskuzi uloženy do hrobky rodu Gretů a kosti Kita Huntsmana nalezly definitivní místoodpočinku poblíž rodiny Gretů, protože jim sloužil. Stephen se obou pohřbů zúčastnil společně s

maminkou.

Slečna Hurstová se vrátila na faru. Vicehraběnka trávila většinu času ve svých pokojích a Stephen dálchodil po kopcích s Casperem a Joe; někdy i s panem učitelem, když se na to po nemoci cítil. Harrietpostupně psala dopisy své sestře v naději, že by mohla také přijet, a současně s obavou, že ji Rachel

nebude chtít už nikdy

vidět.

Když se asi za tři týdny Crowther zotavil natolik, že mohl vstát z lože, byly už všechny tyto události zanimi. Když poprvé vyšel ven, usadili se s Harriet na lavičce v parku a po dlouhé době si jen tak zaseužívali ten čirý a svěží letní vzduch a výhled na výletní lodičky hemžící se po jezeře od ostrova k ostrovu. I

vicehraběnka se objevila venku; prošla po chvíli kolem nich s chladným pokývnutím.

„Vy jste měl v poslední době mnoho do činění se svými příbuznými, Crowthere,“ ozvala se Harriet, když seujistila, že vicehraběnka je už z doslechu. „Smím se zeptat, k jakým závěrům jste dospěl?“

„Dospěl jsem k závěru, že ode mne bylo velmi moudré, že jsem se dříve příbuzenstvu vyhýbal, jak jsemmohl,“ prohlásil, „a škoda, že se mi to nedařilo déle.“ Harriet se usmála. „Ale předpokládám, že se asi spíš

ptáte na budoucnost manželky mého synovce, viďte?“ „Přesně tak, milý pane.“

Crowther vzdychl a pohnul maličko ramenem; rána se sice hojila dobře a rychle, ale i tak pochyboval, žese ještě někdy úplně zbaví tupé bolesti a že by mohl ramenním kloubem zase volně hýbat. „SlečnaHurstová nemá sebemenší úmysly žít s Felixem a vzhledem k jeho zvykům a chování jí to naprosto

nemohu mít za zlé.“

„A bylo to manželství opravdu uzavřeno legálně?“

„Ale ovšem. Jsou zákonití manželé a pojí je samozřejmě i jejich společné dítě, které Sophie čeká. Přišlajednou za mnou s tím, že by si chtěla změnit jméno a začít žít jako počestná vdova v nějakém provinčním

městě. Zmiňovala se

i o tom, že by mohla učit jazyky.“

„A jak to dopadlo?“

„Využil jsem všech svých skvělých přesvědčovacích

schopností k tomu, aby si ponechala jméno, na něž má právoplatný nárok, a odstěhovala se do Bathu. Jájsem si té ironie vědom, paní Westermanová, takže se na mě opravdu nemusíte takhle křenit. Poskytnu jíapanáž, která jí umožní žít na náležitě slušné úrovni. Felix dostane podmínku, že se bude určitou dobuintenzivně věnovat rodinným obchodním záležitostem a zájmům tady na severu. Sophii a dítě může častonavštěvovat, aby bylo jasné, že je provdaná, ale nesmí si na ni činit jakékoliv další nároky. On dostanevlastní, oddělenou apanáž a na tu budu velmi bedlivě dohlížet.“

Harriet se od něj odvrátila a zahleděla se na jezero a na Ostrov svatého Herberta. „Co na to Felix říká?“

„Mám dojem, že můj synovec konečně přišel na to, že jeho žena oplývá jak zdravým rozumem, takbohatostí citů. Myslím, že mu reálně hrozí, že se do ní dříve nebo později zamiluje. A mám z toho radost.On ví, že se musí změnit, aby si zasloužil její respekt. To by pro něj mohla být velká příležitost. Protoalespoň nějakou dobu zůstane

v Anglii.“

„A co paní vicehraběnka?“

„Ach, moje drahá sestra. Měli jsme spolu řadu nepříjemných rozhovorů. Vrátí se do Vídně a bude tam žíttak jako dříve. Samozřejmě je přesvědčena, že jsem ji kromě bratra teď ještě připravil i o syna. Obávámse, že jestli až dosud nebyla mým vysloveným nepřítelem, tak teď už jím tedy nepochybně je.“

Harriet se dál dívala na jezero, ale položila mu na chvíli dlaň na paži. Když ji zase odtáhla, Crowtherpokračoval: „Jsem si jistý, že Margaret věděla něco o smrti toho jakobity, paní Westermanová. Tenkrát jíbylo šest let. Je jasné, že to ona nyní prosadila, aby se hrobka otevřela, a nedokážu si představit jinýdůvod, proč by se o to tak snažila. A možná, že se jí náš otec o něčem zmínil po matčině smrti. Snadtehdy, když ji poslal do internátní školy. Víte, ona nebyla vůbec překvapená, když jsem jí řekl, co náš otec

provedl, a proto si myslím, že to z nějakého důvodu přinejmenším tušila.“

„Myslíte si teď, že by bylo lepší, kdyby se ta hrobka nikdy neotevřela, Crowthere?“

Dlouze se zamýšlel nad odpovědí. Pak řekl: „Pokud mi odpustíte to romantické vyznění, paníWestermanová, myslím, že příběh mé rodiny se konečně vyjasnil a zbavil se oparu zrovna jako ten vzduch

kolem nás. Dokonce jsem se už dočetl v novinách, že letošní úroda vypadá velmi slibně.“

„V The Gentleman’s Magazine prý na to téma dokonce otiskli nějakou báseň. Co hodláte udělat s

památkou vašeho bratra?“

„Farář navrhl, že bychom nechali v kapli umístit pamětní desku, která by sdělovala světu, že zemřelnevinen, a tak by se jeho duše svěřila do rukou božích. Obávám se, že více v tom ohledu udělat ani nelze.

Na náhrobku Kita Huntsmana pak bude stát, že byl zavražděn, ale taktně se pomlčí o tom, kdo ten činspáchal.“

„My ale nikdy nebudeme schopni přesvědčivě prokázat -“

„Prokázat ne, paní Westermanová, ale víme to. Ty zvěsti, které pro nás sesbíral pan Palmer, a takystrašidelné historky o mrtvém od majitele prasečí farmy mi bohatě stačí. Mého otce zabil Greta. I když byjistě bylo uspokojivější, kdybychom slyšeli přímo od Sturgesse, než jste ho zastřelila,

že jeho otec zabil mého.“ „Omlouvám se, Crowthere,“ řekla suše. On se usmál a Harriet to udělalo radost.

„Všiml jsem si,“ řekl po chvíli Crowther, „že při žádném jednání s úřady jste se vy, váš syn nebo slečnaHurstová ani slovem nezmínili o Kříži štěstí. Není to zvláštní?“

„Myslím, že to nebylo potřebné. Místní panstvo má za to, že Sturgesse pobláznila nepodložená báchorka.Tak jim to nevymlouvejme a Casper jej může v klidu opatrovat dál.“

„Co s ním udělal?“

Harriet se znovu zadívala na Ostrov svatého Herberta. „Paní Briggsová už zase zavrhla ten plán na

letohrádek. I když ostatky Gretů budou nyní natrvalo v Crosthwaite, ruiny jejich hrobky na SvatémHerbertu zůstanou tak, jak jsou. Nechá je jen trochu opravit a vyztužit a budou sloužit jako atrakce pronávštěvníky. A já nepochybuji, že Casper se tam pak jedné noci vypraví a Kříž štěstí tam zase pohřbí.“

Crowther vzdychl. „Ptal jsem se Lotty, jak mohl Kit Huntsman vědět, že můj otec ten kříž ukradl.“

„Co vám řekla?“

„Že Kit byl právě ten sluha, který Gretu dovezl na loďce na ostrov to ráno, než Greta odjel, aby se připojilk povstání. A Lotty si myslí, že když je tedy viděl můj otec, tak mohli i oni vidět jeho. A slyšela v tompětačtyřicátém roce, jak sir William tvrdil Kitovi, že kříž jenom schoval kvůli bezpečí do hrobky - to bylotehdy, když za ním Kit přišel po tom požáru na Gutherscale. Lotty samozřejmě věděla, že Kříž štěstí už jedávno pryč, a protože se o mého otce bála, rozběhla se s tím za Rubenem. Tak se Ruben dozvěděl ozločinu mého otce. Krčma U Černého vepře, to byla vlastně úplata za jeho mlčení.“

Crowther si představoval, jak otec s Kitem Huntsmanem otevírají hrobku, jak se jakobita naklání přesokraj, aby spatřil ten klenot, a namísto záblesku zlata a drahokamů cítí jen ostré bodnutí do zad, jak hrotkordu naráží o kámen a láme se; jak potom přichází Ruben a oba spolu urovnávají tělo mrtvého na těch

starých rakvích. Vlastní rameno ho pálilo.

Vysoko nad nimi zakroužilo v čirém vzduchu káně a jeho křik se odrazil od skal. Harriet tu černoumalinkatou tečku chvíli sledovala a přemýšlela, za čím asi dravec odlétá. „Takže obyčejní lidé tady stále věří, že Kříž štěstí je v pořádku, neporušený, Crowthere? A věřili by v jeho moc dál, kdyby věděli, že z něj drahokamy dávno

zmizely?“

„Lotty prohlásila, že většina o tom určitě neví, ale hlavně že všichni

vědí, že je v něm jen takové

nehmotné, vílí bohatství a že každý, kdo by se snažil jej nějak zpeněžit, by se se zlou potázal. A prý

jenom někdo z panstva by mohl být tak hloupý, že by to zkoušel.“

Harriet se tiše zasmála. „A co ta jeho kouzelná moc? V tu Lotty taky dál věří?“

„Řekla, že Kříž štěstí přišel jen

o drahokamy, nikoliv o svou moc. Zeptala se mě, zda byste snad dál nebyla tou výjimečnou a skvěloudámou, kterou jste, kdybychom vám ostříhali krajky z rukávů a přehodili vám přes ramena obyčejnou

režnou kytlici.“

Harriet se začervenala a Crowther tiše pokračoval: „Řekla mi také, že to nebyla vina mého otce. Že křížsám si prostě přál zůstat tady a přivolal sira Williama, aby zabránil tomu, že by jej Greta nebo jeho

následovníci odvezli, a pak se mu odplatil zlou mincí.“

Harriet nad tím mlčky přemýšlela, až ji ze zahloubání vytrhl jakýsi pohyb na cestě z Portinscale a onarychle vstala. Blížila se k nim nějaká žena ve strakaté sukni, vedle ní kráčel chlapec možná o trošičkustarší než Stephen a kolem obou poskakoval střapatý teriér.

Crowther se s bolavým a ztuhlým ramenem nemohl otočit tak snadno. „Kdo je to, paní Westermanová?“

„Ach Crowthere, to je přece Jocasta Blighová!“ vykřikla Harriet a vyskočila a mávala jim. „Přijela se

podívat za bratrem, za Casperem!“ V hrudi ji trochu píchlo a ona nechala ruku zase klesnout. Já mám

přece také moc ráda svou sestru; sice to není mezi námi vždycky dokonalé, ale je to upřímné.

„Harry!“

Zvedla zase hlavu; zpoza keřů v ohybu cesty se právě vynořili dva mladí lidé zavěšení do sebe. Harrietposkočilo srdce. Tak Rachel taky přijela, se svým snoubencem Danielem Clodem. Za ruku vedli maloubuclatou holčičku.

„Anne, zlatíčko!“ vykřikla Harriet už v běhu po cestě dolů. Crowther se za ní díval, jak dcerku popadla donáručí a točí se s ní a jak se líbá

na tváře se sestrou.

Ať už mezi nimi byly jakékoli spory, v tuhle chvíli na ně nikdo ani nepomyslel. Ke Crowtherovi se neslClodeův přátelský hlas, když Harriet vysvětloval: „Přijeli jsme všichni, říkali jsme si, že neuškodí ukázatcelou přehlídku sil z Thornleigh Hallu. Takže je tu Graves, Jonathan, Susan, paní Serviceová - no prostě celý ten náš cirkus, co se celou cestu ohání naším rodovým znakem jako talismanem pro štěstí! Ostatnízařizují ubytování v hostinci U Královského dubu a Susan už se dokonce nechala přemluvit, že zahraje přiznovuotevření zdejšího muzea. Ale my jsme museli nejdřív ze všeho za vámi, Harry. A kde je pan

Crowther? Už se trochu zotavil? Chodí už ven? Aha, támhle ho vidím! Dobrý den, pane Crowthere! A tam

před vchodem, to je paní Briggsová? Paní Briggsová, moc mě těší, že vás poznávám! Ne, sem se vámopravdu nemůžeme jen tak nahrnout, je nás mnohem víc, než koho vidíte tady.“

Crowther vzdychl. Opřel se ztěžka o hůl po otci, pomalu vstal a šel se s nimi pozdravit.

Casper čekal na Agnes. Seděl s bílou paní na svahu vysoko nad zámkem a potahoval z fajfky. Kříž mělpořád ještě u sebe za opaskem, ale současně jej viděl ležet v dlaních bílé paní. Jen když jej držela ona,zazářil zase barevnými drahokamy. Černá čarodějnice jeho hlavu neopustila docela, ale byla teď aspoňcelkem zticha, jen tlumeně syčela.

Bílá paní si odrhnula pramen světlých vlasů z tváře a ukázala po svahu dolů. Casper tím směrem zaostřilzrak. Hluboko pod nimi, na cestě k Silverside, spatřil mezi stromy pohybující se postavy: Nějakou ženu vbarevné sukni, chlapce a psa, kteří kráčeli kousek před skupinkou panstva. Casper se tázavě ohlédl pobílé paní, ale to už se sám zeširoka usmíval. „Je to.?“ Bílá paní přikývla. Casper vyskočil a už se cestounecestou řítil ze svahu jako malý kluk. Kavka Joe poletovala za ním. „Jocasto!“ křičel v běhu a slyšel, jakse Joe ve vzduchu snaží to slovo zopakovat. A jak se bílá paní spokojeně směje.