Inna Rottová

Dcera

atraktivního

nebožtíka

1

Otevřela jsem dveře svého kumbálku a zaraženě zůstala stát. Šéf naší detektivní kanceláře a zároveň můj zeť se bezostyšně přehraboval věcmi na mém stole.

„Co hledáš?“ vyštěkla jsem místo pozdravu.

Nesnáším, když se někdo dotýká mých věcí. Stačí, aby je o fous posunul, a už je pak těžko najdu. Zdánlivý nepořádek na mém stole a v šuplících má svůj řád, ve kterém se dobře vyznám. Vím, kde co mám. Většinou to, co potřebuju, okamžitě najdu. Samozřejmě, že občas něco hledám. Některá z věcí má někdy tendenci se na nějaký čas schovat a objevit se až ve chvíli, kdy hledám něco úplně jiného.

Ale když mi někdo cizí něco uklidí takzvaně na místo, už je to beznadějně a navždy ztracené.

„Dej to tady trochu do pořádku,“ rozkázal mi najednou Petr.

„Proč?“ zeptala jsem se krátce. Měla jsem nutkání se prudce otočit a prásknout za sebou dveřmi. Co si to ten kluk dovoluje?

Už přes tři roky mu v jeho detektivní kanceláři dělám sekretářku, dokumentátorku, archivářku, poradkyni, svačinářku, fotografku, pomocnou čmuchalku, velmi výkonného detektiva a děvče pro všechno.

Věřilo se, že jsem tím vším byla ráda.

S úspěchem jsem vyřešila několik případů. Díky těmto případům má jeho agentura příjmy, o jakých se mu ani nesnilo. Já jsem ale pracovala dobrovolně a zadarmo. Jen za „děkuju, Jano, seš kádr“, i když máme podepsanou symbolickou šikovně formulovanou smlouvu o mých poradenských službách. Jako doktorka sociální psychologie v důchodu smím kdekomu radit.

Oficiálně jsem externí poradkyně. Mám nezbytné ičo a každý rok vyplňuj u daňové přiznání, ačkoliv žádné příjmy nemám kromě důchodu na horní hranici životního minima.

Samozřejmě, že bych toho „radění“ mohla nechat. Pak by Petr zapřáhl mou dceru. Vnučku Julínku by dali na starost mně. Jenže já jsem přesvědčená, že malé dítě víc potřebuje matku než babičku.

Však jsme se já, můj zeť a Petrovi detektivové za ty tři roky přesvědčili, že postarší obstarožní fízlyně má něco do sebe.

Rozhodněji lidi svěří víc, než třicetileté ženské. Asi to bude jedno z mála povolání, kdy ženská nemusí být ani mladá, ani hezká a dokonce ani nemusí mít sex-appeal. Ten by jí byl spíš na obtíž.

Petr asi vycítil, že tu svou šéfovskou intonaci přehnal.

„Za chvíli sem přijde jedna Australanka,“ vysvětlil mírně.

Kouknul se na hodinky.

„Sem? Ke mně?“

Přikývl.

„Zákaznice?“ ptala jsem se zbytečně.

„Jo.“

„Tak proč ji nepřijmeš u sebe?“ Obvykle se zákazníky napřed jedná Petr a až pak jim buď přiděluje některého z našich detektivů nebo ten případ řeší sám anebo ho řešíme všichni společně.

„Chtěla výslovně tebe.“

Napadlo mě, že to je zase dílo mého Ladislava. I když se od doby, kdy jsme se stali milenci, snaží nemíchat pracovní záležitosti do našich vztahů. Pořád ještě jsme si oba mysleli, že ani jeho, ani moje dcera o naší lásce nic netuší. Určitě je ani ve snu nemohlo napadnout, že velký hezký šedovlasý tlumočník Ladislav Tomeš dal přednost důchodkyni, která ve firmě svého zetě dělá čmuchalku.

„Kdo mě jí dohodil?“ chtěla jsem přesto vědět. A připravila jsem se nasadit patřičně lhostejný obličej. Pro případ, že by to byl Ladislav. Ale Petr řekl něco jiného: „Já. Jedná se o ženskou. A ty to se ženskýma umíš.“ Víc by mi ovšem lichotilo, kdyby tvrdil, že to umím s mužskými.

„Za koho se mám tentokrát vydávat? Za hodnou tetu, žárlivou milenku, zakřiknutou manželku nebo arogantní novinářku?“

zajímala jsem se. Ve všech těch rolích jsem už při našich pátráních vystupovala.

„Za sebe,“ uložil mi manžel mé dcery. Ale neupřesnil, jestli tím myslí mou úlohu jeho tchyně, babičky nebo příležitostné fotografky, či děvčete pro všechno. I když se tomu děvčeti blíží šedesátka.

Petr mé úvahy nešetrně přerušil:

„Hele, Jano, za chvíli tu bude. A máš tu na stole hrozný bordel…“

To mě naštvalo ještě víc.

„Je ta Australanka od policajtů nebo od vojáků?“

„Od jakých vojáků?“ zíral Petr.

„Od těch, co mají heslo: U nás je pořádek, u nás se nic nesmí…“

„Jano, ale pochop…“

„Petře, když jí ten můj pořádek, který mně vyhovuje a kterému ty říkáš bordel, bude vadit, tak je to její problém. Nebudu tu dělat žádnou potěmkiniádu. Radši mi řekni, o co vlastně jde.“

„Potřebuje najít dceru svého muže.“

„Mám to pochopit tak, že to není její dcera. A kde potom je její muž?“

„Zemřel.“

„Aha… Byl to Čech?“

„Jo. Emigrant.“

„A ta Australanka?“

„Mluví česky. Jenom má přízvuk. Omlouvala se za to. Prý se narodila v Austrálii a česky se naučila od rodičů.“

„Takže bude poměrně mladá.“ Spočítala jsem, že jí může být nejvýš něco málo přes čtyřicet. Vycházela jsem totiž z předpokladu, že její rodiče emigrovali v osmačtyřicátém.

„Hlas ale měla starý,“ dodal Petr.

V duchu jsem se usmála. V očích mého zetě je čtyřicetiletá ženská už pomalu stařena.

„Jo, a hrozně pospíchá,“ kouknul nervózně na můj stůl. Ale sáhnout na papíry se už neodvážil. „Říkala, že odlétá už odpoledne.“

„Tak to mám radost. Chce tu ztracenou dcerku mít za dvě hodiny? Nebo už má její adresu a potřebuje jí jen doručit šek?“

Petr už nestihl odpovědět.

Někdo zaklepal na dveře.

Žena, která se objevila ve dveřích, nebyla čtyřicátnice, jak jsem očekávala, ale upravená starší paní, které bylo určitě přes šedesát.

Po vzájemném představování Petr jen uctivě prohodil:

„Pokud se s paní doktorkou Brodskou dohodnete o pátrání, zastavte se, prosím, na chvíli v mé kanceláři, abychom projednali příslušné formality,“ a odešel.

„Pan Petr Janský je velmi příjemný člověk,“ poznamenala Australanka, která se jmenovala Patricie Patersonová.

Usmála jsem se a přikývla. Co jiného jsem měla dělat? Nevím, do jaké míry by ji zajímalo, že ten „velmi příjemný člověk“ je manžel mé dcery. Navíc bych neměla mařit její drahocenný čas.

„Petr, totiž pan Janský, mi řekl, že potřebujete naši pomoc.“

„Ano.“ Poposedla. Přehodila nohu přes nohu. Asi jí ten zvyk zůstal z mladých let. Zřejmě měla hezké nohy. V plandavých vlněných kalhotech to nebylo vidět. „Víte, můj druhý muž byl český emigrant.“ Sdělila a zmlkla. Snad mi chtěla dát možnost, abych se jí zeptala, kolik těch manželů celkem měla.

Nezeptala jsem se.

Paní Patersonová tedy pokračovala:

„Jmenoval se Jaroslav Slezák a emigroval v polovině sedmdesátých let. Jeho dcera zůstala s matkou v Československu.

Už nikdy ji neviděl. Ale před smrtí… Víte, ke konci života velmi trpěl výčitkami, že ji opustil.“

„Dopisovali si?“

„Ne. Nechtěl jí psát, aby jí ještě víc neublížil. Bál se, že by mohla mít nepříjemnosti.“

„Byl politicky činný?“

„Nevím. Když jsme se seznámili, byl už velmi nemocný. Jeden z mých přátel, lékař, se o něm dozvěděl, že je Čech, a řekl mi o něm. Pak mi Jaroslav říkal, že jsem mu vrátila život. Žil ještě skoro pět let, i když byl napůl ochrnutý. Ale byli jsme šťastní,“

koukla na mě s výzvou v očích. Asi si myslela, že jí nevěřím.

Přesto jsem se neubránila obdivu. Vzít si nemocného chlapa před smrtí, to je i pro osamocenou ženu značná oběť.

Ale co já vím, jestli ten Slezák nebyl milionář? Asi sotva…

Kdyby byl bohatý, tak by v té nemocnici nebyl tak opuštěný.

Měl by prostředky na to, aby se poslední léta svého života obklopil placenými pečovatelkami a měl by atraktivní sekretářku, které by diktoval své paměti.

Kdyby byl bohatý, měl by mladou ženu a netrávil by své poslední dny s tou obstarožní hodnou paní.

Paní Patersonová zase uhádla, na co myslím.

„Jaroslav byl bez prostředků a úplně sám,“ vysvětlila mi důvěrně. „Ale byl to velmi atraktivní muž. A navíc byl vzdělaný, moudrý, jemný, kultivovaný. A hodně nepraktický. Jeho bývalá žena ho o všechno obrala a utekla mu s milencem.“

Trochu jsem ztratila přehled.

„Kde? Tady?“

„Ne. U nás. V Austrálii.“

„Aha. Takže to byla jeho druhá manželka?“

„Ano. Vlastně to nebyla ani jeho oficiální manželka. Z nějakých důvodů se nevzali.“

„Byla to taky Češka?“

„Ne, myslím, že to byla Maďarka. Nebo Rumunka? Snad dokonce Němka odněkud z východu. Přesně nevím… Moc mi o ní nevyprávěl.“

„Vy jste se prý narodila v Austrálii?“ nezvládla jsem svou zvědavost.

Hned pochopila, proč se na to ptám.

„Častěji se setkáváte s mladšími ročníky potomků emigrantů, viďte?“ Byla to bystrá žena. „Mí rodiče emigrovali ve dvacátém roce.“

„Po první světové válce? To už byla samostatná republika.“

„Ano. Otec se vrátil z italské fronty a s matkou, která zdědila nějaké peníze, si otevřeli v Praze v Karlíně obchod. Ale když tam začaly protižidovské nepokoje, obchod jim vydrancovali. Rodiče si od příbuzných půjčili peníze na cestu a odjeli. Napřed do Ameriky a pak do Austrálie,“ sdělila věcně a dodala: „Nikdo nechce věřit, že tu v prvních letech republiky proběhla vlna pogromů, při kterých…“

Přerušila jsem ji:

„Já o tom vím.“

Zatvářila se pochybovačně.

Raději jsem obrátila list:

„Jaké měl váš muž, pan Slezák, povolání?“

„Jeho oborem byla literární věda,“ řekla nějak nejistě. Pak ještě dodala: „V Austrálii psal do krajanských časopisů.“

Mohla jsem si domyslet, že ho to psaní neuživilo. Ale vycítila jsem, že se jí o tom nechce mluvit.

„Takže chcete, abysme vyhledali jeho dceru z prvního manželství…“ vrátila jsem se k našemu problému.

Povzdechla si.

„Kdyby to šlo,“ řekla. A uznala: „Vím, že to nebude lehké. Ale mí švýcarští přátelé mě ujistili, že dokážete udělat i nemožné.“

Zalichotilo mi to, a proto jsem ji požádala přehnaně přísně, aby mi sdělila všechny údaje o hledané osobě a žádnou podrobnost nevynechala.

O hledané osobě mi sdělila tak málo, že jsem jí musela poctivě přiznat:

„Je to dost beznadějné.“

Sepjala ruce.

„Prosím, pokuste se o to!“

„Vždyť o té Kateřině Slezákové, pokud se opravdu jmenovala Slezáková, víte jen to, že jí někdy v roce sedmdesát pět nebo šest byly tři roky. Jinak vůbec nic!“

„Znáte přece jméno jejího otce.“

„Víte, co dělal, než emigroval?“

„Někde učil a byl vedoucí nějaké vědecké instituce.“

„Výzkumného ústavu?“

„Snad. Jednou mi říkal, že doma v Čechách vydal řadu literárněvědných publikací.“

Napadlo mě, že by to mohla být stopa.

„Ale najít se mi nepodařilo ani jednu,“ přiznala paní Patersonová. „Velmi důkladně jsem je hledala v několika knihovnách a nic jsem nenašla. Vlastně jsem kvůli tomu přijela,“

poznamenala skromně. „Byla jsem tu dva týdny. Jednala jsem i s odborníky v mnoha knihovnách a archivech. Velmi se mi snažili pomoct, ale nenašli ani stopu po sebemenší zmínce o nějakých Slezákových publikacích nebo článcích. Přesto mě ujišťovali, že to nic neznamená. Spousta publikací byla z knihoven a archivů vyřazena a skartována. Nebo mohl publikovat pod pseudonymem.

Ve svém hledání jsem šla tak daleko, že jsem všem, koho jsem potkala, ukazovala starý snímek. Co kdyby náhodou někdo Káťu nebo Jaroslava poznal.“

Zaradovala jsem se.

„Vy máte nějaké fotky?“ Dokonce se mi rozplynulo nepříjemné šimrání dost podivné žárlivosti: Nebyli jsme první, na koho se obrátila o pomoc.

„Jen jednu. Objevila jsem ji mezi manželovými věcmi.“

Na černobílé fotce se plavovlasá holčička s velkými kukadly tulila k dřepícímu šedovlasému muži, který se šťastně smál do objektivu.

„A kdo je tohle? Kátin dědeček?“

„Ne. To je Jaroslav.“

Hned jsem tomu nerozuměla.

„To je váš muž před skoro dvaceti lety?“

„Ano. Když se mu narodila dcera, byl už v hodně pokročilém věku,“ vysvětlila.

Pořád mi to všechno nešlo dohromady.

„A jiné děti neměl?“ zeptala jsem se.

„Nikdy se o žádných jiných nezmínil. Jen o Kátě.“

„Promiňte, a kolik bylo…“ Chtěla jsem se zeptat, kolik let Slezákovi bylo na této fotce.

Paní Patersonová mi odpověděla jinak:

„Vzali jsme se, když se mu blížila osmdesátka…“

Otevřela jsem údivem pusu. Pak jsem ji sklapla.

A zase jsem začala počítat. Vycházelo mi, že v roce sedmdesát pět nebo šest, kdy emigroval, mu muselo být přes šedesát. A kolik bylo Kátině matce? Musela být minimálně o dvacet let mladší než on. A byl s její matkou vůbec ženatý? A je to vůbec jeho dcera?

„Víte něco o Kátině matce?“

„Ne. Vůbec nic.“

„Rozvedl se s ní, než emigroval?“

„Určitě. Jinak bych si ho nemohla vzít,“ řekla přesvědčivě.

Prohlížela jsem Slezákovu laskavou tvář a šťastný úsměv.

Napadlo mě, že ta Káťa mohla být vytouženým dítětem, které se narodilo jeho ženě a jemu v hodně pozdním věku. Bylo na něm vidět, jak tu holčičku miluje. A s jakou důvěrou se to dítě k němu tiskne. Proto měl ty pozdější výčitky. Nebo spíš stesk po tom jediném krásném děcku.

„Paní Patersonová, smím se vás na něco zeptat?“

„Ale jistě.“

„Když nechcete, nemusíte mi odpovídat.“

„Jen se ptejte,“ usmála se.

„Proč si přejete najít Kateřinu Slezákovou?“

„Jaroslav mě o to prosil před svou smrtí. Slíbila jsem mu, že se o to pokusím. Že udělám všechno, co je v mých silách.“

„A až ji najdete?“ položila jsem otázku jaksi navíc.

„Budu jí vyprávět o jejím otci,“ odpověděla skoro plaše. Pak se za to trochu zastyděla a věcným tónem dodala: „Podívejte, nemám děti. A mám se v Sydney docela dobře. Mohla bych být Jaroslavově dceři docela prospěšná.“

Přistihla jsem se při tom, že jí snad trochu závidím. Že někoho dokáže tak milovat. Doslova až za hrob. A až za hrob mu chce být užitečná.

Mlčela jsem.

Paní Patersonová si myslela, že váhám.

„Řeknu vám tedy pravdu,“ pokračovala stejně věcně. „Můj majetek představuje několik milionů. Mimo jiného mi patří galerie a aukční salon. Ráda bych to odkázala dceři Jaroslava Slezáka. Ale jistě chápete, že bych se s ní napřed chtěla seznámit.“ Koukla na mě, jestli mám další otázky.

Žádné mé nenapadaly.

Tak se paní Patersonová zeptala sama:

„Pomůžete mi? Nebudu na vás spěchat. Zaplatím vám jakékoliv výlohy.“

„Dobře,“ přikývla jsem a slíbila: „Uděláme všechno, co bude v našich silách. A tu dívku najdeme.“

Ten slib jsem myslela vážně.

2

„To jsi snad nemyslela vážně!“ chyt se za hlavu nejmladší z detektivů, Honza. Přednesla jsem podrobnou zprávu o svém úkolu a o výchozích údajích včetně svého slibu, že ztracenou dceru najdu.

Honzova reakce nebyla právě vhodná. Na našem brain stormingu, česky bouření mozků, které se u nás koná pravidelné každý čtvrtek hodinu před půlnocí, smí každý říkat, co chce.

Jakýkoliv neuskutečnitelný návrh. Jakoukoli blbost nebo genialitu.

Jen se nesmí ničemu vysmívat, nikoho odsuzovat a kritizovat.

„Neměli jste ten případ brát,“ vyčetl mně a Petrovi Honza.

„Vždyť kromě jména nevíme nic, čeho se chytit. Čím začít.“

„Ale Jana s tím už začala.“ Petr mě pohledem vybídl, abych se pochlubila svými prvními kroky.

Neměla jsem, čím bych se chlubila. Naopak.

Jako pokaždé, když si uvědomím, že jsem zase plácla hloupost, vsugeruju si, že to ani tak velká hloupost nebyla. A že ten úkol, který jsem si lehkomyslně uložila, hravě zvládnu. Kupodivu jsem to opravdu zvládala. I když zdaleka ne hravě.

Ze zkušeností však vím, že nejtěžší je vždycky ten první krok.

Musí se udělat co nejrychleji.

Mým nejrychlejším zdrojem informací, který mám vždycky při ruce, je telefonní seznam.

Koukla jsem na jména Slezáková. Kateřina v něm byla jen jedna.

Byla velmi malá pravděpodobnost, že je to ta, kterou hledám.

Přesto jsem vytočila její číslo. Naštěstí byla paní Kateřina doma. Na mé omluvy a krátké sdělení, koho hledám, odpověděla, že určitě nemůže být ta, o kterou mám zájem.

Ale měla jsem dobrý pocit, protože jsem udělala aspoň první krok. Zahájila jsem pátrání. Záporná odpověď je taky informace.

Mohla jsem jednu Kateřinu Slezákovou vyloučit ze stovek nebo tisíců dalších Kateřin. A začala jsem vytáčet jedno číslo za druhým.

Ti, kteří zvedali sluchátko, mi odpovídali různě. Kdybych neměla konkrétní cíl, dala by se udělat zajímavá statistika. I když vzorek asi padesáti jmen, které jsem se připravila obtěžovat, se nemůže považovat za reprezentativní.

Do naší večerní porady jsem stihla vyťukat skoro dvacet čísel.

Dovolala jsem se deseti.

Většina lidí na druhém konci drátu mě vyslechla, zamyslela se a pak řekla, že o žádné Kateřině Slezákové, dceři Jaroslava Slezáka, který emigroval v sedmdesátých letech, neví. Někteří odpovídali s lítostí, někteří pobaveně. Jeden telefonát chvíli vypadal nadějně.

„Říkáte, Kateřina Slezáková?“ opakovala po mně nějaká dívka.

„Ano. Asi tak dvaadvacet třiadvacet.“

„Ale mně je sedmnáct,“ řekla dívka.

„A váš otec…“ začala jsem. Paní Patersonová se taky mohla v letopočtech splést. Nebo informace nemocného Slezáka nemusely být tak úplně přesné.

„Okamžik…“ A v dálce jsem zaslechla: „Tati, kdy děda odjel?“

Vzdálený mužský hlas jí něco odpověděl. Dívka v telefonu to opakovala: „V osmdesátém… Počkejte, dám vám tátu.“

„Inženýr Slezák,“ představil se muž. „Koho vlastně hledáte?“

Vysvětlila jsem mu to v trochu pozměněné formě. Neuvedla jsem přibližný věk Kateřiny Slezákové ani to, že by to měla být emigrantova dcera.

Přesto mě inženýr Slezák zklamal.

„Můj otec v osmdesátém odjel na pozvání amerických biologů a pak jel na expedici do Austrálie. Teď bydlí v Bendigu, je to kousek na severozápad od Melbournu. Slíbil, že sem na Vánoce přijede. Takže kdybyste chtěla, tak byste nám někdy kolem dvacátého prosince mohla zavolat. Možná, že by vám táta mohl nějak pomoct.“

Poděkovala jsem mu. A zůstal ve mně hřejivý pocit, že lidská solidarita nezmizela.

Vůbec všichni byli ohromně slušní. Vstřícní. Až na jednu výjimku.

Jedna paní Slezáková, když jsem po omluvách sdělila svůj problém, vyštěkla: „Avystegdo?“

Opakovala jsem své jméno. I s titulem.

„Odkud mi to voláte?“ následovala otázka.

„Z hotelu,“ zalhala jsem pohotově. Měla jsem připravenou historku, že žiju v Austrálii a Jaroslav Slezák byl můj soused.

„Jak se jmenuje?“

„Kdo?“ nepochopila jsem hned.

„No ten hotel, odkud voláte. Jestli náhodou nevoláte z budky.

Dejte mi telefon a zavěste. Zavolám vám zpět.“ Nadiktovala jsem číslo a zavěsila.

Za chvíli v mém aparáte cvaklo. Zapomněla jsem, že mám paralelní linku s pracovnou kluků. Vyřítila jsem se na chodbu a vtrhla jsem se do kanceláře. „Vašku!“

Pozdě. Zazvonil telefon.

„Detektivní a bezpečnostní agentura Petr,“ představil se Vašek do sluchátka. Pak se udiveně a hned nato se vesele zašklebil: „Ale milá paní, nemusíte mi hned nadávat. Říkáte, že voláte nějaké doktorce Brodské do hotelu?“ mrkl na mě. „Tak to se tu stává dost často, že se dostanou k nám místo do toho hotelu. Jak že se ten hotel jmenuje? Neřekla vám to?“ zase koukl na mě.

Pokrčila jsem rameny a zvedla oči.

Vašek přikývl a suverénně prohlásil:

„Určitě to bude Modré nebe. Nebo Čisté nebe? Tak nějak… Že je to divný název? Proč? Když se jeden hotel jmenuje Modrá hvězda, tak proč by se jiný nemohl jmenovat Modré nebe?“ ohromně se bavil. „Tak já teď na chvíli vyvěsím sluchátko, aby to vám, totiž nám zase nepřeskočilo.“ Zavěsil a rozchechtal se.

Telefon zazvonil.

Chtěla jsem ho hned zvednout.

Vašek mě zadržel.

„Nezapomeň té babě vyčíst, že jí to dlouho trvalo.“

Hned jsem to učinila. Ráda.

Ale celé to divadlo bylo zbytečné.

„Heleďte, paní doktorko, vona dcera teď nejni doma. Ale pokud vím, nikdo z našich do žádné tramtárie neutekl. Všichni tu poctivě pracovali a pracujou dosud. A vůbec se nejmenuje Kateřina, ale Jaromíra. A takhle strašit slušné lidi byste neměla.“

Její radu jsem neuposlechla. Zavolala jsem ještě na několik čísel.

Odpovídali mi milí a přátelští lidé. Sice jsem nenašla stopu Kateřiny Slezákové, ale náladu mi to zase spravilo.

Kromě toho jsem neztrácela naději. Zbývalo ještě přes třicet čísel, na která jsem se chystala volat zítra.

„Fakt si myslíte, že máme naději tu holku najít?“ kroutil hlavou Honza.

„Proč ne?“ zastal se mě Vašek. Po tom hereckém výkonu s neznámou matkou neznámé Slezákové se cítil osobně angažován.

Vašek byl vlastně nejzkušenější z našich detektivů. Měl známosti a kontakty snad na všechny policajty, vyšetřovatele, soudce a státní zástupce, úředníky a hlavně úřednice pojišťoven, magistrátů a obvodních úřadů. Okouzloval je svým chlapecky mužným šarmem. Takže pro něj bylo hračkou získat potřebné informace.

„Podle mě najít tu holku zase nebude tak velký problém,“ sdělil vesele. Asi se mu vybavilo, jak si vymýšlel název hotelu. „Řeknu klukům, aby mi ji vyhledali v ústřední evidenci.“ Těmi kluky myslel své známé na vnitru nebo v jiných úřadech, kterým se většina obyčejných lidí s bázlivou úctou vyhýbá.

„Víš, kolik těch Kateřin Slezákových může být?“ zděsil se Honza.

„No a?“ podpořil Václava Petr. „Patersonová na nás nespěchá.“

„To Jana bude volat všem Slezákovým ze všech telefonních seznamů?“ uchechtl se Honza.

„Zatím jen těm z pražského,“ slíbila jsem mu. A pak jsem vysvětlila: „Koukejte se, přes dvacet jsem jich už obvolala. Za jeden večer. Takže obvolat všechny zas není takový problém.“

„A víš určitě, že Slezák, než emigroval, bydlel v Praze?“ ptal se Rudolf.

Zarazila jsem se. O tom nepadlo ani slovo.

„Měla jsem takový dojem,“ přiznala jsem. V duchu jsem se hrozně zastyděla. Byla jsem tak unesená šlechetností Čechoaustralanky, že jsem se jí na to zapomněla zeptat.

Zase mi na pomoc přispěchal Vašek. „Ale já to lehce zjistím.“

Vtom jsem dostala nápad.

„Co kdybychom podali inzerát? Že hledáme příbuzné a známé Jaroslava Slezáka?“

„Myslíš do novin?“ upřesňoval Petr.

„To je na moc dlouhé lokty,“ poznamenal Honza. Ale nezavrhl to.

„Můžu zařídit, že to v několika novinách vyjde už pozítří, v sobotu,“ přihlásil se Rudolf. Po fakultě, ačkoliv byl inženýr, dělal v rozhlase. Pak mu to zakázali a vyhodili ho z tehdejšího Svazu novinářů. Psal pod pseudonymem a pracoval jako noční vrátný.

Smál se, že tam měl přístup k většímu počtu a lepších informací, než Četka nebo kdejaký šéfredaktor. „Taky to dáme do rozhlasu.“

Tentokrát zapochyboval i Vašek.

„Ten ale málokdo poslouchá.“

„Rozhlas většinou poslouchají ženy, když uklízejí a vaří,“

poučila jsem je. „Koukat do bedny nemají čas.“

„Takže je to jasný,“ chtěl uzavřít mou záležitost náš šéf. „Než přijdou odpovědi na inzeráty…“

„Když vůbec nějaké přijdou,“ vpadl mu do řeči Honza. Dneska měl ke všemu zamítavý postoj. Taková nálada občas popadne každého.

Na Honzovu poznámku Petr ale reagoval jako na správnou připomínku:

„Ten inzerát musíme napsat tak, aby každý Slezákův příbuzný nebo známý hned odpověděl.“

„Stačí uvést, že se jedná o Australana,“ zasmál se zkušený Rudolf.

A Petr pokračoval:

„Než dostaneme nějaké odpovědi, Jana bude telefonovat Slezákovým podle telefonního seznamu a pátrat podle adres, které jí Vašek obstará v ústřední evidenci obyvatel.“

„Stejně se mi zdá, že je to zbytečné plýtvání naším časem a energií,“ zase se ozval Honza. Dneska byl zásadně v opozici.

„Patersonová nám za služby slušně zaplatí, tak co?“ pokrčil rameny Petr.

„Jenže na takové pátrání po holce, na kterou si chudý tatíček vzpomněl, až když natahoval brka, je přece jen Jany škoda.“

Petr se zasmál.

„Honzo, ale tady jde o milionové dědictví, a Jana už má zkušenosti v řešení případů, kde jde o miliony,“ připomněl jeden náš případ století. Na začátku taky vypadal úplně beznadějně.

Vždyť šlo o lidi, které rozdělila válka.

„Heleďte, pánové,“ podívala jsem se na čtyři mladé muže,

„nezdá se vám, že žijeme v období, které připomíná dobu těsně po válce? Počítají se oběti a ztráty, vracejí se utečenci, hledají se příbuzní, rodiny se zase dávají dohromady…“

Všichni na chvilku udiveně zmlkli. Vůbec nevěděli, o čem vlastně mluvím.

Vtom jsem zneklidněla. Co když mi paní Patersonová neřekla všechno? Není v tom něco jiného, kvůli čemu ta Australanka dává nebožtíkovu dceru hledat?

Přepadla mě divná předtucha. Až skoro strach. Dostala jsem nutkání se toho případu vzdát.

Chtěla jsem to říct Petrovi.

Ten se ale otočil k Rudolfovi: „Mluvil jsi s tím majitelem vyloupeného skladu?“ Jednání o mém úkolu skončilo. Nepříjemný pocit ve mně zůstal.

3

V pondělí ráno mi Honza přinesl tři kazety.

„Tady máš nahrávky prvních odpovědí na sobotní inzerát,“ řekl se značným zadostiučiněním. Zhrozila jsem se.

„A tohle všechno mám poslouchat?“

„Ledaže jsi za pátek odpoledne už našla tu dceru podle telefonního seznamu,“ prohodil bez sebemenší úcty k mým obarveným šedinám.

„Ach jo,“ povzdychla jsem si. Přece se tomu klukovi nepřiznám, že výsledek mého telefonického pátrání byl během víkendových dnů ještě hubenější než zajedno čtvrteční odpoledne. Z několika desítek vytáčených čísel se mi ozvala sotva třetina. Z toho by se dalo usoudit, že jen třetina Pražanů je přes víkend doma. A to je teď podzim.

V létě to asi bude sotva desetina.

Honza měl přes víkend službu. Kvůli inzerátu, ve kterém jsme uvedli náš telefon, několikrát vyměňoval na záznamníku devadesátiminutové kazety. To znamená, že za sobotu a neděli nám na naši výzvu odpovědělo sto osmdesát příbuzných a známých Jaroslava Slezáka.

„Kousek jsme si toho s Rudlou pustili. Rudla říká, že je tu příběhů na celé romány,“ smál se Honza.

„A kromě těch románů, je tam taky vůbec něco, co potřebujeme?“ zeptala jsem se.

„Tak to já nemůžu posoudit,“ prohodil náš mladý detektiv.

Do mého kumbálku se vtěsnal Rudolf a podával mi kazetu.

„Tady máš další nahrávky.“ Honza se škodolibě zaculil.

„Vždyť to už je povodeň…“ v zoufalství jsem zalomila rukama.

Gesto to bylo sice schválně divadelní, ale docela odpovídalo mému pocitu, že se utopím.

„Nahrává se další,“ měl z toho radost Honza.

Odvrátila jsem se od něho. Rudolfovi jsem ukázala na hromádku kazet:

„Podívej se, co tu toho už mám.“

„Už jsi to poslouchala?“

„Ne. Zrovna jsem se chystala zeptat se Honzy, jestli by jeho krásná Jitka nemohla ty vzkazy přepsat. Abych na to pak už jen tak mrkla a vybrala ty, které vypadají nadějně.“

„A Honza by tě s tím poslal k šípku,“ nepochyboval Rudolf.

„Heleď, Jano,“ podrbal se v místech, kde mu začínala pleš. Byl to neklamný příznak toho, že dostává nápad. „Já bych to zmákl.

Rovnou to hodím do počítače.“

„Ne!“ nevěřila jsem vlastním uším.

„Ale jo. Je to ohromně zajímavý. A poučný. A snad i nebezpečný.“

„Nebezpečný? Neblbni! Prosím tě, jak to může být nebezpečný?“ nervózně jsem se zasmála. Pocítila jsem odporné mrazení v zádech.

„No, nechci tě strašit, ale stojí za povšimnutí vzkaz chlapa, který nám nabízí atraktivní finanční odměnu za údaje o pánovi z Austrálie, případně o jeho pozůstalých, a dvojnásobek za svědectví, že je Slezákův nemanželský syn. Dokonce nás ujišťuje, že jakékoli náklady spojené s úředními formalitami, s právním projednáním dědictví a s jeho převedením do Čech hradí. Určitě je to někdo, kdo potřebuje proprat hezký balík špinavých prachů,“

vykládal Rudolf.

„A uvádí jméno a adresu?“ ptal se Honza.

„Jistě,“ přikývl vážně Rudolf. „Jméno je Karel Bošek a máme mu psát na nějaký box.“

„No, a kde tu vidíš nějaké nebezpečí?“ dělala jsem ze sebe hrdinku. I když se mi strachy stáhl žaludek.

„Někdo tě může sledovat. Abys ho přivedla k bohaté dědičce,“

řekl ustaraně Rudolf.

„Prosím tě… Napřed ten někdo musí objevit, že po té bohaté dědičce pátrám zrovna já,“ namítla jsem. Zdálo se mi to docela logické. Ale pro uklidnění to ovšem nestačilo. Zkušený detektiv Rudolf nemívá nepodložené obavy.

„Jenomže i jiných zájemců o Slezákovo dědictví bylo na záznamníku hodně,“ rozhodl se, že mě už varoval dost. „Ten náš Slezák musel být šíleně plodný. Ozvalo se několik desítek jeho nemanželských dcer a synů. Bezpočet milenek. No, ten chlap musel být přímo hřebec, který po sobě zanechal spoustu svedených a opuštěných pannen a nešťastných sirotků.“

„Opravdu vůbec nic, co by se Janě hodilo?“ zajímal se Honza.

„Já jsem to všechno neposlouchal. Lidi pořád ještě volají. A těch písemných odpovědí bude celý náklaďák.“

„Máte tu nějakou poradu?“ strčil do dveří hlavu Petr.

„Kdepak, šéfe,“ zasmál se Rudolf. „Jen tady tvou paní tchyni podpíráme, aby se pod náporem všech těch Slezákových synů a dcer nezhroutila.“

Petr zůstal stát ve dveřích. Dovnitř do místnůstky se už nevešel.

Namátkově jsem vložila kazetu do magnetofonu. Z pásky se ozval hlas staré ženy.

„Moje dcera nechtěla na váš inzerát odpovídat ale honem vám místo ní volám z Chodonos poněvač je možné že se jedná vo jejího bejvalýho kterej se jmenoval Jaroslav Slezan a ten s dcerou jel na zájezd do Itálie když mi malýho Jarouška nechali abych ho hlídala a když nastupovali tak ten Jarouškův táta jako řek že si ještě jako odskočí a už se nevrátil a když ho chlapi šli hledat na to vécé tak tam našli přišpendlenej vzkaz že aby ho nehledali stejně se už domů nevrátí a má dcera se jmenuje Slezanova Alena jí ale nepište a nevolejte napište mně dcera o svým bývalým nechce…“ Nahrávka nařízená na minutu se přerušila. Následovalo krátké pípnutí a stejný hlas pokračoval: „Tak to jsem ještě já. Moje holka o tom Slezanovi nechce ani slyšet poněvadž se jí už nikdy neozval ale vždyť tu má syna mýho vnuka kterej kvůlivá otcovi nesměl studovat i když za nic nemoh a ani nevěděl kde toho svýho tátu má a možná že ten byl rovnou v Austrálii a hledá ho poněvač jsme se přestěhovali a já se jmenuju Kroupová Božena a budu od vás čekat dopis jestli to náhodou nejní Jarouškův táta kterýmu se ozvalo svědomí ať ho bůh netrestá co klukovi a mý holce udělal a adresu mám Kroupová Božena, Chodonosy pět set tři.“

Po krátkém zapípání zazněl přehnaně věcný ženský hlas:

„Odpovídám na váš inzerát.“ Bez dalšího komentáře následovalo číslo telefonu a zapípání.

Rychle jsem to číslo načmárala. Střídaly se v něm liché číslice a jejích dvojnásobek. Vypadalo to jako číselný test.

„Chybí tu ještě jednička…“

„Cože tu chybí?“ ptal se mě Honza.

Neměla jsem čas odpovídat.

Z pásky se už linul rozjásaný dívčí hlas:

„Pane Slezáku, jsme tu dvě super blond číči…“

Zmačkla jsem tlačítko a nechala jsem nahrávku rychle přetočit.

Páska kvílela ve vysokých a sem tam v nižších tónech. A zase jsem pustila poslech.

Právě včas.

„Tady je doktorka Slezáková…“ ozval se vzrušený ženský hlas, ve kterém přímo drnčelo napětí.

Všichni čtyři jsme se napřímili. A hned zas zklamaně vydechli.

„…Jaroslav Slezák je můj syn. Zmizel před třiadvaceti lety.

Prvních deset let jsme s mužem dostávali jen předtištěná blahopřání k narozeninám a vánoční pozdravy. Z různých zemí, ale bez zpáteční adresy. A když muž umřel a já jsem se přestěhovala…“

žena se na chvíli odmlčela. Zdálo se mi, že potlačuje vzlyky. Pak tiše dopověděla: „…nedostávala jsem už ani ty pohledy. Prosím, dejte Jardovi mou adresu. Vyřiďte mu, že…“ žena se rozplakala.

Záznamník nařízený na minutu neúprosně vypnul.

Hned následoval vzkaz od inženýra z Oravy, který sděloval, že s nějakým Jaroslavem Slezákem studoval v Poděbradech, kde byla elektrotechnická fakulta ČVUT. Věcně a bez emocí nadiktoval číslo telefonu pro případ, že bychom se ho na něco hodlali zeptat.

Už jsem to zas chtěla stopnout.

Ale ozvala se doktorka Slezáková.

Velmi rychle, jako by se bála, že se zase neovládne, řekla svou adresu a telefon. A tiše uzavřela: „Nehnu se od telefonu, dokud nedostanu zprávu.“

Vypnula jsem magnetofon.

„Musím jí zavolat, aby zbytečně nečekala,“ řekla jsem do stísněného ticha. A vysvětlila jsem, jako by to někomu nebylo i beztak jasné: „Osmdesátiletý nebožtík nemůže být jejím synem.“

Natáhla jsem ruku k aparátu. Ale červené světýlko oznamovalo, že linka je obsazená. Druhý aparát se záznamníkem byl v pracovně našich detektivů.

Počkala jsem, až světýlko zhaslo.

Tu se za zády Petra, který pořád ještě stál ve dveřích, ozvalo:

„Co se děje?“ Vašek odsunul mého zetě stranou. Uviděl Rudolfa a Honzu, kteří se nakláněli nad mým stolem, pak se mě s obavami zeptal: „Proč je kolem tebe taková tlačenice? Nebo je to válečná porada?“

„Posloucháme tu odpovědi na inzerát,“ vysvětlil Vaškovi Rudolf.

„Takže už máte adresu hledané Kateřiny Slezákové nebo jak se teď jmenuje a já se tu zbytečně namáhám a přetěžuju naše státní úředníky vyhledáváním po seznamech…,“ dělal, že je hluboce pohoršen.

„Pánové, račte opustit mou pracovnu za účelem tajné porady s Vaškem,“ požádala jsem Honzu a Rudolfa.

„Jo. Už padáme. A té paní Slezákové, která čeká na informaci o synovi, zavolám,“ slíbil Rudolf a s Honzou se vysoukali z mé místnůstky. Tím se v mé pracovně uvolnil skoro celý čtvereční metr z celkových pěti.

„O jakém synovi?“ zajímal se Vašek.

„Povím ti to až pak,“ mávla jsem rukou. „Je to moc smutný příběh.“

„O smutné příběhy se nezajímám. Uznávám jen příběhy k popukání. Například…“

Přerušila jsem ho:

„Tak ukaž, co pro mě máš.“

Vašek přede mě položil sjetinu.

„Doufám, že se tomu zasměješ,“ ukázal na balík. Byly to adresy.

Všechny Kateřiny Slezákové včetně těch, které se Slezáková jmenovaly za svobodna, nebo v druhém či dalším manželství. Balík vážil snad deset kil.

„Když je všechny budu chtít obejít, tak to může trvat dvacet let,“

prohlásila jsem s pohledem na stránky potištěné drobným bledým písmem z těžce ojeté tiskárny.

„No, ale máš tu ještě tohle,“ ukázal mi na poloprázdnou stránku.

Byla na ní ručně napsaná adresa. „Tady Slezák bydlel, než emigroval.“

„Slezákova poslední adresa?“

„Jo,“ zatvářil se skromně.

„Vašku! To je ono! Ty jsi génius!“ zajásala jsem.

„K tomu jsem ani moc geniality nepotřeboval,“ poznamenal polichoceně. „Díky našemu všudepřítomnému bordelu. Představ si, že podle kartotéky tu bydlí Jaroslav Slezák dodnes. To víš, naši úředníci včetně estébáků nikdy nebyli vzorem pořádnosti.“

Zašklebila jsem se.

„Nevypadáš na to, že bys to odsuzoval.“

„Chraňbůh! Je vidět, že ani bývalým, ani současným pákám naší společnosti není nic lidského cizí.“

„Amen,“ uzavřela jsem naši intelektuální konverzaci. Opravdu jsem byla ráda. Snad to pátrání nebude tak hrozné, jak jsem se obávala. A mé předtuchy a strachy byly jen důsledkem mé únavy.

Přisunula jsem si telefonní seznam.

Porovnávala jsem adresu posledního bydliště pokojného Čechoaustralana s adresami několika desítek Slezáků.

V telefonním seznamu jsem ji nenašla.

4

Na zvoncích u vchodu domu v Sochorovské ulici jsem žádného Slezáka nebo Slezákovou podle očekávání nenašla.

S takovým hledáním už jsem měla zkušenosti. Ale v každém městském domě se najde nějaká hovorná důchodkyně, která všechny zná. Dokonce i v dvanáctiposchoďovém sídlištním paneláku s podivným podloubím. To podloubí bylo asi zamýšleno jako zpestření jednotvárných paneláků, ale celý ten dlouhý blok vypadal, jako by byl postaven na pilotách v očekávání povodní.

V průchodech mezi pilotami páchla moč a plíseň. Ani věčný průvan mezi bloky ten smrad nezahnal.

Sídliště patřilo k jedněm z nejvybavenějších. Bylo postaveno pro prominenty, kteří byli do Prahy převeleni z krajů a okresů celého Československa. Museli chudáci opustit své domky s čuníkem v chlívku, vilky s meruňkou na zahrádce, své úslužné sousedy, poslušné spoluobčany a uctivé podřízené. Museli se ponořit do nepřehledné velkoměstské džungle, kde už žila spousta jiných tajemníků, ředitelů a předsedů.

Museli si zvyknout, že je tu nikdo na potkání s uctivou bázlivostí nezdraví.

Vždyť i sama soudružka ředitelová tu musela u pokladny čekat, až před ní obslouží nějakou tu obyčejnou doktorku, inženýrku, učitelku nebo uklízečku.

A tak těm paním tajemníkovým, předsedovým a jiným funkcionářovým nezbývalo, než s nostalgií vzpomínat, jak jim do těch jejich okresních sídel pohotově volali, že zrovna přivezli zboží, a jak jim podle jejich přání a výběru nedostatkové i běžné zboží uctivě dodali až do domu.

Pochopitelně, že tito muži a ženy, kteří ve svých okresech nebo krajích patřili k nejmocnějším, se tu těžko přizpůsobovali.

Nenáviděli město a lidi v něm.

Nenáviděli paneláky.

A ta nenávist jako by se vsákla do panelákových zdí. Visela ze stromů. Sálala z ušlapaného trávníku. Leskla se z chodníků znečištěných psy a lidmi.

Zase jsem si uvědomila, že ani trochu nezáleží na tom, jestli domy jsou z panelů či z cihel, ale na tom, kdo v nich žije.

Znám několik pražských sídlišť, která jsou hezká a útulná, přestože v blízkosti nemají ani koupaliště, ani kulturní domy, ani kina. A v těch panelácích jsou malé byty. Navíc družstevní. Bydlí tam lidi, kteří neměli ani politické zásluhy, ani vlivné známosti, aby jim přidělili státní byt. Jen tak tak sehnali půjčky, aby zaplatili družstvu za jeden nebo dva plus jedna, na které čekali deset let a víc.

Na jednom z takových sídlišť v paneláku bydlím. A líbí se mi v něm.

Na podobném sídlišti bydlí i můj Ladislav. A je v něm naprosto spokojen.

Stála jsem u dveří a snažila se podle jmen u zvonků uhádnout, na koho by bylo nejlíp zazvonit. Kde tak asi narazím na nějakou všetečnou paní, která by si ráda popovídala s postarší neznámou ženou. To je právě ten případ, kdy taková fízlyně středního věku jako jsem já je k nezaplacení…

Asi proto mi taky Petr neplatí.

Dveře se otevřely.

Objevili se muž a žena. Tázavě na mě pohlédli. Kývli na pozdrav. Přidrželi dveře, aby nezaklaply.

„Dobrý den, nemohli byste mi říct, jestli…“

Oba se najednou vyplašili a bez odpovědi pospíchali pryč.

Zaslechla jsem něco, co připomínalo němčinu. Asi to byli černí nájemníci, kterým majitel bytu uložil, aby s nikým v domě ani nepromluvili. Aby se nic neprozradilo.

Dveře zaklaply. Zůstala jsem stát venku.

Věděla jsem, že nemusím dlouho čekat. Přece jen to je dvanáctiposchoďový dům. A na každém poschodí jsou aspoň tři byty…

Skutečně.

Na matovém skle se objevily podivné obrysy. Dveře se pomalu otevíraly. Někdo je s námahou táhl k sobě.

Zatlačila jsem na ně. Vrazily do něčeho kovového. Objevilo se kolo vozíku. Pak celý vozík a na něm seděl starší muž.

„Počkejte, pomůžu vám,“ otevřela jsem dveře doširoka.

„Podržte to!“ rozkázal mi a vyjel na chodník.

„Dobrý den. Hledám Jaroslava Slezáka,“ vyhrkla jsem rychle.

Pořád jsem přidržovala dveře.

„Žádný takový tu nebydlí,“ odsekl. Ani se na mě nepodíval.

„Ale bydlel tu v sedmdesátých letech.“

„To je možný. Já se vo lidi nestarám,“ prohodil, stiskl nějaké tlačítko a odjel. Vešla jsem dovnitř.

Napadlo mě, že ten vozíčkář by mohl mít nějakou ženu, která se o něho stará, a ta že nejspíš bydlí v přízemí.

Jenže v přízemí byla jen kočárkárna.

Po zaprášených špinavých schodech jsem vystoupila do prvního poschodí.

U jedněch dveří stál invalidní vozík. Ten muž zřejmě měl rezervní.

Zazvonila jsem.

„Bohouši, hned jsem u tebe!“ křikl někdo za dveřmi. Bylo mi to trapné.

„Paní!“ zavolala jsem k zavřeným dveřím. Koukla jsem na štítek a opakovala jsem: „Paní Jeřábková! Jmenuju se Brodská a hledám někoho, kdo zná Jaroslava Slezáka!“

Slyšela jsem, jak u dveří něco chrastí.

Pak se něco mihlo v kukátku.

„Ale já žádného Jaroslava Slezáka neznám,“ řekla mi žena za zavřenými dveřmi.

„Bydlel tu v sedmdesátých letech. A měl dceru Kateřinu. Tehdy byla ještě malá.“

„A vy jste kdo?“

„Jmenuju se Brodská. A jsem… Přijela jsem z Austrálie a hledám staré známé.“ Dveře se konečně otevřely.

Objevila se žena neurčitého věku. Mohlo jí být padesát nebo i sedmdesát. Měla na sobě vytahané tepláky a přes ně velkou zástěru. Přesně takové neupravené ženy malují karikaturisté coby svárlivé manželky.

Žena si utřela ruce do zástěry.

Prohlížela si mě se směsicí nedůvěry a zvědavosti. A nějakého skoro radostného očekávání. Zřejmě si slibovala, že do jejího těžkého jednotvárného života přinesu kousek rozptýlení.

Viděla jsem, že váhá.

Pak se odvážila:

„Pojďte dál.“

„Ne, ne, děkuju,“ odmítla jsem. I na prahu jsem cítila ten těžký puch zakouřeného bytu a usazené mastnoty z uzenin.

„Bydlím tu od začátku, co ten barák postavili, ale o žádném Slezákovi jsem neslyšela.“

„Určitě tu bydlel. Takový atraktivní starší pan.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Neznám.“

Vyštrachala jsem z kabelky fotku a podala jsem jí ji.

Paní Jeřábková si zase pečlivě utřela ruce a vzala si fotku dvěma prsty.

„Jo, ten?“

„Poznáváte ho?“

„Jakpak by ne. Vždyť to je Káťa a to je její dědeček,“ rozzářila se. A hned omládla.

Napadlo mě, že je mladší než já. Možná, že jí není ani padesát.

„To jsem nevěděla, že se jmenuje Slezák. Říkala jsem mu soudruhu… totiž pane profesore. No jo, no jo… To je Katka, ta byla hezounká jako andílek. A byla to krása, když si takhle spolu vykračovali, Katka a její dědeček…“

Takže paní Patersonová se přece jen spletla. Anebo mluvil Slezák o Kátě jako o své dcerce.

„Pojďte se posadit,“ opakovala své pozvání.

To už jsem nemohla odmítnout.

Vešla jsem. Na chvilku jsem musela zadržet dech.

Přes velkou předsíň a tmavý velký pokoj s těžkou odporně zelenou sedací soupravou mě zavedla do světlé a kupodivu útulné kuchyně. Sebrala něco ze židle a utřela ji zástěrou.

„Mám hrozný nepořádek,“ omlouvala se. „To víte, manžel po mozkové mrtvici a…“

„Potkala jsem ho.“

„No jo, jel si pro cigarety. Nechtěla jsem mu je kupovat, když mu doktoři zakazují kouřit…,“ zase zestárla.

„A Kateřina Slezáková tu ještě bydlí?“ chtěla jsem jí vrátit mládí.

Nevrátila.

„Vždyť se nejmenuje Slezáková. Ale Veselá.“

„Už se vdala?“

„To já nevím.“

„Ale když se teď jmenuje Veselá…“

„Veselá se jmenovala odjakživa. Po svém tátovi,“ divila se mé nechápavosti. „Jakub Veselý,“ poučila mě.

V duchu jsem si vynadala. Jak to, že mi to hned nedošlo: Jaroslav Slezák měl dceru provdanou Veselou, která měla dceru Kateřinu.

„Bydlí tady?“ opakovala jsem otázku.

„Kdo? Káťa? Ne.“ Najednou si na něco vzpomněla. Koukla na mě polekaně. Pak důrazně a spisovně sdělila: „O Kateřině Veselé jsem nic neslyšela už mnoho let.“

„A co její matka? Dcera Jaroslava Slezáka.“

„Andrea?“ trochu se uklidnila.

„Ano, Andrea,“ dělala jsem, že se mi konečně vybavilo, jak se jmenuje. „To nevíte?“

„Ne. Pětadvacet let jsem o nich neměla zprávy.“

„Andrea umřela. Rakovina. Vzalo to rychlý konec.“

„Kdy?“

„No… Počkejte. Náš Zdeněk tehdy chodil do šesté třídy.“ Podle ní to byl postačující údaj. Ale začínalo to být nadějné. „Zdeněk je váš syn?“

„Jo. Mám ještě staršího Honzu. A Zdeněk se narodil už v Praze.“

„Byl to Kátin spolužák?“

„Jo. Až do devítky. Pak šel na gymnázium a na školu cestovního ruchu. Teď má svou cestovku. A to mu je jen dvacet tři,“ zase trochu omládla.

„Paní Jeřábková, myslíte, že by váš syn o Kateřině mohl něco vědět?“

„To pochybuju,“ zase se zatvářila upjatě.

„A co její otec? Bydlí tady?“

„To ne. Po smrti Kátiny matky se zas oženil, pak se rozvedl, nebo co, to víte, umělci… Zůstala tu jen jeho bývalá paní.“

„Kateřinin otec je umělec? Co dělá?“

„To ani přesně nevím. Něco s knihami. Píše nebo je tiskne…“

„A jeho bývalá paní se taky jmenuje Veselá?“

„Jo. Bydlí ve dvanáctém poschodí. Hned naproti výtahu.“

Najednou jsem si všimla, že paní Jeřábková začíná být hodně nervózní.

Pochopila jsem, že nechce, aby tu její invalidní manžel přistihl cizí návštěvu. Přesto jsem se neudržela a zeptala jsem se:

„A čím byl váš muž?“

Upřela na mě zkoumavý pohled. Jako by v duchu zvažovala, jestli se mi může svěřit, nebo ne. Pak se rozhodla, že jí otevřenost neublíží.

„Předsedou závodního výboru eróhá.“ A dodala, snad abych nepochybovala o jeho odbornosti: „Manžel absolvoval vojenské učiliště a pak ho poslali na odborářskou školu.“

Vtom hystericky zadrnčel zvonek.

„Děkuju, paní Jeřábková. Moc jste mi pomohla.“

Obě jsme pospíchaly ke dveřím.

„Zvoním tu už půl hodiny!“ rozkřičel se vozíčkář. A změřil mě nenávistným pohledem.

„Ale Bohoušku, nic jsme neslyšely. Budu muset nechat spravit zvonek,“ zašveholila jeho žena.

„To je hrozný!“ vjel do předsíně. „Když je člověk mrzák, tak se na něho každej vysere…“

„Tady je paní…“

Nevěnoval mi žádnou pozornost. „Ta bába v trafice mi zase…“

Ani si nevšimli, že se s nimi loučím. Zaklapla jsem za sebou dveře. Přivolala jsem výtah. „Co tu ta ženská chtěla?“ zařval najednou na svou ženu Jeřábek.

Nemám ve zvyku poslouchat za dveřmi. Ale to bych si musela zacpat uši.

„Přijela z Austrálie a shání Jakubovu dceru.“

„Odkud víš, že je z Austrálie? Co jsi jí všechno vyžvanila?

Heleď, kolikrát ti mám říkat, aby ses do ničeho nemíchala?“

„Ale Bohoušku, vona, ta paní, vlastně nehledá tu Káťu Veselou, ale někoho, kdo znal jejího dědečka. Ty asi nepamatuješ toho hezkého profesora, co tu bydlel nahoře,“ konejšivým hlasem ho uklidňovala paní Jeřábková.

„Jasně že pamatuju. Když jsem beznohej, tak to neznamená, že jsem sklerotickej!“ zase se rozeřval Jeřábek. Cokoli se mu hodilo jako záminka k hádce.

Neslyšela jsem už, co mu jeho žena odpověděla.

Přijel výtah.

5

Ani jsem nestačila sundat prst ze zvonku, když se dveře otevřely a objevila se v nich mladá dívka.

Srdce mi poskočilo radostí. Podobala se dívence na fotce.

Nasadila jsem mateřsky laskavý úsměv.

„Dobrý den.“

Ale dívka se zachmuřila.

„Paní, vašim spoluvěřícím ze sekty jsem už jasně vysvětlila…“

„Ne, vůbec nejsem od jehovistů,“ vypálila jsem honem. „Přijela jsem…“ zarazila jsem se. Řeknu jí, že jsem z Austrálie a spustí na mě anglicky. To by byla ostuda. „Totiž hledám Kateřinu Veselou.“

Prohlížela si mě s rostoucí nedůvěrou.

„A vy jste kdo?“

Najednou se odněkud z bytu vyřítil asi desetiletý blonďatý kluk.

„Tomáši, už jsem…“ křikl. Najednou si mě všiml a zarazil se v rozběhu. Zatvářil se zklamaně. Dívka se k němu otočila.

„Martine, tak už běž, ať tam nepřijdeš pozdě. Až sem paní Morávková s Tomášem přijdou, řeknu jim, že jsi už odešel.“

„Tak jo,“ povzdychl otráveně Martin. Na okamžik zmizel, pak se objevil s brašnou přes ramena. Dovolil, aby mu dívka dala na temeno pusu, řekl jí: „Ahoj!“, mně řekl „Nashledanou!“ a přivolal si výtah.

„Martine, a hned po angličtině jeď domů!“ nabádala ho dívka, která vůbec nevypadala na to, že by mohla mít tak velkého syna.

„Vždyť jo,“ nespokojeně potvrdil Martin a zmizel ve výtahu.

Ještě několik vteřin dívka starostlivě sledovala zavřené dveře výtahu a až pak obrátila oči ke mně.

Opakovala jsem, že hledám Kateřinu Veselou.

„Nemám ponětí, kde je,“ prohlásila úsečně. Položila ruku na kliku. Dávala mi jednoznačně najevo, že se už dál se mnou nehodlá bavit.

„Okamžik,“ zadržela jsem ji. „Paní z prvního poschodí mi řekla…“

„Jeřábková? Ježišmarija, to mi ještě chybělo!“ rozčílila se. Mě už to taky přestalo bavit.

„Podívejte se, mladá paní,“ začala jsem ledovým tónem, „hledám vlastně vnučku Jaroslava Slezáka…“

„A to je zas kdo?“

„Zřejmě dědeček Kateřiny Veselé. Jaroslav Slezák.“

„Dědeček? Katka v životě neměla dědečka,“ řekla s jistotou.

„No… Víte, mám dojem, že to bude na delší rozhovor.“

„Nezlobte se, paní…“

„Brodská… Byla byste tak laskavá a věnovala mi několik minut?

Nerada bych vám to vysvětlovala tady na chodbě,“ vtírala jsem se bezostyšně.

„Jenže…“

„Pokud ovšem teď máte čas. Nebo se můžeme domluvit na jindy.“

Mladá žena správně usoudila, že se mě jen tak lehce nezbaví.

„Tak pojďte dál,“ pozvala mě nerada.

Zavedla mě do velmi útulného pokoje. Tu útulnost a přívětivý přátelský klid mu dávaly police knih, které se táhly podél tří stěn od podlahy až ke stropu. Žádné vitríny s křišťálem a s nějakými cetkami, které vyžadují denní oprašování, jsem neviděla. V jednom rohu byl stojan s přenosnou televizí, v druhém rohu stála pohodlná křesla kolem úzkého stolku. Psací stůl u okna s otáčecí židlí vypovídal o tom, že obývák někomu slouží jako pracovna.

Mladá žena mi ukázala na křeslo.

Posadila jsem se a všimla si, že celou jednu polici zaplňují slovníky. Převážně francouzské a španělské. „Vy jste překladatelka?“ zeptala jsem se. „Ano.“

„Znáte angličtináře doktora Tomeše?“

Zdálo se, že ji má otázka zaskočila.

„Ladislava? Samozřejmě že ho znám.“ Pak si mě změřila žensky hodnotícím pohledem. „A vy ho taky znáte?“

Přikývla jsem. Hrdlo jsem měla sevřené.

Byla jsem potrestána za zbytečnou zvědavost. Po dlouhé době mě zase přepadla ponižující žárlivost, kterou pociťuju ke každé mladé pohledné Ladislavově kolegyni a známé.

Ale žena se zatvářila o něco přátelštěji. Zřejmě známost s Ladislavem byla doporučením. Té, která se zná s Ladislavem, může důvěřovat.

Zhluboka jsem se nadechla, pomalu vydechla a chraptivým hlasem jsem spustila:

„Paní Veselá… Jmenujete se paní Veselá?“

„Lucie Veselá,“ upřesnila a zvážněla.

„Paní Veselá, možná, že se vám budu zdát příliš dotěrná.

Jmenuju se Jana Brodská a hledám vnučku Jaroslava Slezáka.“

„Ale paní Brodská, to bude nějaký omyl.“

„Máte nevlastní dceru Kateřinu?“

„Mám. Katka je dcera mého bývalého muže.“

„Bydlí s vámi?“

„Ne.“ V jejích očích se zase objevilo nějaké napětí. Jako by se hlídala, aby se nepodřekla. „Odstěhovala se?“

„Už dávno. Bydlela s námi jen krátce,“ odpovídala hodně opatrně.

„Nedělalo to dobrotu?“ pokusila jsem se ji vyzvat k otevřenosti.

Chvilku váhala.

„Bylo jí jedenáct, když jsme se s Veselým vzali,“ řekla.

„Dorůstající dívky nemají mladé macechy rády,“ souhlasila jsem.

Přece jen se mi svěřila:

„Katka se dost vžila do role Popelky, která má zlou macechu.

Zvlášť, když se narodil Martin. Takže ještě před tím, než jsme se rozešli, Katku k sobě vzala její babička. Matka Katčiny zemřelé matky. Bydlela v Pardubicích.“ A najednou pevným hlasem uzavřela: „Od té doby jsem Káťu neviděla. Nevím, kde je.“

Dělala jsem, že jsem to přeslechla:

„Máte adresu Kátiny babičky?“

Zase zaváhala.

„Musela bych ji dlouho hledat. A v Pardubicích byste Káťu stejně nenašla.“

„A kde? U otce?“

„Vždyť vám říkám, že nevím.“

„Znáte adresu svého bývalého muže?“

„Samozřejmě,“ pokrčila rameny. Pak si vzpomněla: „A můžete mi prozradit, proč vlastně Katku hledáte?“

„Je jedinou pozůstalou Jaroslava Slezáka,“ zalhala jsem. Ale je možné, že to ani tak velká lež nebyla.

Kátina macecha Lucie Veselá se rázem uklidnila. Dokonce se usmála.

„Ale paní Brodská, Katka fakt neměla žádného dědečka,“

protestovala, ale odhodila veškerou ostražitost.

„Vždyť měla babičku.“

„Ale ta se jmenovala Erbenová a byla vdova.“

„Možná, že to jen tvrdila. Bála se nepříjemností, protože Jaroslav Slezák utekl na Západ.“

„Jenže dostávala vdovský důchod a každou neděli prý chodila na hřbitov k hrobu svého milovaného chotě, který umřel dávno předtím, než se narodila Katka,“ prozradila, že o své nevlastní dceři přece jen něco ví.

Rozhodla jsem se, že nastal čas, abych jí ukázala fotku.

Udiveně si ji prohlížela.

„To je kdo?“ ptala se.

„Právě ten Kátin dědeček Jaroslav Slezák.“

„A ta holčička?“

„Přece Kateřina!“

„To není.“

„Jak to, není?“

„Není to Kateřina.“

„Chcete říct, že to není vaše…“

„Není to naše Katka. Prostě to není ona.“

„A nemýlíte se?“

„Ne. Ta holčička není Katce vůbec podobná.“

„Vždyť jste ji neznala, když byla malá,“ trvala jsem na svém.

„Ale viděla jsem ji, když jí bylo sedm let. To ještě byla naživu její matka. V sedmi letech byla Káťa okatá tmavovlasá holčička.

Teď je Káťa výrazná černovláska.“

„To není možné!“ nechtěla jsem tomu věřit.

„Je mi to líto,“ řekla, ale bůhvíproč měla z toho radost.

„Ale vždyť paní Jeřábková…“

„Paní Jeřábková mě hrozně nenávidí. Odmítla jsem si vyměnit tento byt s jejím starším synem. Pořád na mě sepisovala udání, že dělám valutovou prostitutku. Párkrát mě totiž zahlédla s jedním Francouzem. A občas u nás před barákem parkovalo cizí auto. Víte, co to dřív znamenalo? Jen se zeptejte doktora Tomeše, až ho potkáte…“

„Co s tím má společného Ladislav, totiž doktor Tomeš?“

„Doktor Tomeš nerad jezdí výtahem…“

„To vím,“ vyletělo ze mě.

„Až sem do dvanáctého poschodí chodil pěšky. A ta Jeřábková ho pozorovala kukátkem. No, viděla elegantního hezkého chlapa bez pivního pupku, který si to svižně vykračuje nahoru. Nic jiného, než že to je nějaký zapadák a tedy jeden z mých milenců, ji samozřejmě nemohlo nenapadnout.“

Chtěla jsem vstát a honem odejít.

Nohy mi vypověděly službu.

Byla jsem přesvědčená, že žena z prvního poschodí měla pravdu.

Zírala jsem na tuto hezkou mladou ženu. V uších mi hučelo, ale slyšela jsem každé její slovo.

„Představte si, že jsem dokonce dostala předvolání na nějakou občanskou komisi.“

„Uliční výbor…“ upřesnila jsem a stiskla jsem zuby. Cvakaly mi rozčilením.

„Tak nějak. Ale odepsala jsem jim, že nemám čas. Tak se Jeřábková zřejmě rozhodla, že mě s ním chytne jaksi při činu. Když u mě zrovna byl, zavolala na mě policajty. Zazvonili tu…“

„Proboha…“ zapomněla jsem, že žárlím.

„Otevřela jsem jim. Bylo to jako v detektivce. Vrhli se dovnitř.

Uviděli doktora Tomeše a lámanou němčinou na něm chtěli pas.

Dovedete si představit jejich překvapení, když je doktor Tomeš hezkou češtinou vykázal z mého bytu?“

„Uposlechli ho?“ zapochybovala jsem.

„Samozřejmě. Řekl to tak klidně a důrazně, že nemohli neuposlechnout. Co kdyby to byl taky tajný, jenže ve vyšší šarži?

To víte, jak to tehdy chodilo – nikdo nevěděl kdo je kdo.“

„A co potom… doktor…“ prochrčela jsem.

„Zastavil se u Jeřábkové a poradil jí, aby mi dala pokoj. Chtěla jsem si s ní taky promluvit, ale doktor Tomeš mi řekl, abych se na to vykašlala a té nešťastné ženské si nevšímala. Když ho znáte, tak víte, jak je k lidem tolerantní. No, a když jeho Káťa… Víte, že Ladislavova dcera se taky jmenuje Káťa?“

Kývla jsem.

„Když jeho Káťa odjela do Francie, tak se mě jednou Jeřábková ptala, co je s tím hezkým šedovlasým pánem, že už ho nevidí.

Chtěla jsem jí napřed říct, co je ti, krávo, do toho. Ale pak jsem si vzpomněla, že, jak tvrdí doktor Tomeš, člověk se nemá snižovat na úroveň blbce, se kterým právě mluví. Tak jsem jí slušně odpověděla, že jeho dceru už neučím a pan doktor už tedy nemá důvod ke mně chodit.“

„Počkejte… Tomu nerozumím.“ Nechápavě jsem na ni zírala.

„Jo, to jsem vám neřekla… Já jsem totiž Tomešovu Káťu učila francouzsky. Takový důkladný konverzační kurz. Třikrát týdně jsem do ní hustila běžnou hovorovou franštinu. A Ladislav pro ni vždycky večer přijel. Aby se domů nevracela sama.“

Celá šťastná, že nemám důvod žárlit, jsem zapomněla na důvod své návštěvy.

Paní Veselá mi to připomněla.

„Je mi líto, že jste tady vnučku pana Slezáka nenašla. Je to všechno hrozný omyl.“

„Přesto bych vás poprosila o adresu vašeho bývalého muže.“

„Beze všeho,“ pokrčila rameny. Napsala mi ji na lístek a podala mi ho. „Jestli vám to pomůže…“

„Snad. Možná, že pan Veselý přece jen něco ví o Jaroslavu Slezákovi. Bydlel v tomhle bytě, než emigroval.“

„Tak o tom zase nic nevím já.“

Dál už jsem jí nic nevysvětlovala.

U dveří jsme jednu druhou ujistily, jak nás těšilo, že jsme se poznaly. Bylo však jasné, že žádná z nás po dalším setkání netouží.

Trochu mě mrzelo, že jsem tuto sympatickou kolegyni mého Ladislava okradla o čas. Přesto jsem měla docela dobrou náladu.

Vydržela mi celou cestu výtahem dolů.

Na ulici mě dobrá nálada náhle opustila.

Snad to způsobil rozbitý chodník. Nebo slabomyslný obrázek ve špinavé výloze nějaké cestovky. Byla na něm prsatá slečna rozvalující se pod palmou, na které seděly pestré andulky a pověšené za ocasy se houpaly hnědé opice.

Ale nejspíš to bylo tím, že se mi vybavil vylekaný pohled Jeřábkové a ostražité napětí v očích Lucie Veselé. S její nevlastní dcerou nebylo něco v pořádku. Ještě dobře, že to není ta, kterou hledám.

Přesto pocit, že jsem se dotkla něčeho nepříjemného až nebezpečného, nezmizel.

Najednou jsem dostala strach.

Bylo světlo, ale ulice byla úplně prázdná.

Ohlídla jsem se.

Nějaký chlap v kožené bundě se zastavil u výlohy cestovky a začal studovat ceny zájezdů.

Ve spáncích mi zabušilo Rudolfovo varování. Sleduje mě!

Ušla jsem pár metrů. Pak jsem se zase zastavila a podívala se dozadu.

Chlap se odlepil od výlohy a lhostejně se loudal po chodníku.

Vůbec si mě nevšímal. Přesto jsem přidala do kroku.

V podchodu ke stanici autobusu jsem skoro běžela.

V kanceláři na mém stole jsem nic nového neobjevila. Nahrávky ze záznamníku Rudolf asi ještě nezpracoval. Na desce stolu strašily jedině vysoké štosy papírů s adresami Kateřin Slezákových.

Nahoře na papírech ležel jen lísteček se sedmi číslicemi seřazenými v jasném logickém pořadí, které do záznamníku nadiktoval bez komentáře nějaký ženský hlas a které mi připomínaly úvod do inteligenčních testů.

Vytočila jsem je.

„Haló, Cejchovský,“ ozval se muž. Řekla jsem, proč volám.

„Okamžik,“ požádal mě. „Zavolám manželku.“ Za tři vteřiny jsem uslyšela: „Cejchovská.“

„Paní Cejchovská. Odpověděla jste na mou výzvu. Vy jste příbuzná pana Jaroslava Slezáka?“

„Ano. Jsem jeho dcera.“

6

V deset ráno jsem čekala na inženýrku Veroniku Cejchovskou v úplně prázdné restauraci novinářského klubu.

Objednala jsem si čaj. Zrovna, když jsem pytlík připevněný na provázku ponořila do sklenice, přišla nějaká sportovně vyhlížející žena středního věku s brýlemi. Rozhlídla se a namířila si to rovnou ke mně.

„Paní doktorka Brodská?“ Když jsem to kývnutím potvrdila, sundala si brýle, které jí zůstaly viset na šňůrce, představila se:

„Cejchovská,“ a podala mi ruku.

Měla pevný stisk inteligentního, pracovitého a přátelského člověka.

Hned mi byla sympatická.

„Jsem dcera Jaroslava Slezáka,“ opakovala základní informaci.

Nechtěla ztrácet čas. A hned dodala: „Pokud se ovšem jedná o stejného Jaroslava Slezáka.“

Ukázala jsem jí fotku. Myslela jsem, že si nasadí brýle, ale rychle zblízka koukla na snímek a řekla nevzrušeně:

„Ano, je to on.“

Skoro dvacet let starý obrázek ji vůbec nedojal.

Ještě několik vteřin si ho bez vzrušení prohlížela a zvedla na mě oříškově hnědé oči orámované hustou sítí hlubokých vrásek.

Najednou jsem si uvědomila, že jsme asi stejně staré.

Snad četla mé myšlenky.

„Jsem jeho dcera z prvního manželství,“ vysvětlila. A zase šla rovnou k věci: „Proč se o něho vaše agentura zajímá?“

V duchu jsem se podivila, že ví o naší agentuře. V hlášení na záznamníku o tom nebyla zmínka. Ale je možné, že si to domyslela.

Nechtěla jsem kvůli tomu odbočovat.

„Hledáme jeho… vnučku,“ poklepala jsem po blonďaté hlavičce na fotce.

„Vnučku?“

„Ano, Kateřinu… Je to vaše…“ málem jsem plácla blbost.

Kdyby holčička na fotce byla její dcera, tak by na ni reagovala jinak.

Přesto inženýrka pochopila a usmála se.

„Ne, to děvčátko není má dcerka, ani jeho vnučka. Ta holčička je jeho… Počkejte, proč ji hledáte? Jeho rodina se vrátila?“

„Vy toho o svém otci moc nevíte?“ vycítila jsem.

„Skoro nic. Myslela jsem si… Když jsem v sobotu zahlídla váš inzerát, tak mě naopak napadlo, že bych se o něm něco mohla dozvědět od vás.“

„Jinak byste se neozvala,“ konstatovala jsem.

„Ne,“ zase se usmála.

„Přesto bych vás prosila, abyste mi pomohla.“

„Pokusím se. Ale nevím jak.“

„Nepamatujete si, kdy jste svého otce viděla naposledy?“

Něco se v její tváři změnilo. Jako by se mihla vzpomínka na nějakou prudkou bolest, kterou už dávno potlačila.

„Pamatuju si to přesně. Bylo to v pětasedmdesátém, začátkem léta. Zrovna jsem běžela maratón.“

„Prosím?“ Snad jsem se přeslechla.

„V ten den jsem běžela maratón.“

„Kolik vám tehdy bylo?“ dívala jsem se na ni nevěřícně.

„Necelých čtyřicet.“

Inženýrka Cejchovská mě nechala, abych si to všechno v duchu přebrala, a zamávala na číšníka.

„Čaj, prosím,“ požádala. Pak koukla na žlutavou tekutinu ve sklenici přede mnou a dodala: „Ale prosila bych, aby voda byla opravdu vařící. A pytlík do ní můžete rovnou hodit.“

Číšník poslušně přikývl.

„Povězte mi, prosím, o tom,“ požádala jsem ji jako školačka paní učitelku. Vyvolávala ve mně nějakou uctivou zvědavost a zároveň podivný soucit. Jako při pohledu na těžce nemocného člověka se silnou vůlí k životu.

„O našem setkání nebo o maratónu?“ chtěla nadlehčit vážnost mé otázky.

Chytla jsem se toho.

„O maratónu taky.“

„No, zrovna jsem dobíhala třicátý osmý kilometr,“ začala. Pak si uvědomila, že o běhání nemám ponětí, a poučila mě: „Celkem je to dvaačtyřicet kilometrů stoosmdesát metrů. Takže mi zbývalo jen něco přes čtyři kilometry…“

„A to vám opravdu bylo čtyřicet?“

„Ano. Běhala jsem v kategorii veteránek. Byla jsem tehdy v dobré formě,“ celá najednou obživla. „Dokonce jsem měla náskok před nejlepší běžkyní ve své kategorii. A té bylo jen třicet šest.

O čtyři roky míň než mně. A právě na tom třicátém osmém kilometru se to stalo. Vlastně nevím, jestli si to dovedete představit, jak to při takových závodech vypadá. Podél trati stáli diváci…“

„Na silnici?“ Párkrát jsem viděla, jak se maratonci trousí po silnici za autem s televizní kamerou.

„Ne. To bylo ve Stromovce. Je tam vždycky hodně diváků. Ale od desátého kilometru je prostě nevnímáte. Soustředíte se jen na pohyb. A najednou jsem zahlédla, jak se od kraje něco oddělilo a kutálelo se mi rovnou k nohám. Jako disk. Jenže po skoro třech hodinách běhu ztrácejí předměty třetí rozměr,“ pustila se zase do technických detailů. „Chtěla jsem se tomu disku vyhnout, ale vyběhlo za ním děcko.“

„Och!“ zhrozila jsem se.

„Právě. Já jsem vlastně ani nepochopila, co se děje. Jen jsem slyšela křik. Už ani nevím, jak se mi podařilo prudce zabrzdit, chytit to děcko a někomu ho hodit do náruče. Chtěla jsem se narovnat, ale něco se mi zapletlo pod nohama. Takže jsem ještě půl metru ze setrvačnosti brousila zem.“

„To je strašný.“

„Ale stejně jsem ten maratón dokončila,“ pochlubila se. A zase mě poučila: „Víte, když se taková věc stane, když člověk spadne, tak napřed cítí úlevu. Dokonce radost. Že se už nemusí hýbat. Ale pak se něco uvnitř zapne a celé tělo dostane rozkaz: ‚Vstát!‘“

„Musíte mít neuvěřitelnou vůli,“ netajila jsem se svým obdivem.

„Není to ani tak vůle, jako spíš reakce organismu na stovky naběhaných kilometrů.“

„A jak to dopadlo?“ začalo mě to zajímat snad víc než její setkání s otcem.

„Doběhla jsem druhá. A právě když jsem po závodu vykulhala z šatny, přišel ke mně vysoký starší muž s holčičkou s oranžovým míčem, která mi takovým tím naučeným hláskem řekla: ‚Věruško, děkuju ti‘.“

„Odkud věděla, jak se jmenujete?“ ptala jsem se. Ale odpověď jsem už tušila.

„Byla to ona,“ kývla na fotku na stole. „Napřed jsem otce ani nepoznala. Vždyť jsem ho předtím neviděla spoustu let. Naposledy jsem s ním mluvila před deseti lety. Telefonicky. Tehdy, když umírala máma. Já, hloupá, chtěla mámě udělat radost. Víte, máma otce strašně milovala. Přese všecko. Lhal, podváděl ji, ale máma ho hájila. Přesvědčovala mě, že by ji nikdy neopustil, kdyby ho k tomu nedohnala nějaká jiná ženská…“

„Kátina matka?“

„Ne. Ještě za mámina života měl další dvě ženy… A podle mámy prý byl pokaždé jen obětí bezohledných a nezodpovědných holek.

Můj otec ženskou nad pětadvacet snad ani nevnímal. Ještě než od nás definitivně odešel, pořád se kolem něj točily nějaké svazačky,“

zašklebila se ironicky.

Snad jsem jí měla říct, že paní Patersonová nebyla žádná mladice. Ale inženýrka pokračovala:

„Nikdy jsem nedokázala mámě říct pravdu. Dokonce jsem jí neřekla, jak za mnou jednou přišel do školy a přesvědčoval mě, abych šla do učení. Mně, čtrnáctileté holce, vykládal, že nemůže tak dlouho platit alimenty, protože musí živit další děti. Takže jsem maturitu dělala po večerech a vysokou jsem vystudovala dálkově.

Ušetřila jsem otci alimenty a mámě zklamání.“

Zase zmlkla. Napila se čaje. Její pohled zabloudil na fotku.

Obě jsme se tiše dívaly na šťastně se usmívajícího hezkého šedovlasého muže.

„Říkala jste, že jste mu volala…“ připomněla jsem jí.

„Ano. Bylo to na podzim v pětašedesátém.“ Zřejmě si zvykla na přesná čísla. „Přemlouvala jsem ho, aby se zastavil za mámou v nemocnici a aby na chvíli zahrál milujícího, ale slabého muže, kterého od ní, od jediné milované ženy, odvedly ty dnešní bezohledné holky. Chtěla jsem, aby se máma před smrtí cítila šťastná. Ale táta odmítl. Prý zapomínám, že není herec, ale jen vysokoškolský učitel.“

„Váš otec učil na vysoké škole?“ Byla to pro mě důležitá stopa.

„Ano. Dokonce dějiny estetiky, ovšemže marxleninské. Takže jistě víte, co asi.“

„Hm…“ Jestli pak paní Patersonová tušila, co dělal.

„A právě když jsem otci řekla, že se jaksi nechová podle svých pouček, tak se strašně rozzlobil. Začal na mě v telefonu křičet, že s mou matkou už dávno nemá nic společného. A pak, když mu asi došlo, že to přece jen přehnal, začal si ze mě dělat legraci, že mám představy jako klášterní chovanka. A prý, jestli jsem si jistá, že jsem jeho dcera.“ Nadechla se a hlučně vydechla.

Pochopila jsem, že to je právě ta bolest, kterou v sobě potlačila a která se jí kvůli mému vyptávání vrátila.

„Řekla jsem mu, že jsem si jistá, že jeho dcera nejsem. Máma pak za pár týdnů umřela a já jsem si po tom telefonátu zakázala i myšlenky o něm. Vyškrtla jsem ho ze svého života tak důkladně, že mi dělalo potíže uvádět ho v úředních dotaznících. Takže nebylo divu, že jsem ho tehdy ve Stromovce ani hned nepoznala. Byl to pro mě úplně cizí chlap. Vůbec jsem nevěděla, o čem si s ním mám povídat. Tak jsem se ho zeptala, jestli ta holčička je vnučka jeho druhé nebo třetí manželky. Prostě mě nic jiného nenapadlo… A otec se rozchechtal, takhle šťastně, jako na té fotce, a řekl, že je to přece jeho dcera ze čtvrtého manželství, tedy má nevlastní sestra. Víte, jak mi bylo? Ten starý chlap, který tak strašně ublížil mámě a mně, který byl starší než má máma, které by bylo teď šedesát, se vytahuje, že šel se svou tříletou dcerkou do Stromovky, protože se jeho mladá manželka připravuje na státnici. Ještě mi zdůrazňuje, že jeho manželka by věkově mohla být mou dcerou. A pořád se tím přede mnou vytahoval. Posmíval se mi, že běhám maratón, že si asi potřebuju léčit nějaké komplexy. Vůbec se neptal, jak se mám a co dělám. Neptal se na mé kluky, totiž své vnuky. Tehdy se mi zatmělo v očích.

Tak jsem jeho naparování přerušila a nadhodila: ‚Říkáš, že je to dcera tvé manželky?‘

Hned pochopil, kam mířím. Že prý když pochybuju, jestli chlap v jeho věku může zplodit dítě, tak může uvést Chaplina.

‚Jenže ty nejsi Chaplin,‘ řekla jsem mu a jak jsem byla v ráži, tak tím přesvědčivěji jsem mu vyložila, že nikdy žádné dítě nezplodil.

Že tedy ani já nejsem žádná jeho dcera!“

„Byla to pravda?“ zeptala jsem se tiše.

„Ne. Ale pěkně jsem mu připomněla, že mi to sám jednou nadhodil, a že jsem se na to kdysi prý zeptala matky. Matka že se mi prý přiznala, že si to tehdy na prstech spočítala. S ním dítě mít nemohla, s jiným ano. A v tom zápalu jsem mu dokonce poradila, aby se konečně dal vyšetřit.“

„A co on na to?“

„Nenechala jsem mu čas, aby zareagoval. Vychrlila jsem na něj, že není mým otcem, že nebyl otcem děcka té herečky, kvůli které se rozvedl s mou mámou, ani otcem kluka, kvůli kterému pak opustil tu herečku. Takže není otcem ani téhle dívenky… Ještě že ta holčička s tím míčem poodběhla. Byla jsem ve stavu, že bych to řekla i v její přítomnosti. Nějak jsem v té chvíli úplně zešílela.

Mstila jsem se mu za mámu, za sebe, za všechny ty děti a jejich matky, za svůj nepodařený závod… V tu chvíli se objevil můj manžel. Byl totiž jedním z pořadatelů. Hledal mě, protože jsem musela jít na stupínek a převzít cenu. Kouknul na mého tátu a začal mu nadávat, že si měl tu svou vnučku, rozumíte, vnučku, líp hlídat.

A že když je holčička tak neposedná, tak by ji rodiče neměli svěřovat nemohoucímu starému dědečkovi. A můj táta v tu chvíli opravdu zestárl. Odcházel a ani se nerozloučil… Dosud ho vidím, jak jde… Jeho shrbená záda… Zdá se mi o tom. Jak se ode mě vzdaluje… starý a ubohý. A ta holčička, která za ním utíká.“

„Už nikdy jste ji potom neviděla?“

„Myslíte, tu malou Káťu?“

„Ano.“

„Ne. Nikdy. Ani jsem o ní neslyšela. Přece otec se svou rodinou emigroval…“

„Vy jste nevěděla, že odjel sám?“

„Ne. To bych měla ještě větší výčitky.“

„Kvůli čemu?“

„Předpokládala jsem, že otec neemigroval kvůli touze po svobodě nebo z nějakých morálních či materiálních důvodů. Přece patřil k těm, kdo měl všechny výhody, které režim uděloval svým nejvěrnějším. Myslela jsem si, že odjel kvůli tomu setkání se mnou.

Že má lež byla hlavním důvodem, proč se v šedesáti pěti letech rozhodl začít znovu a jinde. Navíc s mladou ženou a děckem na krku. Netušila jsem, že je tu nechal.“

„Jak jste se dozvěděla, že emigroval? Napsal vám?“

„Kdepak. Dozvěděla jsem se to od estébáků. Předvolali mě.

Vyslýchali, jestli jsem věděla, že se chystá, jak říkali, ‚opustit republiku‘. Ujistila jsem je, že jsem o ničem neměla ani zdání. Proč bych ho jinak sháněla?“

„Vy jste ho sháněla?“

„Ano. Po tom setkání, když se mi to všechno rozleželo, tak jsem zavolala do jeho ústavu…“

„Už nedělal na fakultě?“

„Ne. Jen tam externě přednášel. Byl v ústavu náměstkem ředitele. Sekretářka mi řekla, že má dva měsíce dovolenou. Celé léto jsem se trápila a váhala, jestli si s ním o tom mám nebo nemám promluvit. Rozhodla jsem se, že ano. Ne kvůli němu, ale kvůli matčině památce. Co když si opravdu myslel, že někoho měla?

Když jsem tam volala na podzim a žádala jsem náměstka ředitele, sekretářka mi řekla, že pan doktor Čermák momentálně není přítomen. Napadlo mě, že tátu mezitím povýšili. Nebo přeložili na významnější místo. Tak jsem se ptala, kde najdu pana profesora Slezáka. Sekretářka se hned začala vyptávat, kdo jsem, odkud volám, proč ho hledám. Řekla jsem jí, že jsem jeho příbuzná a zavěsila jsem.

Ani tehdy jsem nic zlého netušila. Viděla jsem v tom jen jakési znamení osudu. Že osud nechce, abych s otcem komunikovala. A za nějaký měsíc jsem měla jet do Francie na běžecké závody seniorů.

Tři dny před odjezdem jsem dostala předvolání, prý kvůli pasu.

Samozřejmě že jsem tam šla. Jenže se vůbec nejednalo o pas, ale o tátu. Snad dvě hodiny jsem opakovala, že nevím, kde je a proč by utekl. Konečně začali dělat, že mi věří. Požádali mě, abych jen podepsala, že jim ohlásím všechna svá setkání s otcem nebo s jinými emigranty a všechno o stycích a chování ostatních běžců.

Odmítla jsem to. Řekli mi, že v takovém případě do Francie nebudu smět. Chvilku mě ještě přemlouvali. Pak trochu vyhrožovali. Že se mí kluci nedostanou na střední školu. Pak mě zase lákali na možnosti cestování, že mně a celé rodině zařídí každý rok bez překážek a bez front devizový příslib. Hrozně se divili, že přesto nechci přistoupit na, jak říkali, pouhou formalitu a podepsat jim vlastně jen takové běžné prohlášení.

No a tak jsem do Francie nejela. Za několik měsíců, když jsem měla jet do endéer, mě zavolali na kádrovku. Tam seděl nějaký chlap odjinud, řekl, že to byla nehoráznost, že mi zatrhli tu cestu do Francie, protože je jasné, že nemám s otcem nic společného. Jenom chce celou tu záležitost uzavřít. Stačí, když napíšu, co vím o svém otci. Řekla jsem, že vůbec nic. Ale namítl, že si určitě na něco vzpomenu. Byl by rád, kdybych si například vzpomněla, kdo k nám chodil, s kým se táta znal, když jsem byla malá. Tak jsem toho fízláka požádala, aby mě už nechali na pokoji. Že jim nic říkat, psát ani podepisovat nebudu.“

„A nechali vás na pokoji?“

„Kupodivu ano.“

„Bez následků?“

„Nebyly tak hrozné. Nesměla jsem na žádné závody mimo republiku. Mladšího kluka nevzali na gymnázium a staršího na práva. Ale kluci to brali sportovně. Mladší šel do učení s maturitou a pak se už bez překážek jako dělnický kádr dostal na elektrofakultu a starší začal studovat až po vojně.“ Zmlkla. Byl to konec jejího příběhu.

Mlčela jsem taky. V duchu jsem její příběh probírala. Snažila jsem se roztřídit to množství informací a vybrat ty, které potřebuju.

„Jak na to reagoval váš muž? A děti?“

„Nijak. Muž věděl jen to, že můj otec emigroval. Nikdy jsem mu neřekla, že je vlastně viděl, totiž tátu a mou nevlastní sestru.

Klukům taky nebylo divné, že hned nemohli studovat, když byli vnuci emigranta, přestože ho v životě nepoznali.“

„Paní inženýrko, říká vám něco jméno Veselý?“

„Ne. Kdo je to?“

Místo odpovědi jsem se jí zeptala: „Nikdy jste nezaslechla, jak se jmenovala Kateřinina matka?“

„Nemám ponětí. Pověděla jsem vám úplně všechno.“ Najednou dodala: „Víte, že jsem o tom všem ještě nikomu nevyprávěla? Jste první člověk, který to všechno ví.“

Jenže víc bych uvítala informaci o Slezákově Kateřině, než o tom, co zažila Slezákova nejstarší dcera.

„Říkala jste něco o nějakém Čermákovi. Kde bych ho teď našla?“

„Nevím. Nejspíš bude v důchodu. Počkejte… Nedávno jsem zahlédla jeho jméno v nedělní příloze Ozvěn. Byl to nějaký literárně filozofický esej… o povaze demokracie…,“ zašklebila se.

Byla to snad jediná pro mě cenná informace, kterou jsem získala za ty dvě hodiny strávené v zakouřené putyce, kde dřív býval novinářský klub.

7

Zdálo se mi o Ladislavovi.

Čekala jsem ho na Hlavním nádraží a najednou mi někdo připomněl, že nepřijede vlakem, ale přiletí. Rovnou na nástupišti jsem začala shánět taxík, abych to stihla na letiště.

Vtom jsem ho viděla, jak se líbá s nějakou mladou ženou.

Poznala jsem v ní paní Veselou. Začala jsem tiše plakat. Ladislav s Veselou šli ke mně.

Veselá se Ladislava ptala, jak může mít rád takovou starou žárlivou ženskou.

Ladislav se zasmál a řekl, že jsem ho zklamala. Vypadala jsem mladě a bezmocně a chtěl mi pomáhat a chránit mně. Jenže zjistil, že jsem silná osobnost a žádnou pomoc a ochranu nepotřebuji.

„To já jen tak vypadám,“ rozplakala jsem se ještě víc. „Moc tě potřebuju.“

„Tomu nevěřím,“ odpověděl mi Ladislav. „Nikdy nejsi doma.

Pořád někde lítáš.“

„Vždyť nelítám, ale pracuju.“

Ale to už vedle mě stála nějaká černovlasá dívka a říkala, že je Kateřina Slezáková, dcera Jaroslava Slezáka.

„Máte být blondýna,“ odbyla jsem ji. Chtěla jsem utíkat za Ladislavem, který odcházel s Veselou.

Najednou se objevil nějaký chlap a začal mě tlačit k podivnému vozu. Vypadal jako autobus.

„Nech Káťu být!“ rozkázal. „Ruce pryč od Kateřiny Slezákové!“

Vtom hlásili odjezd.

Káťa zmizela v tom autobusu a autobus se dal do pohybu.

Utíkala jsem za ním.

Pro slzy jsem neviděla, kde jsou dveře. Zároveň jsem se bála spadnout pod kola. Chyda jsem se nějaké kliky a zjistila jsem, že to není autobus, ale vlak.

Neznámý chlap se mě snažil shodit. Pověsila jsem se na nějakou páku a ujížděla jsem od nádražního nástupiště, na kterém stál Ladislav. Chtěla jsem vlak zastavit a ze všech sil jsem mačkala na tlačítko na poplašném zařízení, které začalo pronikavě zvonit…

Zvonil telefon.

Nahmátla jsem sluchátko a prochrčela jsem: „Haló.“

„Ahoj! Že jsem tě vzbudil?“ byl to Ladislav. „Nezlob se. Ale bál jsem se, že tě propásnu.“

„Kdys přiletěl?“

„Přijel jsem vlakem. Před hodinou.“ Tiše jsem se zasmála.

„Čemu se směješ?“ zaslechl to. „Zdálo se mi o tom.“

„Aha…“ nedivil se. „Co kdybys ke mně teď přijela?“

Koukla jsem na hodinky. Bylo půl sedmé. Pro mě a pro Ladislava to je stejná doba, jako pro ranní ptáčata půlnoc. Obvykle chodíme spát dvě hodiny po půlnoci.

„Není to moc brzo?“ zapochybovala jsem.

„Spíš pozdě. V kolik dnes začínáš?“ ptal se opatrně. Věděl, že před desátou odmítám jakoukoli duševní činnost. A když mě někdo nebo něco přece jen přinutí začít dřív, klimbám v polomdlobách, spoustu věcí zkazím a pak si ani nepamatuju, co a jak jsem zvorala.

Jednou jsem ve fakultních novinách, kde jsem krátce byla redaktorkou, otiskla diagram z americké výzkumné práce. Jasně ukazoval, že vysoký intelekt a uměleckou představivost nebo, jak se teď už smí říkat, kreativitu, mají převážně sůvy, kdežto ranní ptáci jsou většinou manuálně zruční, poslušní, ukáznění a nevynalézaví.

Uvedla jsem tam i kacířský komentář, že ranním vstáváním se u nadaných jedinců potlačuje intelekt a ničí talent.

Byl to můj poslední příspěvek do fakultních novin. Málem mě kvůli němu z fakulty vyhodili. Zachránil mě jen můj výborný prospěch a jeden starý věhlasný profesor, který byl tak starý a nemocný, že mohl neohroženě říkat své názory, a vědecké poznatky o škodlivosti časného vstávání potvrdil.

Už jsem chtěla Ladislavovi říct, že bych měla v deset být v kanceláři, ale vybavil se mi můj varovný sen.

„Nezačínám. Zůstanu s tebou celý den,“ prohlásila jsem rozhodně.

„Nemáš žádný případ?“ divil se opatrně.

Polekala jsem se, že ho takový program vůbec neláká.

Hodila jsem zpátečku:

„Mám. Ale nespěchá to. Prostě, přijedu a uvidíme.“ Vtom jsem si vzpomněla: „A víš, že bys mi s tímhle případem mohl pomoct?“

Zasmál se. Nevěřil mi. Myslel, že je to jen výmluva pro případ, že by se mě někdo z kanceláře ptal, kde jsem byla celý den.

U Ladislava jsem nebyla celý den, ale jen do tří odpoledne.

Několikrát mi mihlo hlavou, že bych mu měla povědět, jak jsem se seznámila s Lucií Veselou.

Jenže se mi nechtělo kazit ty nádherné hodiny, které jsme trávili spolu. Samozřejmě, že v posteli. A to není právě příhodné místo, kde bych mu měla připomínat jeho hezkou mladou kolegyni. Přece jen jsem na ni trochu žárlila. Žárlila jsem na všechny mladé ženy, se kterými se setkával. Jako tlumočník měl samozřejmě víc kolegyň než kolegů. A většina z nich byla rozvedená, podstatně mladší než já, a proto i přitažlivější.

O Lucii Veselé jsem mu řekla teprv, když jsme se loučili u dveří.

Vyslechl mou historku s úsměvem a na její jméno reagoval klidně a přátelsky.

„No jo, to už bylo dávno. Tehdy byla v hrozné situaci. Zrovna se rozvedla, měla malého kluka a nikoho, kdo by ho hlídal, a proto nemohla tlumočit. Tak aspoň doma učila. Kromě mé Kateřiny měla ještě několik žáků, kteří mohli slušně platit za hodiny.“

„A které jsi jí dohodil,“ pochopila jsem.

Pokrčil rameny. Pak podotkl:

„Učila jinou než tou zdejší tuzemskou metodou.“

Nemusel mi nic vysvětlovat. Dovedla jsem si představit, že od žáků nechtěla, aby biflovali slovíčka a gramatiku, ale učila celé věty a výrazy a začala s nimi hned mluvit.

„Pořád mi nejde na rozum, že nic neví o Jaroslavu Slezákovi, ani o jeho Kátě, přestože bydlí v jeho bývalém bytě.“

Ladislav se zamyslel.

Najednou řekl:

„Pojď se ještě na minutku posadit.“ Vrátili jsme se do obýváku.

Ladislav se chvilku hrabal v nějakých šuplících a vytáhl staromódní album.

„Je to můj tajný materiál,“ poznamenal žertem a otevřel ho.

„Víš, kdo to je?“ ukázal na hezkého blonďatého chlapečka v námořnickém oblečku.

„Jé… Tys byl hezké děťátko,“ zasmála jsem se.

„Tak se podívej na tohle,“ nalistoval pár stránek dál. Z několika fotek se na mě ztuhle díval asi desetiletý klučina s nápadně odstávajícíma ušima. Měl tmavé vlasy.

„A teď tohle,“ ukázal mi další obrázek výrazně černovlasého výrostka s tmavým stínem nad smyslnými rty.

„Vidíš ten rozdíl?“ ptal se mě.

Porovnávala jsem fotky roztomilého blonďatého chlapečka s černovlasým mladíkem.

„Je to možný, že ses tak měnil?“ divila jsem se. Ladislav, který se nakláněl nad albem, nepřipomínal ani vzdáleně chlapečka, kluka ani výrostka.

„A tys byla vždycky tak hezká?“ ptal se galantně.

Na takovou otázku jsem nenašla dostatečně duchaplnou odpověď. Přece mu nebudu vykládat, že jsem se nikdy nepovažovala za hezkou. Od narození jsem měla černé vlasy.

Doslovně. Prý už jako kojenec jsem měla černou hustou kštici.

A proto, když jsem byla malá, trpěla jsem, že se nemůžu ztotožnit ani se Zlatovláskou, ani s „holkou modorookou“. Nikdy se nikdo nerozplýval dojetím nad mými dolíčky a faldíčky. Po válce se mě bezvýsledně snažili vykrmit v dětských ozdravovnách. Ale ani po válečném hladovění se jídlo nikdy nestalo mou vášní. Zůstávala jsem po celý svůj život hubená a kromě vrásek ve tváři a šedin ve vlasech se žádné jiné změny na mém zevnějšku a bohužel ani v povaze neobjevily.

„Myslíš, že by nevlastní dcera Lucie Veselé mohla být ve skutečnosti Slezákovou dcerou?“ nechtěla jsem tu možnost připustit.

„Snad vnučkou,“ opravil mě Ladislav.

Krátce jsem mu pověděla o svém setkání s inženýrkou Cejchovskou.

„To je ale nějaký zamotaný,“ zavrtěl hlavou.

„To je,“ potvrdila jsem. „Ale Jeřábková z prvního poschodí poznala jak Káťu, tak i Slezáka, o kterém prohlásila, že to je Kátin dědeček.“

„Mohla si to splést,“ řekl přesně to, co jsem chtěla slyšet.

„Znáš tu Káťu Veselou?“

„Ne. V životě jsem ji neviděl.“ Pak energicky dodal: „Tak už se tím netrap. Ta dívka, kterou hledáš, nemá nic společného s tou Luciinou nevlastní dcerou.“

„Bývalou nevlastní dcerou…“ zdůraznila jsem.

„Se kterou se něco děje.“ Vylíčila jsem Ladislavovi, jak na jméno té dívky reagovaly jeho kolegyně a stará žena. A zase mě napadlo, že s Kateřinou Veselou je spojeno nějaké nebezpečí.

Hned mě začal uklidňovat.

„Jani, nepřisuzuj reakci té Jeřábkové takovou důležitost. Ta se sama třese před vlastním mužem a děsí se vůbec všeho. A Lucie trochu trpí stihomamem. To víš, neměla to holka v životě lehký.“

Najednou zvážněl: „Můžu ti nějak pomoct?“

„Ano,“ kývla jsem.

„Jak?“

„Občas mě pozvat sem.“

„Zvu tě napořád,“ objal mě. Přivinula jsem se k němu.

„Napořád nemůžu,“ přiznala jsem se. „Ale zítra večer ráda přijdu.“

„Zítra se mi to právě nehodí,“ povzdychl a zašeptal mi do ucha:

„Musím za kluky.“

Chtěla jsem se ho zeptat, za jakými kluky. Ale vzpomněla jsem si, že kromě dospělé dcery z prvního manželství má ještě dvě školou povinné děti z druhého. Druhou manželku, kvůli které se rozvedl s první, taky opustil, protože se zamiloval do krásné Sabiny.

Ta si však nevzala Ladislava, ale jakéhosi Lichtenštejnce. Přesto nějakou dobu jezdila za Ladislavem do Prahy.

Sabinu vystřídala jeho kolegyně tlumočnice Marcela Houdková.

Ovšem je pravděpodobné, že ji a Sabinu měl jaksi částečně paralelně.

A takového chlapa jsem já milovala!

Vždyť je možné, že má někoho paralelně a částečně se mnou.

Například nějakou kolegyni. Klidně to může být stále ta Marcela Houdková.

„Takže ty se zítra budeš věnovat svým klukům a já svému pátrání,“ smála jsem se, aby neviděl, jak mě to mrzí.

Blížila se půlnoc a náš pravidelný brain storming pokračoval.

„A teď Jana,“ vyzval mě Petr.

Už potřetí jsem opakovala vyprávění Veselé a inženýrky Cejchovské.

„Když Lucie Veselá tvrdí, že její nevlastní dcera není ta Káťa, kterou hledáš, tak proč se tím trápíš?“ divil se Honza.

„Mohla se mýlit. Co se týče barvy vlasů, tak ta se může změnit.

Petr to potvrdil,“ odporovala jsem sama sobě. Že mě o tom přesvědčil taky Ladislav, jsem samozřejmě zamlčela.

Teď to můj zeť opakoval pro všechny: „Měl jsem svědě žluté vlasy až do sedmi. Matka z toho byla nešťastná. Bála se, že budu blond. Říkala, že je to hezký u holek, ale chlap podle ní nemá mít něžný blonďatý vlásky.“

Všichni se pozorně zadívali na jeho tmavou kštici.

„A proto v té blonďaté holčičce nemusela Lucie Veselá poznat Káťu, kterou získala sňatkem,“ uvedla jsem své pochyby.

„Pokud tě ovšem nechtěla zmást schválně,“ vyslovil další možnost Vašek.

„Taky mě to napadlo,“ přiznala jsem.

„Proč by to dělala?“ nechápal Honza.

„To právě nevím. Vůbec nic nevím,“ postěžovala jsem si.

„A mám nepříjemný pocit, že všechno je jinak.“

„Podle mě bys tu Veselou měla pustit z hlavy,“ poradil mi Honza.

„A promluvit si s profesorem Čermákem,“ navrhl Vašek.

„To se právě chystám,“ souhlasila jsem s kolegy. „Pokud se o tom ovšem Čermák se mnou vůbec bude chtít bavit.“

„Domluvil jsem s ním Janě schůzku zítra na osmou ráno,“

informoval všechny Rudolf. Ve většině redakcí měl známé. Když bylo potřeba zjistit adresu autora článku nebo sloupku, vždycky to zařídil.

Honza se zlomyslně zašklebil.

Vašek a Petr na mě koukli soucitně. Budu muset brzy vstávat.

Nařídím si dva budíky, radiobudík a ještě požádám o telefonické buzení.

„Potřebovala bych se setkat s Erbenovou. To je babička Kateřiny Veselé. V Pardubicích,“ koukla jsem tázavě na Vaška.

„Není to zbytečné?“ Petr se postavil na Honzovu stranu. „Nech tu Veselou plavat.“

„Zatím je to jediná stopa. Nebo aspoň náznak stopy,“ podpořil mě Vašek.

„Ne, tudy cesta nevede,“ trval na svém Petr.

„No tak tam sjedeme a podíváme se,“ neviděl v tom žádný problém můj nejoblíbenější kolega.

„Nebudeš mít čas,“ upozornil ho přísně Petr.

„Vždyť neříkám, že hned zítra. Za dva dny bych Janě mohl píchnout.“

Koukla jsem na něho vděčně.

„A taky bych zkusila sehnat Veselého,“ sdělila jsem další bod svého plánu.

„Přece to není otec té Káti, kterou hledáme,“ zas mi to připomněl Petr.

„Ale bydlel v Slezákově bytě.“

„Spíš se soustřeď na toho Čermáka,“ poradil mi Rudolf.

„No, věřím, že mi zítra ráno poví něco zajímavého,“ snažila jsem se neztrácet optimismus. Byl už značně nahlodaný.

8

Na dveřích ředitelny vědecko-výzkumného ústavu, který se díky nevyzpytatelnosti osudu a mnohoznačným formulacím paragrafů vyhnul privatizaci, transformaci a likvidaci, jsem přečetla: Josef Čermák, a celou sbírku všech možných titulů před a zájmenem.

Chvilku jsem přemýšlela, kterému z nich dává ředitel přednost.

Jestli ho mám oslovovat pane inženýre, pane doktore, pane profesore, pane prezidente nebo snad jen pane řediteli, což vzhledem k ostatním titulům znělo skoro lidově.

Zaklepala jsem na dveře, ale jejich koženkový potah ztlumil mé zaklepání na neslyšitelno. A tak jsem je otevřela bez vyzvání.

Ocitla jsem se v místnosti velikosti předpokoje významného ministra nebo krajského tajemníka.

Od stolu se na mě ostražitě upřely bledě modré oči dámy neurčitého věku.

„Přejete si?“ zeptala se, pohledem mě změřila od hlavy k patě, jako by bleskově musela přesně zjistit můj původ, bankovní konto, krejčího, peněžní hotovost, značku mé kosmetiky a auta a podle toho mě někam zařadit.

Napadlo mě, že svou kariéru asi začínala jako prodavačka v Tuzexu. A teď jako sekretářka by svým přepečlivým vzhledem a povýšeně strohým chováním nedělala ostudu žádnému z vládních, politických, obchodních nebo kulturních činitelů. Snad neprošla lustrací, a proto se nedostala výš než do předpokoje ředitele instituce, která z mého hlediska byla naprosto zbytečná před listopadem a teď ještě víc.

Možná, že jsem se mýlila. Klidné místo sekretářky se slušným platem v úřadu, který o ničem nerozhoduje a za nic neodpovídá, může být pro ženu bez velkých ambicí atraktivnější, než nerváky vedle šéfa ponořeného do vřavy boje o moc a deroucího se na výsluní našich, v pravidelných intervalech přehodnocovaných dějin.

„Jmenuju se Brodská a pan ředitel Čermák slíbil, že mě přijme,“

přistoupila jsem na úřednický rituál.

„Pan profesor tu teď není,“ sdělila mi s důrazem na toho profesora.

„Byla jsem ohlášená na osm hodin.“

Taky jsem zvýšila důraz svého hlasu. Zatvářila jsem se veledůležitě a významně jsem pohlédla na velké nástěnné hodiny.

Bylo na nich osm hodin a tři minuty.

Důležitost mého výrazu a intonace zapůsobily.

„Pan profesor se zřejmě zdržel,“ řekla mi skoro lidsky.

A konečně mi nabídla nízké křesílko u konferenčního stolku v koutě: „Posaďte se, prosím.“

Dřepla jsem do toho křesílka jako na nočník. Spousta návštěvníků čekání v takové pozici určitě odnáší bolavými zády.

A vůbec jsem si nebyla jistá, že pak z toho křesílka dokážu vstát bez cizí pomoci.

„Můžu vám nabídnout…?“ ptala se mě sekretářka.

Už jsem chtěla odmítnout kávu a požádat o čaj. Ale ze stolu zdvihla noviny. Chvíli je podržela ve vzduchu. Snad si myslela, že se zvednu a dojdu si pro ně. Ale jen jsem se v křesílku bezmocně zavrtěla a přikývla. Velkoryse mi je přinesla na konferenční stolek.

Chvíli jsem listovala v Lidovkách. Pak jsem si prohlídla Literární noviny a Tvar a vrátila se k Literárkám, ke kritice změn v českých učebnicích. V duchu jsem se zaradovala, že já a má dcera máme školy už za sebou.

Nad novinami jsem strávila skoro tři čtvrtě hodiny.

Začala jsem tiše zuřit. Zbytečně jsem vstávala tak brzy.

Co když ten tituly ošperkovaný ředitel plácl jen tak, že mě tady přijme? Možná, že se jen honem chtěl zbavit Rudolfa, který mu vnutil naši schůzku. Čermákův telefon sehnal přes své bývalé kolegy v redakci novin. A zároveň mě seznámil i s krátkým curriculem vitae Slezákova bývalého podřízeného.

Doktora Čermáka střídavé vyhazovali a povyšovali. V obdobích mezi vyhazovem a povýšením koncem padesátých, šedesátých a sedmdesátých let promoval, udělal doktorát, aspiranturu, obhájil vědeckou kandidaturu, docenturu a byl jmenován profesorem. Byl to zajímavý a poučný „běh života“. V padesátých letech byl nesmiřitelným bojovníkem za socialistický realismus a literárním kritikem. Koncem šedesátých let aktivně prosazoval nezávislost umění a stal se vedoucím katedry. V sedmdesátých letech po krátkém období prověrek se zapojil do budování umělecké základny pro reálně socialistickou tvorbu ve funkci vedoucího oddělení. Po Slezákově útěku se stal náměstkem a pak i ředitelem ústavu. Náhle v polovině osmdesátých let zveřejnil za hranicemi některé své kacířské myšlenky. Před vyhazovem unikl do důchodu. Po listopadu se jako významný a minulým režimem zneuznaný odborník vrátil do této vědecké instituce, kterou před lety statečně odsuzoval.

Byla jsem na něho zvědavá. Jinak bych tu čekáním neztrácela čas.

Bylo za deset minut devět.

Dveře se prudce otevřely. Do místnosti vtrhl malý rozložitý plešatý chlapík.

„Dašenko, sluníčko! já blbec jsem úplně zapomněl, že jsem nějaké ženské slíbil, že přijdu v osm. Všechno jsem zaspal a…“

Sekretářka ho zarazila pohybem obočí a vystrčila bradu směrem ke křesílku v rohu.

Rukama jsem se opřela o opěradla a vyštrachala jsem se na nohy.

„Dobrý den,“ usmívala jsem se.

„Promiňte, vy jste paní…“

„Brodská.“

„Musím se vám omluvit…“ Byl v rozpacích, a proto sympatický.

„Nemusíte. Pro takové věci mám porozumění.“

Pořád se usmíval. Rozpačitý výraz na jeho kulatém obličeji se proměňoval v překvapený až nevěřící. „Jano? To jsi ty?“ Nechápavě jsem na něho zírala. „Jana Kadlecová?“

Bylo to skutečně mé jméno za svobodna.

A pan profesor Čermák, který mi ani vzdáleně nepřipomínal nikoho, koho bych kdy v životě potkala, radostně ba šťastně pokračoval:

„Malá křehká Janička, které spolužáci říkali kněžna, protože se tvářila vznešeně a nepřístupně, a která si vzala vazouna z techniky Jirku Brodského.“

Usilovně jsem přemýšlela, odkud mě může znát. Určitě to nebyl můj spolužák. Byl skoro o deset let starší. Snad asák? Čermák…

Čermák… Josef Čermák… Ne, neznám.

Už jsem se ho chystala rovnou zeptat, odkud mě zná, když mi řekl:

„Pojď, Jani, dál… No to je let, to je let…“ Otevřel dveře do velké ředitelny, dal mi ve dveřích přednost a ještě se otočil k sekretářce: „Dášenko, pro všechny mám mimořádnou důležitou poradu. I kdyby volal sám ministr. Jo, a zařiď nám dvě kávy…“

Bylo jaksi nevhodné namítat, že bych radši čaj.

V ředitelně mě naštěstí neusadil do jednoho z hlubokých koženkových křesel kolem kulatého černého stolu, ale na čalouněnou židli u rohu obdélníkového monstra, kolem kterého by se dal pořádat velký vědecký kongres.

Posadil se vedle mě pootočený o devadesát stupňů.

Najednou si vzal mou ruku do své.

„Povídej,“ vyzval mě. „Cos dělala a jak žiješ těch čtyřicet let?“

„Čtyřicet let? To už je čtyřicet let?“ Dělala jsem, že se divím.

Snažila jsem se získat čas. Proboha, co je to za chlapa? Kdyby se mě zeptal na něco, čím by se trochu prozradil.

Zeptal se: „Pořád seš vdaná?“ Nic mi to o něm neřeklo.

„Jsem už několik let vdova.“ Málem jsem se ho zeptala, a co ty?

Jenže jsem nedokázala tomuto neznámému pánovi tykat.

„A já jsem už několik let rozvedený,“ postěžoval si. A hned pokračoval: „Manželka nemohla snést, že mi zakázali veškerou činnost, estébáky na krku a výslechy, a odešla ode mě… Já jí to nezazlívám. Každý není tak silný jako ty. Nikdy nezapomenu, jak ses odvážně rvala za své názory. Měli jsme co dělat, aby tě nechali dostudovat…“

„Už vím!“ vyletělo ze mě.

„Co víš?“ trochu znejistěl.

A právem. Měla jsem nutkání vstát a odejít.

Jasně se mi vybavil bodrý tajemník obvodního svazáckého výboru soudruh Josef Čermák, všemi oblíbený veselý sympaťák s čupřinou, který všechny důrazně upozorňoval, že dělnická třída nehodlá nést na svých bedrech náklady na studium živlům, které pohrdají prací rukou, posmívají se lidem, kteří vstávají před úsvitem, aby svými mozoly budovali šťastnou budoucnost pro takové lenochy a povaleče, jako Jana Kadlecová. Kadlecová je zvlášť nebezpečný zjev, který ze své lenosti, vlastní především vykořisťovatelům a utlačovatelům, vytváří škodlivou teorii, kterou chce prosadit mezi naší mládeží. A proto se navrhuje, aby soudružka Kadlecová, která ani nezasluhuje, aby se jí říkalo soudružka, šla do továrny mezi dělníky, kteří ji naučí, co to je pořádná práce.

Tehdy se Čermák tak rozohnil, že i předseda komise, jinak stranický tajemník odpovídající za vysokoškoláky, pokrčil znechuceně nos a upozornil ho, že soudružka Kadlecová ve svém příspěvku nepopírá, že se ráno dá konat právě manuální činnost.

Čermák trval na tom, aby mě vyloučili.

Tajemník a ostatní nechtěli věc uspěchat. A že by se tato záležitost měla projednat i s pedagogy na děkanátu…

Jenže v té chvíli ani tajemník, ani nikdo z přítomných netušil, že si mě večer před zasedáním této komise Čermák předvolal do své pracovny. Napřed mi říkal, abych si z té komise nic nedělala, že to je zbytečně nafouknutá záležitost a že mě z toho hravě vyseká, protože se mu už dávno líbím, protože jsem jiná než ostatní, protože si držím všechny daleko od těla, ale že právě to mé křehké tělo mu nedává spát.

Šel ke dveřím, zamlkl je a začal mě osahávat. Bránila jsem se, ale smál se a tvrdil, že ho to ještě víc rozněcuje. Když mu došlo, že to není má sexuální rafinovanost, začal na mě řvát, že mě neubude a že mám přestat dělat fóry. Povalil mě na koženkový gauč, vyhrnul mi sukni, kolenem mi přitlačil břicho, jednou rukou mi zacpal pusu a druhou si začal rozpínat knoflíky na poklopci.

Ty knoflíky mě zachránily. Jeden se zasekl. Musel si pomoct i druhou rukou. Takže mi uvolnil pusu. Zaječela jsem jako siréna.

Vyskočil.

V mžiku jsem byla u dveří. Ječela jsem a bouchala na ně.

Čermák je rychle odemkl. S ječením jsem vyletěla na chodbu.

Dohnal mě u schodů a chytl mě za paži. Zase mi zacpal pusu a najednou úplně přátelsky, ale hodně nahlas, tak, že to musely slyšet uklízečky o poschodí níž a snad i vrátný dole, řekl: „Ale soudružko, zatím nemáš důvod se tak rozčilovat. Uklidni se, běž domů a zítra si to v klidu všechno probereme.“

Kdybych nebyla v šoku, byla bych musela jeho obdivuhodný herecký výkon vysoko ocenit.

Samozřejmě, že jsem o tom nikomu neřekla. Kdo by mi uvěřil, že ten sympatický mládežnický ideologický šéf málem znásilnil mrňavou hubenou studentku.

Ani Jirkovi Brodskému, s kterým jsem tehdy už chodila. Mohl by Čermákovi rozbít hubu nebo i hlavu.

A tak jsem si zakázala na to vzpomínat. Ze své paměti jsem důkladně vymazala všechno: Ten večer, zasedání komise a celého Čermáka. Naštěstí jsem o něm už nikdy neslyšela ani ho nepotkala.

Teprv teď mě napadlo, že ho asi brzy vyhodili. Byla doba odhalení kultu osobnosti a někteří zvlášť horliví funkcionáři museli změnit profesi. Snad právě tehdy se stal tím obávaným hodnotitelem uměleckých děl. A období, kdy byl funkcionářem, vymazal z paměti. A ze svého životopisu.

Seděla jsem vedle rozšafného doktora, profesora a ředitele Čermáka a váhala jsem, jestli mu to mám všechno připomenout.

Vzpomněl by si na to vůbec? Uvěřil by mi to? Co když za těch čtyřicet let jeho paměť přepracovala všechny události podle toho, jak se mu to právě hodilo? Skutečnosti přece změnily svou podobu!

Vždyť i mnohem zásadnější věci, které se staly ne tak dávno, se vyhodnocují v nových souvislostech. Podle situace: Jednou tak, a jindy zase jinak.

Dneska se na mě doktor Josef Čermák díval se šťastným dojetím.

A vůbec to nepředstíral. Zjevila jsem se z dob jeho mládí. A z mládí vzdáleného několik desítek let se většině lidí vybavují jen okamžiky radosti, štěstí, naděje, očekávání, možná i starostí a práce, snad smutků, ale nikdy ne okamžiky, za které se člověk musí stydět.

„Jani, Janičko… Ty ses vůbec nezměnila. Vždyť jsem tě hned poznal,“ rozplýval se. „Jak to, děvče, děláš? Prozraď mi to tajemství.“

Zase se pokusil mě vzít za ruku. Jeho dotyk mi i teď byl odporný.

Odtáhla jsem ruce. Měla jsem co dělat, abych neutekla. Čermák se spokojeně zaculil: „Pořád jsi taková netykavka.“

Z té trapné konverzace nás vysvobodila jeho sekretářka. Přinesla na podnose dva šálky vonící kávou. Pak naučeným pohybem otevřela nějakou skříňku, bleskově před námi naservírovala láhev Napoleona, dvě baňaté sklenice a s úsměvem dobře vyškoleného služebnictva odplula.

„Není na koňak příliš brzo?“ poznamenala jsem, když do sklenic nalil trochu zlatavé tekutiny.

„Ale když je to taková příležitost!“ Bylo na něm vidět, jak ho těší, že má záminku pro ranního frťana.

„Josefe, jenže já vůbec nepiju.“

„Jani, prosím tě, na naše setkání po čtyřiceti letech!“

„Jsem po operaci žlučníku a jater,“ zalhala jsem. Většinou v takových případech uvádím, že jsem léčená alkoholička.

Společnost sice chápe, že si asi dělám legraci, ale pít mě pak nenutí.

Co kdyby…

Měla jsem to říct i Čermákovi. Žlučník a játra na něho nezabraly.

„Jen se napij. A neboj se, mám na to vynikající prášky. Můžeš vypít několik litrů vodky, a všechno se rázem napraví. Tak na naše setkání!“ vyprázdnil pohár.

Už mě to přestalo bavit.

„Josefe, přišla jsem k tobě pracovně,“ rezolutně jsem odsunula skleničku.

„Co pro tebe můžu udělat?“ Oči se mu leskly už po té jedné sklence.

„Zjistila jsem, že ses dobře znal s Jaroslavem Slezákem.“

V mžiku úplně vystřízlivěl.

„Co je s ním? Vrátil se?“

„Ne. Umřel.“

Ulehčeně vydechl. Dokonce se zasmál: „No jo. Vždyť mu už musí být sto let.“ A hned zvážněl: „Tak o co jde?“

„Hledám jeho dceru.“

„Kterou? Měl jich víc.“

„Kateřinu. V roce sedmdesát pět jí byly asi tři roky.“

„Aha… Už si vzpomínám. Ale s tou byly nějaké problémy.“

„To snad když byla starší?“

„Ne. Právě když Slezák utekl. Jen jsem se o tom nějak doslechl.

Prý kvůli ní měli Maškovi nepříjemnosti. To víš… Mašek byl vedoucí toho zájezdu do Jugoslávie. Pak se za Slezáka musel zodpovídat. Nejen orgánům, ale taky mladé Slezákové.“

„Nevíš něco bližšího o té Slezákově manželce. Kátině matce?“

„Jen to, že byla Slezákova posluchačka. Nic víc o ní nevím.“

„Nevdala se potom?“

„Člověče, fakt o tom nic nevím. A ani jsem vědět nechtěl. Přece víš, jaká byla doba. Už tak jsem měl kvůli Slezákovi dost nepříjemností. Pořád mě vyslýchali, jestli jsem věděl, co chystá.

A jaké s ním mám kontakty.“

„Přesto tě po něm jmenovali ředitelem,“ neudržela jsem se.

To jsem mu neměla připomínat.

Rozohnil se a asi půl hodiny řečnil o tom, v jakém stavu byl ústav, který mohl dát do pořádku jen skutečný odborník a žádného jiného, než právě jeho, široko daleko nenašli.

Myslím, že ani moc nepřeháněl.

„Neznáš náhodou někoho, kdo by mi o Kátě Slezákové mohl něco říct,“ vrátila jsem se k původnímu tématu. Poctivě se zamyslel.

Pak pomalu řekl: „Snad Maškovi.“

„Kde je najdu?“

„No… Mají velmi prosperující vydavatelskou a reklamní firmu.“

„Co vydávají a propagují?“

„Všechno, co vynáší. Když chceš, dám ti jejich adresu.“

Najednou nadšeně nadskočil. „Jano, ale mohla by ses s nimi setkat hned dneska večer. Kdybys se mnou šla na recepci.“

„Na jakou recepci?“

„Na počest amerického autora knížky, kterou sponzorovala jedna mezinárodní nadace a tedji u nás uvádí na trh.“

„A co s tím mají společného Maškovi?“

„Ti přece umluvili tu nadaci, aby jim to vydání zaplatila.“

„Co je to za knížku?“

„Něco o cestách niterného ducha k estetické filozofii a kosmickému myšlení. Nebo tak nějak.“

„Hm…“

„Je to prý velká kulturní událost. Maškovi tam určitě budou. Šla bys tam se mnou?“

Přikývla jsem. A nejen kvůli Maškovým. Abych pravdu řekla, asi bych přikývla i bez nich. Byla jsem prostě zvědavá.

S Čermákem jsme se domluvili, že se pro mě v osm zastaví.

Když jsem opouštěla ředitelnu, dopíjel můj koňak.

9

Bylo poledne a do večera dost času. Chtěla jsem jít do kanceláře.

Vtom jsem pocítila podivný neklid. Skoro strach. Stejný, jako předevčírem, když jsem odcházela z domu, kde bydlela bývalá macecha Kateřiny Veselé. Dokonce se mi zdálo, že chlap čekající vedle mě na přechodu, až přejedou auta, je ten, který si tehdy prohlížel obrázky ve výloze cestovky.

„Brodská, blbneš!“ vynadala jsem si v duchu. Uvědomila jsem si, že mám jedinou možnost, jak se té nevysvětlitelné úzkosti zbavit: Jednoznačně se přesvědčit, že tajemná Kateřina Veselá, kvůli které mám ten stihomam, není totožná s Kateřinou Slezákovou, kterou hledám.

V kabelce jsem měla lísteček s adresou a telefonem Jakuba Veselého.

Pomalu jsem se sunula ke stanici metra. Ale žádnou telefonní budku jsem nezahlédla.

Jediný telefonní automat jsem objevila v podzemním vestibulu.

Před automatem už čekali dva výrostci. Nějaká dívka zrovna volala.

Postavila jsem se do fronty. Sice jsem musela čekat, ale měla jsem více méně jistotu, že telefon funguje. I když ta jistota nebyla stoprocentní. Klidně se může stát, že až přijdu na řadu, fungovat přestane. Rozmary našeho Telecomu už jsou pověstné v celém světě.

Zastrčila jsem kartu a vytočila číslo pana Veselého. Nechala jsem telefon dlouho vyzvánět. Nepřekvapilo mě, že se nikdo neozývá.

Ale předpokládala jsem, že by doktor Veselý mohl mít zapnutý záznamník.

Už jsem chtěla zavěsit.

„Haló, Veselá!“ zahulákal rozčíleně hlas. Určitě to nebyl hlas ze záznamníku. Patřil staré nahluchlé ženě.

„Tady je Brodská. Potřebuju mluvit s doktorem Jakubem Veselým,“ křičela jsem taky. U veřejného automatu to nebylo právě příjemné.

„Kuba není doma! Jsem jeho máma!“

„A kdy se vrátí?“

„Přesně nevím. Snad koncem měsíce! Je v Německu!“

Kdybych nemusela tak křičet, zeptala bych se jí na Slezáka a jeho Káťu. Nebo aspoň kdy a proč se její syn ocitl v bývalém Slezákově bytě.

Jenže nepřicházelo v úvahu, abych takové otázky vyřvávala.

„Potřebuju s vámi mluvit!“ ječela jsem do sluchátka.

„Ale já mu jen zalívám kytky a za chvilku jdu pryč.“

„Jsem za dvacet minut u vás!“ křikla jsem a honem zavěsila.

I když jsem riskovala, že na mě paní Veselá nepočká.

Spoléhala jsem, že u ní zvítězí zvědavost. Určitě ji musí zajímat, co od jejího syna chce neznámá ženská. Která starší žena odolá takovým svodům?

Hvarova ulice byla hned u stanice metra.

U vchodu do čísla pět stály dvě postarší ženy.

Prohlížela jsem si jména u zvonku. Ženy si prohlížely mě.

„Koho hledáte?“ zeptala se jedna z nich. Vypadala o něco mladší.

Druhá, asi tak o deset let starší, ze mě nespouštěla oči.

„Paní Veselou. Před chvíli jsem s ní telefonovala.“

„A co jí chcete?“ vyptávala se mladší. A koukla na starší. „Víte, přijela jsem z Austrálie,“ hodila jsem udici, „a hledám pana Jakuba Veselého.“ Nespolkly to.

Mladší žena se tázavě podívala na starší. Ta nepatrně přikývla.

Dělala jsem, že jsem si toho nevšimla. Ta starší paní by mohla být matkou Jakuba Veselého, kdyby žena, která na mě hulákala ve sluchátku, nebyla nahluchlá. Nebo přece jen to je ona?

Důvěrně jsem ztlumila hlas.

„Potřebovala bych se ho na něco zeptat,“ sdělila jsem skoro šeptem. Starší žena to přesto slyšela. Trochu pokrčila rameny.

Mladší žena mi toto gesto přeložila: „Ten tu není.“

„To už vím. Paní Veselá mi to v telefonu řekla. Ale možná, že by mi mohla pomoct. Už jsem mluvila s bývalou paní Veselou…“

„Tak to jste našla tu pravou,“ konečně se ozvala starší žena.

Takže to byla opravdu Veselá.

Ale hrála jsem překvapenou.

„A vyji znáte?“

„Bodejť ne. Jsem její bývalá tchyně.“

„Paní Veselá?“

„Jo.“

Potlačila jsem úsměv. Jen by mě zajímalo, kdo ji naučil takové opatrností. Snad si myslela, že postavení jejího syna vyžadovalo, aby beze svědků s neznámými osobami nemluvila a nejednala.

Neudržela jsem se a začala jsem taky dělat drahoty.

„Ale měla jsem dojem, že paní, se kterou jsem mluvila, měla potíže se sluchem.“

„To jsem byla já. Když jste volala, zrovna jsem si vyndala sluchadla. Mluvila jste se mnou.“

„Ach tak. Moc mě těší. Brodská,“ počkala jsem, až mi se zaváháním podala ruku. „Vím, že spěcháte. Nebudu vás dlouho zdržovat.“ Koutkem oka jsem viděla, že mladší žena rozpačitě přešlapuje z nohy na nohu. Úkol splnila a teď nevěděla, co má dělat.

„Není tu v blízkostí nějaká kavárna? Nemohly bychom se na chvilku posadit? Zvu vás.“ A aby bylo jasné, že mé pozvání platí jen pro paní Veselou, dodala jsem: „Mám jeden osobní problém a moc vás prosím o pomoc.“

Krajance od protinožců se pomoc těžko odmítá.

Paní Veselá se otočila ke své společnici:

„Maruš, tak já se u tebe v úterý stavím,“ propustila ji. A pak mi nabídla: „Co bysme chodily do kavárny. Stejně tu blízko žádná slušná není. Pojďte nahoru.“ Otočila se ke dveřím, které Maruš zrovna odemykala. S nadějí koukla na paní Veselou.

Napadlo mě, že by se k nám chtěla pod nějakou záminkou vetřít.

V její přítomnosti by mě paní Veselá asi sotva chtěla zasvěcovat do rodinného propletence svého syna. A podle mého odhadu nejsou k sobě tak upřímné, aby jí paní Veselá mohla rovnou říct, aby za námi do bytu nelezla.

„U metra jsem zahlédla útulnou vinárnu. Nemohly bychom se na chvilku posadit tam?“

Asi jsem situaci zhodnotila správně: Paní Veselá hned přikývla.

„Tak, Maruš, měj se,“ řekla ženě, která se zatvářila zklamaně.

Podle toho, jak se paní Veselá nedůvěřivě rozhlížela po vinárně a jak se nepřirozeně ztuhle usadila na lavici s vysokým opěradlem, bylo jasné, že taková zařízení nenavštěvuje často.

Paní Veselá požádala o vídeňskou kávu.

Číšník se ji pokusil odbýt tím, že ji tu nedělají.

Vznešeně jsem se podivila. Laskavým mateřským tónem s přehnaně jasnou artikulací jsem ho požádala, aby nám přinesl kávu a šlehačku a že si tu vídeňskou kávu vytvořím sama.

„U vás v Austrálii by se to určitě nestalo,“ prohodila paní Veselá.

Nevím, jestli byla tak rafinovaná, nebo to poznamenala jen tak. Ale na číšníka to zapůsobilo. Okamžitě zareagoval: „Ale jistě, dámy, vídeňačku připravíme speciálně pro vás.“

„Mně, prosím, espreso. Doufám, že ho máte,“ můj laskavě mateřský úsměv se proměnil v hodně jízlivý.

„Jistě, madam,“ dokonce se uklonil. A odklusal.

„Tak to bychom měly,“ zasmála se spokojeně paní Veselá, když před ni dal vysokou sklenici s kávou, na které trůnil kopec šlehačky.

A najednou vypadala uvolněně. „Tak na co jste se mě chtěla zeptat?“

„Říká vám něco jméno Jaroslav Slezák?“

Poctivě se zamyslela. Záporně zavrtěla hlavou. Pak se zeptala:

„Je to nějaký autor? Nebo překladatel?“

„Ne,“ byla jsem dost překvapená.

„Jen tak mě to napadlo. Jestli nejste náhodou majitelka autorských práv. Vím jen, že syn, než se rozhodne nějakou tu starou knihu vydat, pečlivě kontroluje, jak je to s autorskými právy. To víte… V poslední době u nás hodně knížek vychází načerno.

A majitelé práv se pak s nakladateli musí soudit. Jenže k soudu dojde až tak asi za dva tři roky.“ Byla o synových problémech dobře informovaná.

„Ne, ne, nejedná se o autorská práva. Jde o mou přítelkyni. Je vdova po panu Slezákovi. Než emigroval do Austrálie, bydlel v bytě, do kterého se pak nastěhoval váš syn.“

Paní Veselá se napřímila. Vrátila se jí ostražitost.

„Koukejte se, o tom mi není nic známo. Můj syn tam bydlel se svou první ženou…“

Skočila jsem jí do řečí: „Andreou? Váš syn byl její první manžel?“

Překvapeně otevřela pusu.

Nenechala jsem ji vydechnout. Vyptávala jsem se dál. „Kdy se váš syn oženil? Kdy si vzal Andreu?“

„V roce… Počkejte, někdy v roce sedmdesát dva. Jo, zrovna byl na vojně.“

Pocítila jsem zklamání. Stopa mizela definitivně.

Ale nechtěla jsem ustoupit.

„Jejich dcerka se jmenovala Káťa?“

Paní Veselá se nestačila divit. „Jak to víte?“

„Kdy se narodila?“

„No, někdy v roce sedmdesát dva. Nebo tři?“

„Vy nevíte, kdy se narodila vaše vnučka?“ koukla jsem na ni překvapeně.

Náhle vypadala zmateně. Bezmocně se ohlídla po číšníkovi, který u vedlejšího stolu rovnal sklenice.

„Nevím. Tajili to přede mnou.“

Najednou mi jí bylo líto.

„Paní Veselá, potřebuju jen něco zjistit o dívce, kterou hledá má přítelkyně z Austrálie,“ opakovala jsem. Hlas jsem hodně ztlumila.

Číšník k vedlejšímu stolku usadil nějakého chlapíka v kožené bundě. Zapisoval jeho objednávku. Pořád byl v doslechu. Zřejmě chtěl být hned u nás, kdybychom měly nějaké další přání.

„A co to má společného s Káťou?“ chtěla vědět Veselá.

„Zatím nevím…“ Málem jsem se přiznala, jak doufám, že nic.

Podala jsem jí fotku.

Paní Veselá vyštrachala z kabelky brýle a nasadila si je.

Zamyšleně se dívala na fotku.

„Není to vaše Káťa, viďte?“ ptala jsem se s nadějí.

Ale stará žena mi sdělila bez velkého nadšení: „Možná, že je.

Takhle se to nepozná. A ten pán, to je kdo?“

„Jaroslav Slezák. Přítelčin zemřelý manžel.“

„Hezký,“ ohodnotila ho.

„Nikdy jste ho neviděla?“

„Ne.“ Pak ji něco napadlo: „Heleďte, a už jste mluvila s někým v Pardubicích?“

Pochopila jsem, že myslí na Erbenovou, druhou Kátinu babičku.

„Ještě ne… Já totiž nevím, jestli vaše vnučka je ta dívka, kterou hledám. Potřebovala bych si promluvit rovnou s vaší vnučkou nebo s panem Veselým.“

„Ale syn je teď ve Frankfurtu.“

„A Káťa?“

„Káťa?“ zase nedoslýchala. „To nevím.“

„Není náhodou v Pardubicích?“ zvýšila jsem hlas.

„To je možný…“ řekla neurčitě. A najednou s pohledem na obrázek blonďaté holčičky tiše řekla: „Tak takhle vypadala…“

„Vy jste svou vnučku nepomáhala vychovávat?“ pochopila jsem.

„Ne,“ povzdychla si.

Mlčky jsem usrkávala své espreso. Cítila jsem, jak paní Veselá váhá. Zřejmě mi chtěla něco povědět, ale nemohla se k tomu odhodlat. Nechtěla jsem na ni naléhat.

Zároveň jsem přemýšlela, jestli bude mít zítra Vašek volno. Měl by se mnou sjet do Pardubic.

Najednou se na mě Veselá zpříma podívala.

„Moc jsem se na svém klukovi provinila.“ Trochu upila světle hnědé husté tekutiny. „Můj Jakub se v prvním ročníku zamiloval do Andrey. Asi v dvaasedmdesátém. Bála jsem se, že si ji bude chtít vzít. Jak si to představuje? Kdo ho s ní bude na studiích živit? Kde bude bydlet? U mě v bytě? Dokonce jsem jela za Erbenovou do Pardubic. Aby to své Andree rozmluvila. Jenže když jsem ji viděla, tu Andreinu mámu, hned mi bylo jasné, že se od ní pomoci nedočkám. A taky jo. Začala mi vykládat, že o mém Jakubovi v životě neslyšela. Že i kdyby s ním Andrea chodila, tak prý nemáme právo se do toho míchat. Že to jsou dospělí lidé. Tak jsem jí řekla, že nevím, co považuje za dospělost, ale já osobně považuju za dospělého jedině toho, kdo umí uživit svou rodinu. A totéž jsem řekla Jakubovi. Že mám co dělat, abych uživila na studiích jeho.

Aby si uvědomil, že živit ještě nějakou holku nehodlám. A víte, jak to dopadlo?“

„Rozešli se?“

„Ne. Řekl, že si stejně vezme, koho bude chtít a kdy bude chtít.

Tak jsem mu řekla, ať… ať jde z domu. A Jakub odešel. Nechal studia. Odešel z druhého ročníku! Sehnal si práci a podnájem.

Občas mi zavolal, že je živ a zdráv.“

„A Andrea?“

„No právě. Jela jsem zase do Pardubic za Erbenovou. A ta mě vlastně vyhodila. Že prý o tom nic neví. Prý nemá ponětí, kde můj Jakub je. Vůbec se se mnou nechtěla bavit. Pak mi začaly chodit lístky z vojny. Jenže Jakub psal jen to, že je živý a zdravý. Bez zpáteční adresy. Ani jsem nevěděla, kam bych mu mohla odepsat.“

„To se snad dalo zjistit,“ poznamenala jsem.

„Jak?“ nevěděla.

Nemělo smysl jí vysvětlovat, že by to ani nebylo příliš složité, stačilo jen chtít.

„Jak dlouho jste se… nestýkali?“ ptala jsem se.

„Dlouho. Několik let. Dokonce jsem nevěděla, že se pak vrátil na fakultu… Až jednou jsem ho úplně náhodou potkala s Andreou a s holčičkou. Tak mi řekl, že studuje… Přes den studoval a v noci prý dělal vrátnýho. Když jsem je potkala, tak jsem se rovnou na ulici složila… Andrea se nade mnou slitovala. Přinutila Jakuba, aby se se mnou smířil. Pozvali mě k sobě. I na Jakubovu promoci mě pozvali. Představte si, že kdybych je nepotkala, snad bych se nikdy nedozvěděla, že mám vnučku. Ten můj Kuba je tvrdohlavý. Po mně.“ Usmála se pyšně.

Dokonce snad čekala, že ji budu obdivovat. Nebo litovat?

Najednou jsem si začala připadat trapně. Jako bych v psychologické poradně poslouchala pacientku, která věří ve všemohoucnost psychologa. Spoléhá na to, že jí vysvětlí, že všechny její problémy zavinila zanedbaná výchova a špatné společenské poměry a tak ji zbaví výčitek svědomí.

Byla jsem ale ráda. Měla jsem, jak se říká, nezvratný důkaz, že Káťa Veselá není ta dívka, kterou chce najít paní Patersonová.

Nejraději bych babičce neznámé Káti poděkovala a odešla.

Jenže paní Veselá se toužila svěřit někomu cizímu. Potřebovala ze sebe všechno dostat. Jako by uhádla, že jsem původně vystudovala psychologii.

A tak jsem mlčky seděla a poslouchala.

Jen ten číšník, který okolo nás kmital, a mladý muž u sousedního stolku mi dost vadili.

Ale paní Veselá si jich nevšímala.

„Káťa se na mě vždycky dívala jako na cizí. Pak, když Andrea umřela…“ Vyndala kapesník a vysmrkala se.

„Kolik bylo Kátě, když ztratila matku?“ zeptala jsem se, i když jsem to už věděla od Lucie Veselé.

„Deset. Chtěla jsem ji vzít k sobě, ale nedělalo to dobrotu. Vůbec mě nechtěla poslouchat. Neměla v sobě žádnou kázeň. Andrea ji moc rozmazlovala. A Erbenová, Adreina matka, Kátě určitě pověděla, že jsem Andreu neměla ráda. A vůbec jak to všechno s Andreou a jejím otcem, mým Kubou, bylo. Jsem si jistá, že si na mě Erbenová stěžovala. To je jí podobné.“

„Káťa bydlela u ní?“ Něco mě nutkalo, abych se jí na tu neznámou dívku vyptávala dál.

„Jo. A můj Jakub musel na holku přispívat. Pak si našel Lucii.

Vzal si Katku zase k sobě. A to už bylo kór peklo. Zvlášť, když na svět přišel Mardn. Tehdy Erbenová zas trvala na tom, aby se k ní Katka nastěhovala. S podmínkou, že se ani s Luckou, ani s Jakubem nebude stýkat. Ani když Jakub od Lucie odešel, Erbenová nechtěla poslat Katku do Prahy. Až po maturitě. Že prý bude v Praze studovat…“ uzavřela paní Veselá. Vycítila jsem, že Kátinu babičku hodně nenávidí.

„Káťa studuje? Co?“

„Snad jazyky. Ale to bude vědět Terezka, to je Maruščina dcera.“

„Taky studuje?“

„To ne. Ta už dávno pracuje. Je zdravotní sestra. Moc dobře se uchytila v Německu. Dělá tam na nějaké soukromé klinice nebo v sanatoriu. Je to taková ta rehabilitace pro boháče.“

Všimla jsem si, že si pořád prohlíží snímek Slezáka. Pro každý případ jsem se zase zeptala: „Není vám nějak povědomý?“

„To ne. Na tak atraktivního pána bych si pamatovala. Ale jestli to náhodou není nějaký její bývalý… no, šamstr.“

„Čí?“ zatajila jsem dech. Snad ten čas s paní Veselou přece jen nebyl tak úplně ztracený.

„No, Erbenové.“ Zase se podívala na starý snímek. „A ten pán…

jak že se jmenuje… Slezák… něco tý svý dcerce odkázal?“

„Proč by ji jinak má přítelkyně hledala?“ odpověděla jsem neurčitě. A hned jsem na to navázala: „Nenapadá vás žádná souvislost mezi vaším synem a panem Slezákem? Přece bydlel v bytě vašeho syna, než emigroval,“ rýsovala se mi další stopa.

Pokrčila rameny. „Nevím. Možná, že Kuba o něm něco ví.

Možná, že u něho bydlel v podnájmu,“ poctivě se mi snažila pomoct. „Možná, že mu to zařídila Erbenová…“

„Moc bych si potřebovala promluvit s vaším synem,“ řekla jsem, aby řeč nestála. Paní Veselá mě začínala nudit. Ohlídla jsem se po číšníkovi.

„To jo,“ přikývla. „I když ten vůbec nemá čas. Pořád je někde na veletrhu nebo na výstavě. Nebo sjednává nějaké smlouvy. Skoro ho nevidím. Já totiž v tom bytě tady nebydlím. Jen přijdu uklidit, když je Kuba někde na cestách. A na cestách je pořád.“

„Dámy si budou ještě něco přát?“ přiběhl k nám číšník.

Tázavě jsem pohlédla na paní Veselou.

„Ne. Děkuju,“ odmítla.

„Tak budu platit,“ hlásila jsem. Počkala jsem, až se vzdálí na dva kroky a tiše jsem se zeptala: „Neznáte náhodou telefon paní Erbenové?“

„O tu jsem se nikdy nestarala,“ odfrkla.

Číšník se vrátil k našemu stolu a položil přede mě účet.

Dala jsem na talířek pod ubrousek peníze. Číšník ale zůstal stát v lehkém předklonu.

Myslela jsem si, že čeká, až řeknu, kolik mi má vrátit.

„To je v pořádku,“ kývla jsem mu.

„Děkuju,“ uklonil se poněkud nepřiměřeně k malému zpropitnému a najednou se mě zeptal: „Nepřejete si, abych vám objednal taxík?“

Koukla jsem na hodinky. S hrůzou jsem si uvědomila, že mi nezbývá čas, abych sehnala nějakou půjčovnu společenských šatů.

„Díky. To byste byl moc laskav.“

„Chcete ho na teď?“ upřesňoval.

„Ano, prosím.“

Něco řekl chlapíkovi v koženém sáčku. Ten přikývl a začal se zdvíhat.

„Paní Veselá, jak se dál jmenuje Kátina kamarádka?“ slyšela jsem se ptát. Vůbec jsem nevěděla, co mě nutí, abych se zase zajímala o tu Káťu. „Říkala jste Tereza… a příjmení? Možná, že zná Kátinu adresu.“

„Tereza Voráčková. Teď je zrovna doma. Mohla byste se jí zeptat hned teď.“ Pak si vzpomněla na nepřekonatelnou překážku: „No jo, ale už jste si objednala taxík.“

„Mohla byste jí vyřídit, že se u ní zastavím… řekněme, zítra asi tak v tuto dobu. Kdyby náhodou nemohla…“

„Ale já se jí sama zeptám, jestli neví, kde Káťa bydlí,“ navrhla.

„No… Ráda bych se s ní osobně setkala. Jen kdybyste jí řekla, že ji moc prosím, aby mi eventuálně zavolala.“ Dala jsem paní Veselé vizitku. „A jestli smím, tak bych vás moc prosila, kdybyste byla tak laskavá a mohla mi dát nějakou fotku vaší vnučky. Nějaký snímek z poslední doby. Abych viděla, jak vypadá…“ Všimla jsem si, že mě moc neposlouchá. Zírala na kartičku.

„Co to je?“ ptala se a nevěřícně se dívala na vizitku, na které stálo PETR, bezpečnostní a detektivní agentura. „Vy jste… co?“

v jejích očích jsem zahlédla úplnou hrůzu.

„Myslíte, tu agenturu?“ snažila jsem se mluvit co nejpřirozeněji.

„Obrátila jsem se na tuto agenturu, aby mi půjčili auto s řidičem, který by mi dělal doprovod. Byla jsem předem varována, že v centruje večer nebezpečno.“

Strach v jejích očích se proměnil v úctu.

„Je tam nepřetržitá služba. Všechny vzkazy mi okamžitě vyřizují,“ dodala jsem pro věrohodnost.

„Já jsem si myslela, že jste přijela jen kvůli tomu dědictví.“

„Ne, ne… Mám tu ještě nějaké další záležitosti. Jo, a tu fotku vaší vnučky…“ Napadlo mě, že bych to neměla odkládat na zítra.

Co kdyby si to rozmyslela a už se mnou nechtěla jednat? „Mohla byste mi nějakou půjčit teď? Nebo aspoň ukázat?“

„Mohla, ale…“ koukla na trpělivě čekajícího muže v koženém sáčku.

„Pane,“ obrátila jsem se k němu. „Vy jste taxikář, viďte? Bohužel se mi změnily plány. Zatím nikam nejedu.“

„Ale já na vás můžu počkat,“ pokusil se mě okouzlit úsměvem zdatného gigola. „Řekněte mi adresu, kde se pro vás mám zastavit?“

„Děkuju. Přijede pro mě můj šofér,“ zahrála jsem si na vznešenou dámu.

Podbízivý úsměv gigola se proměnil v pohrdavý škleb mafiána.

Až jsem zase dostala strach. Najednou se mi zdálo, že se ten taxikář podobá chlapovi, kterého jsem zahlédla u výlohy cestovky v ulici, kde bydlí Lucie Veselá.

Proboha, to už skutečně je stihomam, který mi snad nasugeroval Rudolf. Přece ten případ nemůže být tak významný, aby na mě nasadili i taxikáře. A mladí chlapi v kožených bundách si jsou podobní.

Když jsme s paní Veselou vycházely z vinárny, ohlídla jsem se.

Taxikáře jsem neviděla. Ve dveřích stál číšník. Naše pohledy se setkaly. Číšník se mi lehce uklonil.

Ale zbavit se toho protivného strachu jsem se přesto nemohla.

10

Bylo přesně osm hodin.

Koukla jsem se do zrcadla. Úzká černá sukně a stejně černá halenka vypadaly jako šaty. Jedinou ozdobou byly stříbrné řetízky a stříbrná spona na černém pásku. Někdo, kdo by měl velkou fantazii a malé nároky a nevěděl, že nic jiného na sebe nemám, by mě mohl podezírat z rafinovaností.

Sebekriticky jsem musela uznat, že mi ta černá přísnost sluší.

Ostudu na recepci rozhodně dělat nebudu.

Bylo osm pět. Oblékla jsem si plášť. Až zazvoní Čermák, hned seběhnu dolů.

Bylo osm deset. Čermák pořád ještě nezazvonil.

V osm patnáct jsem zkontrolovala, jestli zvonek u dveří funguje.

Fungoval.

V osm dvacet jsem šla před dům. Žádné auto na mě před domem nečekalo.

V osm třicet jsem se vrátila zpátky do bytu.

V osm třicet pět jsem si sundala plášť.

V osm čtyřicet jsem vztekle vytáčela číslo ústředny výzkumného ústavu. Samozřejmě bezvýsledně.

V osm čtyřicet pět jsem zavolala dceři. Sluchátko zvedl dceřin muž.

„Odkud voláš?“ divil se zeť. Předpokládal, že jsem šla na recepci, abych si promluvila s nějakými Maškovými, kteří byli s Jaroslavem Slezákem na zájezdě v Jugoslávii.

„Jsem doma. Čermák nepřijel.“

„Možná, že se jen zdržel.“

„Čtyřicet pět minut? Spíš si to rozmyslel.“ Ne vysvětlovala jsem Petrovi, že si to přesně dovedu představit. Pozval mě na recepci v prvním zápalu velkorysosti a nostalgie po mládí. Pak mu to nadšení vyprchalo a dokonce se mu snad vybavilo, že mé vzpomínky na minulost a na něho jsou přece jen jiného rázu.

„Tak to nech plavat,“ poradil mi můj šéf. „S těmi Maškovými si promluvíš až potom.“

„Nevím, kde je mám hledat. To bych musela zase za tím Čermákem.“

„Máš jiné řešení?“

„Mám. Pojedu na recepci.“

„Nemáš pozvánku.“

„Myslíš, že tam starší dámu bez pozvánky nevpustí?“

„Spíš ne. Takové společenské podniky jsou dost střežené.

Hlídkuje tam soukromá ochranka. Počkej…“ zarazil se můj bystrý zeť.

Věděla jsem, co ho napadlo. Přesto jsem mu to ještě napověděla:

„Snad ti tví kolegové od černých šerifů, i když jsou z konkurečních agentur, neodmítnou takovou maličkost a pustí chudáka starou tchyni se podívat, jak se panstvo baví.“

„Jen jestli teď někoho seženu. Ovšem nezaručuju…“

„Petře, ale nerada bych tam šla sama,“ vzpomněla jsem si, že při vší emancipaci nevypadá dobře, když se dáma objeví ve společnosti bez pánského doprovodu.

„No jo, ale to bych musel…“ začal otráveně.

Přerušila jsem ho: „Zkus sehnat Vaška. A ještě lepší by byl Rudolf.“

„Dobře, zavěs. Hned jak to zařídím, zavolám.“

„Když se do čtvrt hodiny neozveš, objednám si taxík a jedu tam sama,“ pohrozila jsem mu. „Nějak si poradím.“

Ozval se za deset minut.

„Jede k tobě Rudla.“

V devět deset jsem nastoupila do našeho firemního renaulta.

V devět třicet mladíci u vchodu zkontrolovali naše jména a objevili je na samém konci dlouhého seznamu hostů.

V devět třicet dva jsem s Rudolfem vcházela do velkého sálu.

Všechno vypadalo přesně jak na televizních záběrech z pořadů V žitě. Lidi postávali ve skupinkách, přemísťovali se od jednoho hloučku ke druhému. Jednotlivě přistupovali ke stolům s jídlem, posunovali se s talířkem podél špalírů barevných mís, něco si nakládali na talířek a odplouvali ke křeslům podél stěn.

Zahlédla jsem několik tváří známých z obrazovky.

Podle úryvků vět, které ke mně sem tam dolehly, jsem usoudila, že se tu lidi nebaví, ale rozvíjejí důležitou a namáhavou činnost: navazují kontakty, sbírají klepy, vyměňují si informace, provádějí nenápadné testování nových známých a odhad šarží činovníků různých významů.

Zahlédla jsem ministra a jeho ženu. S křečovitým úsměvem se připojili k nějaké skupince. Jenže ta se okamžitě rozplynula.

Všichni se rozprchli a nechali ministra s chotí osamoceně trčet. Asi se brzy v novinách dočteme o nějaké aféře nebo dokonce o tom, že byl zbaven funkce.

Zahlédla jsem velké skupiny mladých žen a několika vousáčů a uprostřed hlavu známého spisovatele, kterému nějaká postarší intelektuálka něco zaujatě vykládala. Spisovatel jí s úsměvem automaticky přikyvoval, ale jeho oči bloudily nad její hlavou po lidech v sále. Na okamžik se jeho pohled zastavil na mně. Ale jen na nepatrný okamžik. A bloudil dál.

Zahlédla jsem slavného výtvarníka. Kymácel se u stolu a širokými gesty, kterými si udržoval rovnováhu, něco dokazoval mladičkým sotva škole odrostlým přehnaně nalíčeným dívenkám v odvážných šatičkách. Dívenky se radostně hihňaly a přitom se vlnily v bocích. Ze vzdálenosti dvou kroků opilého tokajícího mistra pozorovali nějací rozcuchaní vousáči a na jejich tvářích bylo jasně napsáno, co si o tom výtvarníkovi myslejí. Kdyby ten velký umělec vůbec uměl vnímat, musel by se urazit.

Zahlédla jsem známého politika, jehož slibná hvězda jen na chvilku zazářila a hned zase pohasla. Stál v koutě sálu u stolu, který byl zřejmě určen k odkládání použitých sklenic a talířů. Politik a celá skupinka jeho příznivců na rozdíl od ostatních nedržela v rukou poháry s vínem, ale půllitry s pivem. Možná, že právě tím okázale předváděl svou lidovost a vlastenectví. Zajímalo by mě, jestli i při úvodním slavnostním přípitku pozdvihl náš národní mok.

Přitom lidé ve skupinkách s napětím obzírali kdo, s kým, jak, co a jak dlouho vedle koho. Snad se obávali, že propásnou životní šanci někoho na sebe upozornit nebo naopak se s někým do něčeho nezaplést. Docela jsem se bavila.

Bylo zajímavé pozorovat zblízka toto společenské hemžení a být mimo složité propletence ambicí, soupeření a peněz.

Rudolf mě kormidloval ke stolu.

„Dáme si něco?“

„Napřed musíme najít Čermáka,“ přibrzdila jsem ho.

„Přece jsi něco říkala o nějakých Maškových,“ připomněl mi.

Hodil lítostivý pohled na stůl, kde číšník zrovna doplňoval mísu nějakým salátem.

„Jenže já ty Maškovy neznám.“

Rozhlídl se.

„Tak se někoho zeptáme.“

Okamžitě se vedle nás objevil číšník s podnosem, na kterém stály poháry s bílým a červeným vínem.

Oba jsme si vzali červené. Bylo vhodné mít něco v ruce.

Hned po něm se u nás zastavil číšník s úhledně naaranžovanými jednohubkami.

Sezobli jsme dvě a na talířek vrátili párátka.

Nosič jednohubek se odsunul a nám byly nabídnuty dohněda propečené masové kuličky na špejlích.

Rudolf rychle snědl hned tři. Já dvě. Vzala bych si jich víc, ale číšník s podnosem odkráčel. Vzpomněla jsem si, že jsem za celý den měla jen preso ve vinárně. Pocítila jsem ukrutný hlad.

„Pojď si něco vzít,“ změnila jsem názor.

Vykročili jsme ke stolu.

Zblízka bylo vidět, že mísy s pokrmy jsou značně prořídlé.

Přesto při pohledu na tuto hojnost prapodivných kombinací uzených plátků, rolád a svitků podezřelých barev mě hlad přešel.

Nabrala jsem si na talířek několik sýrových jednohubek.

A čekala jsem, až Rudolf spořádá plátky šunky a nějaké masové rolády.

Rozhlídla jsem se po křeslech přiražených ke zdi, jestli nenajdu jedno volné, abych se na chvilku posadila.

Vtom se mi zastavil dech…

Uviděla jsem Ladislava.

Seděl vedle nějaké mladé černovlásky.

Něco mu zaujatě vykládala. Měla tvář blízko jeho.

Ladislav se na ni laskavě usmíval.

Okamžitě mě popadlo nutkání honem odtud utéct. Vrátit se domů. Vlézt do postele. A pak si namlouvat, že to byl jen sen.

„Prosím tě, honem to dojez!“ zasyčela jsem na Rudolfa.

Málem mu zaskočilo sousto.

„Co je ti?“

„Pojď rychle odsud! Do vedlejšího sálu. Musíme sehnat Čermáka.“

Rudolf jako by schválně pomalu položil použitý talířek na kraj stolu. Začal se rozhlížet.

„Heleď, Jano… Tamhle ten pán se na nás nějak divně kouká.

Není to náhodou Čermák?“

„Ne!“ vyštěkla jsem.

„Tak se podívej! Jde k nám…“

Cítila jsem to v zádech.

„Dobrý večer,“ slyšela jsem Ladislava.

Musela jsem se k němu otočit. To mi odčerpalo skoro všechny síly.

„Jé, ahoj!“ zapnul se ve mně nějaký mechanismus, automatický pilot, jako když selže, jak se říká, lidský faktor. „Co tu děláš?“

„No, já jsem tu tlumočil úvodní projevy. A co ty?“

Neodpověděla jsem mu na to.

„Dovol, abych ti představila svého kolegu,“ chovala jsem se společensky. Můj vnitřní automat fungoval bezvadně.

Muži si stiskli ruce. V očích obou jsem zahlédla zvědavost.

Potěšilo mě to.

Viděla jsem, že černovláska vstala a nejistě šla k nám.

„Tam jde tvá dáma,“ upozornila jsem Ladislava.

„Dovol, abych ti představil…“

„Houdková,“ podávala mi štíhlou ruku.

„Marcela?“ dobrosrdečnost ze mě odkapávala.

Koukla na mě překvapeně.

„Dokonce vím, že jste němčinářka.“ Koukla na mě tázavě.

„Hodně jsem o vás slyšela,“ dodala jsem přátelsky.

Asi jsem tu přátelskou dobrosrdečnost přehnala. Okamžitě byla v obraze.

„Od koho? Snad ne od Ládi?“ Její nejistota se proměnila v lehkou ironii. A dokonce ve výsměch. S nepatrným odstínem pohrdavého soucitu, jaký mívají dívky při pohledu na stárnoucí ženu, která se ze všech sil snaží vypadat podstatně mladší.

Obě jsme však vypadaly asi jako sokyně, kterým jen společenské zábrany znemožňují vjet si do vlasů.

Ladislav se tvářil rozpačitě. A trošinku polichoceně.

Rudolf mi pohotově pomohl:

„Jano, nepropásneme Čermáka?“

Chytla jsem se toho.

„Promiňte, ale máme tu společnost. Moc nás těšilo,“ s úklonami, skoro v japonském stylu, jsme odcouvali.

„To je jeden náš bývalý zákazník,“ začala jsem ledabyle vysvětlovat.

„Ale vždyť se na nic neptám,“ zarazil mě moudře Rudolf.

Pocítila jsem k němu vděčnost. Chytla jsem ho v podpaží. Jako bych hledala oporu. Moc jsem ji v tu chvíli potřebovala.

„Jano! Doktorko Brodská!“ přehradil nám cestu Čermák.

Doprovázela ho jeho sekretářka. „No to jsem rád, že jsi tady,“ lhal.

„Jsem taky ráda. Měla jsem strach, že se ti něco stalo,“ lhala jsem taky.

„Víš, nemohl jsem se pro tebe zastavit, protože… mě zavolal náměstek ministra,“ pokračoval ve lhaní. „Snažil jsem se k tobě dovolat.“

Sekretářka studovala střih mých černých šatů.

Čermák těkal očima z Rudolfa na mě a zpět.

Zase proběhl obřad představování. Přitom Rudolf uvedl nejen svůj titul inženýr, ale dokonce zdůraznil, že je novinář. A na Čermákovu otázku ve kterých novinách pracuje, záhadně odpověděl, že je stálý dopisovatel zahraničních časopisů. Uvedl několik anglických názvů a dodal, že, jak je panu profesorovi určitě známo, to jsou časopisy určené pro velké univerzity.

Profesor Čermák souhlasně zakýval.

V duchu jsem Rudolfovi zatleskala. Byla jsem přesvědčená, že si ty názvy vymyslel právě teď.

„Ale slíbil jsem ti, že tě seznámím s Maškovými.“ Čermák byl ochota sama.

„To nespěchá,“ prohodil blahosklonně Rudolf. Jak se sluší na světovou novinářskou kapacitu.

Čermák se naopak servilně usmíval, připravený splnit jakékoli naše přání. Hlavně ovšem dopisovatelovo. Choval se jako vesnický kantor před okresním inspektorem.

Setkala jsem se pohledem s Čermákovou sekretářkou.

Měla jsem dojem, že to taky tak vidí. A že se jí to taky nelíbí.

Najednou jsme se jedna na druhou chápavě usmály. Obě jsme věděly, o co tu jde. Jen s malým rozdílem. Já jsem se hodně bavila a sekretářka se trochu styděla.

Nedaleko stála skupinka, ve které se pánové tvářili velmi vážně a spokojeně a vyměňovali si navštívenky.

Čermák si všiml, kam se dívám.

„Tak tamhle jsou Maškovi,“ ukázal. „Ten silný v modrém obleku vedle paní ve žlutém.“ Rudolf pohlédl tím směrem.

„Ano, vidím,“ potvrdil. „Ten ale ztloustl. Už jsem ho dlouho neviděl.“

Chtěla jsem se ho zeptat, odkud ho zná. Ale zůstala jsem zticha.

Nevěděla jsem, kdy říká pravdu a kdy to na Čermáka jen hraje.

„Byl jste někde pryč?“ zajímal se Čermák.

„Ano,“ potvrdil Rudolf.

„Jste tu služebně nebo…?“ bezostyšně se vyptával Čermák.

„Služebně,“ přerušil ho Rudolf a dál to už nerozváděl. Jen divadelně povzdechl: „Ale dlouho se tu nezdržím.“ Pokud šlo o recepci a tento sál, řekl čistou pravdu.

Viděla jsem, že chytrá sekretářka měla co dělat, aby nevyprskla smíchy. Byla to bystrá žena. Rozhodně chytřejší než Čermák. Ale to už je velmi častý jev, že úřad nebo firmu ve skutečnosti vedou šéfovy sekretářky.

Tlustý muž v modrém obleku zřejmě vycítil, že se na něho díváme. Pohlédl naším směrem. A honem se odvrátil.

Napadlo mě, že příliš netouží po Čermákově společnosti.

Určitě to zaznamenal i Rudolf.

„No, omluvte nás s Janou. Tamhle na nás mávají naši známí,“

zamával někam neurčitě a táhl mě pryč.

„Kdybych nevěděla, že jsi studoval chemii, myslela bych, že jsi absolvent herectví,“ řekla jsem mu.

„Absolvent herectví by to nikdy takhle neuhrál,“ odpověděl mi úplně vážně. „Napřed by mu to někdo musel napsat, pak by to musel všechno předem nabiflovat a nazkoušet, potom by potřeboval režiséra, který mu přesně řekne, jak se má tvářit a pohybovat…

Vůbec všechny školy jsou od toho, aby naučily člověka spoustu receptů na to, jak poslouchat předpisy a vrchnost, aby ho odnaučily samostatně myslet a zlikvidovaly jeho představivost.“

„Amen!“ ukončila jsem jeho krátkou přednášku.

Rudolf se zasmál. Nepatřil k urážlivým nafoukancům.

Zmizeli jsme z dohledu Čermáka a pak jsme se postavili tak, abychom viděli na Maškovy.

V okamžiku, kdy se Mašek od skupinky pohnul, jsme mu bleskurychle vyrazili naproti.

„Pane doktore, dovolte, abychom vám ještě jednou pogratulovali k vydání tak znamenité a potřebné publikace,“ začal zase hrát Rudolf.

„Děkuju, děkuju,“ usmíval se polichoceně tlustý muž. Prohlížel si mě s laskavým zájmem.

Přistihla jsem se, že mě to těší. Přestože jsem kvůli Ladislavovi zažila šok, pozornost tlusťocha mi byla příjemná.

„Pane doktore,“ začala jsem nepatrně laškovně. „Víte, že jsme měli společné známé?“

„Ano? Koho pak?“

„Doktora Slezáka. Vzpomínáte si?“

„Slezáka?“ zachmuřil se.

„Jaroslava Slezáka.“

„Ano, ano, už si vzpomínám.“ Netajil zklamání. Známost se Slezákem nebyla právě nejlepším doporučením. „To už je ale dávno,“ poznamenal bez nenávistí a bez zlostí.

„Jenže vdova po Slezákovi mě požádala, abych našla jeho dceru.“

„Kterou?“ zachmuřil se ještě víc.

„Jmenovala se Kateřina a bylo jí v době, kdy emigroval přes Jugoslávii, asi tři roky.“ Věděla jsem, že teď jednám dost nešikovně.

Jenže jsem zase zahlédla několik kroků od nás Ladislava. Snažil se zachytit můj pohled. „Mohl byste mi pomoct ji najít?“

„Ale já nic nevím ani o jeho vdově, natož o dceři,“ pokrčil rameny. Ohlídl se.

„O co jde?“ přišla jeho silná žena v žlutém pyžamu, které ji dělalo ještě tlustší.

„O Slezáka…“

„Byl s vámi v Jugoslávii,“ dodala jsem. Mašek upřel na ženu varovný pohled. Zdálo se mi, že paní Mašková zbledla. „Já vím.

Měli jste kvůli němu nepříjemností,“ dodala jsem spěšně.

„To je slabé slovo, nepříjemnosti. Trvalo celý rok, než nám s mužem dali pokoj,“ odpověděla tiše.

Doktor Mašek vzal ženu v podpaží a kysele se na nás usmál:

„Moc nás těšilo,“ chtěl honem zmizet. Zadržela jsem je.

„Chápu, že si na to neradi vzpomínáte, ale…“

„Nejde o vzpomínky,“ koukl na ženu a pak na mě Mašek. „Byl to šok. Takové věci se ani tehdy nestávaly často. Když chlap jede do Jugoslávie s malým děckem…“

„Byl tam s děckem?“

„To jste nevěděla? S holčičkou. Právě s tou Kateřinou, kterou hledáte.“

„Ne, to jsem nevěděla…“

Koukla jsem na Rudolfa. Došlo mu taky, že tohle úplně mění situaci?

„Jano, můžu tě na okamžik?“ přišel k nám Ladislav. Nevydržel čekat a porušil společenský bonton. Beze slova mě odváděl od Rudolfa, který se Maškových na něco ptal.

„Jano, pochop, volali mi večer, na poslední chvíli…“

„Snad se mi neomlouváš?“ skočila jsem mu do řeči. „Vůbec nemáš proč. Přece jsi mi říkal, že se dneska nemůžeme setkat, protože se jdeš podívat za kluky.“

„Jano, chci, abys pochopila, že Marcela…“

„Chápu. Je moc hezká.“

„Nechápeš, Marcela je jen má…“

„Láďo, nezlob se, ale jsem tu opravdu pracovně,“ odvrátila jsem se od něho. Očima jsem hledala Maškovy a Rudolfa.

„Počkám na tebe u vchodu,“ řekl Ladislav. „Zbytečně. Máme tu auto,“ odcházela jsem od něho. Vláčela jsem za sebou nohy nalité olovem. Jako ve snu, ve kterém chcete utíkat, ale nemůžete zvednout těžké nohy. Rudolf diskrétně stál na místě, kde ho opustili Maškovi. „Myslím, že už můžeme jít,“ řekl a vedl mě ven.

11

Do kanceláře jsem přišla v jedenáct.

„Konečně,“ vítal mě Vašek. Seděl v mé pracovně u mého stolu.

„Co tu děláš?“ trnula jsem hrůzou, že mi něco na stole přesune a že pak budu muset všechno hledat.

„Přinesl jsem ti další čtení,“ ukázal na štos papíru.

Pořád nám docházely odpovědi na sobotní inzerát. Vašek a Rudolf z nich vybírali jen ty, které vypadaly nadějně. Ostatní, zvlášť ty, které obsahovaly nárok na dědictví, nabídky na odměnu, návrhy na investice a prosby o finanční podporu, házeli do koše.

„Můžeme to vyhodit. Už to nepotřebuju,“ odsunula jsem pečlivě srovnané stránky. „Teď napíšu zprávu. A od zítřka začínám fungovat už jen jako babička,“ sdělila jsem Vaškovi své pevné rozhodnutí.

K tomu rozhodnutí jsem došla v noci po návratu z recepce.

Kupodivu jsem spala klidně. Netlačily mě žádné můry.

Před usnutím se mi vybavil fádně hezký obličej Ladislavovy kolegyně. Nepocítila jsem žárlivost, ale spíš štítivost. Jednoduše jsem si uvědomila, že se nemůžu milovat s mužem, který spí ještě s jinou. Nebyl to ani tolik strach z pohlavních chorob. Prostě se mi ošklivila i pouhá představa cizího ženského těla v jeho náručí.

Už kvůli hygieně.

Ráno v devět mě vzbudil telefon.

„Jano,“ volal Ladislav.

Zavěsila jsem.

Nechtěla jsem, aby mi lhal.

Vlastně by mi ty lži měly lichotit. Přece když mi lže, tak o mě stojí. To je ale slabá útěcha. Telefon se zase rozdrnčel.

Dívala jsem se na přístroj. Věděla jsem, že když teď zvednu sluchátko, Ladislavův hlas mě zviklá. Začnu se tvářit, že mu věřím.

A zároveň se budu zase třást strachy, že ho zase přistihnu při další lži. Pak budu sama sebou pohrdat, že nedokážu ten vztah ukončit.

Telefon ztichl a zase zazvonil.

Vstala jsem a vytáhla šňůru ze zdi.

Stejně bych s ním teď nemohla rozumně promluvit. Přece jen byla ta rána příliš čerstvá.

„Říkal ti už Rudolf, co jsme včera zjistili?“ ptala jsem se Vaška.

„Jo. Že prý Slezák utekl i s dcerou.“

„No právě. Tím pádem je případ uzavřen. Když chce Patersonová tu holku najít, ať se obrátí na Interpol,“ plácala jsem.

Jako by chudák Australanka mohla za to, že mi můj milenec zahýbá. A taky za to, že jsem onemocněla stihomamem. Včera večer cestou domů se mi zase zdálo, že mě někdo sleduje. „Honza měl pravdu, když tvrdil, že jsem se do toho případu neměla pouštět.

Dokončím zprávu a řeknu Petrovi, aby zavolal Patersonové a oznámil jí, že dcerku svého atraktivního nebožtíka má hledat někde jinde.“

„Ta ale bude mít radost,“ poznamenal Vašek a najednou se zeptal: „Jo, mluvila s už s doktorem Tomešem? Sháněl tě celé ráno.

Říkal jsem mu, aby ti volal domů. Ale tvrdil, že to tam nikdo nebere. Kdes vlastně byla?“

„Doma. Asi jsem měla poruchu. Jo, Vašku, kdyby teď volal, řekni mu, že už jsem zase odešla.“

„Co ti udělal?“ divil se docela přirozeně. K Ladislavovi měl velmi dobrý vztah, i když ho viděl jen jednou nebo dvakrát.

Dohodil nám řadu dobrých kšeftů a občas nám pomohl díky svým známostem.

„Nic. Jen na něho nemám čas,“ snad to vypadalo dost lhostejně.

„Ale nechal ti telefon nějaké paní, která ti prý chce něco vysvětlit.“ Cítila jsem, jak se mi krev nahrnula do obličeje. „Kde to je?“ vyštěkla jsem.

Podal mi lísteček vytržený z bločku určeného pro vzkazy.

Chňapla jsem po něm a zbrkle jsem ho zmačkala.

„Neblbni!“ zíral na mě nechápavě Vašek.

„Nepotřebuju, aby mi ta Houdková něco vysvětlovala!“ zasyčela jsem.

„Houdková? To je telefon nějaké Maškové.“

„Oj!“ honem jsem lístek rozhladila.

„A kdo je ta Houdková?“ chtěl vědět Vašek.

„Ále…“ mávla jsem rukou. Jenže neměla bych svou prudkou reakci nechávat bez vysvětlení. „Jedna ženská, která mi nedává pokoj,“ pověděla jsem skoro pravdu.

Ale Vaškovi to nestačilo.

„Sleduje tě?“

„Snad ne. Jaks na to přišel?“ Ztuhla jsem.

„No, Rudolf říkal, že když včera pro tebe přijel, tak si všiml nějakého taxíku, který stál u tvého baráku. Měl zhasnutá světla, ale někdo v něm seděl. Pak vás sledoval. Když tě přivezl zpátky, tak tam zase byl.“

„Nezdálo se mu to?“ ptala jsem se zbytečně. Rudolf není z těch, komu se něco takového může zdát.

Vyschlo mi v krku. Pocítila jsem křeče v žaludku. Odvážná a neohrožená jsem nebyla ani zamlada.

Před sebou jsem jasně viděla taxikáře v kožené bundě, kterého mi včera dohazoval číšník ve vinárně.

„Proboha, proč by mě někdo sledoval?“ málem jsem se rozbrečela. „Komu jsem co udělala?“

„Někomu se nelíbí, že po něčem pátráš,“ velmi vtipně mi vysvětlil Vašek.

Krok za krokem jsem mu vyložila, kde všude jsem byla a s kým jsem mluvila. Potvrdil můj závěr: To sledování je nějakým způsobem spojeno s Kateřinou Veselou. Je dobře, že se nás to netýká a že případ je uzavřen.

„Tak už tu Veselou pusť z hlavy,“ bodře mi poradil Vašek. „Jo, a nezapomeň na tu Maškovou,“ ukázal mi na lístek, který jsem pořád ještě měla v ruce.

Hned jsem to číslo vytočila.

„To je dobře, paní doktorko, že voláte,“ zaradovala se Mašková.

„Váš telefon mi dal pan doktor Tomeš. Včera na recepci jsem pochopila, že se znáte. Já pana doktora znám, protože nám tlumočil na konferencích. Volala jsem k vám domů, ale nikdo to nebral. Tak jsem poprosila pana doktora Tomeše, aby vám vyřídil, že pokud se ještě zajímáte o Slezáka a jeho dceru… Včera jsem v přítomnosti manžela nemohla moc mluvit… Nerada bych vám to vysvětlovala po telefonu, ale kdybyste chtěla…“

„Ano, chtěla… Máte čas hned teď? Můžeme se někde setkat?

Kde by se vám hodilo?“

„Třeba v nějaké kavárně.“

„Fajn. Co říkáte Ganysu?“

„Dobře. Je to tu za rohem.“

„Výborně. Za dvacet minut tam na vás čekám.“ Otočila jsem se k Vaškovi: „Tak se zdá, že můj případ ještě uzavřen není.“

„Chceš, abych šel s tebou?“

„Ne. Zůstaň tu. Další program závisí na tom, co se dozvím od Maškové. Zavolám ti.“

Maškovou jsem uviděla hned. Měla na sobě oranžový svetr. Jako by se schválně oblékala do barev, které ji dělaly ještě tlustší.

„Děkuju, že jste přišla,“ řekla mi.

Překvapilo mě to.

„To já děkuju vám, že jste mě vyhledala.“

„Víte, všechno se mi vybavilo. Nemohla jsem usnout. Sotva jsem se dočkala rána. Jakmile za mužem zaklaply dveře, vyhledala jsem vizitku pana doktora Tomeše a prosila jsem ho, aby nás zkontaktoval. Ale pak mi zavolal, že vám nechal vzkaz s mým telefonem. A trnula jsem hrůzou, že se ozvete, až když se manžel vrátí,“ vykládala spěšně, jako by se bála, že ji muž přistihne i tady v kavárně.

Byla jsem v rozpacích. Chtěla jsem se jí zeptat, proč jim Slezákovo jméno ještě po létech nahání hrůzu.

Paní Mašková mi položila další nečekanou otázku:

„Co je s Káťou? Proč ji Slezáková nehledá sama?“

„Slezáková? Která Slezáková?“

„Andrea.“

Chvilku jsem zaraženě mlčela. Pak jsem ji tiše a hodně artikulovaně požádala:

„Paní Mašková, mohla byste mi říct všechno, co víte o Jaroslavu Slezákovi a jeho dceři Kateřině? Jestli vůbec máme na mysli stejnou osobu a není to podivná shoda několika jmen.“

„Já mluvím o doktoru Slezákovi, který v roce sedmdesát pět utonul v Jugoslávii.“

„Utonul?“

„Spáchal sebevraždu.“

„Tak to není on!“ vyletělo ze mě. „I když… Říkala jste, že měl s sebou dceru Káťu?“

„Ano. Byly jí tři roky. Museli jsme ji vzít s sebou zpátky do Prahy. Bylo to hrozný.“

„Jak se jmenovala její matka?“

„Andrea. Přece ji musíte znát, když vás požádala, abyste vyhledala Káťu.“

„Je to on?“ podala jsem jí fotku blonďaté holčičky a smějícího se staršího muže.

„Bože! Káťa a Jaroslav! Odkud to máte?“

„Dala mi to Slezákova vdova, která žije v Austrálii.“

„Andrea emigrovala? A opustila Káťu?“ dívala se na mě nevěřícně. Nadechla jsem se.

„Paní Mašková, moc vás prosím, povězte mi všechno, co se tehdy stalo v Jugoslávii. Vůbec všechno, co víte o Jaroslavu Slezákovi…“

Něco ji v mém tónu zarazilo.

„Promiňte, paní doktorko, jak jsem včera pochopila, Slezáka jste znala. Říkala jste, že to byl náš společný známý.“

Mlčky jsem vyndala kartičku naší agentury a ukázala jsem ji.

„Ach tak,“ usmála se. „Zase měl můj muž pravdu. Varoval mě, abych už nechala Slezáka plavat. Že zase budu mít nějaký průšvih.“

Netajila se s tím, jak lituje, že mě vyhledala. „Vždyť mě už tolikrát vyslýchali, tolikrát jsem musela všechno opakovat, že nemám, co dodat. Všechno co vím, je v protokolech.“

Musela jsem jí povědět o Patersonové a její návštěvě v naší agentuře.

Pozorně mě vyslechla. Uklidnila se a pak mi začala vykládat.

Seděla jsem tiše a bála se ji přerušit.

V jejím podání byl Slezák atraktivní, vzdělaný, chápavý, moudrý muž, který uměl jemně a neurážlivě čelit milostným útokům spolupracovnic, studentek na praxi a diplomantek, které měly to štěstí, že byl jejich konzultantem.

Mašková byla jednou z nich. Zamilovala se do něho, přestože byla už rok vdaná. Vůbec jí nevadilo, že byl o čtyřicet let starší než ona. Poznala v životě dost svých vrstevníků, kteří si neurvalostí a hulvátským chováním k dívkám vynahrazovali své komplexy a strach. Její Mašek byl mezi nimi ještě tak lepší případ. Ten aspoň věděl, co chce. Po promoci začal dělat kariéru v odborech, protože to byla jediná možnost, jak se bez překážek podívat po světě a získat jazykovou praxi.

Napřed se jí zdálo, že její láska k Slezákovi nezůstane bez odezvy. Dokonce ji jednou pozval na svou chatu. Prožila tam s ním dva nejkrásnější dny ve svém životě. Ale třetí den jí Slezák začal krásně vyčítat, proč je tak neodolatelně přitažlivá. Že kvůli ní ztratil hlavu. Že zradil svou mladičkou ženu, která je dokonce o rok mladší než ona. Mašková se nevzdala.

Skamarádila se s Andreou. A v létě Slezákovým nabídla levný letecký zájezd do Jugoslávie.

Jenže v té době ani náměstek ředitele vědeckého ústavu nesměl vycestovat s celou rodinou. Andree zamítli žádost o devizový příslib. Samozřejmě, že by jí Mašková přes svého muže mohla pomoct. Jenže proč? Naopak, byla ráda. A Andrea prohlásila, že se jí to hodí, že ty tři neděle stráví s matkou, kterou přinutí, aby si trochu odpočala.

Do toho pobytu u moře vkládala Mašková velké naděje. Ale Slezák se od prvního dne začal chovat divně. Ráno prosil Maškovou, aby pohlídala Káťu, a někam mizel. Za týden se jí přiznal, že obchází místní krámky s uměleckými předměty. Ukázal jí zdařilou kopii Moneta, kterou si tu koupil za pakatel. Ale za další týden Mašková zjistila, kde a jak tráví celé dny. Šly s Káťou podél pobřeží kolem kousku pláže vyhrazené a ohrazené pro papaláše z endéer, těm zvlášť spolehlivým a prověřeným, kteří kromě Rumunska a Bulharska směli dokonce k Jadranu, i když pouze na speciálně oplocená místa.

Tam se Katka najednou Maškové vytrhla.

Mašková uviděla Slezáka. Byl s hezkou mladičkou enderačkou.

Bez rozpakuji Maškové představil. Byla to mládežnická funkcionářka, která studovala na univerzitě ruštinu a češtinu. Prý tlumočila na nějakém kongresu o mládeži a tam se se Slezákem seznámili.

Blonďatá Němka Gabi se ani nenamáhala skrývat, že jejich vztah není jen přátelský. Lezla po Slezákovi jako opice po banánovníku.

A bylo vidět, že mu to dělá dobře.

Maškovou to hluboce urazilo. Nechala nic netušící Káťu Slezákovi a jeho milence a odkráčela zpátky na pláž, kde se její manžel otráveně opaloval.

Od toho okamžiku se jejich vztahy omezily na „dobré jitro“

u snídaně.

Ale v den návratu, když Maškovi šli na snídani, je recepční upozornila, že mají u klíčů nějaký lístek.

Byl to vzkaz od Slezáka. Že na ně v jeho pokoji čeká Káťa a dopis.

Mašková vyběhla nahoru.

Káťa v noční košilce seděla na posteli a tiše plakala. Stěžovala si, že když se probudila, tatínek v pokoji nebyl. Nemohla najít nočník.

V hotelu totiž byla koupelna a WC na chodbě. Káťa dlouho čekala na tatínka, ale pak nevydržela a yyčurala se na podlahu u umyvadla.

A teď se bojí, že kvůli ní bude paní, která uklízí, tatínka hubovat.

Mašková napřed uklidnila holčičku. Teprv pak si všimla na stole obálky. Byla adresována jí.

Byl to dopis na rozloučenou. Slezák psal, že z tohoto života odchází. Že si je vědom, že doma ublížil hodně lidem a snad spoustě lidí ublíží i svým odchodem. Ale dál už to nemůže snášet.

A teda tady je vhodné místo, aby všem řekl navždy sbohem. Že ani netrvá na tom, aby na něho vzpomínali, ať už v dobrém nebo zlém.

Má jen jednu prosbu. Prosí, aby Káťu vrátili její matce. Kátina matka je mladá a určitě si najde vhodného muže a pro Káťu dobrého otce.

V dopise byla vložená další zalepená obálka adresovaná policii a státní bezpečnosti.

Mašková to všechno dala svému muži.

Pak až do Prahy nemyslela na nic jiného, než aby si Káťa ničeho nevšimla. Vymýšlela si různé pohádky, kterým by neuvěřilo ani tříleté dítě. Káťa celou cestu v letadle jen vzdychala a říkala, že tatínka asi něčím rozzlobila a proto zůstal u Gabi.

Ale nejhroznější věci se staly v Praze.

Maška na měsíc zavřeli pro podezření z vraždy. Andrea, kterou samozřejmě taky vyslýchali, prozradila, že věděla o krátkém poměru Maškové a Slezáka. To policajty navedlo na domněnku, že ho prý Mašek zavraždil ze žárlivosti. Dopisy na rozloučenou nejsou prý žádným důkazem, protože Mašek mohl Slezáka přinutit, aby je napsal. Jak? Například pod pohrůžkou, že něco udělá jeho dcerce.

Maškovou vyslýchali, kam zmizely tři tisíce dolarů a dva tisíce marek, které prý Slezák před odjezdem sehnal přes nějaké veksláky, a ještě velká částka v dinárech vyměněných oficiálně. V pokoji se peníze nenašly. Poctivě vypovídala, že Slezák je mohl utratit za starožitnosti. Jako důkaz uváděla kopii Moneta, kterou si tam koupil a kterou odevzdala s ostatními věcmi Kátině matce.

A najednou Maška beze slova omluvy propustili.

Kriminálku vystřídali estébáci.

Co prý vědí o nějaké enderačce, která taky zmizela.

Výslechy trvaly rok.

Maška vyhodili z jeho odborářské funkce. Maškovou propustili z katedry a nedovolili jí udělat kandidaturu.

Maška přece jen přesvědčili, že Slezák sebevraždu fingoval a utekl.

Mašková tomu nechtěla věřit. Přece Slezákovi bylo hodně přes šedesát. V takovém pokročilém věku už lidi těžko emigrují… A pak ten Monet. Sice to byla jen kopie, ale určitě by si ji vzal s sebou…

Dlouho jsem nebyla schopná slova.

„Jste přesvědčená, že si tu kopii koupil Slezák až v Jugoslávii?“

konečně jsem se zmohla na otázku.

„Paní doktorko, už nejsem přesvědčená vůbec o ničem. Ani o tom, že je ode mě správné, že jsem vám to všechno vyprávěla.“

Na tu poznámku jsem nereagovala.

„Nevíte, co se stalo s tím Monetem?“ zajímala jsem se. Srdce mi tlouklo až v krku.

„S tou kopií?“

„Možná, že to nebyla kopie, ale originál.“

To ji pobavilo: „Ale prosím vás, myslíte, že by někdo ukazoval originál a nechával ho jen tak se válet v hotelu? Jasně že to byla kopie. Fakt je ten, že ji Andree zabavili. A muž mi říkal, že ten obrázek byl důkazem, že v tom nemáme prsty.“

„Setkala jste se s ní ještě někdy?“ zeptala jsem se.

„Myslíte s Andreou? Ne. Jednou jsem Andree zavolala. Právě, když mému manželovi tvrdili, že se Slezák nezabil, ale emigroval.

Chtěla jsem jí říct, že si to estébáci určitě vymysleli, aby jí nemuseli platit ani vdovský, ani sirotčí důchod. Ale řekla mi, že se o tom se mnou nebude bavit a abych ji nechala na pokoji. Od té doby jsem už Andreu neviděla a nic jsem o ní neslyšela. A abych pravdu řekla, byla jsem ráda, že to už máme za sebou.“

„Takže nevíte, že umřela?“

„Kdo?“

„Andrea. Kátina matka.“

„Kdy?“

„Asi tak v roce osmdesát dva. Prý na rakovinu.“

„Káťu si pak vzala Andreina matka?“

„Myslíte, Erbenová? V Pardubicích?“ zeptala jsem se a čekala na její reakci. Nereagovala nijak zvlášť.

„Ano. Andreina matka byla tehdy ještě poměrně mladá.“ Usmála se. Pak vysvětlila: „Nikdy neměly s Andreou nejlepší vztahy.

Andrea mi jednou naznačila, že Slezák byl napřed přítelem její matky. Andrea ho vlastní matce přebrala.“

Byla to sice zajímavá informace, ale v té chvíli nebyla příliš důležitá.

„Paní Mašková… Říká vám něco jméno Jakub Veselý?“

„Veselý?“ obživla. „Měla jsem jednoho spolužáka. Vlastně mým spolužákem byl dost krátce. Pak ho ze školy vyhodili. Nebo odešel sám… Víte, u nás na fakultě studovalo jen pár kluků, takže ještě teď vám je můžu všechny vyjmenovat.“ Byla ráda, že mluvíme o něčem jiném. „A proč se ptáte?“

„Prý chodil s Andreou.“

„To je možný. Ale Andreu jsem vůbec neznala, dokud jsem se neseznámila se Slezákem.“

„Vzal si ji. Totiž Jakub Veselý se oženil s Andreou… A tvrdil, že Káťa není ve skutečnosti dcerou Slezáka, ale jeho.“

„Tak to kecal,“ prohlásila jednoznačně. „I když to s ohledem na Káťu od něho bylo dost šlechetné,“ uznala.

Číšnice dala na stůl kávy a sklenice s hroznovým džusem.

„Jú, to je dobrota,“ upila trochu džusu paní Mašková. „I když bych to vlastně pít neměla…“ povzdychla si. Pak se mi najednou svěřila: „Byla jsem štíhlá jako vy. Ale když jsem ztratila Slezáka…

Prostě, bylo mi všechno jedno. Začala jsem nezřízeně jíst. A takhle jsem se upravila. Několikrát jsem se pokoušela to shodit. A pak jsem si řekla, proč? Kvůli komu se mám trápit? Jo, kdybych potkala mužskýho, jako byl Slezák… Ale takoví už u nás nejsou.“

Vzpomněla jsem si na Ladislava. Nestačila jsem to ani domyslet, když Mašková řekla:

„Vlastně, jednoho znám. To je ten tlumočník doktor Tomeš. To je chlap, viďte? Vzhledem trochu Slezáka připomíná. Ale všichni vědí, že je nedobytný… Má stálou přítelkyni…“

„Ta s ním včera byla na recepci,“ utrousila jsem s pohledem soustředěným na míchání kávy.

„Myslíte Marcelu Houdkovou? Fakt? A víte, že je to možný?“

Z té informace měla radost. Snad si myslela, že přece jen má naději.

Marcele ho může přebrat. „Ta pro nás často tlumočí, když muž jedná s německými nakladateli. A včera jsme honem potřebovali ještě anglického tlumočníka. Marcela nám hned poradila, abychom zavolali doktoru Tomešovi. Ještě štěstí, že jsme ho zastihli. Napřed to odmítl, že má něco rodinnýho, ale pak ho Marcela uprosila, aby nás zachránil. Je to ohromnej mužskej,“ uzavřela. Pak si vzpomněla na původní téma: „Takže estébáci nekecali, když říkali, že Slezák utekl s Němkou.“

„Umřel teprve před rokem v Austrálii,“ odpověděla jsem nepřímo.

Vtom jí konečně všechno došlo.

Nadechla se.

„Ten hajzl!“

Ani jsem ji neupozornila, že teď mluví o nebožtíkovi.

12

„Vašku, všechno je zase jinak!“ volala jsem z šatny kavárny Ganys. Telefon stál na stolku a vedle něj pohodlná čalouněná židle.

„Takže vona je fakticky ta?“ Pro nezasvěceného by ta otázka potřebovala přeložit do češtiny.

„Ano. Jaks na to přišel?“

„Vytušil jsem to. A pro každý případ jsem se pokusil zjistit, jestli Erbenová, ta babička Kateřiny Veselé, má v těch Pardubicích telefon.“

„Jsi génius! Jak se ti to podařilo, když jsem ti neřekla ani její celé jméno ani adresu?“ divila jsem se.

„Přečetl jsem si další odpovědi na inzeráty.“

„Copak Erbenová odpověděla na inzerát?“

„Ne. Ale byla tu odpověď od paní Vávrové z Pardubic, bývalé kolegyně Erbenové a nyní vedoucí knihovny. Hned jsem jí volal.

Řekla mi, že znala Slezáka, který jim v Pardubicích přednášel na školení.“

„A dala ti telefon Erbenové?“

„Ne, protože ta před dvěma roky měla pohřeb.“

„Tak to je průšvih. Ví něco o Kateřině Veselé?“

„Ne. Naposledy ji viděla na pohřbu. Byla tam s nějakými dvěma mladými ženami a malým chlapcem.“

„Ví, kdo jsou ty ženy?“ Proboha, proč to všechno nevyklopí hned?

„Proč mě nenecháš domluvit? Vypadaly jako sestry. Jedna mladší a druhá starší. Ani jedna z nich nebyla Kátina spolužačka. Obě byly perfektně oblečené. Zvlášť ta starší. Přijela ze Švýcar.“

„Odkud to ví?“

„Všechny tři i s děckem pak nastoupily do auta se švýcarskou značkou.“

„Tak to už je údaj,“ uznala jsem.

„Vávrová si na to totiž vzpomněla, když přečetla náš inzerát, a napadlo ji, jestli ta starší ženská není Slezákova žena nebo přítelkyně, která kvůli Kátě přijela na pohřeb její babičky.“

„Ach jo!“

„Co je?“ nerozuměl mé reakci Vašek.

„Ten Slezák měl těch přítelkyň jaksi povícero a my v nich teď bruslíme,“ vysvětlila jsem mu.

„No, byl to asi hodně výkonný chlap,“ zasmál se můj mladý kolega.

„V tom to není,“ namítla jsem. Jako většina mužských četl jen noviny, odborné publikace a z knížek leda literaturu faktu a neměl tedy vůbec ponětí, v čem spočívá přitažlivost mužů. „Co ti ta Vávrová ještě řekla?“

„Celkem už nic. Jen slíbila, že když se něco dozví, dá nám vědět.“

„Takže jezdit do Pardubic nemá cenu?“

„Nevadilo by promluvit si s tou Vávrovou.“

„To si ale napřed popovídám s Terezou Voráčkovou,“ sdělila jsem mu.

„Nepopovídáš. Stará Veselá jí vyřídila tvůj vzkaz, že se s ní chceš setkat. A ta sem volala, že nemá čas.“

„A neřekla, kdy ho bude mít?“

„To neřekla. Prý právě odjíždí.“

„Proboha, a kam zase ta odjíždí? Taky do ciziny?“

„Přesně tak. To víš, pořád se nemůžeme nabažit otevřených hranic,“ chechtal se do telefonu Vašek.

„Z čeho máš takovou radost?“ naštvalo mě to.

„Že nikam nemusím. A mám dneska volno,“ vysvětlil.

„Tak to se mýlíš,“ zklamala jsem ho. „Jedeme k Voráčkům.“

„Vždyť tam ta holka nebude…“

„Nevadí. Koukneme se na to. Promluvím si s její mátí.“ V hlavě už jsem měla nový plán.

„A k čemu tam potřebuješ mě?“ Pak ztišil hlas: „Někdo se na tebe zase navěsil?“

Rozhlídla jsem se. Neviděla jsem žádného podezřelého chlapa.

Je ale možné, že má ostražitost momentálně otupěla. To, co jsem se od Maškové dozvěděla o Slezákovi, mě ohromilo tak, že jsem zapomněla na svůj strach.

„Vašku, potřebuju tě jen pro zdání solidnosti. Přítomnost mužského dá jakémukoliv jednání větší váhu,“ řekla jsem mu celoživotní zkušenost každé ženy.

Ale uznal to: „Ach jo. Kam mám jet?“ Domluvili jsme se, že na mě počká na parkovišti u stanice metra.

„Jano, koukni se tamhle naproti,“ řekl tiše Vašek, když jsem vystupovala z auta.

Podívala jsem se na protější chodník.

Ničeho zvláštního jsem si nevšimla.

Nějaký muž si pozorně prohlížel výlohu s počítačovými monitory, klávesnicemi a podavači k tiskárnám.

Počkala jsem, až Vašek zamkne auto.

„Myslíš, že mě tam ten chlap sleduje?“ zeptala jsem se. Stáli jsme u vchodu. Hledala jsem jméno Voráčková.

„Určitě.“

Otočila jsem se.

Muž na sobě neměl koženou bundu ani kožené sáčko. Vůbec nevypadal, jako ten, kterého jsem si několikrát všimla. Nepodobal se ani taxikáři, který mě tak vyděsil ve vinárně.

Muž vycítil můj pohled a rychle se ztratil ve dveřích krámku.

„Klid, Vašku. Mám dojem, že oba trpíme profesionálním stihomamem,“ zasmála jsem se. Ale moc přesvědčivě můj smích nevyzněl.

„No, uvidíme,“ nehádal se se mnou.

Našla jsem jméno Voráček. Zmačkla jsem tlačítko.

„Prosím?“ zachraptěl v mikrofonu nedefinovatelný hlas.

„Tady je doktorka Brodská a ráda bych…“

„Dcera není doma,“ nenechal mě hlas domluvit. Mikrofon zmlkl.

Bezmocně jsem pohlédla na Vaška.

„Zkus zazvonit na sousedy,“ poradil mi Vašek.

Zmáčkla jsem zvonek u jména ing. Zouna. Chvíli jsme čekali.

Nic.

Už jsem měla prst na dalším tlačítku.

Vašek mě zadržel: „Počkej. Tamten chlap jde sem.“

„Hledáte někoho?“ zeptal se nás asi padesátiletý muž.

„Paní Voráčkovou,“ řekla jsem.

„Voráčkovou? Jsem Voráček.“

„Jé, dobrý den,“ zašveholila jsem. „No to jsem ráda. Vaše Tereza mi volala, že doma nebude, ale že nám ty fotky dá její maminka.“

Zahlédla jsem, jak po mně Vašek hodil uznalým pohledem.

Muž odemkl dveře, pustil nás dovnitř, přivolal výtah a já jsem mluvila bez přestávky o tom, že jsem tu na skok, že od přítelkyně z Austrálie mám spoustu úkolů, že jsem hodně slyšela o jeho Tereze, že tady pan Václav Lom je tak hodný, že mi pomáhá…

„Maruš!“ zavolal ode dveří. „Vedu návštěvu.“

V předsíni se objevila žena, která včera asistovala paní Veselé.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem radostným hlasem. A zase jsem spustila: „Já vím, že Tereza není doma. Ale slíbila mi, že mi ukážete její fotografie z poslední doby.“

„Terezka vám slíbila nějaké fotky?“ nevěřila mi paní Voráčková.

Zároveň si nedůvěřivě prohlížela Vaška.

„Ano. Hlavně ty, na kterých je se slečnou Kateřinou Veselou.“

„Ale Kátiny fotky vám snad už před pár dny dala Veselá,“ byla dobře informována.

„Jistě, ale na těch snímcích nebyla Tereza.“

„Terezka se fotila s holkou Veselých?“ znepokojil se pan Voráček.

„Ani nevím,“ znejistěla Voráčková. „Podíváme se.“ Pak nás rezignovaně vyzvala: „Tak pojďte dál.“ Ukázala nám na srovnané bílé pantofle.

Zavedla nás do obýváku. Vypadal jako naaranžovaný v nábytkové prodejně. Nikde ani smítko. Barevné hrnečky, křišťálové vázy, sádrové sošky a několik knížek ve vitrínce za sklem byly rozestaveny přesně v řadě a dokonale symetricky.

Nechtěně jsem zatajila dech, abych náhodou nefoukla do nějaké vyschlé nabarvené slaměnky a nepohnula jejími květy.

Paní domu nás usadila na židle, na kterých předtím pečlivě urovnala zvláštní dečky. Zřejmě abychom neušpinili čalounění.

„Okamžik, jen jestli něco najdu,“ odešla z pokoje a za chvíli se vrátila s Voráčkem, který nesl štos alb.

„Žádnou Terezčinu fotku s Katkou Veselých jsem neviděl,“

položil alba na kulatý stůl, u kterého jsme s Vaškem strnule seděli.

„Všechny fotky sem zařazuje manžel,“ vysvětlila nám to Voráčková. Vedle muže se nějak zmenšila. Vůbec už to nebyla sebejistá paní domu. „Muž nesnáší, když se nějaký snímek jen tak povaluje.“

„Nechce se mi věřit, že by Terezka překročila můj zákaz,“

obracel stránky alba. Jen tak tak jsem stíhala zahlédnout nějaké tváře.

„Manžel totiž nechtěl, aby se Terezka s tou Kateřinou Veselých kamarádila,“ zase doplnila manželův výrok Voráčková.

„Byla do větru,“ argumentoval krátce Voráček. „Měla na naši Terezku špatný vliv,“ připojila se Voráčková.

„Prý studuje vysokou?“ vyplnila jsem krátkou pauzu otázkou.

Vzala jsem si do rukou další album a začala jsem ho prohlížet bez pomoci pána domu.

„Kdo, Terezka? Ne,“ odpověděl pohoršeně, jako bych se ptala, jestli jeho dcera má padoucnici.

„Myslila jsem Káťu Veselou.“

„No, já teda nevím, jestli se tomu dá říkat studium,“ kroutil hlavou pan Voráček. „Dřív na to žádná vysoká škola nebyla a jaký filmy uměli udělat! Teď tam každý kulisák je ing a osvětlovač céescé a nemáte na co koukat,“ kývl na televizi zabudovanou uprostřed velké stěny tak, že střed obrazovky byl přesně v průsečíku úhlopříček celého toho monstra.

„Káťa studuje na FAMU?“ nadskočila jsem.

„Jo.“

„A kde bydlí?“

„Na koleji.“ Pan Voráček nezaváhal ani vteřinu.

Ale najednou jsem si všimla, že na mě za zády svého muže paní Voráčková mrká a nenápadně vrtí hlavou.

„Máte moc hezkou dceru,“ řekla jsem, abych změnila téma.

„To jo,“ rozzářil se pan Voráček. „Dokonce ji prý Katka Veselá přemlouvala, aby pózovala do časopisu. Ale řekl jsem, že jen přes mou mrtvolu! Kdyby něco takového Terezka udělala, tak bych ji vlastníma rukama uškrtil.“ Jeho obrovské ruce předvedly něco, co připomínalo ždímání prádla. „Ale Terezka je hodná holka. Na nic takového ji nikdo nezláká.“

„Slyšela jsem, že pracuje v Německu.“

„Jo.“ A pochlubil se: „Dělá doktorům asistentku. Terezka je skromná a poctivá holka. Naše Terezka až do osmnácti musela být přesně v půl desáté v posteli. A v deset mít zhasnuto a spát.“

„A byl jste se v Německu za svou dcerou podívat?“ nevydržel už Vašek mlčet.

Voráček na něho chvíli nechápavě koukal. Asi mu hned nedošlo, že můj nehybně sedící doprovod není vycpaná figurína a umí mluvit.

„Za Terezkou? No jasně,“ neodpovídal Vaškovi, ale mně.

„V Norimberku. Zaplatila nám s mámou noc v hotelu. Abychom se nemuseli štrachat hned zpátky. A za oběd. Viď, mámo?“ nadouval se pýchou.

„Vaše Tereza pracuje v Norimberku?“

„To ne. Většinou ve Frankfurtu. V sanatoriu,“ opakoval.

Vašek se zvedl. Už ho to přestalo bavit. Mě taky.

„Nemohli byste mi věnovat tuto fotku?“ požádala jsem Voráčkovy. Oba se naklonili nad obrázkem blondýnky s vlajícími vlasy, v letních šatech s krátkou sukní vysoko nad kulatá kolena a s hlubokým výstřihem jen tak tak přikrývajícím velká prsa.

„Kdopak to fotil?“ Určitě to nebyl amatér ani začátečník.

„Káťa,“ řekla Voráčková a vystrašeně zašilhala na muže.

„Tak tu si klidně vemte!“ prohlásil. Stejným tónem by asi vyhodil dceru z domu.

Opatrně jsem z úchytek vytáhla fotku a schovala jsem ji mezi stránky rozečtené knížky. Vždycky mám nějakou v tašce.

„Jano… ehm, paní doktorko, pojďte sem,“ pozval mě k oknu Vašek.

Voráčkovi se na sebe významně koukli. Asi zaznamenali, že mi můj „řidič“ říká jednoduše Jano, a udělali si patřičný závěr ohledně našeho vztahu.

Šla jsem k oknu.

Na protějším chodníku se nudil chlap v silonové bundě. Byl k nám obrácen tváří. Jsem trochu krátkozraká, přesto se mi zdálo, že ho poznávám.

Vašek se otočil k Voráčkovým.

„Poradili byste mi, jak se odsud dostanu do centra? Potřebuju do Hradební.“

Voráček se přisunul k oknu. Začal Vaškovi vysvětlovat. A pak řekl ženě: „Maruš, zase nám hlídají barák.“

„Proč?“ zeptali jsme se s Vaškem zároveň.

„Jo, to my nevíme. Možná, že kvůli sousedovi. Máme tu takové velké zvíře. Diplomata,“ prohlásila Voráčková se směsicí bázlivé úcty a závist. Pak si nostalgicky zavzpomínala: „Ještě nedávno ten Zouna byl obyčejný uličník. Chodil s Terezkou do stejné školy.

Matka byla nějaká doktorka, ale myla po domech schody, a otec jezdil s náklaďákem, taky nějaký bývalý vědec. Ale barák nám pořád hlídali. A teď hlídají zas.“

„Jenže dřív je sledovali a teď je ochraňují,“ poučil ženu Voráček.

„Aspoň k nám nelezou zloději,“ spokojeně poznamenala Voráčková.

Začali jsme jim děkovat za ochotu a za fotky.

Když už bylo jasné, že odcházíme, paní Voráčková nám velkoryse nabídla kávu.

Odmítli jsme to a ještě několikrát jsme se omluvili, že jsme je okradli o drahocenný čas.

Usadili jsme se do auta. Chlap v bundě okamžitě zmizel.

Nenápadné ošoupané embéčko velmi hbitě vyrazilo za námi.

Stiskla jsem zuby, aby Vašek neslyšel, jak mi strachy cvakají.

„Heleď, Jano, nevíš, proč jede za námi, když musí hlídat diplomata?“ ptal se ironicky Vašek.

„Vím já? Možná si myslí, že se ho chystáme unést?“ pokusila jsem se žertovat, i když na mě šly mdloby.

„Hm… To není špatný nápad,“ zašklebil se. „Výborný. Jenže já nevím, kam vlastně jedeme.“

„Přece na kolej FAMU.“

„Vašku, ty jsi génius,“ řekla jsem mu už podruhé za dnešek.

Podruhé za dnešek mi to Vašek vesele potvrdil. Vypadal nádherně klidně.

Ale tím klidem mě přesto nenakazil. Nemohla jsem zvládnout ten odporně lepkavý nevysvětlitelný strach…

13

„Kateřina Veselá? Filmařka? Ta už tu nebydlí,“ řekla nám s jistotou vrátná. A zajímala se: „A vy jste kdo?“

Vyměnili jsme si s Vaškem rychlý pohled.

„Tady paní je z Austrálie,“ ukázal na mě Vašek a tím mi určil roli, „a já jí dělám řidiče a pomocníka.“

Žena v kukani se na mě zvědavě podívala.

„Tak vysvětlete paní…“

„Mluvím česky,“ usmála jsem se skromně.

„No to je fajn,“ oddychla si. „Kateřina Veselá se letos na kolej ani nehlásila. Když má v Praze otce, tak na kolej nemá nárok, když ani pro mimopražský nejsou místa.“ Svůj výklad adresovala výhradně Vaškovi. Buď nedůvěřovala mým znalostem češtiny nebo mým vědomostem o zvláštnostech předpisů o ubytování na vysokoškolských kolejích. „Totéž jsem řekla mladíkovi, který ji tu jednou taky hledal.“

„Kdo to byl?“ ptal se Vašek.

„Nevím. Nepředstavil se. Nejspíš policajt. Teď se v tom člověk nevyzná.“

„Slečna Veselá něco provedla nebo měla nějaké problémy?“

pokusil se z ní něco dostat.

„Ty má přece každý,“ usadila ho moudře vrátná.

„Legitimoval se vám?“ nedal se tím odradit Vašek.

„Ne. Pokud někdo nechce jít nahoru do pokoje, tak se ho na žádný průkaz neptám.“

„Podle čeho jste usoudila, že to byl policista?“ chtěla jsem taky vědět.

„Podle toho, paní…“

„Brodská,“ představila jsem se.

„Podle toho, paní Brodská, že se vyptával, s kým se ta Veselá přátelí, kdo ji navštěvuje, jestli má nějakýho kluka. Ale vy se taky dost vyptáváte,“ odpověděla na mou otázka vrátná. Tím nás upozornila, že když hrajeme hosta z Austrálie s doprovodem, tak ji nemůžeme vyslýchat.

Přesto nám nevědomky přihrála další důležitou informaci:

„Ale pak mi Monika, to je její bývalá spolubydlící, taky famačka, tak ta mi jednou řekla, že když se nějaký chlap bude vyptávat na Káťu, tak mu nemám nic říkat, ale poslat ho rovnou za ní.“

„Mohli bychom si promluvit se slečnou Monikou?“ požádal Vašek.

„To můžete. Ale řekl jste, že tady paní Brodská,“ kývla mým směrem, „hledá Kateřinu Veselou. Podle mě je Káťa u svého otce.

A jeho adresu…“

„Adresu pana Veselého znám,“ zase jsem zasáhla. „Je teď v zahraničí. Nevím totiž, jestli je Káťa v Praze, nebo někde jinde.

Možná, že by mi slečna Monika mohla naznačit, kde mám Káťu hledat.“

„To by snad věděli na studijním,“ poradila nám logicky.

„Jistě,“ usmála jsem se na ni laskavě. „Ale až zítra ráno. Teď už tam nikdo není.“

Pohlédla dozadu na velké nástěnné hodiny. Ukazovaly půl šesté.

Přisunula si mikrofon a hlásila, že Monika Leslerová má ve vrátnici návštěvu.

Monika Leslerová vůbec neodpovídala našemu očekávání.

Místo zářivé krásky od filmu se objevila drobná štíhlá asi pětadvacetiletá až třicetiletá žena. Měla krátké nepoddajné vlasy, které nepoznaly odbornou péči, energickou bradu a ocelově šedé chytré oči. Jen hezky vykrojené plné rty změkčovaly zkoumavý a zároveň rozhodný výraz její nápadně inteligentní úzké tváře.

Monika Leslerová na nás pohlédla, krátce se zarazila, na okamžik couvla, ale pak k nám vykročila.

„Dobrý den, slečno Leslerová,“ podávala jsem jí ruku.

Bývalá Kátina spolubydlící se za něčím nebo někým ohlídla nahoru po schodech a mé natažené pravice si nevšimla.

Pak se tázavě podívala na Vaška a na mě.

„Mohli bychom si tu někde v klidu promluvit?“ zeptala jsem se jí vážně. Možná, že jsem ten svůj vážný tón přece jen trochu přehnala.

To přehlédnutí ruky se mě dotklo.

„Ano. Okamžik,“ přikývla. Nevypadala nijak překvapeně.

Požádala vrátnou o klíč od cvičebny. Dostala ho. Zavedla nás k nějakým dveřím a odemkla je. Všechno bez jediné otázky.

Ocitli jsme se ve velké místnosti. U zdi stál klavír, několik notových stojanů a u okna čtyři židle.

Monika Leslerová odsunula dvě židle a dala je bokem k topení.

Jednu nabídla mně. Sama se posadila naproti. Vaška nechala, aby si poradil sám.

Přitáhl si židli a uvelebil se mezi námi tváří k oknu.

Vznikl kroužek, jako bychom se chystali hrát karty.

„Tak jste přece jen přijela,“ upřela na mě oči a pravou ruku zimomřivě přitiskla k teplému tělesu. „Co vlastně ode mě chcete slyšet?“

„Možná, že byste nám mohla pomoct,“ začala jsem.

„Já – vám?“

Snad jsem se mýlila, ale zdálo se mi, že se v jejích očích objevilo hluboké opovržení.

Další její otázka mi málem vyrazila dech.

„Nevíte, proč bych pomáhala vašemu synovi?“

„Synovi?“ opakovala jsem nechápavě.

„Koho tím myslíte?“ zasáhl Vašek. Asi předpokládal, že ho Leslerová považuje za mého syna.

Najednou Monika Leslerová zrudla.

„Vy nejste Pecková matka?“ prozradila, že v rozrušení přeslechla mé jméno.

„Jmenuju se Brodská,“ opakovala jsem jí.

„Promiňte… Jsem z toho všeho úplně zblblá. Vy nemůžete být matkou toho hajzla, který znásilnil Káťu.“

Já a Vašek, oba jsme na ni zírali s otevřenými pusami. Monika tonula v rozpacích. Ty rozpaky jí slušely. Vašek jí chtěl něco říct, ale předběhla jsem ho. „Káťu někdo znásilnil?“

Chvíli trvalo, než se ovládla. Zase se omluvně usmála. „Ne, to se vás netýká… Promiňte. To byl omyl.“ Chtěla se zvednout.

„Počkejte,“ zadržela jsem ji. „Jmenuju se Brodská, tohle je můj kolega Václav Lom a oba jsme ze soukromé detektivní kanceláře Petr. Hledáme Kateřinu Veselou. Zřejmě nám můžete pomoct. Je to ona?“ ukázala jsem jí malou Kátinu fotku, kterou mi dala paní Veselá.

„Ano. To je Káťa,“ potvrdila hned. A věcně se zeptala: „Proč se o ni zajímáte?“

Bylo mi jasné, že když se od ní chci něco dozvědět, nesmím nic předstírat: „Vaší vrátné jsme namluvili, že jsem z Austrálie, a byli bychom rádi, kdyby si to myslela dál. Dostala jsem za úkol najít Kateřinu Veselou. Předpokládám, že její zmizení je spojeno se znásilněním, o kterém jste se podřekla? Je to tak?“

„Je to tak.“

„Víte, kde teď je?“

„Nevím.“

Nevěřila jsem jí.

„Podívejte se, možná že slečna Veselá má nějaké nesnáze. A naše klientka, vdova po Jaroslavu Slezákovi, jí může z nesnází pomoct.“

„Jaroslav Slezák?“ zvedla hlavu.

„Už jste o něm slyšela?“

„Ne. Kdo to je?“

„Její…“

„… příbuzný,“ honem dopověděl Vašek. „V životě jsem o něm neslyšela.“

Nevím proč, ale líbila se mi čím dál víc. Takovou kamarádku bych přála své dceři. Možná, že nebyla laskavá a srdečná, ale určitě byla rovná a spolehlivá.

„Jak dlouho vlastně Kateřinu Veselou znáte?“ vyhrkl Vašek.

Teprv teď se Leslerová trochu uvolnila.

„Známe se z Pardubic. Chodily jsme do stejné školy, i když jsem byla o tři ročníky výš, a do dramatického kroužku.“

„A nikdy jste neslyšela o Jaroslavu Slezákovi?“ ptala jsem se znova.

„Ne. To jméno mi nic neříká,“ odpověděla přesvědčivě.

Chvilku jsem váhala a pak jsem se odvážila na otázku:

„Slečno Moniko, svěřila se vám někdy Káťa o svých neshodách s Jakubem Veselým?“

Zachmuřila se: „To víte od něho, nebo od staré Veselé?“

„Od staré a od mladé,“ klidně jsem přiznala. „S panem Jakubem Veselým jsme ještě nemluvili. Co bylo příčinou těch neshod?“

„Káťa milovala svou babičku Erbenovou. Stará Veselá ji nesnášela,“ vysvětlila a dívala se, jestli mi to stačí.

Nestačilo mně to: „To je všechno?“

„Bylo to všechno až do chvíle, kdy začaly restituce,“ řekla. Bylo vidět, jak o tom nerada mluví.

„Veselým měli vrátit nějaký majetek?“

„Ano. Žádali, aby jim galerie vrátila cenný obraz…“

„Byla to kopie Moneta?“ skočila jsem jí do řeči.

„Proč – kopie? Byl to originál,“ opravila mě Monika.

Vašek na mě udiveně pohlédl. Ale nic neřekl.

„Vrátili jim ho?“

„Nevím. Ale byla s tím velká tahanice. Ten obraz prý zabavili Kátině mamince. A prý tam něco vyšlo najevo, něco, kvůli čemu s otcem přestala mluvit. A pak se jí stala ta hrozná věc…“

„Znásilnění?“

Přikývla.

„Kdy se to stalo?“

„Před dvěma lety.“

„Kde?“ Snažila jsem se, aby mé otázky zněly věcně.

Monika se snažila věcně odpovídat: „Ve vlaku. Káťa se vracela večerním rychlíkem z Pardubic. V kupé ji přepadl chlap. Měl kudlu.

Znásilnil ji. Pak s kudlou v zádech musela jít přes celé nádraží.

V parkuji zase znásilnil. A nechal ji tam ležet polomrtvou. Probrala se k ránu. Zavolala na kolej. Tak jsme chytli taxík a jeli pro ni.“

„Kdo vy?“

„Já a Tereza. Zrovna tu byla.“

„Tereza Voráčková?“

„Ano. Vyji znáte?“

„Osobně ne.“ Zase jsem použila fotku: „Je to ona?“

„Odkud to máte? To jsem fotila já…“

„Dali mi ji její rodiče. Tereza studuje tady? Její rodiče mi řekli, že je zdravotní sestra.“

Leslerová se ráda chytla zábavnějšího tématu.

„Terezka vystudovala zdravku. Dokonce chvíli dělala na nějaké poliklinice na půl úvazku. Terezu k nám přivedla Káťa. Bydlela v domě Kátina otce.“

„Měly jste nějaké zdravotní problémy?“ zeptala jsem se opatrně.

„Ne, to ne,“ zatvářila se chápavě. Věděla, co mám na mysli.

„Žádný takový lékařský zásah jsme tehdy ještě nepotřebovaly. To až…,“ zarazila se a pak pokračovala: „Jeden náš kamarád potřeboval pro film takový běžný typ hezké holky bez zábran.

A Tereza je ohromně fotogenická. A bez zábran,“ pousmála se. „Pak k nám chodila na pokoj, aby se převlíkla. Vždycky přišla z domova jako taková hodná upravená holčina a u nás se proměnila v profesionální sexbombu. Potom naopak. Domů se vracela ve skromných tuzemských džínách a plátěné bundičce. No, a právě Tereza namluvila vrátné a klukům, kteří nám tehdy pomohli, že se Káťa někde náhodou zkárovala. Jenže když se Káťa vzpamatovala, chtěla všechno okamžitě ohlásit. Já a Tereza jsme jí to rozmluvily.“

„Proč?“ zachmuřil se Vašek.

„Protože Tereza už s tím měla své zkušenosti. Odvedla Káťu k doktorům, kteří ji vyšetřili a slíbili, že budou mlčet.“

„Ale nemlčeli,“ významně poznamenal Vašek.

„Mlčeli. Ale Káťa přesto to znásilnění udala.“

„To je správné,“ přikývl Vašek. Slečna Leslerová nadskočila:

„Správné? Tak vám něco řeknu: Víte, nejsem žádná citlivka, ale způsob, jakým pak Káťu vyslýchali a vůbec jak s ní jednali, tak to bych asi neunesla.“

„Chytli toho chlapa?“

„Ano. Ale kdybyste slyšela, jak ho advokát hájil, jak všechny přesvědčoval, že ten chlap je vlastně oběť Kátiných nástrah a uvolněné morálky ženských a zvlášť umělkyň, že vlastně podlehl Kátinu svádění, a že ten chlapec je jen hodně sexuálně vzrušivý a jen proto už byl jednou za podobné sexuální zakopnutí s jednou nezodpovědnou patnáctiletou dívkou trestán. Jinak je obžalovaný Josef Pecka poctivý dříč a šikovný nástrojář a má obdivuhodný vztah ke své matce, což dokazuje, jaký je to dobrák…“

„To snad ne!“ neudržela jsem se.

„Ale ano! A ještě kladl Kátě odborné právnické otázky typu, proč Káťa jezdí právě večerním rychlíkem, proč nosí úzké džíny, když jsou v módě široké a nabírané, a proč pod tričkem nenosí pořádnou podprsenku. Že by si jako mladá dívka měla uvědomit, že v takovém oblečení a bez podprsenky muže provokuje a přímo je k znásilnění vybízí. To, prosím, na soudním jednání.“

„Nezlobte se, ale nechce se mi věřit, že by státní zástupce nezasáhl,“ urazil se za své bývalé kolegy Vašek.

„Chcete jeho jméno? Můžete se podívat do protokolu a sami se přesvědčit, co a jak státní zástupce u soudu mluvil,“ pořád se rozčilovala Leslerová.

„Určitě se na to podívám,“ ujistil ji Vašek.

„Takže se tam dočtete, že když se ptal obžalovaného, jestli svého činu lituje, obžalovaný odpověděl, že ano, že lituje, že Katku nechal naživu. A když ho po rozsudku odváděli ze síně, nahlas řekl Kátě, že ji najde a tu chybu napraví.“

Vašek se pohoršil:

„Státní zástupce měl přece podat žalobu za vyhrožování!“

„Ano? Asi se tím už nechtěl zdržovat. Jen udělal tytyty, pane Pecko, to se nesmí, velevážený pane…“

Vašek pořád kroutil hlavou. Monika se jen smutně usmála.

„Víte, kdybych to natočila, tak by mi nevěřili, že to jsou dokumentární záběry a není to slaboduchá veselohra z dávno minulých časů a kdoví odkud.“

„Jak to Káťa nesla?“

„Nezhroutila se. Zatnula zuby a pracovala. Dokonce jsme se domluvily, že musíme natočit dokument o podobných případech a obětech… Jenže toho chlapa koncem léta pustili.“

„Jak jste se o tom dozvěděly?“

„Kátě o tom napsala jeho matka.“

„Jeho matka?“ snad jsem se přeslechla.

„Ano. Pecková. Nebála se samozřejmě o Káťu, ale o svého synáčka, že se Kátě opravdu pomstí a že by ho pak mohli zase zavřít. Jménem Káti jsem jí odepsala já. Ze… Že jsem změnila názor na trest smrti a jsem pro to, aby byl zase zaveden, jako to mají v Americe…“

„Dostala jste pak od Peckovy matky odpověď?“ Vaška to velice zaujalo.

„Ano. Napsala mi, že jsem surová, mám nehumánní smýšlení a nechápu, co je demokracie!“

„Proto jste mě považovala za matku toho násilníka?“

„Nezlobte se. Odpusťte mi to. Když jsem v rozhlase zaslechla, že mám návštěvu, byla jsem přesvědčená, že je to Pecková, a zazmatkovala jsem.“

„A jak na ten dopis reagovala Káťa?“

„Vyděsila se.“

„A toho Pecku opravdu potkala?“

„Procházel se tady před barákem. Naštěstí pršelo a schovala tvář za deštník. Ten strach pak už neunesla. Nechtěla ode mě ani od Terezy slyšet žádné rady. Na kolej se nepřihlásila. Požádala o přerušení studia z rodinných důvodů. Žádost poslala poštou.

A najednou úplně zmizela.“

„Bydlí u otce?“

„Ne. Nedávno jsem tam byla. Chtěla jsem Kátě říct, že by se měla vrátit na fakultu, aby se už nebála. Ale nějaká paní, snad sousedka, mi řekla, že Káťu už dlouho neviděla a že Veselý je v cizině.“

„Měla nějakou známost?“

„Ano… Chodí s Michalem Zounou.“

Zouna… Zouna… Někde jsem to jméno zahlédla… Chvíli jsem namáhala paměť.

„Heleď, Jano, nemluvili o něm Voráčkovi?“ ptal se Vašek.

Monika Leslerová to hned potvrdila:

„Bydlí ve stejném domě jako Kátin otec. Jakub Veselý.

A Terezka.“

„Je prý diplomat…“ vzpomněla jsem si na poznámku Voráčkových.

„Ne, diplomat je jeho otec. Michal je novinář.“

„Může Kateřina být u něho?“ zase jsem se radila s Monikou Leslerovou.

„Sotva. On je právě na Kavkaze. Tam se bojuje. Navíc, nedávno jsem s ním mluvila. Byla jsem zrovna v televizním studiu, když s ním dostali spojení. Ptal se na Káťu. Řekla jsem mu, že se má dobře. Nechal ji pozdravovat.“

Má úcta k této ohleduplné dívce ještě vzrostla. Život vůbec není tak špatný, dokud tu žijí tak fajn lidi.

„Zbývá už jen Martin,“ řekla zamyšleně Monika.

„Kdo to je?“ ptali jsme se s Vaškem dvojhlasně.

„Nemám ponětí. Jednou jsem totiž zaslechla, že se s Terezou bavily o nějakém Martinovi. Prý je to geniální kluk, který se konečně dostane na slušnou školu a na kterého se Terezka prý nesmí ani usmát, aby ho nezkazila. Ptala jsem se pak na něho Káti. Jestli náhodou nepustila Michala k vodě, když je pořád pryč… Ale smála se, že je to jen takové krásné přátelství a nezávadná sesterská láska.

Prý mě s ním někdy seznámí a že budu koukat… Jenže za pár dnů mi volala celá vyděšená, že zas potkala Pecku. Řekla mi, že má hrozný strach. A rozhodla se, že se schová. Ptala jsem se jí kam. Prý ještě neví a že se ozve.“

„Neozvala se?“ Pocítila jsem mrazení v zádech. Napadlo mě, že už je pozdě Káťu hledat.

„Ne.“

„Co, když odjela se svým otcem? Do Frankfurtu?“ radila jsem se s ní.

„Opravdu nevím.“

„Nevěděla by to náhodou Tereza Voráčková?“

„To je možný. Terezka je totiž taky ve Frankfurtu,“ řekla zamyšleně.

„To sanatorium, ve kterém slečna Voráčková pracuje, je ve Frankfurtu?“ zase mi svitla naděje. „Znáte jeho adresu? Nebo telefon?“

„Terezka že pracuje v sanatoriu?“ Monika se poprvé rozesmála nahlas. „Víte, že to není špatný nápad říkat tomu lokálu na Dieterstrasse dvacet sedm sanatorium. No jasný, tuhle verzi si Terezka vymyslela pro svého přísného tatínka.“

„Takže slečna Voráčková je… totiž dělá… totiž se zabývá…“

Vašek usilovně hledal slušný výraz.

„Oficiálně se to jmenuje barová tanečnice,“ klidně mu napověděla Monika.

Vašek pohoršeně zafuněl.

S Monikou Leslerovou jsme se loučili v dohledu kukaně. „Až najdete Káťu, vyřiďte jí, aby se vrátila. Ať se nebojí…“ Slíbila jsem jí, že to Kátě vyřídím. Jen ji teď najít.

Vašek mě odvezl domů.

Když jsem vešla do bytu, zaslechla jsem od sousedů znělku zpráv, jednadvacítky.

A okamžitě se rozdrnčel domovní zvonek.

Nemáme automatický zámek. Musela jsem po schodech dolů.

V domovních dveřích stál Vašek.

„Proč ses vrátil? Co se stalo?“ vyděsila jsem se.

„Nějaký chlap tě sledoval až sem,“ řekl. Ani jsem netušila, že se umí tak rozčílit.

„To bude Pecka!“ Svůj strach jsem už nemusela skrývat: „Vašku, hned od začátku mě sledoval Pecka!“

„Zavolám klukům.“ Cpal se nahoru.

Šel rovnou k telefonu.

„Ahoj, tady je Lom. Je tam Zdenda? Prosím tě, sežeň ho honem…“ Chvíli mlčel a nervózně ťukal prsty na poličku. „Zdeňku, heleď, mám takový problém. Mou kolegyni Brodskou, už jsi o ní slyšel, očumuje nějaký maník. Právě teď se motá u vchodu. Ať se na něj kluci kouknou. Možná, že je to váš starý známý… Josef Pecka. Co?… Jo, dvakrát… Právě že za znásilnění… To nevím…

Jo, to vím… Jeho oběť se jmenovala Kateřina Veselá… No, doufejme, že poslední…“ Zase poslouchal, kýval a nakonec uzavřel: „Fajn… Tak já tu budu čekat…“ Nadiktoval mou adresu a telefon, zavěsil a otočil se ke mně: „Kluci se na toho tvého tajného ctitele, co ti vzdychá pod okny, podívají.“

„Udělám ti kafe,“ nabídla jsem mu, ale napřed jsem šla do koupelny.

Strčila jsem obličej pod studenou vodu. Skrz zurčení vody jsem zaslechla, že zvoní telefon. Vaškova slova jsem nemohla rozluštit.

Zastavila jsem vodu. Ale rozhovor skončil.

Utřela jsem si obličej a nahlídla jsem do pokoje.

„Tak jak to dopadlo?“

Vašek se jen nepatřičně k situaci zašklebil:

„To nebyli kluci, ale doktor Tomeš. Řekl jsem mu, aby chvilku počkal, protože jsi právě v koupelně. Mám takový dojem, že tu koupelnu nepochopil správně… jaksi jinak. Hned se omluvil, že vyrušuje, a zavěsil. Asi se dostaneš do řečí,“ náramně se bavil.

Rozhodně jsem zvedla sluchátko.

Vašek ale zmáčkl páčky.

„Jano, můžou nám každou chvíli zavolat a nebylo by dobře, kdyby bylo obsazeno,“ pohlédl na mě vážně. Vrátila jsem se do kuchyně.

Dala jsem konvici s vodou na sporák. A nehnutě jsem čekala, až se voda začne vařit.

Nevěděla jsem, jestli se mám smát, nebo plakat.

Ladislav si o mně může myslet, že se chovám jako hysterická manželka, která zjistí nevěru svého muže. Vyspí se s prvním chlapem, kterého sbalí na rohu v hospodě.

Ale vždyť já sama podezírám jeho, že má poměr s každou mladší pohlednou kolegyní, která se ocitne v jeho společností.

V pokoji zase zvonil telefon.

Zadoufala jsem, že je to Ladislav.

Ale podle vážné Vaškovy intonace jsem pochopila, že volají jeho známí policajti. Voda se začala vařit.

„Jano!“ V kuchyni se objevil Vašek. „Jano, ten chlap, co tě sleduje, je od nich…“

„Od policajtů?“

„Jo, z mordů. Mysleli, že je přivedeš na stopu Kateřiny Veselé. Je podezřelá z vraždy…“

14

Ráno jsme se všichni shromáždili v Petrově pracovně, i když nás nesvolal.

„Jdu od toho,“ hlásila jsem Petrovi.

„Slíbilas Patersonové, že Kateřinu najdeš,“ připomněl mi Honza.

„Teď už to není moje věc, má to policie,“ řekla jsem.

„Musíme s ní spolupracovat,“ řekl Petr.

„Tak s ní spolupracujte,“ řekla jsem.

Cítila jsem se unavená a podrážděná.

„Mám tu holku vypátrat, aby ji odsoudili? Protože už nevydržela být pronásledovanou obětí, kterou může beztrestně ve dne v noci, znovu a znovu ohrožovat zločinec? Protože se rozhodla bránit se sama?

Teoreticky jsem věděla, že není správné brát spravedlnost do svých rukou. Jenže jsem si nemohla pomoct: Byla jsem na její straně.

Jano, vždyť jsi už u cíle svého pátrání,“ Petr si myslel, že mě tím přesvědčí.

„Nevím, jestli jsem u cíle, na začátku, nebo uprostřed.“ Nemohla jsem rovnou říct, že ani nechci, aby Káťu našli.

Zkusil to jinak.

„Podívej se, víš už o Kateřině víc než policajti, víc než kdokoli jiný. Co když je v tom nevinně?“

„To se snad prokáže i beze mě.“

„A co když ne?“ zasáhl najednou Rudolf. Jako bývalý novinář měl zkušenosti ve vyvíjení psychologického nátlaku. „Vždyť se na Veselou soustředili, protože nemají další podezřelé. Všechno mluví proti té holce. Podle všech příznaků zavraždila toho Josefa Pecku ženská.“

Na to jsem musela reagovat:

„Nechápu, proč by mu nemohl ten plyn stříknout taky chlap a dorazit ho kudlou?“

„A nechat na kudle stopy vlněných béžových vláken a umělé kožešiny? Už jsi viděla hodně mužských, co chodí s módními pletenými rukavičkami s umělou kožešinkou?“ ptal se ironicky Honza.

„Pokud vím, Honzíku, tak většina ženských zase nenosí po kapsách kudly,“ zaprskala jsem na nejmladšího z kolegů.

„To máš pravdu,“ radši ustoupil. Ale ne úplně: „Pokud ovšem nemají v plánu někoho oddělat.“

„A z toho naši slavní kriminalisti usoudili, že vrahem byla Káťa Veselá?“ Zaútočila jsem, i když jsem věděla, že kriminálka uvažuje správně.

„Měla pádný důvod,“ chabě se bránil Honza. A poznamenal, aby předvedl, jak je chápavý: „Kdybych byl na jejím místě, asi bych to udělal taky tak.“

„Jano, koukej se, nemůžeme Patersonové sdělit, že dcera jejího atraktivního nebožtíka je podezřelá z vraždy, a proto necháváme na policii, aby ji našla,“ začal druhé kolo přemlouvání Petr.

„Proč ne? Řekla, že nám zaplatí, i když bude pátrání neúspěšné,“

připomněla jsem mu.

„Jano,“ promluvil Petr s přehnanou laskavostí. Jako by mluvil s duševně nemocnou. „Přece jsi jí naším jménem slíbila, že uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom Slezákovu dceru našli.“

„A předali ji policajtům?“ vyletělo ze mě.

Zasáhl Vašek: „Heleď, Jano, kdybys ji našla, mohli bychom jí sehnat dobrého obhájce a s pomocí Patersonové zaplatit toho nejlepšího.“

Všichni čtyři mladí muži na mě upřeli oči.

Dostali mě.

Nabrala jsem do plic vzduch, zadržela jsem dech, aby se trochu kyslíku dostalo do krve a do hlavy, pak jsem hodně pomalu vydechla a přitom jsem si v duchu opakovala: „Jsem klidná, jsem klidná, jsem klidná.“

„Měla by sis ještě promluvit s mladou Veselou,“ navrhl Vašek.

„S Lucií Veselou. Řekni jí, že už víš, proč byla tak vyplašená, když jsi u ní byla.“

Rudolf s ním nesouhlasil.

„Podle mě je to zbytečné,“ namítl. „Lucie Veselá je macecha a navíc bývalá. A policajti se jí na Kateřinu určitě ptali. A sledovali její byt. Proč jinak by se byli zavěsili na Janu už hned tam?“

Konečně jsem promluvila:

„Ty policajty tam na mě upozornil starý Jeřábek,“ vzpomněla jsem si na odposlechnutý rozhovor.

„Každopádně ti Lucie Veselá už nic neřekne,“ Rudolf byl o tom přesvědčen.

Já jsem o tom přesvědčená nebyla. Dokonce mě napadlo, že kdybych se na franštinářku Veselou obrátila jako na Ladislavovu kolegyni nebo kdybych za ní zašla rovnou s Ladislavem…

V duchu jsem se okřikla: Brodská, přiznej se poctivě, že jen hledáš záminku, aby ses s ním setkala.

Vtom jsem si uvědomila, že mě všichni mlčky pozorují.

„Máš nějaký nápad, viď?“ vysvětlil mé hluboké zamyšlení Petr.

Neměla jsem.

Plácla jsem tedy jen tak:

„Možná, že využila přípravy na knižní veletrh a jela s otcem do Frankfurtu.“

„Tak to zjisti,“ řekl Petr.

„Jak?“

„Zajeď do Frankfurtu.“

„Ty ses zbláznil!“ Výsledek dýchacího cvičení a autosugesce v tu ránu vyprchal.

„Vůbec ne,“ usmál se můj zeť a uvedl pádný argument: „Aspoň se konečně podíváš na Západ.“

Narážel na to, že kromě týdenní dovolené v Jugoslávii, kam jsem s malou Hankou jela přes Rakousko podnikovým autobusem patřícím výzkumnému ústavu, ve kterém jsem pracovala v dokumentaci, jsem v žádné „devizové“ zemi nebyla. Nejen proto, že mi připadalo ponižující cestovat v nedůstojných podmínkách s konzervami a bez peněz. Někde hluboko v podvědomí mám uložený výrok z talmudu, který občas citoval můj otec: „Člověka oslabuje strach, cestování a hřích.“

Strach se mi sem tam daří potlačit.

Hříchů se snažím se nedopouštět.

A cestování se pokud možno vyhýbám.

„Myslím, že bys měla vyhledat Jakuba Veselého a promluvit si s ním,“ podpořil Petra Vašek.

„A navštívit bar, jestli mezi tanečnicemi neuvidím slečnu Voráčkovou, že jo?“ Myslela jsem to ironicky.

Vašek to myslel vážně:

„Když ti Jakub Veselý řekne, kde je jeho dcera, pak do baru za Voráčkovou nemusíš.“

Pochopila jsem, že té cestě asi neuniknu. „Pojedeš se mnou?“

„Vašek nemůže. Má kšeft,“ oznámil Petr.

„Ale vždyť tam nepojedu dneska.“ Věděla jsem, že odpoledne Vašek doprovází podnikatele, který poveze velkou částku peněz.

„No, právě mě napadlo, že bys tam mohla jet rovnou dnes,“ řekl Rudolf. I náš nejstarší a nejzkušenější detektiv mé v tuto chvíli zradil. „Na knižní veletrh jede autobus se spisovateli. Mají ještě volná místa.“

„Nejsem členka Obce spisovatelů…“

„Jsi členka Syndikátu novinářů,“ připomněl mi Rudolf.

„Jen podle legitimace. Platím příspěvky. Ze setrvačnosti,“

pověděla jsem jim pravdu. Dřív jsem občas posílala do novin fotky.

Padesátikorunový honorář nepokrýval ani před lety náklady na film a papíry.

„Hned jim zavolám,“ zvedl Rudolf sluchátko.

„Počkej…“ cítila jsem se zmanipulovaná.

„Čeho se bojíš? V autobusu se vyspíš, den strávíš na veletrhu, promluvíš si s Veselým a přes noc pojedeš zpátky,“ radoval se Petr.

„Neumím německy!“

„S Veselým se snad domluvíš česky.“

„Nemám ani marku.“

„Dostaneš jich dost. Pak to Patersonové vyúčtujeme. Můžeš si tam něco koupit,“ lákal mě Petr. „Například, dobré boty.“

Rezignovala jsem.

Budu muset ty dvě noci a den ve zdraví přežít.

Autobus odjížděl o půlnoci.

Těsně před dvanáctou jsem vystoupila z auta a s Vaškem, který nesl mou tašku, jsem se připojila ke skupince lidí čekajících na chodníku.

Uviděla jsem několik tváří, které jsem poznala podle fotek v časopisech a nedělních přílohách novin. Docela mě překvapilo, že populární autoři mnoha knih se musejí vláčet dvě noci v nepohodlném starém autobusu. I když na rozdíl od většiny obyvatel vím, že se u nás až na vzácné výjimky člověk psaním neuživí, udivilo mě, že tam byl nejeden náš přední spisovatel.

„Prosím tě, nezapomeň ráno zavolat Tereze Leslerové,“

připomněla jsem Vaškovi.

Nevím, proč jsem byla přesvědčená, že Kátina bývalá spolubydlící má právo být o všem informována.

Večer jsem jí volala na kolej a krátce jsem jí sdělila, že Josefa Pecku někdo zavraždil a že policie podezírá Káťu.

Podle jejího hlasu jsem poznala, že ji ta zpráva zdrtila. Ptala se mě, jestli se policie nechystá vyhlásit celostátní pátrání. Přiznala jsem se jí, že mě to vůbec nenapadlo. Slíbila jsem jí, že to mí kolegové zjistí.

Vašek zjistil, že se vyhlašovat celostátní pátrání zatím nechystají.

Autobus konečně přijel.

Museli jsme rychle nastoupit. Ve dne hodně frekventovaná ulice byla teď prázdná, ale zákaz parkování platil i v noci.

Přikryla jsem si nohy pláštěm, opřela jsem hlavu o studené okenní sklo a pochopila jsem, že všechny mé pokusy usnout budou marné.

Silou vůle jsem vypudila z hlavy myšlenky na Ladislava.

Pokusila jsem se utřídit si v hlavě fakta týkající se Káti.

Jenže místo faktů se mi jedna za druhou vynořovaly otázky. Jako v podivném testu inteligence. A na žádnou z nich jsem nemohla najít jednoznačnou odpověď.

Co pudilo Jaroslava Slezáka, aby jednu mladou ženu opouštěl kvůli jiné, ještě mladší? Byl tak nezralý? Měl strach ze stáří? Nebo měl nějaké komplexy, že si musel pořád svou mužnost a žádoucnost dokazovat?

Uvěřil poznámce Cejchovské, že není schopen mít děti?

Měl podezření, že Káťa není jeho? Opustil by Káťu v Jugoslávii, kdyby si byl jistý svým otcovstvím?

Setkal se s mladou enderačkou v Jugoslávii náhodou, nebo si to setkání předem připravil?

Připravoval se na útěk, a proto si vezl větší částku valut, nebo ho to napadlo až v Jugoslávii?

Vzal si s sebou malou Káťu, aby jeho předstíraná sebevražda byla věrohodnější?

Jenže na ty otázky mi už sotva kdo odpoví.

Soustředila jsem se tedy na otázky kolem Jakuba Veselého.

Je Káťa jeho dcera, nebo ne?

Vzal by si Kátinu matku, kdyby pochyboval o svém otcovství?

Rozvedl se s Lucií opravdu kvůli Kátě? Říkal Kátě pravdu, nebo jí taky lhal? Na tyto otázky mi Jakub Veselý sotva bude chtít odpovědět.

Ale jakou vlastně má ten celý propletenec spojitost s Kátiným zmizením?

Kdyby se Kátě nestalo to neštěstí, už bych Patersonové volala a sdělila bych jí její adresu a telefon. A vůbec by mě nezajímalo, jestli je Slezákovou dcerou nebo není.

Myšlenky se mi rozbíhaly různými směry.

Jasně jsem cítila, že mi něco uniká. Nějaká souvislost, kterou jsem nepostřehla.

Pokusila jsem se v duchu si přehrát rozhovor s rodiči Terezy Voráčkové a s Monikou Leslerovou.

Něco mě pořád rušilo.

Uvědomila jsem si, že mi vadí mohutné chrápání, které překrývalo dokonce i hluk motoru. Ohlídla jsem se.

Na sedadle za mnou chrápal populární spisovatel. Byl to ten starší šedovlasý pán, který se všude rád fotil. Jeho fotky zdobily obaly všech jeho knih. Jeho elegantní pohledná šedovlasá hlava se usmívala u všech rozhovorů v časopisech a u každého sebekratšího novinového sloupku.

V matném svědě začínajícího rána jsem teď ale viděla jen starého obtloustlého muže s rozcuchanými chomáči šedivých vlasů kolem pomačkané vrásčité tváře. Měl otevřenou pusu, ze které v hromových návalech vyráželo hlasité chrápání a z koutku pootevřených úst mu stékal pramínek slin.

Napadla mě škodolibá myšlenka – takhle by ho měly vidět jeho mladé obdivovatelky.

A najednou se mi jasně vybavila Monika Leslerová. Viděla jsem ji, jak si zimomřivě dává ruce na topení… Tehdy mě napadlo, že stejně jako já má špatný krevní oběh, kvůli kterému mi už brzy na podzim mrznou ruce. U mě to byl následek omrzlin, které jsem získala na stavební brigádě zároveň s doporučením na vysokou školu. Od té doby od raného podzimu do jara nosím rukavice…

Pletené rukavice…

Vzpomněla jsem si, jak Monice Leslerové ztvrdly rysy, když řekla, že je pro zavedení trestu smrti…

A pak její slova, že až najdeme Káťu, máme jí vyřídit, že se už nemusí ničeho bát.

To znamená…?

To může znamenat jen to, že ten trest nad Kátiným násilníkem vykonala Monika Leslerová!

Nejraději bych zastavila autobus a utíkala k první telefonní budce.

Ale autobus uháněl po německé hladké dálnici.

Svítalo.

Chrapot populárního spisovatele ustal.

15

V devět ráno nás autobus vyklopil před hlavním vchodem na výstaviště a odfrčel. Cítila jsem se nejistě.

Nalepila jsem se na populárního spisovatele. Předtím jsem mu ovšem řekla, že jsem četla jeho knížky, což byla pravda jen napůl –

žádnou z nich jsem nedokázala dočíst až do konce. Zdály se mi zoufale nudné.

Ale mistr nic nepostřehl.

Lichotilo mu, že ho znám. Takže na oplátku si všiml, že mám hezké oči a nohy. Dokonce namátkově zjišťoval můj rodinný stav.

Trochu se však odtáhl, když se dozvěděl, že jsem vdova. Byla bych asi přitažlivější, kdybych byla vdaná.

Přesto mi nabídl krátkou procházku Düsseldorfskou třídou, protože veletrh otevírali až v deset.

Prošli jsme se k nádraží a zpátky. Zahlídla jsem několik pizzerií.

Jedna vypadala obzvlášť lákavě.

Ve vstupní hale veletrhu mě chtěl setřást.

„Tam jsou telefony,“ ukázal mi na obrázky sluchátek.

Ke své radosti jsem zjistila, že mi má neznalost němčiny nebude velkou překážkou. Obrázky a šipky, zvané piktogramy, byly vymyšleny pro analfabety, jako jsem já.

„Říkala jste, že potřebujete zavolat do Prahy,“ staral se o mě.

„Nemám drobné,“ nenechala jsem se odbýt. „A je ještě brzy,“

dodala jsem pro případ, že by mi chtěl drobné půjčit.

Ve skutečnosti jsem nechtěla volat, protože jsem se ještě nerozhodla, komu mám oznámit výsledek nočního rozjímání. Mám říct Vaškovi, aby to všechno oznámil policii? Nebo je lepší zavolat na kolej Monice Leslerové a vyslechnout, co mi na to řekne?

Populární spisovatel udělal další pokus. Ukázal mi na frontu k pokladně: „Tam se kupují vstupenky.“

Sám však zamířil ke skleněné boudičce s velkým nápisem PRESS.

Drze jsem ho následovala.

Udělala jsem dobře.

„Ale tady je to jen pro novináře,“ upozornil mě slušně, leč důrazně.

„Fajn,“ přikývla jsem.

Rezignoval a už mě neodháněl. Vyzvedl od slečny formulář a začal ho vyplňovat.

Taky jsem si vzala lístek a začala jsem ho vyplňovat.

„Musíte tu ale předložit novinářský průkaz,“ poučil mě otcovsky.

Považoval mě snad za absolutní idiotku?

„Já vím.“ Obdařila jsem ho jedním ze svých roztomilých úsměvů a v duchu jsem si blahopřála ke své zapomnětlivosti. Kvůli ní s sebou pořád všude tahám vůbec všechny své legitimace, propustky a průkazky. Kdybych něco jednou vyndala z kabelky a řádně uklidila, v životě už to nenajdu.

Dostali jsme od slečny visačky PRESS. Byla jsem spokojená.

Ušetřila jsem na vstupném. Takže jsem si mohla dovolit koupit kávu s houskou a snad tyčinku čokolády. Začínal se ozývat hlad.

Mistra jsem opustila teprv před vécé. Sice jsme se domluvili, že spolu půjdeme hledat české stánky, ale předpokládala jsem, že na mě už čekat nebude.

Předpokládala jsem správně.

Nečekal.

Byla jsem odkázaná sama na sebe.

V šatně jsem odevzdala plášť a cestovní kabelu. Francouzsky jsem se omluvila, že nemám drobné, podala jsem šatnářce stomarkovku a prosila jsem ji, aby mi dala co nejvíce mincí, protože potřebuju telefonovat.

„Prosím,“ řekla mladá šatnářka, vrátila mi hrst drobných, polsky mi poradila, abych volala z tiskového střediska a vysvětlila mi, kde to středisko najdu.

Napadlo mě, že tiskové středisko počká. Napřed musím najít Kátina otce.

Vždycky jsem si myslela, že se umím orientovat podle map a plánků. Ale přes důkladně sestavené plánky budov, poschodí, sálů, přechodů, pohyblivých chodníků a chodeb jsem bloudila víc než hodinu, až jsem mezi názvy států, jejichž hledání na mapě by většině běžně vzdělaných Evropanů dělalo potíže, zahlédla oddělení stánků s českými knihami.

Neřekla bych, že by u našich stánků byl velký nával.

Zahlédla jsem tam jen nějakou paní, která si prohlížela dětské knížky, a svého známého populárního spisovatele, který právě odcházel. Buď si mě nevšiml nebo naopak mě už zdálky viděl, a proto honem mizel.

U stolku seděla krátce ostříhaná blondýna.

Zářivě se na mě usmála a zeptala se něco německy.

„Dobrý den,“ opětovala jsem její úsměv. Radostná vstřícnost v její tváři kvalitně zpracované v drahých kosmetických salonech se proměnila v arogantní odmítavost. Proto jsem bez dalších cavyků sdělila: „Hledám pana doktora Jakuba Veselého.“

„Jste s ním vůbec domluvená, že vás přijme?“ Zůstala sice sedět, ale já jsem mimoděk couvla. Zdálo se mi, že cení výhrůžné zuby, snad i vrčí, a je připravená mi jít po krku.

„Podívejte se paní, jmenuju se Brodská, před chvíli jsem přijela z Prahy jedině kvůli tomu, abych si promluvila s doktorem Veselým, a večer se zase vracím. Zavolejte ho, prosím,“ požádala jsem. Byla jsem už rozhodnutá se legitimovat kartičkou z detektivní kanceláře. Z visačky s označením PRESS si dáma hlavu nedělala.

Domácí novináře vážně nebrala.

Svou aroganci přece jen trochu ztlumila.

„Doktor Veselý tu bude asi v jednu,“ řekla.

Má průkazka bystrého očka zůstala ležet v kabelce.

„Mohla byste mu laskavě vyřídit, že se tu v jednu zastavím?

Týká se to jedné záležitostí v Sydney.“

Její proměna byla sladká. Pro mě. Skrz dokonalý hustý make up jí prorazily rudé skvrny. Rychle se šířily až ke kořínkům vlasů, které jako by zrůžověly.

„Ano. Vyřídím. Spolehněte se,“ slyšela jsem za zády.

Procházela jsem se po sálech. Posunovala jsem se dolů, nahoru, průchody, přechody, pohyblivými chodníky.

Prohlížela jsem si knihy a lidi.

Kdybych byla spisovatelka, asi bych se neubránila depresi. Tolik toho už bylo napsáno! Může mít smrtelník naději, že stvoří něco nového? Že řekne něco, co ještě nebylo řečeno?

Zahlédla jsem telefon.

Vyťukala jsem číslo koleje. Telefon vzala vrátná. „Že jste ta paní z Austrálie, která tu už byla?“ vzpomněla si.

„Ano. Ale teď volám z Frankfurtu. Kdybyste byla tak hodná a řekla slečně Leslerové, aby počkala u aparátu. Za pět minut zavolám.“

„Ale to nemusíte. Monika tu není.“

„Kdy se vrátí?“

„To právě nevím. Odjela dneska brzy ráno.“

„Tak to je smůla! Nevíte kam?“

„To nevím. Ptala jsem se jí, ale řekla, že sama ještě přesně neví.

Asi jela obhlížet exteriéry. Pro film.“ Podle hlasu bylo slyšet, jak je spokojená, že má přehled o všech a o všem.

Poděkovala jsem jí a zavěsila. A znovu jsem vhodila několik mincí a vyklepala Prahu.

Jenže se ozval záznamník. Napřed jsem chtěla zavěsit, ale pak jsem nadiktovala vzkaz, že jsem přišla na velmi důležitou věc, jinak pořád ještě nevím, kde je naše dcerka, ale za chvíli budu mluvit s jejím otcem. Koukla jsem na hodinky a dodala, že jsem ve veletržní hale a je dvanáct hodin čtyřicet minut.

V jednu jsem byla u českého stánku. U stolku nikdo nebyl.

Přešlapovala jsem na místě asi deset minut. Konečně se mezi regály rozhrnul závěs a vyšel nějaký tlustý plešatec.

„Vy jste pan doktor Veselý?“ vrhla jsem se k němu.

„Bitte?“ sklouzl po mě prasečíma očkama.

Závěs se zase odhrnul.

Zahlédla jsem vevnitř stolek, na kterém stály láhve s becherovkou a s nějakými dalšími nápoji a talířky, ze kterých trčelo několik špejlí.

„Hledáte někoho?“ ptal se mě tmavovlasý mladík a pečlivě za sebou zatáhl závěs.

Divila jsem se, že se mě ptal rovnou česky.

Ale mladík se s očima na mé visačce znovu zeptal:

„Čím vám můžu posloužit, paní Brodská?“

„Mám schůzku s doktorem Veselým.“

„Ten tu bohužel není.“

„Řekli mi, že tu bude v jednu hodinu.“

„Tak se asi někde zdržel. Počkejte chvíli.“ Přestal si mě všímat.

Věnoval se tlusťochovi. Německy.

Rozhlídla jsem se.

Žádná lavička nebo židle v dohledu nebyla. Brněly mě nohy.

V puse jsem měla sucho. Dokonce i rameno mě začalo bolet kvůli kabelce. Najednou vážila sto kilo.

Mladík se s úsměvem a častým souhlasným kýváním s Němcem rozloučil.

Okázale jsem se opřela o stůl. Počítala jsem s tím, že si toho mladík všimne a nabídne mi židli.

Mladík si toho opravdu všiml.

„Pardon,“ mávl na mě, jako by odháněl mouchu. Posunula jsem se kousek stranou. Začal pečlivě rovnat letáčky. Už jsem to nevydržela.

„Nevíte, kde bych mohla doktora Veselého momentálně najít?“

„Bohužel…“ ani nezvedl hlavu.

Vtom se objevila dopolední blondýna. Pořád se ještě něčemu pochechtávala. Uviděla mě, zarazila se a otočila někam dovnitř.

„Kam šel Kuba?“

Neslyšela jsem odpověď.

Zase pohlédla na mě: „Hned ho zavolám,“ a zmizela za závěsem.

Vzpomněla jsem si, že v rohu sálu jsem zahlédla malý bufet.

Udělala jsem krok k závěsu.

„Paní, tam nesmíte. Tam je teď obchodní jednání,“ zadržel mě mladík.

„Tak vyřiďte, prosím, panu doktorovi Veselému, že na něj čekám tamhle v bufetu,“ ukázala jsem mu směr. „Počkám tam ještě půl hodiny. Když nepřijde, bude můj článek o tomto stánku podle toho vypadat,“ zaprskala jsem.

„Ano?“ Má pohrůžka mladíka hodně rozveselila. „To by bylo velice nepříjemné. Ale věřím, že se s doktorem Veselým setkáte včas,“ ujistil mě ironicky.

Dovlekla jsem se k bufetu a svezla jsem se na židli. S hrůzou jsem zjistila, že pro kávu musím k pultu. Zvednout se a jít se postavit do krátké fronty už bylo nad mé síly.

„Paní doktorka Brodská?“ Vedle mě stál drobný obrýlený čtyřicátník.

Potvrdila jsem to. Zarazilo mě, že znal můj titul. Na visačce uveden nebyl.

Posadil se naproti.

„Nemáte na něco chuť?“ zeptal se přímo.

Bez okolků jsem se mu přiznala, že šilhám hlady a mám chuť na kávu, sodu a taky na rohlík nebo housku. Vytáhla jsem peněženku, abych mu dala peníze.

Zasmál se a řekl, že mě zve.

Svižně odběhl k pultu a za chvíli se vrátil s podnosem. Kromě kávy, sody, džusu, housek, sendvičů a zákusků přinesl trs banánů a tři pomeranče.

„Máme stravenky,“ zarazil mě, když jsem se pokusila protestovat. „Máma mi říkala, že jste mě hledala.“

„Paní Veselá vám telefonovala?“

„Ne. Volal jsem jí do Prahy. Řekla mi, že mě hledala nějaká doktorka Brodská, protože Slezák Kátě něco odkázal. Je to pravda?“

„Snad ano. A doufala jsem, že Kateřinu najdu tady. S vámi.

Eventuálně že mi řeknete, kde je.“

„Nemám ponětí. Před týdnem mně kvůli Kátě volali policajti.

Taky chtěli vědět, kde je.“

„Řekli vám, proč ji hledají?“

„Neřekli. Pochopil jsem, že kvůli nějakému svědectví. Víte, v telefonu mi toho moc říct nechtěli. Snad šetřili. Ne mě, ale peníze za telefon,“ kouknul, jestli jsem ocenila jeho smysl pro humor.

Žvýkala jsem sendvič. Nemohla jsem mluvit.

Doktor Veselý dopověděl bez mých otázek: „Bohužel vás musím zklamat. Opravdu nevím, kde Káťa je. A co se týče toho dědictví, tak Káťa ani já ho samozřejmě neodmítneme. Jenže budou potíže.

Káťu jsem úplně osvojil.“

„Kdy se Káťa dozvěděla, že není vaše?“

„Poměrně nedávno. Když začali s navracením majetku. Pátral jsem po cenném obrazu, který po Slezákově útěku zabavili mé první ženě, Kátině matce. Tehdy jsem Kátě řekl o Slezákovi.“

„Jak to přijala?“

„Napřed mi nevěřila. Ale Erbenová jí to potvrdila. A pak ještě nějaká Vávrová, bývalá kolegyně Erbenové, která Andreu a Slezáka dobře znala ještě z Pardubic. Káťa pak se mnou skoro nemluvila.“

„Kátin otec je opravdu Slezák?“

„Možná ano. Možná ne. Byl to hodně starý pán. Ale Káťa určitě není má dcera. Byl jsem do Andrey zamilován úplně beznadějně.

A krásně romanticky. Nechal jsem kvůli ní školu. Byl jsem neuvěřitelný blbec.“

„Vaše matka mi to vylíčila jinak.“

„Jo, máma,“ usmál se láskyplně. „Tu krásnou historku o Kátině narození jsme si vymysleli s Andreou, abychom mou mámu uklidnili. Ve skutečnosti mě vyhledala Andreina matka, Erbenová.

Zavolala mi, přijela do Prahy a bez okolků mi řekla, že Slezák zdrhl na Západ…“

„Erbenová věděla, že Slezák neumřel? Vždyť všechno vypadalo jako sebevražda. Dokonce napsal dopis na rozloučenou…“

„…a nechal v hotelu Káťu, kufry s věcmi a právě ten obraz…“

„… krajina od Clauda Moneta,“ neudržela jsem se a prozradila svou informovanost. „Tvrdil, že je to kopie, kterou koupil v Jugoslávii.“

„Byl to originál, který tam propašoval. Nevím, proč si ho nevzal s sebou a neprodal na Západě. Podle Erbenové prý právě kvůli věrohodnosti sebevraždy. Podle nebožky Kátiny matky Slezák snad původně chtěl emigrovat, ale pak si to rozmyslel a skutečně se zabil. Nevěřila ani své matce, ani estébákům, kteří jen využili příležitost, aby Káťu a ji obrali o jejich jedinou cennou věc. Byla přesvědčená, že Slezák nežije.“

„A vy?“ zeptala jsem se opatrně.

„Souhlasil jsem s Erbenovou,“ odpověděl. „Byla si jistá, že sebevraždu jen předstíral. Že by si v životě nesáhl na svůj vzácný život. Pak mi řekla, abych se rychle rozhodl, jestli si její dceru, totiž Andreu vezmu a Káťu úplně osvojím. Dala mi na rozmyšlenou jen měsíc. Kdybych odmítl, hledala by někoho jiného. Že prý musí všechno zařídit, dokud je Káťa malá a ničemu nerozumí. Erbenová byla ohromná ženská. I Andreu přesvědčila, že teď už tolik nejde o ni, ale o malé dítě. Mělo by mít úplnou a slušnou rodinu.“

„To byl sňatek z rozumu?“

„Já jsem měl Andreu strašně rád. A později si mě Andrea zamilovala taky.“

A proto si našel Lucii, napadlo mě. Jenže jsem se v autobusu celou noc netřásla kvůli tomu, abych slyšela další verzi Kátina příběhu a milostných propletenců jejích vlastních a nevlastních rodičů.

„Věděl jste, že letos vaše dcera nedostala kolej? Kde vůbec bydlela?“

„Byl jsem přesvědčený, že je pořád na koleji. Vždyť víte, jak to mezi studenty chodí. Sám jsem svého času většinou přenocoval na koleji u kamarádů,“ zase se vrátil ke své osobě. Nejraději mluvil o sobě.

„Víte něco o Kátině vážné známosti?“ zeptala jsem se ho.

„Káťa má nějakou vážnou známost?“ podivil se, jako by to nikdy nepřicházelo v úvahu. A dostal přímo geniální nápad: „Co když je u něho?“

„Není,“ sdělila jsem mu krátce. Oloupala jsem si banán a pustila jsem se do něho.

Bylo mi jasné, že Kátin otec o své dceři ví nejmíň ze všech.

Přesto jsem udělala ještě jeden pokus:

„Víte něco o Kátiných nepříjemnostech před dvěma lety?“

„Káťa měla nějaký průšvih?“ vyděsil se. „No, nebyl to její průšvih…“

„Měla potrat?“

Takový obrat jsem nečekala. Přemýšlela jsem, jak z toho. Mé mlčení si vysvětlil jinak.

„No jasně, Katka mi všechno tají. Dosud mi vyčítá, že jsem si brzy po smrti její matky vzal Lucii a pak se s ní rozvedl. Přičemž sama Lucii nenáviděla. Ale prý za to můžu já a moje maminka,“

rozčiloval se. „Vždyť to není pravda. Ta holka vůbec nechápe, že jsem napřed dřel na její matku a pak na Lucii. Ale místo, aby to uznala…“ mávl rukou. Dokonce se mi zdálo, že mu zvlhly oči.

„Víte, co mě stálo práce, abych pro ni vypátral toho Moneta a oběhal úřady? Ale když Erbenová umřela, tak mi Katka vpálila, že do Pardubic na pohřeb nemusím, protože tam stejně jede s Lucií.“

„Na pohřbu Erbenové byla s nevlastní matkou? A s kým ještě?“

vybavila se mi zmínka pardubické knihovnice o dvou ženách, které doprovázely Kateřinu.

„O svých známých mě dcera nikdy neinformovala,“ postěžovali si. A zase nešťastně zamrkal za brýlemi.

„Nepotkal jste tu někde ve Frankfurtu dceru vaší sousedky Terezu Voráčkovou?“

„Voráčkovou? Terezu? Promiňte, sice jsem v domě odpovídal nějaké slečně na pozdrav, ale ani nevím, jak se jmenuje, ve kterém poschodí bydlí a mimo náš dům bych ji vůbec nepoznal.“

Věřila jsem mu to.

Měla jsem poslední otázku: „Vrátili Kátě Moneta?“

„Ano a ne. Katka ho nechala v galerii. Ale snad dostane rozum!

Vždyť je to celý kapitál!“ trochu se mu zajiskřilo v očích.

Nadechla jsem se, abych mu vyprávěla o Cejchovské, kterou Slezák vlastně okradl. Ale rozmyslela jsem si to. Bude líp, když to povím rovnou Patersonové. A ještě radši Kátě. Až ji najdu.

Ze slušnosti jsem ještě chvilku poslouchala Veselého, který se mi s chutí svěřoval o hrůzách na knižním trhu a o hororech, které prožívá jako nakladatel.

Bylo půl třetí.

Do odjezdu autobusu zbývalo šest hodin.

Rozhodla jsem se, že se podívám, kde je ten bar, ve kterém Tereza Voráčková pracuje. Snad se nic tak hrozného nestane, když se po ní v tom baru poptám.

16

Vyšla jsem ven, prošla jsem kousek rušnou Düsseldorfskou třídou a pak jsem zahnula do přilehlé ulice. Kupodivu byla tichá a prázdná.

Zahnula jsem ještě dvakrát a narazila jsem na obchodní dům.

Vešla jsem dovnitř.

V bednách s prádlem se prohrabovaly nějaké ženy. Zaslechla jsem polštinu.

V oddělení superlevného výprodeje mě do nosu udeřila sladká vůně. Stávala se pořád pronikavější.

Dvě dámy neurčitého věku v dlouhých módních pláštích z nějaké měkké látky plnily vozík vestami a svetry. Na nohách měly nádherné boty, jaké jsem viděla jen v televizních pořadech o nejnovějších módních trendech.

Podle houstnoucí nasládlé vůně jsem je odhadla na zbohatlé Rusky, které se s tradiční velkorysostí polily drahým francouzským parfémem. Ale když se dámy přiblížily, zaslechla jsem ke svému úžasu češtinu.

Prchala jsem pryč.

Bála jsem se, že se mi tu vůni, kterou nasáknu, nepodaří do zítřka vyvětrat.

Procházela jsem se dál po ulicích, které přiléhaly k nádraží.

Hledala jsem knihkupectví. Nebo trafiku. Potřebovala sem si někde koupit mapu Frankfurtu, abych našla tu Dieterstrasse. Na plánku, který jsem získala na výstavišti, nebyla.

Zahlédla jsem výlohu s knížkami. Ale na obálkách jsem viděla jen nahaté slečny vystrkující kulaté zadky a dlaněmi si podpírající přehuštěné prsy. Zahlédla jsem i fotky svalnatých mladíků zálibně si prohlížejících svůj decentně nasvícený penis.

Napadlo mě, jestli se snad ta doma přísně vedená Tereza Voráčková nefotí na takové obálky a do časopisů. Pokud se ovšem takzvané barové tanečnice smějí taky fotit. Co já vím, jestli to nehlídají nějaké odbory? Jako většině obyčejných lidí mi povolání fotomodelek, striptérek, erosenek a prostitutek jaksi splývalo v jedno. Stejně jako nepovím, kde končí produkce erotická a začíná porno.

Jít do toho krámu a hledat tam mapu města jsem se neodvážila.

Šla jsem tedy dál.

Potkávala jsem hodně mladíků černé pleti.

Měla jsem dojem, že se na mě koukají dost udiveně.

Dva nebo tři mě dokonce oslovili. Neobtěžovali mě ani se nezlobili, když jsem jim jen slušně a s úsměvem odpověděla: „leh verstehe nicht.“

Přesto jsem se pro jistotu otočila zpátky směrem k Düsseldorfské ulici.

Rozhodla jsem se, že se vrátím na veletrh a podrobněji se podívám na francouzské a na ruské stánky.

Na rohu jsem zvedla hlavu. Byla jsem na Dieterstrasse.

Ale u čísla dvacet sedm jsem neobjevila žádné známky nějakého baru. Ani klubu. Nic, co by naznačovalo, že je tu nějaký noční podnik nebo lokál.

Byl tu jen malý obchůdek s botami.

Místo zklamání jsem pocítila radost. Nemusím do žádného baru!

V dobré náladě jsem si prohlížela výlohu.

Byly tam vystaveny boty, po jakých jsem celý život toužila a nikdy jsem si je nemohla dovolit. Perfektně propracovaný povrch z rukavičkové kůže na polovysokém podpatku. A ty vysoké kozačky všech barev krásně úzké nahoře, jaké jsem se občas pokoušela v Praze sehnat. Samozřejmě bez úspěchu, protože u nás se vysoké boty prodávají jen pro silně trénovaná nebo vykrmená lýtka.

Vidině koupit si ty vysoké kozačky jsem nedokázala odolat.

I kdyby stály všechny marky, které jsem dostala od Petra i které jsem vyměnila na svůj pas.

Vešla jsem do krámku.

Dva mladíci, kteří se bavili v rohu obchůdku, zaraženě zmlkli.

Objevil se nějaký menší rozložitý chlapík s brýlemi se zlatými obroučkami. Na něco se mě zeptal. Asi obvyklé – co si přeju.

Odpověděla jsem mu francouzsky, že se chci podívat.

Uchechtl se.

„Zivuple, madam.“

Mladíci se zašklebili.

Vycítila jsem, že tu něco nehraje.

Ale byly tam regály a na regálech boty. Jedny hezčí než druhé.

Na podrážkách byly dokonce nalepeny ceny. Střevíce stály tři sta padesát marek.

Chtěla jsem se podívat, kolik stojí kozačky.

Jednu jsem zdvihla…

A ztuhla jsem.

V prvním okamžiku mi ani nedošlo, že se dívám na barevnou fotku dámských genitálií.

Majitelka tohoto orgánu měla ve vysokých kozačkách kolena široko od sebe. Byla nakrčená dopředu a bradou se skoro dotýkala zrzavého porostu nad pohlavím. Trochu křečovitě se usmívala do objektivu.

Nechtěla jsem věřit vlastním očím.

Byla to na první pohled tvář Terezy Voráčkové.

Pomalu jsem vrátila kozačky na místo.

Ohlídla jsem se.

Brýlatý muž se spokojeně usmíval. Mlčky jsem z kabelky vyndala Terezčinu fotku. Posunula jsem kozačky. A koukla jsem se zase na pornosnímek. Pak jsem se ohlédla na muže. Zvážněl.

„Chci mluvit s touto slečnou,“ řekla jsem mu francouzsky.

„Sehr schön, sehr schön,“ spokojeně zakýval. A krátkozrakýma očkama mě zhodnotil od hlavy k patě.

Proboha, ten blbec si myslí, že jsem lesba!

„Potřebuju si s ní promluvit,“ opakovala jsem francouzsky.

A dodala jsem svou němčinou: „Dieses Fräulein ist Tochter meiner… meiner…“ Ksakru, jak se řekne sousedka nebo známá?

„…Kollegin.“ Strčila jsem mu Terezčinu fotku a hlavou jsem ukázala směrem ke kozačkám.

Dva mladíci se zvedli a přišli blíž.

Strachy se mi sevřel žaludek.

Měla jsem však dojem, že se brýlatý chlapík vyplašil ještě víc než já.

Honem jsem se snažila vzpomenout si na všechna německá slova, která jsem příležitostně pochytila. Pomocí několika německých, francouzských, anglických slov, gestikulace a srozumitelné pantomimy jsem se pokusila vysvětlit, že vím, že se ta slečna jmenuje Tereza Voráčková a že ji hledám.

Kupodivu jsme si rozuměli.

Řekl mi, že zde není.

Řekl, že neví, kdo to je.

Řekl, že to je jen reklama.

Nevěřila jsem mu ani slovo.

Řekla jsem mu, že jí napíšu vzkaz.

Řekl mi, že ji nezná.

Řekla jsem mu, že můj vzkaz jí dát musí. Řekla jsem mu:

„Anders Polizei. Ich bin Detektiv. Nicht Polizei.“

Nevím, jestli mi správně rozuměl, nebo na něho zapůsobila zmínka o policii. Ukázal mi na židli v rohu a uvolnil stolek, na kterém ležely nějaké publikace. Neviděla jsem, jestli to byly pornočasopisy nebo reklama na jeho boty.

Posadila jsem se, vytrhla jsem stránku ze svého zápisníku, který všude tahám s sebou, a hodně drobným písmem psala:

„Vážená slečno Voráčková, na žádost svého klienta z Austrálie hledám Kateřinu Veselou. V Praze jste se mi vyhnula, ale potřebuju vědět, kde bydlí a jak se dál jmenuje Martin, u kterého, jak předpokládá naše společná známá Monika Leslerová, slečna Veselá asi je. Věřím, že mi o tom dáte okamžitě zprávu. Buď ještě dnes, a to v pizzerii v Düsseldorfské ulici, kde budu čekat od 19 do 20.30

hodin, anebo v Praze na níže uvedeném telefonním čísle. Pokud do dvou dnů od vás nedostaneme žádanou zprávu, budu o Vašem skutečném povolání informovat Vaše rodiče a českou policii, která hledá Kateřinu Veselou, protože…“ Zamyslela jsem se. Mám jí napsat o tom podezření? Radši ne. A dopsala jsem to jinak: „…

nebezpečí, kvůli kterému se skrývá, už jí nehrozí, Pecka už nežije.

Věřím, že je ve Vašem zájmu a v zájmu Vašich přátel doma a tady, abych se o Vaší zdejší činnosti nezmiňovala. Dr. Jana Brodská. P.S.

Jsem zde na knižním veletrhu.“

Byla jsem si vědomá toho, že Terezu vydírám. Jenže jiný způsob, jak ji přinutit, aby mi o Kateřině Veselé řekla, co ví, mě nenapadl.

Na setinu vteřiny se mi mihlo pomyšlení, že Slezákova dcera má stejné povolání. Hned jsem to zavrhla. Ani nevím, odkud se ve mně vzala jistota, že by Káťu nikdo k takovým věcem nepřinutil.

Přeložila jsem stránku a nadepsala jsem ji. Obálku jsem samozřejmě neměla. Ale i kdyby si můj vzkaz někdo přečetl, snad to Tereze neuškodí.

Mladíci někam zmizeli.

Muž s brýlemi trpělivě čekal.

Dala jsem mu přeložený lístek. Francouzsky jsem mu opakovala, že slečna Tereza Voráčková to musí co nejrychleji dostat. Doufala jsem jen, že tomu rozuměl.

Naposledy jsem se zahleděla na krásné kozačky, rozloučila jsem se německým auf Wiedersehen a opustila jsem obuvnický krámek, nebo bordel, nebo v čem jsem to vlastně byla.

Ušla jsem několik kroků a narazila jsem na oba mladíky z obchůdku.

Ulice byla prázdná.

Mladíci na mě zírali s výrazem, který jsem nedokázala dešifrovat.

Na zádech mi vyrazil studený pot. Přinutila jsem se, abych se na ně usmála: „Grüssen Sie von mir Fräulein Theresa.“

Překvapeně vzhlédli a rozestoupili se. Prošla jsem kolem nich.

Najednou jsem jasně zaslechla: „Hale vole, vona nejni Francouzka, vole…“

Místo, abych se otočila a své mladé krajany oslovila, jsem přidala do kroku.

Uklidnila jsem se až na rušné Düsseldorfské.

Za pět minut jsem zase byla na eskalátoru a vyjížděla jsem do druhého poschodí veletržního areálu.

Procházela jsem se mezi stánky. Prohlížela jsem si detektivky v lesklých barevných vazbách, milostné romány s plastickými zlatými názvy, kůží potažené encyklopedie a plátěné vazby klasických děl.

Vždycky se uklidním, když si prohlížím knihy v knihovnách a knihkupectvích. Tady však byla nějaká úplně jiná atmosféra.

Vzduch se přímo chvěl nervozitou.

Tady nešlo o knihy a kulturní hodnoty. Tady se nabízelo zboží.

Šlo tvrdě jen o obchod.

Po šesté hodině se sály začaly vyprazdňovat.

V půl sedmé jsem vyzvedla věci ze šatny.

Ve tři čtvrtě na sedm jsem vlezla do útulné pizzerie. Italský číšník mě usadil k malému stolku pro dva.

V jídelním lístku jsem napočítala kolem třiceti názvů pizz. Ke své radosti jsem zjistila, že bez masa jsou nejlevnější. Bylo jich asi deset druhů.

Číšník mi velmi dobrou francouzštinou popsal složení každé z nich. Poprosila jsem ho, aby mi nějakou doporučil. Řekl mi, že osobně má nejraději ostrou česnekovou, ale tu si dává jen doma a ve společnosti by dal přednost cibulové.

Přinesl mi karafu s červeným vínem a pizzu. Měla asi půl metru v průměru.

Zbývala mi víc než hodina času. Naděje, že mě v pizzerii Tereza Voráčková vyhledá, byla nepatrná.

Pustila jsem se do pizzy. Byla opravdu fantastická.

Těsně po osmé začali pizzerii plnit různojazyční lidé. Zřejmě z veletrhu.

Už jsem ukrajovala z poslední čtvrtiny své pizzy, když jsem najednou uslyšela francouzsky:

„Vy jste paní doktorka Brodská?“ U stolku stála elegantní dáma.

„Přicházím od slečny Terezy. Tohle vám posílá,“ podávala mi zalepenou obálku. Na ní bylo mé jméno a adresa Düsseldorfská, pizzerie.

„Vy se znáte se slečnou Voráčkovou?“ chtěla jsem vědět.

„Jsme kolegyně,“ netajila se tím.

„Proč nepřišla sama?“

„Má vystoupení.“

Pořád ještě stála. Byla bych radši, kdyby už odešla. Chtěla jsem přečíst, co mi píše Tereza. V přítomnosti Tereziny kolegyně jsem to dělat nechtěla.

Koukla jsem na hodinky.

„V kolik odjíždíte?“ zajímala se najednou.

„V devět,“ uklidnila jsem ji.

Už jsem nevydržela a otevřela jsem obálku.

Mladá dáma se diskrétně odvrátila.

„Martin je Kátin nevlastní bratr. Káťa je ve Švýcarech v Sankt Gallenu u sestry své nevlastní matky, Lucie Veselé, která se jmenuje Zuzana Kochová. Znám jen její sanktgallenský telefon. Volala jsem jí, ví o vás a spojí se s vámi.“ Následovalo telefonní číslo do Švýcar včetně volačky, telefonní číslo Lucie Veselé a adresa, na které jsem začínala pátrání. Dopis končil omluvou, že se kvůli noční službě v sanatoriu nemohla osobně dostavit. Slovo sanatorium bylo dvakrát podtrženo.

Vyskočila jsem. „Musím okamžitě volat do Švýcar a do Prahy.“

„Počkejte. Zařídím to,“ nabídla se dáma. Šla za číšníkem, řekla mu několik slov. Přikývl a gestem mě vyzval, abych ho následovala.

Vedl mě úzkou chodbou kolem čisťounké kuchyňky do místnůstky, která asi sloužila jako kancelář. Na konzole byl telefon.

Nechal mě samotnou.

Pečlivě jsem mačkala tlačítka.

Okamžitě se ozval mladý ženský hlas.

„Guten abend. Fräulein Kateřina Veselá, bitte,“ zase jsem využila svých znalostí celkem dvaceti německých slov.

„To jsem já,“ odpověděl mi hlas česky. „Dobrý večer.“

Nadechla jsem se a telegraficky ve dvou větách jsem jí vyložila, proč ji hledám. Průběhem pátrání jsem se nezdržovala, o Monetově obrazu jsem se nezmínila a o bohatství Patersonové jsem nevykládala. Jen jsem si jí postěžovala, že kdyby mi její nevlastní matka Lucie Veselá její pobyt prozradila hned, ušetřila by mi spoustu běhání, námahy a času na spaní.

„Domluvily jsme se, že to nikomu nepoví. Měla jsem strach.“

„Vím, co se vám stalo,“ musela jsem se jí přiznat.

„Takže si to dovedete představit. Ale o Slezákovi Lucie opravdu nic nevěděla.“ Neřekla – o otci. „Kromě Moniky Leslerové, babičky Erbenové a táty o něm nikdo neví.“ Takže za svého otce považovala Jakuba Veselého. „Jo, a ještě jedna ženská v Pardubicích.“

„Vávrová. Viděla vás na pohřbu vaší babičky. S vámi prý byly nějaké dvě ženy a dítě.“

„Ano. To byla Zuzana, Luciina sestra, u které právě bydlím, a Lucie s Martinem. Ale ti o tom, že maminka byla kdysi provdaná za Slezáka, nic nevědí. Opravdu o tom nikdo neví.“

Nebylo v mých povinnostech ji informovat o Maškových, o Cejchovské a o dalších Slezákových milostných obětech a dětech, kterých zřejmě měl víc.

„Paní doktorko, asi za týden se vrátím do Prahy. Dejte, prosím, paní Patersonové do Austrálie čísla telefonů a adresy sem a k Lucii do Prahy. Byla bych ráda, kdyby se se mnou spojila a všechno mi o Slezákovi pověděla sama. A pozdravujte Moniku. Ať se na mě nezlobí…“

„Slečno Káťo, volám z Frankfurtu… A za chvíli mi jede autobus.“

„Jé, promiňte…“

„Nashledanou v Praze.“ Nadiktovala jsem jí číslo telefonu a adresu naší kanceláře.

„Mockrát vám děkuju…“ Nevěděla jsem za co.

Ani slovem jsem jí nenaznačila, že ji hledá policie. Honem jsem vyklepala číslo do naší kanceláře. Kdyby se ozval záznamník, hned bych zavěsila.

„Detektivní agentura Petr,“ byl to Vaškův hlas. „Vašku! Mluvila jsem s Kateřinou Veselou!“

„Je ve Frankfurtu?“

„Ne. Momentálně je ve Švýcarech. Mám ale všechny její adresy a telefony. Piš!“ Rychle jsem mu diktovala. „Ať Petr ráno zavolá do Austrálie a oznámí to Patersonové. A že písemná zpráva bude následovat. Jo, zatím nic neříkejte policajtům. Slibuješ?“

„Není třeba. Káťu Veselou už nepotřebují. Posaď se nebo se aspoň opři o zeď. Abys neupadla. Monika Leslerová se dneska ohlásila u kriminálky…“

„Vím, že Pecku zabila ona,“ řekla jsem.

„Odkud to víš?“

„Přišla jsem na to v noci v autobusu.“

„Prý, když se od tebe dozvěděla, že podezírají Káťu, rozhodla se, že se ke všemu přizná,“ vykládal mi Vašek.

„Fajn. Ahoj,“ zavěsila jsem. A zase jsem vyklepala číslo. „Slečno Veselá? To jsem zase já, Brodská,“ rychle jsem jí sdělila, co se stalo.

„Okamžitě se posadím do auta a vyrazím do Prahy,“ řekla hned, jakmile jsem skončila. „Udělala to kvůli mně. A já najdu spoustu svědků, že se jen bránila, protože ji chtěl znásilnit.“ V jejím hlase zněla nepatřičná radost. „Snad ji osvobodějí.“ Asi nevěděla, že se u nás sebeobrana nevyplácí.

„Mí kolegové z kanceláře jí najdou dobrého advokáta,“ slíbila jsem Kátě. Ale napadlo mě, že by byl zázrak, kdyby vyvázla jen s malým trestem.

Vrátila jsem se ke stolku.

Zamávala jsem na číšníka peněženkou.

Záporně zavrtěl hlavou. Asi mi nerozuměl.

Šla jsem k němu.

„Nezlobte se, teď pospíchám. Platím za pizzu, víno a telefon,“

vyjmenovávala jsem mu francouzsky.

„Už je zaplaceno,“ bavil se mými rozpaky. „Dáma, která tu za vámi byla, účet vyrovnala.“

„Jenže jsem dlouho telefonovala… Do Prahy a do Švýcar,“

podávala jsem mu bankovku.

„Je to v pořádku, madam,“ odmítl peníze, zlehka se mi uklonil a odklusal k jinému stolku.

Napadlo mě, že mi Tereza Voráčková tak platí za mlčení. Byla to hodná dcera. Bála se, že se její rodiče dozví, co dělá. Trápilo by je to.

„Jak jste se měla?“ ptal se mě populární spisovatel, když jsem za tři minuty devět nastupovala s ostatními do autobusu.

„Nad očekávání dobře,“ řekla jsem mu popravdě.

„Nevěděl jsem, že se tak dobře znáte s šéfredaktorem Veselým,“

pokračoval mistr. Usadil se na sedadle za mnou a naklonil se dopředu. „Viděl jsem vás v bufetu. Všiml jsem si, že vás dokonce hostil. Mohla byste mě s ním kontaktovat?“ A najednou mi důvěrně zavrkal do ucha: „Směl bych vás někdy taky pozvat na skleničku?“

Únavou jsem se nemohla ani zasmát.

17

V sedm ráno jsem se soukala z autobusu.

„Jano!“ Ladislav mi jednou rukou bral tašku a druhou mě objal.

Mým prvním přáním bylo utéct. Schovat se. Aby neviděl, jak vypadám. Dovedla jsem si představit vlastní pomačkanou zešedlou tvář po dvou probdělých nocích a proběhaném dnu. Možná, že i páchnu. Vždyť naše jediná hygiena byla opláchnutí rukou v umyvadle na vécé.

Zároveň jsem si uvědomovala, jaká to od něho byla oběť, když musel vstávat tak brzo. A jen kvůli tomu, aby mi přišel naproti.

„Pojď. Zaparkoval jsem za rohem,“ podpíral mě. Určitě jsem vypadala na omdlení. „Ale musím…“

„Nic nemusíš. Jedině si pořádně odpočinout. Jedeme ke mně.“

„Jenže Vašek, můj kolega, bude…“

„Nebude. Včera jsem tě sháněl u vás v kanceláři. Řekli mi, kdy se vrátíš. A pak mi ještě večer po desáté volal manžel tvé dcery.

Vlastně tvůj šéf. Pověděl mi, jak jsi fantastická. Prý jsi vyřešila neuvěřitelně komplikovaný případ. Vypátrala jsi dceru atraktivního nebožtíka a ještě jen tak bokem vysvětlila jednu vraždu. Tvůj Petr tvrdil, že to byl nadlidský výkon…“

„Přeháněl,“ protestovala jsem. Ale blažilo mě to.

„Uložil mi, abych se o tebe postaral.“

„Kdo? Petr?“

„Ano. Dostal jsem to jako šéfův rozkaz.“ Ladislav se smál a odemykal dvířka. „Já jsem mu rád slíbil, že o tebe budu až do pondělka pečovat a nikomu nedovolím, aby tě rušil.“

Posadila jsem se vedle něho.

Naklonil se, políbil mě, tiše řekl: „Jano, hrozně moc se mi po tobě stýskalo. Mám tě moc rád,“ a nastartoval. Co ještě potřebuje ženská ke štěstí? Celou cestu jsem se ospale culila. Bylo mi nádherně a přestalo mi vadit, jak vypadám.

HLEDEJTE

SKROMNÉHO

GÉNIA…

1

Do naší detektivní kanceláře jsem přišla v povznesené náladě.

A hned jsem se cpala do Petrovy pracovny.

„Ahoj šéfe,“ pozdravila jsem ho s žertovnou důvěrností. Mohla jsem si to dovolit. Ovšem pokud byl sám. V přítomnosti jeho tří podřízených a kolegů se k němu takhle neuctivě nechovám.

Petr ke mně zvedl unavené oči.

„Tak copak mi neseš?“

„Nic. Jen ti dávám na vědomí, že tu týden nebudu.“

„Zůstaneš doma?“

„Ne, vypadnu z Prahy.“

„Kam?“

„Do Jeseníků.“

„Do lázní? Posílají tě tam?“

Zasmála jsem se.

„Ne, jedu tam dobrovolně. Máme, totiž mám, poukaz na rekreaci do bývalé zotavovny eróhá, která se teď jmenuje penzion Pohoda.“

Měla jsem z toho obrovskou radost. Málem jsem mu vykecala, že ten poukaz koupil můj Ladislav.

Konečně vznikla vhodná časová konstelace: Příští týden Ladislavovi odpadla tlumočnická akce a já jsem nemusela Petrovi pomáhat při žádném pátrání, ani sepisovat zprávy o vyřešených úkolech pro naše klienty, ani kontrolovat proplácení faktur a dokonce ani dcera mě nepotřebovala, abych hlídala vnučku.

Místo, aby se spolu se mnou radoval, se Petr zatvářil kysele. Jako by ho chytl zub.

„Ale já tě tady potřebuju,“ prohlásil. „Opravdu tě teď potřebuju,“

opakoval, jako by mi hlásil, že mi uděluje vyznamenání.

Petr byl asi skutečně přesvědčen, že když někdo k něčemu potřebuje čerstvou šedesátnici, je to pro ni vyznamenání.

„Nemůžu tě uvolnit,“ řekl šéfovsky přísně.

Nebrala jsem to vážně. Který zeť odolá nutkání trochu pokazit své tchyni radost? Možná, že ho ta má rozjásanost přece jen popudila.

Nasadila jsem chápavě žertovný tón:

„Petře, já vím, že jsem nenahraditelná, ale týden se tu snad beze mě obejdeš.“

„Ne, nezlob se, ale svou dovolenou musíš odložit.“

To mi vyrazilo dech. Co si ten kluk dovoluje?

Chtěla jsem na něho zařvat: „Víš, co mi můžeš?“ Ale přiškrceně jsem se ho zeptala:

„Proč?“

„Protože budeš mít úkol. Jedna zahraniční firma se na nás obrátila se žádostí, abychom zjistili, kam zmizel jeden její spolupracovník.“

Mnou lomcoval vztek:

„Firma… Zahraniční…“

„Belgická.“

„Dokonce belgická… A zmizel její spolupracovník…“

„Ano. Čech.“

„To sis vymyslel teď?“

„Co?“

„Tu firmu a to zmizení.“

„Jano… Ten zákazník u mě byl včera. Bylas už pryč.“

„A nemohls mi zavolat, protože se ti můj telefon vypařil z hlavy, že ano?“

„Jano, je to vážné. Přijel schválně…“ Přerušila jsem ho:

„Já ale taky vážně chci odjet na dovolenou.“

„Teď na to není vhodná doba.“

„Pro mě je ta nejvhodnější,“ ujistila jsem ho ledově. „Jano, poslouchej…“ Neposlouchala jsem.

„Petře, je to tak moc, když chci mít týden dovolenou? Jeden týden! Poprvé za pět let! Poprvé za ta má vdovská léta, kdy jsem na rekreaci jezdila jedině s Hankou a pak ještě s Julkou.“

„Jano, ale právě teď…“

„Právě teď si poprvé chci odpočinout a strávit týden…“ Včas jsem se zarazila. To by bylo, kdybych prozradila, že ten týden strávím s Ladislavem. Vždyť nikdo netuší, že doktor Ladislav Tomeš není jen můj dobrý známý, ale můj přítel a milenec. Vždyť nesmím Petrovi ani naznačit, že matka jeho ženy a babička jeho dcerky, úspěšná fízlyně a zdatná holka pro všechno je do velkého šedovlasého profesionálního tlumočníka anglického jazyka zamilovaná jako šestnáctka.

„Jano, na tu dovolenou pojedeš, až ten případ vyřešíš,“ začal mírně. „Počkej, nepřerušuj,“ viděl, že chci něco namítnout, „napřed mě vyslechni. Jedná se o jistého Jiřího Hrona. Je to vynikající odborník na polovodičové součástky měřicích a regulačních přístrojů, které vyrábí belgická firma. Už chápeš?“

„Ne,“ odsekla jsem.

Petr si toho nevšímal a sugestivně mi začal líčit, jak je důležité, abychom vyšetřili, kam a proč ten odborník zmizel, a to bez velkého hluku a rozruchu. Že prý ten belgický zákazník dlouho váhal, které agentuře má to pátrání po zmizelém inženýrovi zadat, ale známí mu doporučili právě naši detektivní kancelář. Ti známí ho ujistili, že snad jedině mezi detektivy agentury Petr pracuje žena a prý neexistuje šikovnější, zdatnější a zároveň skromnější detektivkyné.

„Fakt, Jano, ví se o tobě, že jsi výborná detektivkyně,“ zdůraznil tento novotvar. Zaujal mě: „Jak to zní francouzsky?“

„Mluvili jsme česky.“

„Aha. Emigrant. Doufám, že jsi mu poděkoval za důvěru a požádal ho, aby tu chválu mých schopností nepřeháněl,“ prohodila jsem. Necítila jsem se nijak polichocená. Podezírala jsem Petra, že si to vymýšlí a plácá.

„Jano, poděkoval jsem mu a slíbil, že tě na tu akci nasadím.“

„Ale jakým právem jsi rozhodoval za mě?“

„Právem…“ Určitě chtěl říct právem šéfa. Ale jen se zachmuřil a dokončil: „Nesliboval jsem za tebe, ale za agenturu.“

„Tak to zadej našim detektivům.“

„Chtěl tebe.“

„A co policajty? Obrátil se vůbec na policii?“

„Neobrátil, protože potřebuje toho inženýra najít co nejrychleji a u policajtů by to bůhvíjak dlouho trvalo. To zaprvé. Zadruhé nechce žádnou publicitu, žádné hrabání v seznamech pohřešovaných osob, žádná televizní pátrání, protože ho postrádá hlavně firma, pro kterou český inženýr vyráběl a dodával jí super přesné součástky. Bojí se, aby se to nedozvěděly jiné firmy.“

Uvědomila jsem si, že se o to začínám zajímat.

„Konkurence?“

„Ne. Firmy, kterým dodávají polotovary. Nemají se dozvědět, že se součástky těch polotovarů vyrábějí v Čechách.“

Dostala jsem strach:

„Petře, co když v tom jsou zbraně?“

„A proto chce, aby se tím případem zabývala ženská?“ namítl logicky.

„Tak proč jim na tom inženýrovi tak záleží?“

„Až se s ním setkáš, zeptáš se ho na to.“ Nabyl jistoty, že se do toho pustím.

Vyvedla jsem ho z omylu:

„Zeptám se, až se vrátím z dovolené. Ale věřím, že ten případ bude do té doby úspěšně vyřešen.“

„Podesáté ti říkám, že výslovně žádal, abychom tímto případem pověřili tebe,“ zvýšil na mě hlas.

Nemám ráda, když na mě někdo zvyšuje hlas.

„Určitě neřekl, že chce Brodskou.“

„Řekl. Bohužel. Jinak bych s tebou neztrácel tolik času a energie!“

Tak to je gól! On se mnou ztrácí čas!

„Tak ho neztrácej! Jedu na dovolenou.“

„Jano… To by od tebe byl podraz,“ řekl tiše.

Tichý hlas na mě působí účinněji než křik.

„Petře, a co kdybys tomu svému zákazníkovi pověděl, že tvá tchyně…“

„Ten zákazník ani netuší, že jsi má tchyně.“

„Tím líp. Jen mu vysvětli, že u tvé nejlepší, počkej, jak to o mně řekl? nejšikovnější, nejzdatnější a nejskromnější detektivkyně vypukly nemoci stáří, a proto jede do lázní… Víš, že jsem v životě nikdy nebyla v lázních? Takže tvá detektivkyně, pardon, detektiv si jede léčit sklerózu, artrózu, cukrovku, počkej, připomeň mi, které ještě nemoci patří podle statistiky k mému věku? Podívej se, kdybych byla nemocná…“

„Jano, nerouhej se,“ přerušil mě můj zeť. „Buď ráda, že jsi zdravá a že můžeš pracovat.“ Tím mě dorazil.

„Nemá cenu se hádat,“ rezignovala jsem.

„Kdo se tu hádá? Já?“ najednou se usmál Petr. „Heleď, Jano, je to hrozně zapeklitý případ, a my všichni, totiž já, Honza, Rudolf a Vašek, víme, že ho vyřešíš jedině ty.“

Radši jsem mlčela, abych mu neřekla něco, co by mě pak mohlo mrzet.

Dveře Petrovy pracovny jsem za sebou zavřela tiše a opatrně.

Skoro něžně. I když bych jimi nejraději bývala vší silou práskla.

Musela jsem se ale krotit. Zapadla jsem do své pracovny.

Je to malá místnůstka, kam se na necelé čtyři čtvereční metry jen tak tak vešel psací stůl s počítačem, židle a já.

Vyťukala jsem Ladislavovo číslo. Naštěstí byl doma.

S hlubokým smutkem jsem mu řekla, že je všechno jinak. Hořce jsem si mu postěžovala, že jsem se zase nechala zmanipulovat.

Kupodivu nebyl tak zklamán, jak jsem doufala. Dokonce bych řekla, že jsem v jeho hlase zachytila jakési podtóny ulehčení. Jako by byl vlastně rád, že z naší společné dovolené sešlo.

No, když sama k sobě budu upřímná, mně se taky ulehčilo.

Popravdě řečeno jsem se toho týdne trochu bála. Přece jedna věc je strávit spolu několik krásných hodin nebo i den, a druhá věc být od rána do noci celý týden spolu. Možná, že by to naše láska, která už statisticky našemu věku nepřísluší, prostě neunesla.

„Co budeme dělat?“ ptala jsem se Ladislava.

„Dnes odpoledne ty poukazy vrátím,“ odpověděl, jak jsem doufala.

„Ale potřebuješ si odpočinout. Jeď tam beze mě,“ navrhla jsem pokrytecky, protože jsem věřila, že to odmítne. Hned mě za to pokrytectví potrestal. Neodmítl: „To se uvidí. Možná, že tam přece jen pojedu.“ Nejraději bych si nafackovala. „Fajn,“ řekla jsem.

Ladislav mi velkoryse slíbil, že mi večer zavolá, jak to dopadlo, a zavěsil.

Chvíli jsem čuměla na telefon. Ať tam Ladislav nejede, prosila jsem mlčící přístroj, jako se modlí ke svatým.

Vtom opravdu zadrnčel.

Popadla jsem sluchátko.

„Ještě pořád zuříš?“ Byl to Petr. Volal ze své kanceláře, která od mého kumbálku byla vzdálená tři kroky.

„Zuřím,“ přiznala jsem. I když důvod byl úplně jiný, než jaký měl na mysli Petr.

„Už jsi jedla?“ ptal se.

„Myslíš, že to spraví plný žaludek?“

Přehlédl mou ironii.

„Zvu tě na oběd,“ řekl. „Za dvě hodiny.“

„To je tak závažný případ, že ho můžu strávit jedině s dobrým jídlem?“

„Tak nějak. Teď jdu pryč a ve tři hodiny buď v letištní hale,“

uložil mi.

„Mluvils ale o obědě.“

„Půjdeme do vyhlášené italské restaurace nedaleko letiště.

Doufám, že pizzu jíš?“

„Zbožňuju… Zvlášť ve vyhlášené italské restauraci, kde ceny jednotlivých chodů odpovídají týdenní mzdě domorodce.“

„O to se nestarej. Hlavně tam buď přesně. Na čtvrt na tři tí objednám taxík. Někomu tě na letišti představím,“ slíbil.

„Pokud je to muž, tak ho ty představíš mně,“ začala jsem ho opožděně vychovávat.

„Jo, samozřejmě. Představím ho tobě,“ souhlasil.

Byla to jasná blbost, ale zmínka o italské restauraci ve mě probudila nepříjemný strach, který mám od chvíle, kdy Petr založil svou detektivní kancelář. Strach, že se jednou střetne s opravdovým zločinem.

Co když je to zmizení inženýra spojeno s nějakou mafií?

2

Ve tři hodiny jsem přišla do rušné letištní haly.

Od baru u vstupu na mě zamával Petr.

Ve tři a sedm minut jsme s Petrem popojeli několik set metrů a zamířili ke stolku u okna.

Seděl tam nějaký padesátník. Měl sice knír, ale na mafiána nevypadal. Aspoň ne tak, jak já si podle filmů představuju mafiány.

Nevypadal ani na jejich oběť.

Vstal.

„Honza Marek,“ představil se mi sám. Podali jsme si ruce.

Přisedli jsme k němu.

„Vy nejste Belgičan?“ položila jsem zbytečnou otázku. „Nejsem Liberečák,“ usmál se. Zvedl ruku. Hned se objevil číšník.

Marek objednal tři pizzy a zasvěceně si vybíral značku vína.

S číšníkem konverzoval anglicky.

Asi díky jeho bezvadné angličtině jsme už za pár minut měli pizzy a víno na stole.

Dali jsme se do jídla. A vedli konverzaci o ničem. Jako by hlavním cílem naší schůzky byla jenom ta vyhlášená pizza.

Podle přízvuku v češtině Marek dlouho žil za hranicemi.

Na nic jsem se ho neptala. Nehodlala jsem rozvíjet iniciativu.

Čekala jsem, co přijde.

Přišla výborná zmrzlina.

Po zmrzlině následovala káva.

Petr kávu odmítl. Vypil jich už pět v práci.

Najednou se začal loučit. S tím, že já s panem Markem ještě můžeme zůstat až do jeho odletu.

Pod tím jeho »můžeme« jsem jednoznačně vyrozuměla, že musím.

„Vyznáte se v mikroelektronice?“ zeptal se mě najednou Marek.

Zřejmě měl na mysli víc než jen kuchyňské přístroje. „Ne,“

přiznala jsem poctivě.

Zdálo se, že je poněkud zklamán. Snad předpokládal, že jako soukromá detektivkyně mám větší technickou odbornost.

Nechtěla jsem ale úplně ztratit glanc.

„Pokud jsem správně informována, inženýr Jiří Hron je odborníkem na výrobu polovodičových součástek měřicích a regulačních přístrojů,“ opakovala jsem informaci získanou od Petra. Ale chtěla jsem zdůraznit, že už vím, o co jde.

„Unikátní technologie výroby součástek pro speciální přístroje,“

upřesnil inženýr Marek. „Je geniální technolog. A ve firmě, ve které vedu oddělení, nám Jiří Hron radí, kterou technologii máme použít při výrobě té či oné součástky,“ vykládal s nadšením, jako by šlo o velkého umělce, který mu odkázal svých několik geniálních děl.

„Vy nemáte sériovou výrobu?“ položila jsem další, podle mého názoru, ryze technickou otázku.

„Ty součástky se pokaždé vyrábějí jinak,“ prohodil. „Podle určení mají odlišné parametry.“

Pochopila jsem, že je otráven mým technickým analfabetismem.

I když se snažil nedat to na sobě znát.

„Mohl byste mi o tom něco povědět?“ zatvářila jsem se jako blbá, ale snaživá žačka. Marek se nadechl a začal mi zdlouhavě vykládat, jak se vyrábějí a fungují a k čemu jsou určeny součástky, které se u jiné firmy montují do jiných součástek, ke kterým se u další firmy přidávají další součástky, ze kterých se u významnějších a známějších firem vyrábějí přístroje, které se kompletují u ještě proslulejších firem, které ty přístroje dodávají firmám vyrábějícím speciální zařízení, které se pak dodává na trh.

Podle toho, že o firmách mluvil jaksi všeobecně a neuváděl názvy, zavětřila jsem.

„To speciální zařízení je civilní?“ chtěla jsem vědět.

„Různě,“ potvrdil nepřímo mé podezření. „Přesnou měřicí techniku potřebuje kdekdo,“ dodal. Abych nebyla na pochybách.

Proto jsem se logicky zeptala:

„Kdo všechno věděl, že dodává pro vojáky?“

„Jiří Hron vojákům nic nedodával,“ řekl důrazně. „Nikdo, kromě finálních výrobců, neví, kdo a do čeho nakonec naše součástky namontuje. A o tom, že ta naše unikátní technologie pochází z Čech, ví jen pár lidí z mé laboratoře, ředitel firmy a majitel Kreuz.“

„To je to tak tajné?“

„Ne. Koukejte se, paní doktorko, vám to můžu říct úplně otevřeně. Na světě je snad jen pět šest lidí, kteří ovládají tuto technologii. Vlastně, jde o to, že musíte takovou součástku pokaždé dělat jinak…“

„To už jste mi řekl,“ upozornila jsem ho. Nerada bych vyslechla další technickou přednášku.

Neurazil se. Usmál se.

„Nezlobte se, že se opakuju. Jenže nevím, jak bych vám to přiblížil. V žádné příručce, v žádném technologickém popisu nenajdete přesně, jak se to má udělat. Kvalita záleží na setinách stupňů, pascalů, mikronů. Všechno záleží na umění člověka. Na jeho schopnostech. Víte, je to jako při hře na housle. Spousta lidí se učí hrát, ale dobrým houslistou se z nich nakonec stane málokdo a skutečných virtuózů je na světě jen pár. Hron je takový technický virtuóz. Přímo génius. Jedinou jeho chybou je to, že je Čech. Kdy by se někdy provalilo, že v našich obvodech používáme české součástky, nikdo by je nekupoval. Bohužel.“

Zdálo se mi, že přece jen přehání.

„Vždyť tvrdíte, že jsou velmi kvalitní.“

„Vynikající.“ Marek se smutně usmál. „Jsou kvalitnější, přesnější, spolehlivější a mnohonásobně levnější než ty, které jsme dřív odebírali od renomovaných firem. Jenže kdo uvěří, že nějaký Čecháček na koleně a se zastaralou technikou dávno vyřazenou z provozu vyvine technologii, se kterou si léta marně lámali hlavy dobře placení odborníci v amerických výzkumných ústavech dotovaných miliony dolarů?“

„Hm… A jak jste toho geniálního Hrona objevili?“

Nepochybovala jsem, že to nebyl ani majitel firmy Kreuz, ani nikdo z jeho laboratoře.

„No… Věděl jsem o něm už dávno.“

„Z fakulty?“ napadlo mě.

„Ne. Vystudoval o hodně let dřív než já. Je starší. Ale dost jsem o něm slyšel ještě doma. V Lípovci. Když nějaká linka začala produkovat zmetky, tak zavolali Hrona. Přijel, podíval se, navrhl změny v technologii a odjel. Vedení závodu si to nechalo proplatit jako svůj zlepšovák, mělo velkou slávu, vyznamenání a ceny.“

„A Hron? Neříkejte, že to dělal jen tak, zadarmo.“

„Jako výzkumník dostával pevný plat a české diety. A měl velkou radost, že se mu podařilo záhadu rozluštit a závadu odstranit.“

„A co vy?“

„Myslíte, naše firma?“

„Ano. Jakou funkci má teď ve vaší firmě?“

„Není u nás zaměstnán, jezdí k nám jen občas, ke mně, na soukromou návštěvu.“

„A pracuje…?“

„No…“

„Nejsem ani cizinecká policie, ani daňový, ani pracovní úřad. Je mi jasné, jak to funguje. Takže pracuje?“

„Tady doma v Čechách je teď veden jako technický poradce.“

„Nemá vlastní firmu?“

„Má. V budově jednoho výzkumáku. Ale tam se jeho firmy chtějí zbavit. Zvýšili mu nájemné tak, že by musel jen na nájemném platit přes milion ročně. Za tři místnosti. Tak si nechal jen jednu. A má co dělat, aby ji udržel, když nechce udělat milionové dluhy.“

„Takže mu moc dobře neplatíte,“ usoudila jsem.

„Platit mu tolik, aby unesl všechny náklady – to už se rovnou můžeme obrátit na Američany. Hron je pro nás zajímavý, protože je kvalitní a levný,“ pověděl trochu unaveně. Vysvětlovat ženské technické a navíc i ekonomické záležitosti, to už bylo nad jeho síly.

Najednou se Marek usmál. Skoro laskavě.

„Hronovi nikdy nešlo o peníze. Baví ho pracovat a je šťastný, když se mu ten jeho mikrob podaří.“

„Jaký mikrob?“

„Tak říkáme destičce velikosti několika mikronů, na které…“

zarazil se a omluvně se usmál: „Nerad bych vás zase zatěžoval technickými údaji. Prostě Hrona baví pracovat a čerta se stará, kolik za to dostane.“

„Jsem ráda, že se u nás dosud vyskytují svatí.“

Marka se to trochu dotklo.

„Vy jste se nikdy nesetkala s lidmi, kteří neumějí prodávat své schopnosti?“ Zřejmě k takovým lidem přiřadil i sebe.

„Kdy jste z Čech emigroval?“ ptala jsem se ho. Tím jsem mu dávala možnost, aby mi vyprávěl, jak už nevydržel ty ústrky a podceňování, a jel tam, kde své znalosti mohl bez potíží uplatnit.

Zklamal mě.

„Neemigroval jsem. Kreuz dřív spolupracoval se závodem v Lípovci, chtěl do něho investovat, ale o náš obor v Čechách nebyl zájem. Už pomalu zanikal. Tak mi Kreuz nabídl, abych u něho vedl laboratoř. Vzal jsem to. Zatím na pět let.“

Rozhodla jsem se, že se ho konečně zeptám bez oklik: „Petr, totiž náš šéf mi tvrdil, že jste si vysloveně přál, aby se vaším případem zabývala žena. Proč?“

„Je to… Jak bych vám to řekl. Myslím, že by vám například Hronova manželka mohla důvěřovat víc než chlapovi. A vůbec, bude určitě míň nápadné, když se po inženýrovi bude shánět nějaká paní…“

Usmála jsem se. Byly to přesně ty důvody, proč mě Petr zaměstnával ve své kanceláři.

Bylo načase se vrátit k našemu hlavnímu tématu.

Marek byl zřejmě stejného názoru.

„Když Hron založil ještě s jedním kolegou firmu, dohodil jsem mu kšeft. Abyste pochopila, nebyla to žádná charitativní akce – byla to vzájemně výhodná spolupráce. To, co jsme mu platili, byl pro nás pakatel a pro něho to byl velký příjem. To už jsem vám říkal. No, a před půl rokem jsme měli možnost dostat velmi zajímavou zakázku. Potřebovali jsme k tomu Hrona. Jenže ten nám zmizel.

A před měsícem jsme ztratili všechny zákazníky, kteří prý našli levnějšího a stejně kvalitního, když ne kvalitnějšího partnera. Mohl bych odpřísáhnout, že tam mají našeho Hrona.“

„Z toho vyplývá, že tu svou, jak říkáte, unikátní technologii, teď zavádí někde jinde. Má na to právo…“

„Má,“ potvrdil. „Ale určitě by nám dal vědět, kde je. Když ne nám, tak své ženě. Hron najednou prostě zmizel.“

„Měl dluhy?“ Vzpomněla jsem si na případy vymáhání dluhů, o kterých psaly noviny.

„Myslím, že ne. Byl hodně opatrný. A neuvěřitelně nenáročný.“

„Proč o něm mluvíte v minulém čase?“ zajímala jsem se.

Polekaně se na mě podíval.

„Nevím… Opravdu nevím. Možná, že mě nakazili policajti.“

„Vy jste se obrátil na policii?“

„Já – ne. Ale Nora. Totiž paní Hronová. Když ohlásila Jirkovo zmizení, začali ho hledat mezi nebožtíky.“

„Hm…“ poznamenala jsem hlubokomyslně. Být já na místě policie, udělala bych totéž.

Pořád mi nebylo jasné, proč se kolem toho případu dělá tolik cavyků.

Najednou Marek řekl:

„Pokoušel jsem se ho najít sám. Marně. Nutně potřebujeme vědět, kde Hron je a co s ním je. Máme vyrobit součástky pro technické vybavení… významných laboratoří. Má u sebe kopii podkladů a požadavků na technické parametry… Vezl je s sebou domů do Prahy a zmizel i se všemi materiály.“ Podíval se na hodinky a nepatrně znervózněl.

„No… zkusím ho najít,“ slíbila jsem jemu i sobě. Nezávazně.

Ten skromný génius z Prahy mě začal zajímat.

S panem Markem jsem se rozloučila v letištní hale.

Zase jsem si vzala taxík. Kupodivu byl řidič slušný a nic nenamítal, přestože na mně bylo vidět, že všechno platím v tuzemské měně.

Bylo po šesté, když mě taxík dovezl do kanceláře.

„Proč jsi nejela rovnou domů?“ divil se Petr, když mě zaslechl odemykat dveře.

„Chtěla jsem se zeptat, jestli se Vašek už vrátil z Německa,“

zalhala jsem. Ve skutečnosti jsem adresu kanceláře udala taxikáři úplně automaticky.

„Vrátil se. Je u sebe,“ kývl na dveře pracovny našich tří detektivů. Výsadu mít vlastní místnost měl jen Petr jako šéf a já jako dáma a pomocná síla. „Co mu chceš?“ kouknul na mě podezíravě. „O tom případu s géniem už ví. Bude ti k dispozici.“

„Ve dne v noci!“ objevil se ve dveřích můj nejoblíbenější z kolegů.

I když jsem si velice vážila bývalého novináře Rudolfa a našeho detektivního eléva Honzy, bývalý policista Vašek, který vždycky vycítil, kdy má člověka povzbudit dobrým slovem a kdy má být zticha, mi byl nejblíž. Byl neuvěřitelně bystrý a spolehlivý. Navíc byl dobrý kamarád.

„Prý jsi dostala úkol světového významu,“ šklebil se přátelsky Vašek.

„Pokud ovšem podle tebe má světový význam všechno, co se děje v Praze a v nejbližším okolí,“ odpověděla jsem. Pohled na jeho kulatou nezáludnou tvář prosťáčka, za kterou se skrýval perfektně fungující mozek, mi jako obvykle zlepšil náladu.

„Šéf mi nařídil stát ti neochvějně po boku, dokud toho génia nenajdeš.“

„Stát? A pohybovat se tedy mám sama?“

„Heleďte, vážení, u vašich smysluplných konverzačních duchaplností já být nemusím. Mám práci,“ prohlásil Petr a zmizel ve své kanceláři.

Já a Vašek jsme se přesunuli do mého kumbálku.

„Co tomu říkáš?“ zajímal mě jeho názor na případ zmizelého Hrona.

„Zatím nic. To víš, mám ještě plnou hlavu té německé pojišťovny a havárie čerstvě opraveného mercedesa. Takže jsem docela uvítal, že se budu zabývat něčím jiným než zjišťováním, jestli byla havárie fingovaná kvůli markám, anebo k ní opravdu došlo kvůli špatné práci německých automechaniků. Takže o tom inženýrovi jsem ještě nepřemýšlel.“

„Tak promiň. Zatím tě s tím nebudu obtěžovat. Jaká byla cesta?“

„Myslíš tam, nebo zpátky?“

„Tam a zpátky.“

„Tam byla dobrá a zpátky namáhavá.“

„Nějaké problémy?“ zajímala jsem se. Docela jsem uvítala možnost myslet na něco jiného. Nevěděla jsem, čím mám začít pátrání po zmizelém géniovi. Čekala jsem na nějaké vnuknutí.

„Problémy – ne. Ale holky,“ odpověděl a výsměšně se zašklebil.

Vzhlédla jsem udiveně.

„Jaké holky?“

„Ty, co od hranic lemujou silnici jako alej,“ informoval mě s gustem. „Asi jim má škodovka s pražskou značkou mezi všemi těmi volvy a mercedesy připadala tak neodolatelná, že se mi málem vrhaly pod kola. A skákaly na kapotu.“

„Chudáku malý,“ politovala jsem ho. „Měls co dělat, abys nějakou nepřejel, viď?“

„Ale Jano, fuj…“ zašklebil se.

Došlo mi, že to znělo dvojsmyslně. Rozesmála jsme se.

„Fakt, Jano, byla to schizofrenní situace,“ přiznal. „Buď jsem musel každou chvíli dupnout na brzdu, abych nějaké holce neublížil, anebo jet krokem, ale to mi zase ty holky mlátily na sklo.

Málem mi ho rozbily. Že s tím něco neudělají,“ uzavřel skoro vážně.

„Jak a kdo?“ zavrčela jsem. A s povzdechem jsem přiznala:

„Stejně je mi těch holek upřímně líto. I když vím, že některá byla k prostituci přinucená násilím. Ale většina z nich to dělá dobrovolně. Protože je to láká víc, než se celý den hrbit jako švadlena někde v dílně u šicího stroje.“

„Heleď, Jano, mě nepřesvědčuj. Jenže uznej, že je to jaksi atraktivnější povolání, než si jako dělnice ničit zrak při upevňování perliček do kovového očka nějakého náhrdelníku.“

„Jo, to jsem viděla v Severních Čechách. Hrůza! A to ještě nic není proti tomu, dýchat jako brusička skleněný prach při práci ve sklárně.“

„Nebo jako tkadlena pobíhat v rámusu a prachu mezi několika tkalcovskými stavy,“ připomněl mi další možnosti ženské kariéry.

„Nebo dokonce i jako sekretářka sedět před blikající obrazovkou, vyřizovat vzkazy a telefonáty, vařit kafe mrzutému arogantnímu šéfovi a udržet si ten flek, jen když svýmu olezlýmu šéfovi občas dá. Zadarmo ovšem. Vůbec nepochybuju, že takové nejstarší z ženských povolání pořád ještě vynáší víc než jakékoli z takzvaných poctivých povolání…“

„Jenže je spousta ženských, které o poctivosti takových povolání ví své,“ postavila jsem se na stranu všech představitelek svého pohlaví. „Měl jsi někdy prostitutku?“ zeptala jsem se ho žertem.

Jeho odpověď mě ohromila:

„Měl.“

„Fakt?“ najednou jsem zapochybovala.

„Fakt. Jmenovala se Erika. Seznámil jsem se s ní v motorestu.“

„Tys sbalil prostitutku?“

„Nebalil jsem ji. Přisedla si k mému stolu. Docela mě zajímala.

Na prostitutku ani nevypadala. Je to taková lepší sorta. Zaplatil jsem jí panáka a předem stanovenou taxu. Nebyla nejmladší, a snad proto se neurazila, že nemám chuť souložit, ale jen si popovídat.

Namluvil jsem jí, že jsem filmař a chystám dokumentární film o šlapkách. Tak jsem se dozvěděl, že ji tím libozvučným jménem Erika obdařila její matka, dělnice z varnsdorfské textilky, jako vzpomínku na nejšťastnější tři dny svého života. Prožila je na zájezdě do družebního závodu v NDR. O Eričině otci věděla jen to, že se jmenoval Erich a že v tom družebním závodě maloval plakáty a portréty nejlepších pracovníků.“

„Vašku, ušetři mě drastických historek,“ požádala jsem ho.

„To nebude drastický, ale zábavný,“ slíbil a pokračoval: „Erika mi bez zábran pověděla, že než se dala na tohle řemeslo, dělala na lince v Tesle. Osm hodin zastrkávala pinzetou mrňavý kolíček do milimetrové dírky a kapátkem nanášela izolační vrstvu. Byla to špatně placená ubíjející dřina, ale jiná práce v tom městečku nebyla.

A musela zadarmo souložit s mistrem, aby jí dovolil přehodit si směnu. S vedoucím skladu nástrojů, aby jí vždycky bez průtahů vydal potřebný nástroj. S odborářským funkcionářem, aby jí dal poukaz do zotavovny. A sem tam na ni padlo laskavé oko kádrováka, kterému žádná pracovnice nesměla nic odmítnout, jinak letěla.

Teď je spokojená, protože má férového pasáka a chlapi jí musejí zaplatit za to, co od ní šéfové žádali zadarmo nebo maximálně za schválení náhradního volna či několika dnů neplacené dovolené.“

„A to ti všechno vyprávěla jen tak?“ divila jsem se.

„Ty holky jsou většinou hodně hovorné,“ poučil mě. „Za odměnu jsem ji svezl do Prahy. V Praze má byt, který si poctivě koupila.

A nikdo v okolí netuší, čím se vlastně živí.“

„Hlavně to asi nikoho nezajímá,“ usoudila jsem.

„To nevím. Přesto mě požádala, abych jí zastavil několik metrů dál od jejího paneláku. Nechtěla, aby ji někdo zahlédl, že se veze v obyčejné škodovce, protože sousedům z chodby namluvila, že dělá v zahraniční počítačové firmě.“

„Aha, tak to je mimořádně rozumná a zdravě opatrná slečna. Víc ses s ní nesetkal?“

„Ne, ale mám její adresu a telefon. Řekla mi, že se u ní můžu kdykoli zastavit. Jen tak, jako u kamarádky.“

„O jakých kamarádkách je řeč?“ nakoukl do mého kumbálku Petr.

„Jakým právem posloucháš za dveřmi?“ vyčetla jsem mu.

„Právem šéfa,“ vrátil mi míček. „Abych zjistil, jestli jen tak netlacháte v pracovní době.“

Vašek se postavil do pozoru:

„Poslušně hlásím, nebylo tlachání, byla výměna informací.“

Potvrdila jsem to:

„Vašek mi vyprávěl o své zkušenosti s pouliční…“

„…posilniční,“ opravil mě Vašek, „…s posilniční ženštinou.“

„Aha,“ zašklebil se Petr, „taková informace je pro Janu velmi užitečná.“

„Možná, že ano,“ nedala jsem se. „V naší práci se neví, co kdy a k čemu může člověk potřebovat.“

Najednou Petr ztratil smysl pro humor.

„Takže hodláš začít tím, že toho skromného technického génia budeš hledat u ženských.“

„A myslíš, že není pravděpodobné, že je u nějaké ženské? Někde si klidně žije s nějakou krasotinkou a chce, aby mu všichni dali pokoj.“

„Neměla by ses zeptat jeho manželky?“

„Myslíš, že bude něco vědět, když se podle Marka sama obrátila na policajty?“ namítla jsem. Jen tak. Abych měla poslední slovo.

Pak jsem přece jen přešla na vážný tón: „Právě se chystám jí volat.“

Koukla jsem na hodinky. Bylo za deset minut půl osmé.

„Tak teď je na telefonování nejlepší čas,“ upozornil mě Petr.

Uznala jsem, že má pravdu. Za chvíli většina národa bude sledovat televizní noviny, pak se dívat na hlavní večerní program a po deváté hodině už je neslušné někoho obtěžovat.

3

Přes všechny změny, které nastaly za posledních pět let, si většina lidí udržovala zvyky pocházející z rakousko-uherského císařského a královského venkova – jít spát se slepicemi a ráno začínat práci nejpozději v šest.

Za socialismu byl ten zvyk oprávněný. Zaměstnání skončilo ve dvě a člověk mohl začít lítat po obchodech a něco shánět.

Má Hanka před lety dělala brigádu na Karlštejně a jednou francouzským turistům vysvětlovala, že u nás lidi nenakupují, ale shánějí. A že to je svérázná sportovní disciplína, které se každý musel chtě nechtě zúčastnit. Hanka pak měla velké nepříjemnosti, protože si na ni Francouzi stěžovali, že pomlouvá socialistické zřízení. Ti Francouzi byli totiž ortodoxní stalinisté.

Vyťukala jsem číslo Nory Hronové.

„Haló?“ Ozval se dívčí hlas. Asi Hronova třicetiletá dcera.

Představila jsem se a řekla, že chci mluvit s manželkou inženýra Jiřího Hrona.

„Co mi zas chcete?“ vyštěkla vystrašeně.

Opakovala jsem své jméno a zdůraznila jsem, že jsem toto číslo dostala od jednoho belgického známého a že potřebuju mluvit s paní Norou Hronovou.

„Poslyšte, paní, je mi fuk, jestli jste to číslo dostala od Belgičanů, Němců či Rusů, jestli jste přiletěla z Austrálie nebo USA, jak jste mi před chvíli tvrdila, protože…“

Přerušila jsem ji:

„S kým, prosím, mluvím?“

„Promiňte, že jsem se vám teď nepředstavila,“ vystrašenost se proměnila v jízlivost. „Přece jsem s vámi před hodinou mluvila, ale…“

„Paní Hronová, vám někdo před hodinou volal? Kdo?“

Nepatrně znejistěla: „Nebyla jste to vy?“

„Ne.“

„Tak asi někdo od vás…“

„Od koho, od nás?“ Rychle jsem přemýšlela, kdo to mohl být.

Marek? Policajti? Tak proč ženská? A proč z USA?

Nestihla jsem to domyslet.

Vykřikla:

„A už mi s tím dejte pokoj!“ Praštila sluchátkem.

„Nějaké problémy?“ pochopili Vašek a Petr.

„Spíš nečekané komplikace,“ odpověděla jsem a opakovala jsem náš rozhovor.

„Byla to opravdu Hronova žena?“ zapochyboval Petr. „Když říkáš, že majitelce hlasu mohlo být nanejvýš třicet. Jiřímu Hronovi je přes padesát. Nebyla to jeho dcera?“

„Nebo druhá manželka…“ pokrčila jsem rameny.

„Klidně může mít manželku o dvacet let mladší,“ podpořil mě Vašek.

Vtom jsem dostala nápad.

Opatrně, pomalu, jako bych chtěla přelstít nevyzpytatelný Telecom, jsem vyťukala číslo, které mi nechal Marek. V duchu jsem se modlila, abych dostala spojení, aby měl zapnutý záznamník.

Markovo letadlo sice už mělo přistát v Bruselu, ale byla malá pravděpodobnost, že by už dorazil domů.

Všemohoucí Hospodin a všemocný Telecom vyslyšeli mé modlitby: V sluchátku se ozval Markův hlas vyzývající francouzsky a anglicky, aby mu volající nechal vzkaz.

Nechala jsem mu česky vzkaz, že ho prosím, aby mi co nejdřív zavolal do kanceláře nebo domů. Kdykoliv. I v noci.

„Nejsem si jistý, že to děláš správně,“ poznamenal nespokojeně Petr. „Bude si myslet, že jsme absolutně neschopní, když ho budeme při každé komplikaci buzerovat.“

Dotklo se mě to.

„Nikdy jsem o sobě netvrdila, že jsem mimořádně schopná.

A moc dobře víš, že o ten kšeft nestojím.“

Vašek se mě zase zastal:

„Není nic špatného na tom, když Jana bude Marka o všem informovat.“ Najednou zazvonil telefon.

„Marek,“ uslyšel jsem. „Paní doktorko, dostal jsem váš vzkaz.“

„Už jste doma?“ bylo to neuvěřitelné.

„Ne, jsem na letišti. Volal jsem domů, abych vyslechl všechny vzkazy, které se nahrály v době mé nepřítomnosti,“ vysvětlil mi, jak se vysvětluje malým dětem, že paní na obrazovce se neschovává v bedně, ale vysílá z televizního studia. Nedá se nic dělat, ale to, co pro mladší generaci je dnes samozřejmostí, jsme my před nějakými dvaceti lety považovali za zázrak.

Honem jsem se ho zeptala:

„Pozná paní našeho přítele váš hlas?“ Najednou se mi nechtělo uvádět konkrétní jména v telefonu. „Myslím, že ano.“

„A jeho dcera?“

„Asi ne. Nikdy jsem s ní nemluvil. Ani jsem ji neviděl.“

„Nevím, jestli jsem teď mluvila s jeho paní nebo s dcerou.

Každopádně vás moc prosím, abyste jí zavolal, řekl jí o mně a zkusil ji přesvědčit, aby neodmítala se mnou mluvit. Zavolám jí přesně v osm třicet a řeknu jí… počkejte, měli bychom si vymyslet nějaké heslo…“ Honem jsem přemýšlela, ale nic mě nenapadlo.

„Budete jí vysvětlovat, že u čistého hliníku nejde dosáhnout přesnosti vyšší než plus minus dvou a půl mikronu. Zvládnete to?“

zeptal se.

Jako většina techniků předpokládal, že kromě nich nikdo neví, co to je hliník a co jsou mikrony.

„Snad ano,“ zasmála jsem se.

„A nemohla by vám Hronová zavolat sama?“ položil logickou otázku.

„Nejsem si jistá, že je vhodné, aby se hned dozvěděla jméno naší firmy,“ zapochybovala jsem.

Marek to pochopil.

„Dobře. Hned jí zavolám. Pokud se jí ovšem dovolám.“

Měl také své zkušenosti s naším Telecomem. „Pak vám zavolám zpátky.“

Za deset minut mi Marek volal:

„Je to zařízené. Už čeká na váš telefonát.“

Než jsme se rozloučili, zeptala jsem se:

„Nemá vaše firma nějaké kontakty s USA?“

„Má. Je to nějak spojeno s naším přítelem?“

„Zatím ještě nevím,“ přiznala jsem. „A s Ruskem?“

„Ne. I když jsme o to usilovali.“

„Zatím je to všechno. Děkuju.“

„Kdybyste potřebovala vědět ještě něco, kdykoli mi zavolejte.“

Poděkovala jsem mu ještě jednou a zavěsila. Vítězně jsem pohlédla na Petra.

„Vidíš, nic špatného si o nás nepomyslel. Naopak. Určitě byl rád, že jsme skutečně začali pracovat.“

Počkali jsme do půl deváté.

Přesně v půl deváté jsem vyťukala Hronovo číslo.

„Hronová,“ ozval se stejný mladý ženský hlas.

Nestačila jsem doříct heslo o hliníku, když mě přerušila:

„V pořádku, paní doktorko,“ napětí v jejím hlase zmizelo. „Teď mi volal náš společný známý. Vysvětlil mi, že jste naše kolegyně.

Paní doktorko, hrozně se omlouvám, ale těsně před vámi mi volali z letiště…“

Skočila jsem jí do řeči:

„Ráda bych si s vámi o tom popovídala.“

„Kdy?“ Paní Hronová byla hodně bystrá žena.

„Co nejdřív.“ Naše konverzace vypadala jako nezávadné ženské tlachání. Pokud její telefon někdo odposlouchává, mohl mě podezírat, že jsem nějaká důchodkyně toužící si s bývalou kolegyní zdrhnout. „Co takhle zítra ráno?“

„V kolik?“ ptala se.

„V devět?“ navrhla jsem a už jsem se připravovala na něco se vymluvit, kdyby mě požádala, abychom se sešly dřív. Do devíti mám otupělý mozek, příjem informací mám zpomalený a mechanismus jejich zpracování mám zablokovaný.

Paní Nora Hronová mě ohromila: „A nešlo by to později? Devět je na mě moc brzo.“

„Tak to jste můj člověk,“ zasmála jsem se. I když vzhledem k situaci to bylo dost nevhodné.

Přešla to bez komentáře.

„Takže v deset?“ nabídla jsem další variantu.

„A co takhle hned teď?“ navrhla. „Pokud to pro vás není moc pozdě.“

„Fajn,“ honem jsem souhlasila. Bylo devět hodin a to je doba mých vrcholných výkonů. Intelektuálních. „Za půl hodiny jsem u vás.“

Pohlédla jsem na Vaška.

„Mám k ní jet s tebou?“ zeptal se.

„Ne. Zatím si s ní promluvím sama. Stačí, když mě tam dovezeš.

Zpátky si objednám taxík.“

Za dalších pět minut už Vašek čekal ve staré odřené škodovce s novým nadupaným motorem před brankou vilky, kde je naše kancelář.

Sotva jsem stiskla zvonek u domovních dveří, otevřely se a stála v nich štíhlá mladá žena. „Vy jste Nora Hronová?“

„Ano,“ podala mi ruku. „Nemohla jste se na mě dozvonit?“

„Ne. Ani jsem nestačila…“

„Přijela jste mercedesem?“

„Ne,“ divila jsem se její otázce.

„Přijela jste sama?“

Otázka mě znepokojila.

„Přivezl mě kolega. Proč?“

„Vyhlížela jsem vás. K domu přijel mercedes. Myslela jsem, že jste to vy. Čekala jsem na zvonek. Pak jsem šla dolů.“

„Jak jste v té tmě poznala, že je tam mercedes?“ Vašek zaparkoval v tiché ulici asi třicet metrů odtud. Před Hronovým vchodem nebylo volné místo. Jen tak ze zvyku jsem zaznamenala, že u chodníku naproti vchodu parkovaly jeden ford, dva favority a mercedes. „Vždyť je tam lucerna.“

„No jo,“ zasmála jsem se. Bylo mi trochu trapně. „Kolega mě přivezl ve staré škodovce,“ přiznala jsem.

Zdálo se mi, že to paní Hronovou jaksi zklamalo.

„Ale to auto má speciálně upravený silný motor,“ chtěla jsem ji uklidnit.

Přivolala výtah.

Ve výtahu jsme se vzájemně prohlídly.

Manželka zmizelého Hrona měla hlas pětadvacítky, postavu třicítky, ale strhaná tvář s tmavými kruhy pod očima ji dělala starší a vzhledem k tomu, že měla třicetiletou dceru, nemohlo jí být míň než padesát.

Byla mi sympatická. Podle toho, jak mi pevně stiskla ruku, mi bylo jasné, že je to vzácný typ ženy, která si je za normálních okolností vědomá své ceny, i když ví o svých nedostatcích. A když ji teď něco trápí, svá trápení nevystavuje na odiv a nenutí okolí, aby se výhradně zabývalo její osobou.

Napadlo mě, že musela být na pokraji sil, když se odhodlala svěřit se se svými problémy cizímu člověku.

Za normálních okolností asi byla klidná a spolehlivá.

Rozhodně to nebyla žádná něžná křehotinka volající po ochraně, ale silná osobnost, která ohodnotila své možnosti a došla k závěru, že bez pomoci svůj problém nevyřeší.

V malé předsíni panelákového bytu prudce protestovala, když jsem se zouvala. Ale byla jsem odmalička vycepovaná, že se v českých školách a domácnostech dál než na krok přes práh v botách nesmí. A když se návštěvě jaksi nezdají nabízené bačkory, má s sebou nosit vlastní nebo zůstat v ponožkách či bosá.

Nevěděla jsem, jestli paní Hronová protestuje ze slušnosti, nebo je výjimka doopravdy. Proto jsem na její protesty nedbala a zula jsem se.

„Nebudu vás dlouho zdržovat,“ plácla jsem.

Nora Hronová tuhle banalitu přešla mávnutím ruky.

Zavedla mě do obýváku.

„Pojďte se podívat k oknu,“ vyzvala mě a zhasla. Ale pokoj zůstal osvětlený. Přímo pod oknem byla lucerna.

Šly jsme k oknu.

Nic zvláštního jsem z okna neviděla.

Paní Hronová mi ukázala na černý stín:

„Tam je ten mercedes. Přijel několik minut před vámi.“

„Někdo se vrátil domů. Nebo přijeli na návštěvu,“ prohodila jsem. Potřebovala jsem uklidnit hlavně sama sebe.

„Možná,“ souhlasila. A dodala: „Přijeli dva. Jeden vystoupil a šel rovnou k našemu vchodu.“

„Byl to muž?“

„Odsud seshora jsem to nepoznala. Nikdo do baráku nevešel.

Víte, v našem paneláku je večer slyšet každé vrznutí dveří.

Neslyšela jsem zvonek ani výtah.“

„A to nikdo z vašich sousedů neumí bez rámusu odemknout a jít po schodech pěšky?“

„Na chodbě nikdo nerozsvítil. Koukala jsem špehýrkou. Proto jsem si myslela, že jste to vy a že u nás zas nefungují zvonky.

Druhý zůstal v autě.“

Ještě jednou jsem se podívala dolů.

Z šestého poschodí jsem nic kromě tmavého auta neviděla.

„Myslíte, že vás někdo sleduje?“ zajímala jsem se s předstíranou lhostejností.

„Nevím. Ale po těch telefonátech z letiště mám velmi nepříjemný pocit.“ Odmlčela se. Čekala, že se jí na něco zeptám.

Musela jsem jí hodit očekávané otázky jako repliky v divadelní hře:

„Kdo vám volal? A co vám řekl?“ Ale místo odpovědi nabídla:

„Kávu? Čaj? Džus?“ a omluvně se pousmála: „Nic jiného tu nemáme.“

„Sodu,“ požádala jsem. Když si s někým povídáte, je dobře mít v ruce nějakou tu skleničku.

Na chvíli zmizela a vrátila se s podnosem. Stála na něm velká plastiková láhev dobré vody a dvě sklenice. Dala to na nízký konferenční stolek. Odšroubovala červené víčko a nalila do jedné velké sklenice po okraj a do druhé jen do poloviny vodu s tiše šustícími bublinkami.

Ta dobrá voda byla opravdu dobrá. Z potlačovaného strachu jsem dostala ukrutnou žízeň. Vyzunkla jsem sklenici na několik polknutí.

Paní Hronová mi ji zase naplnila po okraj.

Muselo to vypadat, že nepijeme jen bublinkovou vodu, ale nějaký tvrdý mok.

„Asi před měsícem mi volala nějaká žena a pohrozila, že když ještě jednou budu pozorovat lidi, kteří přicházejí k poštovní přepážce poste restante, manžel se mnou přeruší veškeré spojení a už od něho nikdy nedostanu žádnou zprávu.“

„Vy od pana Hrona dostáváte zprávy?“

„Ano. Dopisy.“

„Odkud?“

„Z Prahy. Zpáteční adresa je: Praha, péesčé, poste restante. Tam jsem jednou pozorovala lidi. Bylo to hloupé, ale měla jsem naději, i když nepatrnou, že zjistím, kdo tam vyzvedává mé dopisy pro Jirku, totiž pro manžela.“

Nadechla jsem se.

Vydechla.

V duchu jsem počítala.

Abych hned nevybudila: Co tu vlastně dělám? Nějaký chlap utekl od manželky, snad k jiné ženské, ale je tak slušný, že jí o sobě dává zprávy, aby neměla strach, že umřel.

Co tu není jasné?

Od kdy se můj jinak rozumný zeť propůjčuje k odhalování nevěr? To mám za úkol nejen Hrona najít, ale taky ho přesvědčit, aby se vrátil domů?

Koukla jsem na hodinky. Bylo čtvrt na jedenáct. Pro většinu lidí nejvyšší čas jít spát.

Takže se teď ve vší slušnosti zvednu a rozloučím. Na jakoukoli návštěvu a zejména neznámé ženské je opravdu pozdě.

Zvedla jsem se.

„Paní Brodská, já mám strach,“ řekla tiše Nora Hronová.

Najednou vypadala smutně a opuštěně.

Asi můj první dojem nebyl správný. To mě zamrzelo.

A rozzlobilo.

Tak ona má strach! A kdo ho nemá? Taky mívám stavy úzkosti a strachu. Ty stavy zná každá stárnoucí ženská.

Ale neřekla jsem jí to. Nasadila jsem shovívavý úsměv moudré a zkušené ženy:

„Myslím, že vám nic nehrozí.“

„Mně – ne. Ale Jiřímu.“

No, jasně: Musím se zásobit trpělivostí a vyslechnout banální historku, jak ho ta druhá ničí.

Ale nějaký vnitřní hlas mi říkal, že bych to přece jen neměla tak zlehčovat.

Přinutila jsem se být poctivá sama k sobě: Jsem naštvaná, protože jsem hned od začátku udělala několik chyb.

První a hlavní, že jsem to pátrání Petrovi neodmítla.

Další, že jsem se pustila do terénu, aniž jsem shromáždila dost základních informací.

Nemám žádné výchozí údaje.

Pořád se mi nechtělo věřit, že by někdo měl zájem o nějakého bezvýznamného českého inženýra, který by měl být tak nenahraditelný, že se belgická firma bez něho položí.

Přece nebyl ani atomovým fyzikem, ani výrobcem chemických zbraní, ba ani významným biologem či lékařem, jehož objevy by měly celostátní až mezinárodní význam nebo byly takové, aby je mohli zneužít nějací zločinci.

Podle toho, co mi řekl Marek, Jiří Hron byl úplně obyčejný inženýr. Jen o něco šikovnější než ostatní, snad i trochu geniální a uměl dobře dělat přesné malé součástky. Ale vynakládat tolik sil a peněz na jeho pátrání? To ten Hron má takovou cenu? Takovou cenu mají ty jeho součástky, které se používají v přístrojích, zařízeních a v nějakých důležitých řídicích systémech?

Možná, že to jsou součásti nějakých zbraní.

No a co z toho vyplývá? Nic! Kdekdo ve světě pracuje pro armádu.

Když se zamyslíme, tak pro armádu pracují hutníci a oceláři, ale taky ženské v krejčovských dílnách, které šijí uniformy. A ještě jsem neslyšela, aby unesli nějakého šikovného střihače vojenských uniforem, aby unesli… Unesli…

Proč mě napadlo, že se jedná zrovna o únos? O únosu se Marek ani nezmínil. Snad necvokatím.

Asi to mám z těch idiotských filmů v televizi, kterou občas zapínám pozdě večer, když žehlím nebo něco zašívám. Taková blbost! Koho by napadlo unést nějakého inženýra kvůli nějakým součástkám, které vyrábí o nějakých pár šupů levněji než ostatní.

Napila jsem se dobré vody a opatrně začala:

„Paní Hronová, nemá váš muž…“

„Myslíte ženskou?“

„Taky vás to napadlo?“

„Mě – ne, ale policajty, když jsem jim hlásila, že můj muž zmizel. Sice se mnou sepsali protokol, ale když zjistili, že nemáme malé děti a nehledám ho kvůli alimentům, že mi dokonce píše, abych o něho neměla starosti, že je živ a zdráv, tak mi velmi slušně naznačili, že nemají čas ani lidi, aby hledali.“

„Odmítli pátrat?“

„Neodmítli, ale nepátrali. Zdůvodňovali to lidskými právy, ovšem v jejich pojetí. Že prý každý včetně mého muže má právo žít, kde se mu zachce, s kým se mu zachce a pracovat, kde je mu libo,“

hořce se pousmála. „Takže kromě mě jedině inženýr Marek bere Jiřího zmizení vážně. A to ještě jen proto, že mu Jiří nedodal nějaké součástky.“

„Říkáte, že od manžela dostáváte dopisy,“ připomněla jsem jí.

„Chodí vám pravidelně?“

„Více méně. Tak jednou za týden nebo za dva.“

„Vysvětluje v nich nějak své zmizení, totiž nepřítomnost?“

„Ano. Že má hodně práce.“

„A co ještě?“

„Počkejte, ukážu vám je.“

Odešla z místnosti a vrátila se s několika obálkami. Z razítka na obálce vyplývalo, že byly odesílány z Hlavní pošty. Na zadní straně obálky bylo ručně napsáno pan Peter Hof, poste restante a péesčé.

„Můžu?“ vytáhla jsem z obálky papír.

„Klidně si to přečtěte,“ přikývla.

Cítila jsem, že mě bedlivé pozoruje. Asi chtěla něco vyčíst z výrazu mé tváře. Určitě se bála, že to taky nebudu brát vážně.

Na stránce bylo jen několik vět:

„Ahoj, Noro, zase se mi naskytla možnost ti napsat. Pořád mám tolik práce, že ani nevím, co se děje venku. O mě je tu velmi dobře postaráno. Nic mi nechybí. Kromě tebe. Ale neměj o mě starosti.

Napiš mi, co je u nás nového? Jak se ti daří? Piš mi častěji. Poštu tu dostáváme jednou týdně. Moc se těším na Tvé dopisy. Líbá Tě, Tvůj Jiří.“

Dole uváděl stejnou adresu jako na druhé straně obálky.

„Je to rukopis vašeho muže?“

Odpověděla bez sebemenšího zaváhání:

„Ano, je.“

Přečetla jsem si dalších několik dopisů.

S malými obměnami byly stejné.

„Dneska vám zase někdo volal?“ vzpomněla jsem si.

„Ano… Stejná žena, jako před měsícem. Zase z letiště. Mluvila anglicky.“

„Jak? Dobře?“ plácla jsem. „Totiž, jestli jste na té angličtině poznala, řekněme, nějaký český nebo jiný přízvuk…“

Paní Hronová se zamyslela:

„Nebyla to rodilá Angličanka nebo Američanka, i když anglicky mluvila docela dobře. Řekla mi, že právě přiletěla z USA. Napřed jsem jí zkusila odpovídat česky, pak rusky… Ale buď jen dělala, že mi nerozumí, nebo opravdu nerozuměla.“

„Co vlastně chtěla?“

„Nic. Jen mi znovu pohrozila, že když se budu vyptávat poštovních úřednic a hlídkovat u okénka poste restante, tak přestanu od Jirky dostávat zprávy. Že je to poslední varování. Několikrát to opakovala anglicky. Podle přízvuku by to klidně mohla být Ruska.

Nebo i Češka.“

„Ohlásila jste to na policii?“

„Ten telefonát?“ upřesňovala. „To o té výhrůžce.“

„To tak! Zase by se mnou jednali jako s bláznivou ženskou, která na svého muže, který jí upláchl, chce poštvat policajty. Zase by mi pobaveně radili, abych si najala soukromého detektiva.“

„Což jste učinila…“ poznamenala jsem hlubokomyslně.

„Ne. Já bych to nikdy neudělala. Promiňte, nechtěla jsem se vás dotknout. Pan Marek mě ale taky přemlouval, abych se obrátila na detektivní kancelář. Dokonce zjistil, že existuje nějaká moc dobrá agentura, jmenuje se Petr.“

„To jsme my.“

Přikývla:

„Já vím. Obrátil se na vás, i když jsem byla proti.“ To mě přímo nadchlo:

„Vy si nepřejete, abychom pátrali po vašem muži?“

„Já nevím,“ řekla nejistě. „Jenže pan Marek…“

„Nemůžeme zasahovat proti vaší vůli.“ Zatetelila jsem se nadějí, že na tu rekreaci s Ladislavem přece jen pojedu. „Stačí, abyste řekla ne.“

„Ne. Totiž ano. Chci vědět, kde Jirka, totiž manžel, je. Víte, nechci si na naše policajty stěžovat… Ale když jsem jim líčila, jak se to všechno seběhlo, tvářili se… jak bych to řekla, no, že je to ohromně pobavilo…“

„A jak se to všechno seběhlo? Zkuste to vylíčit taky mně,“

požádala jsem ji.

„Neřekl vám to pan Marek?“

„No… Radši bych to slyšela od vás.“ Nedodala jsem, že Marek mě víc poučil o technice než o samotném případu. „Jirka… totiž manžel, byl v Belgii.“

„U belgické firmy?“

„Ano. Do Belgie jel na třídenní jednání. Zpátky domů se měl vrátit brzy ráno autobusem. Čekala jsem na něho doma.“

„Vždycky, když se vrací ze služebních cest, na něho čekáte doma?“

„Vždycky ne. Většinou.“ A pokračovala: „Autobus měl přijet v pět ráno, takže jsem počítala s tím, že by v sedm už mohl být tady.

Jenže už v půl sedmé mi Jiří volal, že je v práci. Protože Jarda Kubík…“

„To je kdo?“

„Manželův kolega a spolumajitel firmy, inženýr Kubík… Jarda Kubík mu tehdy přišel naproti a odvezl ho do laboratoře, kde už na něj čekali zákazníci.“

„Řekl, kdo byli ti zákazníci? Nebo aspoň odkud?“

„Ne. Ale jak jsem pochopila, šlo o nějakou velmi důležitou věc, o nějaký problém, snad dokonce o velký průšvih, který mohl vyřešit jedině můj manžel. Prý s nimi musí okamžitě někam odjet.“

„Měla jste dojem, že byl rozrušený nebo rozčílený?“

„Vůbec ne. To já jsem se rozčílila. Vyčetla jsem mu, že přehání, že se takhle uštve, že by si napřed měl odpočinout. Ale Jiří mě uklidnil, že je to jen maličkost, že snad už večer nebo druhý den ráno bude doma. Že nemůže ty lidi nechat ve štychu, jen se na něco podívá, na nějakou novou laboratoř nebo dílnu, kde zavedli na nějaké lince výrobu nějakých čipů, ale něco tam neklape. A že za tu konzultaci dostane slušný honorář. Ohromně mu lichotilo, že je považován za největšího odborníka v Česku a nenahraditelného machra,“ povzdychla si. Asi jako většina manželek nevěřila ve výjimečnost svého muže.

„Takových odborníků, jako je váš manžel, je prý na světě opravdu jen několik,“ uvedla jsem to, co tvrdil Marek. Trochu ironicky se pousmála. „Ano. Říká se to o něm.“

„Takže odjel s nějakými zákazníky a od té doby je nezvěstný.“

„Je a není. Dostávám od něho dopisy.“

„Řekla jste, že jste hlídkovala na poště…“

„Ano. Několik dnů. Zbytečně. Úřednice u okénka mi nechtěla říct, jestli je tam dopis pro toho pana Petera Hofa. Uznávám, že neměla právo mi to říkat. Taky mě odmítla upozornit na člověka, který ten dopis bude vyzvedávat. Naopak. Zřejmě někoho upozornila na mě, že toho tajemného Petera Hofa sháním.“

„Můžete mi některý z těch dopisů půjčit?“ požádala jsem.

„Vemte si je všechny.“ Dala mi je do igelitové tašky.

„Ještě bych potřebovala fotku vašeho muže.“

„Nerad se fotil. Ale něco mám.“ Odešla do předsíně, vrátila se s kabelkou, vyndala z ní peněženku a z peněženky fotku manžela.

„Nejlepší je snad tahle.“

Bylo až dojemné, že po tolika letech manželství mužovu fotku nosí s sebou.

Než jsme se rozloučili, šla jsem k oknu.

Žádný mercedes u chodníku naproti vchodu neparkoval.

U dveří se mě najednou paní Nora zeptala:

„Najdete mi ho?“

Chtěla jsem jí říct, že se o to pokusím.

Setkala jsem se s jejími očima. Byly plné úzkosti.

Zaplavil mě čistě ženský soucit.

Slyšela jsem se, jak jí slibuju:

„Najdu.“

4

Musela jsem si přivstat, abych zastihla Vaška doma.

„Řekni, prosím, Petrovi, že na tom mém případu budeš dělat, takříkajíc na plný úvazek,“ požádala jsem ho.

Nechtělo se mu do toho.

„Proč mu to nechceš říct sama?“

„Protože mě začne demagogicky ujišťovat, že to sama snadno zvládnu.“

„A nezvládneš?“

„Vypadá to, že se bez mužskýho neobejdu.“ Zasmál se:

„To jsem rád. To by si měla uvědomit každá ženská. Kdy toho mužskýho potřebuješ?“

„Hned teď.“

„Pojedeš do kanceláře?“

„Ne. Tam nebudeme mít klid. Objeví se Rudolf nebo Honza.

Znáš to. Přijeď radši rovnou ke mně.“

„Dobře. Nahlásím to Petrovi, pokud ovšem s tím bude souhlasit.“

„Řekni mu, že musí. Pohroz mu, že jinak si toho roztomilého Hrona bude hledat sám.“

„To se nebojíš, že tě Petr propustí ze svých služeb?“ vyprskl do sluchátka.

„Jsem odvážná žena s pevnými zásadami,“ smála jsem se.

„Neprskej do sluchátka a přijeď.“

„Za chvíli jsem u tebe. Máš pro mě další rozkazy?“

„Několik. První rozkaz zní: Pospěš si. Druhý: Ať už jsi tady!“

„Rozkaz, paní velitelko,“ zase se zasmál Vašek a zavěsil. Byl u mě za půl hodiny.

„Tak poslouchám,“ posadil se ke stolu. Sáhl si do kapsy džínů, vytáhl žvýkačku, kouknul na ni s nenávistí, strčil ji do pusy a začal ji zuřivě žvýkat. Už dva měsíce nekouřil.

Obdivovala jsem Vaškovu pevnou vůli. Jednou mi slíbil, že s tím přestane a ze dne na den opravdu přestal. Přesvědčila jsem ho, že je lepší přežít útrapy absťáku než pak v nemocnici umírat na rakovinu nebo si léčit infarkt.

Vylíčila jsem mu své včerejší setkání s manželkou toho génia Hrona.

„Vašku, celou noc jsem o tom přemýšlela. Pořád mám takový pocit, že se za tím něco skrývá. Ale nemůžu přijít na to, co.“

„Jano, zbytečně si s tím lámeš hlavu. Pokud je za tím něco víc než zmizení, není to naše věc. Naším, respektive tvým úkolem, je najít ho.“

„Heleď, nevykládej mi teorii. A sám dobře víš, že aspoň přibližně musím zjistit důvod. Co když za tím jsou jen takové běžné manželské neshody…“

„Jako že ten Hron prostě od ženy zdrhl?“

„Jo. Tak bych se soustředila na ženské v jeho okolí.“

„Možná že o tom něco ví jeho dcera…“

„Vašku, čteš mé myšlenky,“ uznala jsem.

„Dcery jsem tvůj obor,“ připomněl mi.

„Protože dcerunky jsou často dobře informovány o většině léků svých milovaných papínků. Někdy jim v tom dokonce pomáhají. Je možné, že ta žena, která Hronové volala, prý z letiště, ale mohlo to být i z budky za rohem, je Hronova milenka, která mu zatím velkoryse dovolí manželce psát. Ale naštvala se, když se Hronová pokusila něco zjistit a šmírovala na poště u okénka poste restante,“

uvažovala jsem nahlas. „Což by pro nás znamenalo…“

„… hledat Hronovu milenku.“

„Jo. Ale taky za tím může být hospodářský delikt,“ zmínila jsem se o svých obavách. „To by znamenalo, že se musíme kouknout na jeho pracovní kontakty.“

„Chceš říct, že bude asi nutné, abych se spojil s některými svými kamarády.“

„Pokud tě ovšem policie do něčeho zasvětí z pouhého kamarádství,“ zapochybovala jsem. „Nebo na tom případu budeme dřít a za naše skvělé výsledky bude policie pochválená a odměněná…“

„Což nás může jen blažit,“ neviděl na tom nic špatného Vašek.

„Jenže to může taky být naprosto bezvýznamná prkotina.“

„Přikláním se k té poslední variantě,“ prohlásil.

„Že je to prkotina?“

„Jo.“

„Proč myslíš?“

„Z několika důvodů,“ zrozpačitěl. „První varianta…“

„… že je za tím ženská…“

„Kdyby za tím byla nějaká ženská, Markově firmě by se to přece jen doneslo a neplatili by nám za pátrání.“

„To je argument, který spíš mluví pro druhou variantu – že je to nějaký hospodářský problém. A to je oblast, ve které se vůbec nevyznám.“

„Možná, že je v tom konkurence… Ale to by ti ten úkol nedali…“

„Proč?“ nerozuměla jsem mu. Pořád se tvářil nějak omluvně.

„No, doufám, že se neurazíš.“

„Zkus to říct tak, abych se neurazila,“ navrhla jsem mu.

„Kdyby se to týkalo hospodářství nebo prachů, nechtěli by ausgerechnet tebe, totiž ženskou,“ řekl opatrně. Přesto jsem se urazila:

„A za vyšetřování prkotiny vhodné pro ženskou budou solit ty své franky a guldeny?“

„Guldeny jsou holandská měna,“ upozornil mě Vašek.

„Zlaťák jako zlaťák. Chtěla jsem se s tebou poradit…“

„Já jsem ti řekl svůj názor,“ Vašek zůstal klidný.

Já jsem ale klidná nebyla.

„Tak mi tedy řekni, kde mám začít?“

„Podle mě už jsi začala a docela ti to jde.“

„Dík za uznání. Ráda bych zjistila jednu věc: Kdo je ten Peter Hof a všechno kolem něho.“

„Jano, vidím, že ti ještě něco vrtá hlavou,“ zadíval se na mě Vašek.

„Jo. Je to asi blbost…“

„To člověk nikdy předem neví.“

„Právě že nevím. Víš, celou noc jsem nespala a pořád se mi vracela jedna věc… Budeš se tomu smát.“

„Já se směju rád. Když je to aspoň trochu vtipný.“

„Není to ani tak moc vtipný…“

„Tak ven s tím,“ požádal.

„Je to asi fakt kravina,“ už jsem litovala, že jsem s tím začala.

„Pořád mi nejde z hlavy to jméno. Peter Hof. Víš, ten, komu Hronová posílá dopisy pro svého muže na poste restante, se jmenuje Peter Hof. Už chápeš?“

„Zatím ne.“

„To jméno…“

„Myslíš, že je to nějaké zvláštní jméno?“

„Nevím. Jen se mi vybavil Peterhof.“

„To je nějaký název, viď?“

„Je to starý název místa u Leningradu, totiž u Sankt Peterburgu.

Po druhé světové válce ho poruštili na Petrodvorec. Je to nádherné bývalé carské sídlo s fontánami…“

„No jo… Byl jsem tam jednou na zájezdě. Kdysi dávno.“

„Před patnáctí lety, viď? Jako svazák?“ neodpustila jsem si zlomyslnou poznámku.

„No jó. Hříchy mládí…“ zatvářil se provinile.

„Vždyť ti nic nevyčítám,“ prohodila jsem pokrytecky.

Vašek se najednou naježil:

„Heleď, všichni neměli takové rodiče jako tvá Hanka, aby jim vštípili, že každý nemusí dělat totéž, co všichni, a že každý si musí určit hranici, kam až může ustoupit, a že…“

Přerušila jsem ho:

„Vašku, neblbni, vždyť je to jedno. Fakt jsem to jen tak plácla.

Promiň.“

Prohodil smířlivě:

„No proto,“ a hned se vrátil k našemu tématu: „Máš pravdu.

Možná, že to má nějakou souvislost. Takové podvědomé pochody můžou mít velký význam, i když to na první pohled vypadá jako slovní hříčka,“ udělal mi krátkou přednášku z psychologie.

Nepřipomněla jsem mu, že to dělat nemusel, protože jsem bývalá socioložka.

„Takže Vašku, kdybys zjistil adresu a všechno kolem toho Petera Hofa, moc by to věci pomohlo.“

„Budeš to mít,“ přikývl vážně.

„A taky bych ráda zjistila, jestli mu na to poste restante nechodí ještě dopisy odjinud.“

„S tím to bude horší,“ odpověděl mi věcně. „Listovní tajemství se teď bere vážně. Ta ženská u přepážky ti nesmí nic ukázat, ani říct.“

„A co tví kamarádi od policie? Myslíš, že jim vedoucí pošty takovou informaci odmítne?“

„To už záleží na vedoucí pošty. Ta to listovní tajemství musí respektovat ještě víc než nějaká povídavá slečna za přepážkou.

Takže záleží na tom, do jaké míry vedoucí pošty má obavy, jaký čistě soukromý strach z policajtů, rozumíš?“ zašklebil se Vašek.

A vážně dodal: „Jinak se o povolení k zadržení korespodence musí žádat… Však to znáš,“ povzdychl, „Teď už i u nás začínají platit zákony, obdobně jako v civilizovaných zemích.“

„Jo, a stejně by mě zajímalo, proč si to ten Hof či Peter Hof nechává posílat na poste restante a proč si nezařídil nějaký ten box?

Že by byl tak chudý, že nemůže zaplatit ani roční poplatek?“

uvažovala jsem nahlas. Vašek se ještě víc zašklebil:

„Může to být tím, že na poště už nemají ani jednu volnou přihrádku,“ zase prokázal zasvěcenost do zákulisí práce veškerých našich veřejných služeb. „Nebo je možné, že to je nějaký cizinec,“

na chvíli se zamyslel a svůj nápad rozvíjel dál: „Jano, uvažuj, kdybys chtěla v nějakém cizím městě dostávat soukromé dopisy a nevěděla, kdy tam budeš a kde se ubytuješ, kam by sis je nechávala posílat?“

„To je fakt. Na poste restante,“ potvrdila jsem to. „Tak vidíš…“

„Takže kdybych měla informace o tom Peteru Hofovi, moc by mi to pomohlo,“ opakovala jsem.

„Když to není cizinec, ani nějaký turista, tak to nebude problém.“

„Kdy mi seženeš tyhle informace?“

„Tak tu první, o Peteru Hofovi, za deset minut, a s tou druhou, s tím poste restante, to zkusím později.“

Vzal ze stolu sluchátko a vyťukal několik číslic a někoho bez komentáře požádal, aby mu jako kamarádovi co nejrychleji našli adresu Petera Hofa, o kterém kromě jména nic neví.

Zavěsil a poslouchal mé vyprávění o tom, jaký na mě udělala dojem Hronová.

Pak jsme si povídali o mé vnučce Julince, která je určitě nejinteligentnější a nejnadanější ze všech dětí. Snad žádná babička neumí bez zaujetí vykládat o svých vnučkách a snad neexistuje chlap, kterého by to nenudilo. Když už Vaškova nuda postoupila na společensky neúnosnou míru a málem začal zívat, zazvonil telefon.

Podle toho, jak se tvářil, už jsem věděla, že to nebudou dobré zprávy. Přesněji řečeno, nebudou žádné zprávy.

Skutečně. Žádný pan Peter Hof není v evidenci obyvatel a ani není přihlášen v hotelích.

Ale žádná zpráva je taky informace.

S Vaškem jsme se usnesli, že musíme nějak zjistit, kdo a co vyzvedává na toto jméno. Ať už s pomocí Vaškových kamarádů z policie, nebo bez nich.

„Vašku, ale neměli bychom si napřed promluvit s Jardou Kubíkem? Nezdá se ti podezřelé, že spolumajitel a oficiální ředitel té Hronovy firmy či laboratoře, nebo jak se tomu říká, se o zmizení svého kolegy příliš nestará?“

„Z čeho soudíš, že se nestará?“ položil Vašek logickou otázku.

„Mám takový pocit,“ zněla má nelogická odpověď.

„Tak se na něho podíváme,“ souhlasil Vašek. Mé pocity bral vážně. Ale za inženýrem Jaroslavem Kubíkem jsem jela sama.

Ke Kubíkové ploché bezelstné tváři s malýma modrýma očkama a trochu zčervenalým nosem Moraváka odkojeného dobrým vínečkem se víc hodilo jméno Honza nebo aspoň Pepa, než Jaroslav.

Představila jsem se mu a řekla, že mě k němu posílá inženýr Marek.

„Ale to je špatné. Nemůžu vám pomoct. Ani kdybyste mi za zakázku nabídli milion dolarů,“ zalamentoval. Málem zalomil rukama. Určitě mě považoval za zákaznici. „Když chcete nějakou fajnovost,“ pokračoval, i když o žádné zakázce nebyla řeč, „tak to si musíte promluvit s mým hlavním technologem. Ten rozhoduje, jestli tu vaši zakázku můžeme přijmout a za kolik,“ vykládal, jako by nepracovali jen ve dvou, ale zaměstnávali tu několik stovek lidí včetně desítek odborníků a úředníků. „Jenže ten tu není. Musíte počkat, až se vrátí.“

„A kdy to bude?“

„To já, bohužel, nevím. Je služebně pryč.“

„Smím vědět, kde?“

„To nesmíte,“ zatvářil se vychytrale.

„Neptám se na účel jeho služební cesty, ale na místo, řekněme zemi či město, kde je.“

„To nesmím nikomu prozradit,“ řekl důležitě. Přesto dodal:

„Spolupracujeme s jednou velmi významnou firmou, která si nepřeje být jmenována.“

„S Peterhofem, totiž s Peterem Hofem?“ Přeřekla jsem se, protože mi v hlavě pořád zněl název toho bývalého carského sídla.

„Jak to víte?“ divil se.

„Mluvila jsem s paní Hronovou.“

Vychytralý výraz se proměnil v podezíravý.

„Co vám ta…“ spolknul nějaké urážlivé slovo a dokončil slušně,

„Jirkova manželka řekla?“

„Že Jiří Hron zmizel,“ pokrčila jsem rameny.

„To si myslí ona,“ zasmál se.

„A vy víte, kde je?“

„Samozřejmě. Právě v té firmě.“

„Tam taky přespává?“

„Ale milá zlatá, já se nezajímám, kde a u koho přespává,“ hlásil a se zadostiučiněním dodal: „Nebo s kým.“

Zřejmě manželku Jiřího Hrona nesnášel. Určitě by ho těšilo, kdyby se jí doneslo, že jí manžel zahýbá. Snad dokonce čekal, že se začnu vyptávat na Hronův intimní život.

Právě proto se mi vyptávat nechtělo.

Nasadila jsem úřední tón.

„Znáte adresu té firmy? A telefon?“

Má otázka ho zklamala. Byl připraven mi chvilku dělat drahoty a pak se se mnou podělit o pikantní drby.

Ale drahoty přece jen dělal:

„Heleďte, paní… Jak že se jmenujete?“ Vědomky nebo nevědomky použil jeden ze zaručených způsobů, jak návštěvě předvést svůj hluboký nezájem a ukázat žadateli svou moc – dotyčný mu ani nestojí za to, aby si chvilku pamatoval jeho jméno.

Opakovala jsem mu své jméno. I s titulem.

„Tak koukejte, vážená paní doktorko, i kdybych ten telefon znal, tak nevím, jestli mám právo ho prozrazovat.“

„Nevěděla jsem, že firemní telefony jsou obchodním tajemstvím,“ prohodila jsem.

Hronův spolupracovník mi byl protivný. To rychlé střídání servility a namyšlenosti, podbízivosti a arogance jsem špatně snášela.

Taky neznámý Hron se v mých očích dost shodil. Sympatie, které jsem přece jen pociťovala k tomu skromnému géniu, se rozplynuly. Když vedle sebe dobrovolně trpí tohoto člověka s prokouřeným a prochlastaným mozkem a dokonce s ním dobře vychází, tak jaký může být sám? Ale co já vím, jak to tu chodí?

Možná, že právě pracovití a vynalézaví lidé se neobejdou bez takových, kteří si rádi s obchodními partnery hezky posedí u vínečka či piva a se sklenkou nějakého toho podpůrného moku se rychleji domluví o dodávkách a prodeji.

Rozhodla jsem se, že půjdu s pravdou ven. „Heleďte, pane inženýre, nevyptávám se vás pro svůj vlastní plezír. Pátráme po inženýru Hronovi…“ Okamžitě byl ve střenu. „Kdo – vy?“

„Detektivní kancelář.“

„Soukromá?“

„Ano.“

„Aha,“ oddechl si. Předčasně:

„Soukromá detektivní kancelář převzala úkol vyhledat inženýra Jiřího Hrona, jehož zmizení bylo oznámeno,“ nasadila jsem tón, jakým se snad hlásí rozkaz k zatčení.

Provedla jsem to asi opravdu působivě. Na Kubíka to udělalo velký dojem:

„Oznámeno? Komu? Policii?“

„Ano, bylo to oznámeno policii. Ta na to nemá dost lidí. Ten případ byl předán nám.“ Každá jednotlivá věta byla dokonale pravdivá, ale dohromady tvořily lež. Jenže v umění demagogie nás docela slušně vyškolili na fakultě, kde se všechno přednášelo na základě pouček marxleninismu.

Viditelně splaskl.

Zmenšil se o několik čísel.

„A vy jste kdo?“ Snad zase zapomněl mé jméno. Ale bylo to spíš šokem.

„Jsem pracovnice této kanceláře. Detektiv. Správně řečeno, detektivkyně, i když tento termín zatím ještě není vžitý.“ Pak jsem zase opakovala: „Brodská. Doktorka Jana Brodská.“ Vyndala jsem z kabelky legitimaci a podržela jsem mu ji před očima.

Minutu si ji ohromeně prohlížel.

Vím, že to ode mě bylo dost malicherné. Ale nemohla jsem si odříct to zlomyslné potěšení vidět, jak se na tváři tohohle vesnického balíka s inženýrským diplomem, který své komplexy léčí samolibou arogancí, zvlášť vůči ženám, objevuje výraz bázlivé úcty.

Sebrala jsem mu svou legitimaci a zahájila jsem výslech:

„Co víte o tom Hofovi?“

„Nic,“ přiznal.

Věřila jsem mu. Přesto jsem se zeptala:

„Znáte jeho adresu?“

„Ne. Ani adresu, ani telefon.“

„Ale tvrdil jste, že pan inženýr Hron je teď v nějaké Hofově firmě.“

„Ten Hof nám každý měsíc převádí na naše konto peníze. Akorát tolik, abych mohl zaplatit nájem,“ ukázal na podlahu a pak na nějaké podivné stroje. „A abychom si mohli vyplatit mzdy.“

„Máte tu ještě další zaměstnance?“ zeptala jsem se pro každý případ.

„Ne. Jen já a Hron. Hronův plat převádím na jeho konto.“

„Nevíte, jestli inženýr Hron v poslední době vybíral nějaké peníze?“

„Nevím. Mám dojem, že nevybíral.“ Už se zase dostával do formy.

„Za ty dva měsíce, co je pan inženýr Hron pryč, mluvil jste s ním?“

„Nemluvil.“

„Kdy jste ho naposledy viděl?“

„Když se vrátil z Německa.“

„Prý jste ho rovnou od autobusu přivezl sem.“

„Od rána tu na něho čekali zákazníci.“

„Pan Hof?“

„Ne. Byli to Angláni. Hof je jejich ředitel.“

„Hof je ale německé jméno,“ vyletělo ze mě. Byla to chyba.

Ztratila jsem pozice. Změřil mě pohledem:

„No a?“

„Kdo jim Hrona doporučil?“ snažila jsem se získat pozici zpět.

Nepodařilo se mi to. „Já,“ odpověděl krátce. Už mě to začalo unavovat.

„Pane inženýre, mám dojem, že si neuvědomujete závažnost toho, co se děje. Mám za úkol najít inženýra Hrona a vaší povinností je mi v tom pátrání pomoct. Kde je teď Hron?“

Můj proslov na něho přece jen zapůsobil. Zatvářil se lítostivě:

„Vím jenom, že Jirku odvezli k firmě Hof…“ To už mě doopravdy vytočilo.

„Poslyšte, pane inženýre, nemám čas si tu hrát a jen tak mluvit kolem dokola.“

„Ale já vím o Jirkovi ještě míň než jeho Nora,“ trochu zakňoural.

Vtom mě napadlo, že tomu Hronovu kolegovi tato situace naprosto vyhovuje. Peníze od nějaké firmy dostává a nemusí nic dělat.

„Byla bych dost nerada, kdyby vás museli předvést. Nemusím vám opakovat, že spolupracujeme s kriminálkou,“ uchýlila jsem se k pohrůžkám.

„Ale já toho doopravdu moc nevím,“ málem se rozplakal.

Vypadal jako kluk, kterého se paní učitelka ptá, kdo rozbil okno ve třídě, přestože byl celou přestávku na chodbě.

Taky jsem ztrácela trpělivost.

„Jak jste k těm Angličanům, kterým jste inženýra Hrona doporučil, přišel?“

„No… Jednou jsem vyzvedával na celnici… takové polotovary od Marka, které jsme měli zpracovat. Jsou to malé destičky, na které…“

Přerušila jsem ho: „Technických podrobností mě ušetřte.“

„No, nevím, jestli víte, jak to u nás na celnici vypadá. To napřed hodinu…“

Zase jsem dostala strach, že bude povídat o něčem jiném, a skočila jsem mu do řeči:

„A ti Angličané?“

„Taky tam na něco čekali. Dal jsem se s nimi do řeči. Že je to hrozný a tak… A že kvůli takové prkotině, která se vejde do kapsy, ale která stojí několik tisíc…“ Všiml si, že se tvářím přímo sveřepě, a hned pokračoval: „Náhodou byli taky z oboru. A když se dozvěděli, jaké parametry mají naše součástky…“

„Vy jste cizím osobám prozradil výrobní tajemství vaší firmy?“

podivila jsem se.

Zbledl.

„Nic jsem jim neprozradil. Ty parametry se uvádějí v reklamních letácích. Fakt. Když mi to nechtěli věřit, tak jsem jim jeden náš reklamní leták dal… Vždycky je nosím s sebou. Pro každý případ.

Vrtěli nad tím hlavou. Zajímali se o ceny. Tak jsem je sem pozval, že se o tom můžou na místě přesvědčit, a v případě zájmu si u nás naše výrobky objednat. Pak přijeli a hned chtěli, abych Jirku přesvědčil, aby se s nimi jel podívat na jejich linku, protože mají jednu velmi kvalitní prcku…“

„Cože?“

„Prcku. Pé er cé. To je pec, na které při plynule řízených teplotách…“

„Rozumím. A co dál?“

„Pak přijeli pro Jirku. V den, kdy se vrátil z Německa. Moc pospíchali…“

„Doufám, že vás Angličané odměnili za to, že jste pana Hrona k té cestě přemluvil?“

Bez rozpaků to potvrdil:

„Heleďte, Jirka ani nepotřeboval, abych ho k tomu přemlouval.

Nevím, co jste o Jirkovi slyšela, ale ten, když jde o práci, tak je nezmar. A když se dozvěděl, že ti Angláni na té své lince instalovali supermoderní prcku, kterou Jirka zatím viděl jen na obrázku v americkém časopise, tak souhlasil, že k nim pojede… A navíc mu řekli, že přes dokonalost té jejich prcky jejich součástky stojí za…

no, prostě jsou moc špatné.“

„Takže pan Hron s nimi jel…“

„Jo.“

„A už se nevrátil?“

„To mi volala Nora a ječela…“

„Ozval se někdy?“

„To jste se už ptala. Neozval se. Jen mi párkrát volala nějaká bába, totiž nějaká paní z Anglie, ptala se, jestli s těmi jejich platbami je všechno v pořádku a vyřídila mi od Jirky pozdrav a že je živ a zdráv, že jsou s ním moc spokojení a že tam s nimi ještě nějakou dobu zůstane.“

„Jak se jmenovala ta Angličanka?“

„Nepředstavila se,“ odpověděl, jak jsem očekávala.

„Ptal jste se jí, kde Hron vlastně je?“

„Ptal jsem se, ale neodpověděla mi. Moc pospíchala. Jen opakovala, že můj kolega je v pořádku a slíbila, že se mi ozve sám.

Ale neozval se.“

„Jaký měla hlas?“

„Jak to myslíte?“

„Starý nebo mladý?“

Pochopil, kam mířím. To už byla jeho parketa. „No, normální…

Mluvili jsme spolu anglicky, tak jsem to nepoznal.“

„Nezdálo se vám to divné?“

„Trochu ano. Ale Jirka byl vždycky takový divný. Nekouřil, nepil, do práce chodil pěšky, nejedl…“ Zasmála jsem se.

„Snad přece jen občas něco snědl…“

„No, nějaké ty těstoviny, hrách, pohanku…“ Inženýr Kubík se otřásl odporem.

„Víte, pane inženýre, pořád mi nejde do hlavy, že jste se za celou tu dobu nesnažil zjistit, kde váš kolega je a kdy se vrátí. To vám ti Angličané zaplatili i za to, abyste se o to nezajímal?“

Dotklo se ho to.

„Heleďte se, paní doktorko, Hron je dospělý člověk, podnik běží, všechno je oukej, tak proč se mám starat, kde dělá a kde bydlí?“

Musela jsem uznat, že na tom něco je.

„Přesto…“ začala jsem.

Ale Kubík mi skočil do řeči:

„Heleďte, paní doktorko, Hron není můj podřízený ani příbuzný a ani milenka…“

„Měl nějakou?“

„Jirka? Ten na to nemá čas,“ vyhrklo z něj přesvědčivě. „Ale na začátku jste něco takového naznačoval.“

„To bylo jen tak,“ usmál se. Skoro podlézavě. Nevím proč, ale uvěřila jsem mu.

5

Když jsem přišla do kanceláře, byly tři hodiny odpoledne.

Nahlídla jsem do pracovny našich detektivů. Byl tam jen Rudolf.

„Nikdo mě nesháněl?“

„Ne. Jen doktor Tomeš.“

„Dík,“ honem jsem vycouvala. Aby neviděl, jakou mám radost.

Šla jsem do svého kumbálu. Vyťukala jsem Láďovo číslo.

„No konečně! Všude jsem tě hledal. Volal jsem ti domů a do tvé kanceláře. Řekli mi, že jsi v terénu a nevědí, kdy se vrátíš.“

Nevyčítal mi to. Jen si mi nepřímo stěžoval, že se mu po mně stýskalo a já jsem někam zmizela.

Byla jsem blahem bez sebe.

„Co teď děláš?“ ptala jsem se.

„Můžeš teď hned přijet?“ V jeho hlase se ozvala radost.

„Nemůžu… Vlastně…“

„Chceš, abych přijel k tobě?“

„Ne… Ale něco bych od tebe potřebovala.“

„Abych ti pomohl při pátrání,“ neptal se, konstatoval. Už několikrát mi opravdu pomohl svou radou, znalostmi a známostmi.

„Chceš kontakt na nějakého ministra?“ Jako profesionální tlumočník Ladislav kdekoho znal osobně.

„Láďo, je ti to moc proti mysli, zahrát chvíli Anglána?“

„To záleží na roli. Úlohu ministerského předsedy bych asi nezvládl.“

„Ne, je to úloha drobného podnikatele a turisty,“ ujistila jsem ho.

„Malá rolička, jen takový štěk.“

„Jsem trochu zklamán, ale v dnešní době si ani velcí herci nemůžou vybírat. Tak kdy?“

„Hned teď.“

„Fajn. Aspoň tě uvidím.“

„Počkám na tebe dole v metru.“

„A můžu za odměnu chtít, abys pak šla ke mně a zůstala až do rána?“

„No dovol! Za koho mě máš?“ zahihňala jsem se. „Rád ti to večer řeknu.“

„Láďo, jsem na pracovišti!“ připomněla jsem mu hlasitým šeptem.

„No to by bylo hrozný, kdyby někdo zjistil, že jsi do větru!“ smál se.

„Láďo, už jsme tam mohli být!“ Nerada jsem přerušila to krásné plácání. Cizím uším by určitě připadalo zbytečné a hloupé, ale pro mě znělo jako vyznání či spíš ujištění o lásce. Každý den jsem za ni všemohoucímu děkovala.

Občas mě přepadlo zoufalství, že jsem dceři a zeťovi dovolila, aby mě zlákali pro práci v detektivní kanceláři. Pohlcuje veškerý můj čas. Tak strašně chci být častěji a víc s Ladislavem.

Pošta v Podlomské ulici byla přízemní panelová budova utopená mezi panelákovými monstry ověšenými vlajícím prádlem. Jako by to byly nějaké zvláštní prapory a podivné ozdoby města z hororového filmu.

S Ladislavem jsme se postavili do fronty k přepážce.

Chvíli jsme pozorovali paní za okénkem.

Za několik okamžiků nám bylo jasné, že žádná z variant, které jsme si předem připravili, se tady nebude hodit. Tato postarší žena s nedůtklivou tváří výkonné úřednice a s podrážděným hlasem zanedbané manželky se zřejmě nedá oblomit Láďovými impozantními šedinami, inteligentními lichotkami ani starosvětským dvořením.

Neustoupí ani před rozpačitou bezmocností cizince.

Neohromí ji jeho oxfordská výslovnost.

A k mé smůle se zdá, že by ani solidní dolarová bankovka, kterou se jí v krajním případě chystal prostrčit do okénka, nenahradí občanku či jiný průkaz totožnosti, který je třeba mít, aby vydala zásilku určenou neznámému Peteru Hofovi.

A žádný jiný způsob, jak zjistit, kdo se skrývá pod jménem Peter Hof, mě nenapadal.

Přišli jsme na řadu.

Ladislav se na paní usmál. Byl to úsměv, kvůli kterému by karyatida zapomněla podpírat secesní balkon a seskočila by ze soklu do Láďova náručí.

Jenže žena za přepážkou sice svou mohutností připomínala secesní karyatidu podpírající balkon, ale její citlivost byla srovnatelná s laskavostí berního úřadu. Lhostejně koukla na Láďu.

Ladislav ji požádal o nějaké hezké známky. Anglicky.

Její lhostejný pohled se proměnil v nechápavý.

Láďovu prosbu jsem přeložila. Přikývla a otráveně utrhla proužek malých portrétů prezidenta.

„Pán ale chtěl nějaké hezké,“ upozornila jsem ji.

„Všichni cizinci chtějí prezidenta,“ vyštěkla.

Ladislav si vzal známky a zeptal se:

„Je tu taky poste restante?“

Chtěla jsem to přeložit, ale paní za přepážkou stručně odpověděla:

„Ja.“ A požádala: „Name, bitte, und Reisepass.“ Přisunula si nějaký regál s podlouhlým šuplíkem, jaké se používají pro kartotéky.

Ladislav se za mnou ohlídl.

Pokrčila jsem rameny. Lámanou angličtinou jsem mu vysvětlila:

„U nás se všude používá němčina. Paní chce váš pas.“

„Nemám u sebe…“ řekl německy směrem k okénku. „Nicht.

Ohne Pass – kein Brief empfangen,“ kochala se svou úřednickou mocí.

„Mein Reisepass ist im Hotel…“

Zamyslela se. Pohlédla na Ladislava, pak na mě a zase na něho.

Pak rezignovaně povzdechla. Požádala mě: „Řekněte mu, ať mi ukáže hotelovou kartičku.“

„Nemá ji,“ řekla jsem.

Pro každý případ se Ladislav ještě jednou lítostivě usmál a vycouval od okénka. Koupila jsem známky a vyšla jsem ven. „Co teď?“ ptal se mě tiše Ladislav. Uviděla jsem telefonní budku.

„Mám nápad,“ táhla jsem k ní Ladislava. „Přesněji řečeno, ten nápad mi dodala ta roztomilá paní u okénka. Máš s sebou mobil nebo telefonní kartu?“

„Nemám.“

„To je blbý.“ Vracet se na poštu se mi nechtělo.

„Budete volat?“ k budce přišla nějaká žena s nákupní taškou.

Prstem ukázala na telefon a pak přiložila ruku k uchu. Jako bychom byli hluchoněmí.

„Ne,“ řekl jí Ladislav. „Prosím,“ uvolnil jí vchod do budky.

Žena se na něho dívala zaraženě.

Vtom jsem si uvědomila, že stála těsně za mnou, když jsme se anglicky a německy domlouvali s úřednici za poštovní přepážkou.

„Nemáme telefonní kartu.“ Rychle jsem pohlédla na Ladislava.

„Kde se koupí telefonní karta?“ zeptal se ženy anglicky. Pak se praštil do čela. „Promiňte. Bydlím v Anglii, před pár hodinami jsem přiletěl a pořád se mi angličtina s češtinou plete.“

Nejraději bych ho hned tady zlíbala. Existuje na světě ještě jinej takovej mužskej, kterýmu by to tak rychle zapalovalo?

Žena se zasmála.

„To znám,“ řekla. „Dcera bydlí ve Švédsku a když přijede, tak na mě kolikrát spustí švédsky. A víte, co? Tady máte kartičku, zavolejte si.“

„Děkuju. Za ten hovor vám zaplatíme,“ začala jsem vytahovat peněženku.

„Proboha, nechte toho,“ zamávala na mě. „Až vy budete mít kartu a někdo bude potřebovat zavolat, tak mu pomůžete zase vy, nebo snad ne?“

Přikývla jsem.

„No tak vidíte,“ konstatovala s odzbrojující jistotou. S Láďou jsme se vtěsnali do budky. Zase jsem měla neuvěřitelné štěstí. Vašek byl v kanceláři. Než jsem začala mluvit, ohlídla jsem se. Ale žena s taškou od budky diskrétně poodstoupila. „Vašku, potřebuju se zkontaktovat s tou tvou známou, víš, jak jsi o ní vykládal.

Jmenovala se Erika.“

„Myslíš tu šlapku?“ zeptal se rychle. „Ano. Tu.“

Vůbec se nedivil a nezajímal se, k čemu ji potřebuju. Jen se zeptal:

„Chceš její telefon, nebo jí mám zavolat já? Jenže teď nemám čas.“

„Jak to, že nemáš čas? Přece Petr slíbil, že budeš dělat se mnou,“

připomněla jsem mu to.

„Budu. Jenže se něco zvrtlo s tím případem, kvůli kterému jsem byl v Německu. Heleď, Jano, napiš si její telefon a odvolej se na mě. Je to dobrá holka a dá se s ní mluvit. Máš čím psát?“

Vytáhla jsem propisovačku a Ladislav mi podstrčil nějaký kus papíru.

Vašek mi rychle diktoval číslo. Cítila jsem, že je nervózní.

Pospíchal.

„Máš to? Tak ahoj,“ zavěsil.

Použít kartu na další telefonát jsem se neodvážila. Vyšli jsme z budky. S díky jsem vrátila kartu hodné paní. „Mám dojem, že všechno je zase jinak.“

„Láďo, ráda bych ten případ měla za sebou.“

„Moc jsem ti nepomohl.“

„Moc jsi mi pomohl. A ještě pomůžeš. Co kdybychom jeli k tobě.“

„Tak to jsem rád,“ přitiskl mě k sobě.

Trochu jsem se odtáhla.

„Od tebe zavolám jedné slečně.“

„Ach tak,“ zašklebil se. „Není pak rychlejší koupit telefonní kartu a zavolat z automatu?“

„Ne, bude lepší, kdy si s ní promluvím v klidu u tebe. Ta slečna je todž prostitutka.“

„Prosím?“ myslel, že se přeslechl.

„Láďo, tamhle jede taxík. Doma ti všechno povím.“

Hronovo zmizení zas tak velkým tajemstvím nebylo, že bych ho nesměla Láďovi svěřit. Tím spíš, že mi mohl účinně pomoct.

Láďa dokonce schválil můj nový plán, který mě napadl na poště.

Vyťukala jsem číslo Vaškovy známé. Zase mi přálo štěstí.

„Haló,“ ozval se mladý ženský hlas. Nepředstavil se.

„Slečna Erika? Tady je Jana Brodská.“ Můj hlas přetékal vřelým přátelstvím. S představitelkou nejstaršího ženského povolání jsem jednala poprvé v životě. Neměla jsem ponětí, jak se s takovými profesionálkami mluví. „Vaše číslo mi dal můj kolega z kanceláře Václav Lom.“

„Promiňte, ale to jméno mi nic neříká,“ odpověděla překvapivě na úrovni.

Dostala jsem strach, že zavěsí. Otevřeně a krátce jsem jí zopakovala všechno, co jsem se o ní dozvěděla od Vaška.

„Platí ještě, že se na vás může obrátit jako na kamarádku?“

citovala jsem její výrok trochu nepřesně.

Erika byla opravdu zkušená žena.

„Pan Lom potřebuje pomoct?“ zeptala se, aniž mi prozradila, jestli si na Vaška vzpomněla.

„Ano. Oba. Václav Lom i já.“

„Jak to spěchá?“ chtěla vědět.

„Včera už bylo pozdě.“

„Když už je pozdě…,“ reagovala bystře. Asi neměla ráda banální výrazy. Té zajímavé holky bylo pro to nejstarší povolání škoda. Ale to je věc názoru.

„Přesto by dneska byl ještě čas. Chtěla bych vám to vysvětlit osobně.“

„Kde jste?“ nepřímo mě zvala.

„Jsem asi půl hodiny metrem nebo deset minut autem od vašeho domu.“

„Za půl hodiny vás čekám v Ganysu.“

Zmýlila jsem se. K sobě mě pozvat nechtěla. Ale prosebník si nevybírá.

„Dík. Jste hodná.“

„To se uvidí,“ odpověděla věcně.

„Jak vás poznám?“

„Budu mít velké černé brýle a na sobě budu mít černý svetr s červenou aplikací. A vy?“

„Jsem postarší, malá, mám krátce ostříhané tmavé vlasy a… taky černý svetr.“ Převlíknout se do něčeho nápadnějšího už nestihnu.

„Snad se poznáme.“ Konečně v jejím hlase zazněl úsměv.

„Musím do Ganysu,“ pohlédla jsem omluvně na Ladislava.

„Nebude to dlouho trvat. Vrátím se sem.“

„Pojedu tam s tebou,“ sdělil jako hotovou věc.

„Ale je to prostitutka,“ varovala jsem ho.

Rozesmál se:

„Tím spíš. Jsem na ni zvědavý. Neboj se, posadím se někde poblíž a budu se tvářit, jako bychom se neznali. Kdyby něco, zahraju na překvapení, jako že jsem tě tam potkal náhodou. Uznej přece, že nejsem špatný herec.“

„Láďo, jsi výborný. Je to až neuvěřitelné, jak jsi výborný – snad ve všem,“ řekla jsem poněkud pateticky, ale myslela jsem to úplně vážně.

V kavárně jsem se musela chvíli rozhlížet, až jsem u okna zahlédla dívku v černém svetru s nějakou červenou aplikací.

Dívka vypadala úplně obyčejně. Podle mě to Erika být nemohla.

Ale naše pohledy se setkaly. Dívka se na mě usmála a přikývla.

Šla jsem nejistě ke stolku.

„Slečna Erika?“

„Paní Brodská?“ dívka vstala.

Proboha, ta holka je nejen skromná, ale dokonce se umí chovat, mihlo mi hlavou. Posadila jsem se.

Zahlédla jsem Láďu, který prošel mezi stolky a usadil se o tři stolky dál zády ke mně.

Dívala jsem se na Eriku a cítila jsem rozpaky. V životě bych neuvěřila, že tato slušná a milá dívka provozuje takovou živnost.

Jen něco v jejích unavených očích, nějaké nedefinovatelně zvláštní držení hlavy, kterou ode všech podivně odvracela, jako by nechtěla, aby jí někdo viděl do obličeje, připomínalo, čím se živí. Bylo to něco jako nepatrná vůně dezifenkce, kterou je chvílemi cítit z vlasů, a která bezpečně prozradí, že je to někdo, kdo pracuje v nemocnici.

Po několika krátkých nic neznamenajících zdvořilostních větách se mě Erika vážně zeptala: „Čím vám můžu pomoct?“

„Potřebuju hotelovou kartičku. Je to problém?“

„Podle toho, ze kterého hotelu.“

„Je to v podstatě jedno. Nemá to být nějaká ubytovna. Může to být jakýkoliv hotel, kde by se ubytoval obyčejný Angličan, nějaký ne příliš bohatý podnikatel, postarší pán ze střední vrstvy, který není zvyklý rozhazovat. Pan Václav Lom a já jsme předpokládali, že byste mohla mít možnost takovou kartičku sehnat.“

„Tak to bych měla několik možností.“

„Nechci to zadarmo,“ upozornila jsem ji honem.

Přikývla. Neodmítla to.

„Ale potřebovala bych to už dnes,“ dodala jsem Pohlédla na hodinky. „Jste tu autem?“ zeptala se.

„Ano. Přijela jsem s přítelem. Obyčejným favoritem. Vadí to?“

Zasmála se. Smích ji trochu prozradil. Byl poněkud vulgární. Ale možná se mi to jen zdálo.

„Pro obstarání služeb to vadí hodně. Ten, kdo jezdí v českém voze, není pro hoteliéra člověk.“

„Bez naší přítomnosti by to nešlo?“ Zase se zamyslela. „Dobře.

Zkusím to u Hanky.“

„Tak se jmenuje hotel?“

„Ne. Tak se jmenuje jedna recepční. Má bývalá kolegyně.

Starší.“

„A mezi recepčními je hodně vašich bývalých starších kolegyň?“

byla jsem na to zvědavá. Vůbec se neurazila.

„Jen málo. Víc jich je mezi pokojskými, uklízečkami… Taky jich hodně pracuje v kuchyni. To víte, když ženská zestárne a nemá školy, tak jí moc možností nezbývá. Navíc v hotelu není závislá jen na tom platu,“ začala se mi svěřovat, ale pak se zarazila: „Říkáte, že to chcete hned teď?“

„Kdyby to šlo před šestou večer.“ Předpokládala jsem, že pošta, jako skoro všechno, zavírá v šest.

„Tak to byste měla jet se mnou. Mým fiatem. Ale napřed tam musím zavolat, jestli má Hanka službu.“

Když vycházela ze sálu, dívala jsem se za ní. A nejen já. Všimla jsem si, že se za ní otočilo několik mužů.

Přísahala bych, že v ní přece jen rozeznali profesionálku.

A nebylo to ani únavou v očích, ani posazením hlavy. Prostě to na ní bylo vidět. Přes skromné oblečení a slušné chování. Nejsem žádná moralistka, ale bylo mi jí líto. Ani nevím proč.

Doprovázena pohledy mužů se za okamžik vrátila ke stolku.

„Jedem. Je tam.“

Štěstí mi nějak podezřele přálo.

„Okamžik, řeknu to svému příteli,“ šla jsem za Ladislavem.

„Počkej na mě u pošty. Když tam do šesti nepřijdu, jeď domů.“

Nevím proč, ale seznamovat ho s Erikou jsem nechtěla.

Pracovní štěstí mi přálo taky další hodinu.

I když jsem o něm jednu chvíli začala pochybovat.

Seděla jsem v hospodě u okna s výhledem na vchod do velké ponuré panelákové budovy. Původně to byla dělnická ubytovna, kterou nově natřeli, na střechu a na zeď dali nápis HOTEL a tím byla její proměna dovršena.

Kávu jsem dopila a výčepní vysílal od pultu mým směrem nevraživé pohledy. Ačkoliv byla hospoda skoro prázdná, ženská, která si objednala jen kávu a navíc dřepí na hezkém místě hned u okna, zřejmě rušila celkový dojem nebo, jak se teď říká, imič tohoto lokálu.

Vyhlížela jsem Eriku, která do hotelu šla sama. Dala jsem jí dvě pětitisícovky.

Minuty plynuly. Erika se nevracela.

Chápala jsem, že mi nemůže s penězi utéct. Vždyť jsem věděla, kde bydlí. Ale věděla jsem taky, že z ní ty peníze nebudu vymáhat.

„Platím,“ zamávala jsem na číšnici. Ale nespouštěla jsem oči z vchodu do hotelu.

Vyšla jsem z hospody.

Chvíli jsem postávala na chodníku. Pak jsem přešla ulici a pomalu jsem se loudala k hotelu.

Rozhodla jsem se, že se přece jen podívám dovnitř.

U vchodu jsem si to rozmyslela. Nějaký mladý muž si mě se zájmem prohlížel. Když se naše pohledy setkaly, usmál se na mě a přikývl.

Zatvářila jsem se pohoršeně. Odvrátila jsem se. Dělala jsem, že studuju velkou reklamu, která zvala návštěvníky na výbornou českou kuchyni. Pak jsem se pomalu vrátila na betonový plácek a posadila jsem se na studenou lavici.

Vtom se objevila Erika.

Rozhlédla se.

Šla kousek mým směrem. Pak zahnula doprava. Přešla na chodník protější ulice. Ohlídla se.

Znenadání zvedla ruku. Jako by někomu chtěla zamávat. A zase vykročila dopředu. Pospíchala jsem za ní.

Dohnala jsem ji a chvilku jsem šla blízko za ní. Erika se několikrát ohlídla.

Pochopila jsem, že kontroluje, jestli ji sleduju. Odbočila do postranní uličky.

Zastavila se u výlohy s potravinami pro domácí zvířata.

„Bála jsem se, že nepochopíte, že máte odejít kousek od hotelu.

Nechtěla jsem, aby vás viděl jeden můj známý,“ oddechla si.

Nevyptávala jsem se jí, co to je za známého. Kdyby se mě to týkalo, určitě by mi to řekla. Zajímalo mě něco jiného. „Jak to dopadlo?“

„Přesně, jak jste si přála,“ podávala mi kartičku. „Tady to máte.“

Na kartičce stálo jméno Peter Hof, pokoj číslo dvě stě jedna, dnešní datum příjezdu.

„Musela jsem za ten pokoj ale zaplatit,“ koukla na mě nešťastně.

„Za dvě noci. Tady máte potvrzení… A tady je zpátky…“ ukázala mi zmačkané bankovky.

„Nechte si to,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Kdyby do hotelu někdo volal, tak by se dozvěděl, že tam ten pan Hof opravdu bydlí. Všude je to zapsáno. Je to tak dobře?“

„Je to tak úplně výborně,“ zajásala jsem. Pak jsem se přece podivila: „Šlo to hladce i bez pasu?“

„Vždyť jsme teď demokratický stát,“ uchechtla se Erika.

A dodala: „Vždycky jsem se dřív divila, když jsem viděla v kině, jak někdo přijede do hotelu a zapíše se pod vymyšleným jménem a nikdo od něj nežádá občanku nebo pas.“

„To záleží kde, kdo a ve kterém hotelu,“ poučila jsem ji.

Koukla jsem na hodinky.

„Když chcete, někam vás svezu,“ navrhla Erika. Odmítla jsem:

„Ne, díky. Dojedu tam metrem. Jak se vám odvděčím?“

rozplývala jsem se nadšením.

„Zaprvé jste se mi odvděčila,“ nadzdvihla kabelku, kam uklidila dvě tisícovky. „A za druhé, není k zahození mít kamarády v detektivní kanceláři.“

„Odkud to víte?“ otevřela jsem pusu. „Od Vaška?“

„Ne, od Ondry Kratiny.“

Vzpomněla jsem si na mladého muže, který si mě prohlížel u vchodu.

„Poznal vás. Prý jste jednou pomohla jeho matce. Ba přímo ho zachránila. Ale to je dlouhá historka. A vy nemáte čas.“

Erika odešla a nechala mě s otevřenou pusou.

Ozbrojený pravou hotelovou kartičkou s falešným jménem došel Ladislav až k okénku poste restante. Postavila jsem se vedle něho.

„Už jsem tu zas,“ zalaškoval německy s přísnou paní u poštovní přepážky. „Měl bych tu něco mít na jméno Peter Hof.“

„Reisepass, bitte.“ V její tváři se nehnul jediný sval. „Tady, prosím.“

Zběžně koukla na jméno. Přisunula si kartoteční regál, chvíli se v něm hrabala, pak lhostejně řekla:

„Nichts.“ Pro každý případ zdůraznila: „leh habe nichts,“ vrátila mu kartičku a o okénko opřela tabulku ZAVŘENO.

„Paní, máme už zavřeno,“ zaslechli jsme od vchodu. Nějaká stařenka se pokoušela proklouznout dovnitř. Mírně obézní dívenka jí přehradila cestu.

„Slečno, ale já bych potřebovala vyzvednout důchod,“ skoro se rozplakala stařenka.

„Paní, nevidíte, je už zavřeno. Přijďte zítra.“

„Ale když já zítra musím…“ poníženě žebrala.

„My ale už musíme končit,“ dívka koukla zvysoka na poníženě žebrající šedovlasou drobnou ženu, která jí dosahovala někam pod rozbujelá prsa. „Kvůli vám tu nebudeme trčet do noci.“

Nevydržela jsem to.

Šla jsem ke dveřím, které přede mnou dívka netrpělivě otevřela.

Ale místo, abych vyšla ven, jsem tiše a jasně vyzvala starou paní:

„Pojďte, prosím, dál. Jistě vás ještě obslouží.“

Obézní dívka na mě ohromeně pohlédla, otevřela pusu, ale nevydala ani hlásku. Jen zrudla a pak někam zařvala:

„Maruš! Dej tý paní důchod!“

Ladislav k nám přišel a řekl mi:

„Nezapomeň si koupit telefonní kartu.“

„Pojďte,“ dívka se odlepila ode dveří, zmizela a pak se vynořila za přepážkou. „Ale musíte mít drobné. Neměla bych nazpět.“

Položila jsem na pult pětistovku.

„Počkejte, to je moc,“ protestovala.

„Tady máte menší,“ prostrkával peníze do nízkého okénka Ladislav.

Vtom jsem pocítila, že se na nás někdo upřeně dívá.

U desky se spoustou malých přihrádek stála mohutná žena, která úřadovala u okénka poste restante.

Přesunula se k dívce, zvedla bankovky a podávala nám je zpátky.

„Pane, pokladna je už zavřená,“ řekla česky a německy se zeptala: „Verstehen Sie?“

Domů, totiž k Ladislavovi, jsem jela ve sklíčené náladě.

Styděla jsem se, že se kvůli mně Ladislav musel ztrapňovat.

A úplně zbytečně.

Ladislav zaparkoval auto a podíval se na mě:

„Doufám, že je to pro dnešek všechno?“

Vtom jsem dostala nápad.

„Ne. Ale nechci tě s tím obtěžovat. Běž domů. Já ještě skočím na hlavní poštu.“

„Ach jo,“ povzdychl a nastartoval.

„Láďo, ale fakt tam se mnou nemusíš.“

„Já vím, že nemusím. Jenže si nenechám ujít příležitost zahrát v tvém představení další štěk,“ pochechtával se. „A teď bych si troufnul i na nějakou hlavní roli.“

„Nepotřebuju, abys hrál, ale abys psal. Anglicky.“ Zalykala jsem se vděčností, ale nevěděla jsem, jak mu ji dát najevo.

„To jsem rád, že jsem ti zase užitečný,“ smál se. Zabrzdil a zastavil. „Tady zaparkujeme a na hlavní poštu dojedeme metrem.

Tak se nejrychleji dostaneme do centra.“

V hale hlavní pošty jsem jako vždycky musela odehnat vzpomínky. Jako malá holka jsem tu trávila spoustu času.

Ohromně se mi líbilo, že tu jsou okna dovnitř do dvorany.

Pozorovala jsem tu lidi. Snažila jsem se uhodnout, do jakých dálek posílají dopisy. A z jakých dálek sem přicházejí obálky s exotickými známkami.

Byla jsem příjemně překvapena: Požádala jsem u okénka o papír a obálku a neposlali mě pryč do papírnictví jako kdysi. Obálku a papír mi tu prodali!

Ladislav se usadil k pultu.

Stála jsem nad ním a diktovala:

„Žádáme, abyste podle naší dohody urychleně upřesnili termín a místo dodání suroviny, která je připravená k odeslání. Zároveň ještě jednou potvrzujeme, že platba na naše konto došla v pořádku.“

„Hezky,“ uznal Ladislav. „To sis teď vymyslela?“

„Ne. To jsem si přečeda v jedné detektivce. Nějakým podobným textem policajti vylákali ke schůzce obchodníky se zbraněmi.“

Krátce se zasmál. Ale nic na to neřekl. Na obálku napsal adresu: Peter Hof, poste restante, péesčé a číslo pošty.

Slečna u okénka dala na obálku nálepku expres a ujistila mě, že druhý den ho adresát určitě dostane.

„Máš zítra čas?“ ptala jsem se Ládi, když jsme se vraceli k němu domů.

„Myslíš, abych zase zahrál Petera Hofa?“

„Ano. Ten dopis, který jsme teď odeslali, buď vyzvedneš ty, nebo tam budeme hlídat, dokud ho nevyzvedne někdo jiný.“

„Aha, rozumím, s tím dopisem by mi mohli vydat i ostatní poštu určenou pro skutečného Hofa.“

Pokolikáté jsem si za dnešek uvědomila, jak je krásné být vedle hezkého mužského, kterému to ještě navíc rychle zapaluje.

Bože, jak já toho chlapa miluju, řekla jsem si v duchu, ale nahlas jsem mu radostně sdělila:

„Jestli to půjde tak, jak si představuju, budu do konce tohoto týdne o tom vynálezci vědět všechno, co potřebuju, případ vyřeším a přece jen pojedeme na tu dovolenou.“

Zrozpačitěl: „Jenže já už ji odhlásil a ty poukazy vrátil. Vzal jsem si na ten týden tlumočení na konferenci. Mimo Prahu.“

„Takže ani nebudeš v Praze?“ bylo mi to trochu líto.

„Myslel jsem, že stejně budeš celé dny zapražená. Tak jsem tu práci přijal.“ Pak procítěně dodal: „Jsem strašně rád, že aspoň teď můžeme být chvíli spolu.“

Bože, jak já toho chlapa miluju, opakovala jsem si jako modlitbu v duchu, když jsem hodinu po půlnoci vedle něho usínala.

6

Ráno jsem dostala lekci ze základního zákona našeho bytí: Všechno je jinak. A lidová moudrost o ránu, které je moudřejší večera, těsně souvisí s tím výše uvedeným základním zákonem a logicky z něho vyplývá.

Probudilo mě nějaké šustění a zvonění.

Za chvíli jsem pochopila, že to šustění je zvuk sprchy a zvonění vydává telefon.

Utíkala jsem ke dveřím koupelny.

„Láďo, telefon!“

„Jano, vem to! Kdyby volali z tlumočnické agentury, tak do konce příštího týdne nejsem k mání.“ Zvedla jsem sluchátko.

„Haló!“

Na druhém konci drátu bylo chvíli ticho a pak ženský hlas řekl:

„Promiňte, to je omyl.“

Měla jsem nepříjemný pocit, že to omyl nebyl. Telefon zazvonil zas.

„Byt doktora Tomeše,“ hlásila jsem tónem záznamníku. „Doktor Tomeš tu momentálně není. Kdo, prosím, volá?“

„Houdková.“

Tak asi vypadá infarkt. Tlak na prsou, křeče v žaludku, ztuhlé ruce a nohy. Jen mozek zlomyslně vybavil porůznu zaslechnuté zmínky o němčinářce Marcele Houdkové, milence toho sympaťáka doktora Tomeše, se kterým dokonce má syna a kvůli kterému se rozvedla.

V uších mi zazněl pobavený Petrův hlas, vyprávějící, jak v samoobsluze potkal impozantní dvojici – atraktivního šedovlasého Tomeše s docela mladou ženskou, kteří jednoznačně patřili k sobě.

Před očima mi naskočil obrázek z recepce, na kterou jsem musela s Rudolfem kvůli pátrání po dceři atraktivního nebožtíka a na které jsem náhodou zahlédla Ladislava, jak s něžnou oddaností naslouchá tuctové pětatřicátnici sedící těsně vedle něho. A jaký zmatek se pak objevil na jeho tváři, když mě zahlédl. To byl snad jediný případ, kdy situaci okamžitě nezvládl. Pak nás představil.

Byla to Houdková. Rudolf to později jen okomentoval, že ten na pohled tak kultivovaný Tomeš nemá příliš vybraný vkus.

Nepochyboval, že to byla jeho milenka.

S nadlidským úsilím, jako by na intonaci závisel můj život, jsem vyrovnaně řekla:

„Mohla byste zavolat asi za deset minut? Předpokládám, že se pan doktor už vrátí.“

„Nevím, jestli budu mít čas. Volám z Lince z hotelu Leonard, jsem tu na sympoziu. Mohla bych vás poprosit, abyste doktoru Tomešovi vyřídila, že jsem za sebe náhradu našla a na tu týdenní rekreaci s ním pojedu. Přijedu tam rovnou z Rakouska, ať na mě večer v neděli čeká v hotelu Pohoda.“ Byl to název hotelu, do kterého jsme měli poukaz. „Vyřídíte mu to?“ zeptala se, protože jsem byla zticha.

V uších mi hučelo.

„Ano. Samozřejmě. Přijedete do Pohody rovnou z Rakouska,“

opakovala jsem to jako ve snu, „a zůstanete s ním celý týden.“

„Ano,“ potvrdila to vesele. Můj dodatek jí nepřipadal divný.

„Moc ho pozdravujte. Jo, a kdybyste byla tak hodná a zapsala číslo telefonu sem do hotelu. Budu na pokoji po půlnoci a do osmi ráno.

Ať mi zkusí zavolat. Jestli se mi to podaří, já to zkusím taky.

A vyřiďte mu…“

V sluchátku to cvaklo. Tomešově přítelkyni asi došly mince.

Ladislav vyšel z koupelny.

„Kdo to byl?“

„Houdková.“

Zarazil se. Zamračil se. Nespokojeně se zeptal: „Co chtěla?“

„Je v Linci na sympoziu a mám ti vyřídit, že za sebe našla náhradu a že na ten týden s tebou pojede. V neděli večer přijede rovnou do hotelu…“ Hlas mi protivně zadrnčel. Název hotelu jsem říct nedokázala.

Ladislav se ke mně otočil zády. Začal přerovnávat časopisy na stolku.

„Říkala ještě něco?“

„Chce, abys jí do Bernardu v Linci zavolal mezi půlnocí a osmou ráno. Číslo máš na lístku u telefonu.“

Ladislav si vzal lístek a pustil se do studování čísla.

„Na té konferenci potřebovali němčinářku, tak jsem organizátorům dal několik jmen,“ říkal, aniž odtrhl pohled od papíru s číslem. „Houdková říkala, že přijede až večer?“ upřesňoval.

„Budují muset zamluvit pokoj… než se tam nahrnou ostatní tlumočníci. Nic jiného neřekla?“ Snad se něčeho obával.

„Ne. Volala z Rakouska, asi jí došly mince…“

„Konference začne v pondělí ráno,“ zase začal vysvětlovat.

„Chci tam být už v neděli v poledne.“

Strašně jsem se styděla.

Udělala se mi hrozná zima. Roztřásla jsem se.

„Dal bys vodu na čaj? Jdu se umýt,“ prchala jsem do koupelny.

Stála jsem pod sprchou a s proudem vody jsem nechala volně téct slzy. Trochu mi to pročistilo mozek. Dokonce jsem se přinutila se na sebe do zrcadla usmát. V duchu jsem si udělala krátkou přednášku o tom, že nemám čemu se divit, ani se pohoršovat. Přece včera se mi ohromně líbilo, jak přesvědčivě hraje a pohotově lže poštovní úřednici u okénka poste restante a pak paní u telefonní budky. Obdivovala jsem jeho talent a fantazii a milovala jsem ho za to.

Jak to, že mi nikdy nedošlo, že zrovna tak šikovně a pohotově může lhát i mně? Že bude jen na mně, jestli na ty lži přistoupím, nebo ho budu ze lži usvědčovat, klást mu ultimata, a pak s hrdě vztyčenou hlavou odejdu středem.

Za tu čtvrthodinu v koupelně jsem se nestačila rozhodnout, kterou z těch variant mám zvolit.

Přišla jsem do kuchyně.

Na stole už stály dva hrníčky s čajem.

Soustředila jsem se na míchání cukru. Abych se nemusela na něho dívat.

„V kolik jdeme na poštu si hrát na Anglána?“ ptal se vesele, až bujaře, Ladislav.

Najednou mi ta jeho veselost vadila.

„Musím si zavolat!“ Vyskočila jsem a utíkala do obýváku k telefonu.

„Vašku!“ zahulákala jsem do sluchátka jako o pomoc. „Vyřiď Petrovi, že jedu do Lípovce. Do té továrny, kde Hron zaváděl tu svou technologii.“

„Mám tu auto. Pojedu s tebou.“

„To nemusíš. Dostanu se tam autobusem.“

„Neblbni. Autobusem tam dorazíš až odpoledne a nikdo tam už nebude. Za půl hodiny jsem u tebe.“

„Nejsem doma.“

„Jsi u Hanky?“ Nedovedl si představit, kde jinde po ránu můžu být, než u své dcery.

„Ne. Ale víš co? Počkám na tebe u parkoviště na Kačerově. Za hodinu.“

Vrátila jsem se do kuchyně.

„Změna programu. Petr se zlobí, že nejsem v kanceláři. Prý musím všeho nechat a jet s Vaškem do Lípovce,“ taky jsem lhala.

„Kdy se vrátíš?“

Lhala jsem dál:

„Nemám ponětí. Možná, že tam budu muset několik dnů zůstat.“

„Tak to tě do odjezdu neuvidím?“ tvářil se, že ho to doopravdy mrzí.

„Nedá se nic dělat… Aspoň se na tu konferenci či sympozium pořádně připravíš,“ řekla jsem a pohlédla jsem mu do očí.

Jen se pousmál:

„Prosím tě, co to plácáš. Víš co, aspoň tě kousek doprovodím.“

„Vašek na mě bude čekat na Kačerově,“ špitla jsem a v duchu se modlila: Bože, dej mi sílu, ať to ještě chvilku vydržím, ať mu neprozradím, že vím, jak lže, ať mu neudělám žárlivou scénu…

Tak jsem se modlila celou cestu přes Prahu. Ani nevím, co mi Láďa vesele vykládal.

Když jsem uviděla Vaškovu škodovku, vrhla jsem se k němu, jako záletná manželka, která se od rozmazleného milence vrací ke svému solidnímu hodnému muži.

„Vašku, ten nápad s Lípovcem jsem ale dostala teprve před dvěma hodinami. Takže tam jedeme nablind,“ přiznala jsem, když jsme vyrazili po dálnici na jih.

„Neměj obavy. Už jsem tam volal. Ověřil jsem si, jestli ta továrna na měřicí techniku ještě vůbec existuje.“

„Jsi génius!“ nadskočila jsem nadšeně. Všechna svá gesta jsem schválně přeháněla. Abych zapudila každou myšlenku na Ladislava.

„To víš, že jo,“ kouknul na mě udiveně. Takhle exaltovanou mě neznal. Jenže teď šlo o mé duševní zdraví.

„Tak co?“ jásala jsem nepřiměřeně situaci. „Existuje, viď?“

„Existuje.“

„No to je nádhera! Zjistil jsi ještě něco?“

„Jo. Zjistil jsem, že továrna nejen existuje, ale má dokonce ředitele, ekonomického ředitele a obchodního ředitele a stejný počet sekretářek.“

„Předpokládám, že tam mají i několik řadových zaměstnanců, kteří si vedou tak dobře, že pořád ještě všechny ředitele, náměstky a jejich sekretářky uživí.“

„Jo. Ale něco tam přece jen nemají,“ zasmál se. „Nemají tam automatickou telefonní ústřednu.“

„Možná, že na ni nemají peníze,“ plácla jsem. Jen abych mluvila.

Cokoliv.

„Nebo ji nechtějí,“ namítl Vašek.

Krátce mi vyprávěl, jak mu postaru odpovídal v telefonu ženský hlas a spojoval ho s žádanými linkami.

Než dostal spojení, bylo v sluchátku lahodné ticho a nemusel poslouchat žádnou odporně vlezlou hudební nahrávku, o kterou vylepšily telefonní společnosti své služby zbohatlíkům. Bohužel na celém světě.

Paní z ústředny ho spojila se sekretářkou obchodního ředitele, které se představil jako osobní přítel inženýra Marka a obchodní zástupce belgické firmy.

Sekretářka se ho diskrétně neptala na název firmy a slíbila mu, že pan obchodní ředitel ho i s jeho spolupracovnicí přijme v době od jedné do dvou hodin odpoledne.

Žádné znuděné, pohrdavé či servilní tóny prý v sekretářčině hlase nezaslechl.

Bylo to určité zlepšení místních poměrů, které spokojeně zaznamenal.

Dvě hodiny v autě jsem kromě povídání s Vaškem a pozorování krajiny věnovala poslouchání nějakého zmateného vyprávění o hrůzách současného života v Rusku, které bylo přerušováno anglickými písničkami. Nic proti písničkám, ale z těch útržků, které jsem mezi bušením bicích stačila vnímat, jsem zachytila jen informaci o tom, že v Rusku jsou přísné požadavky při přijímačkách na vysoké školy a že stipendia na školách jsou tak malá, že se bez pomoci rodičů studenu nemůžou uživit.

Ptala jsem se Vaška, jestli náhodou neví, zda u nás studenu vůbec nějaká stipendia dostávají.

Nevěděl.

Tuto otázku jsem hned mohla položit obchodnímu řediteli, ke kterému nás zavedla sekretářka.

Nebyla to žádná unylá kráska s dlouhými rudými drápy a krátkou koženou sukní obtahující horní dvě třetiny kulatého pohupujícího se zadku, ale sympatická čtyřicátnice, která vyzařuje přátelskou pohodu a hned vzbuzuje důvěru.

Zato její šéf vypadal na dvacet. A kdyby na dveřích u jeho jména nestálo ing. Stanislav Vacek, obchodní ředitel, každý by ho mohl považovat za studenta na výrobní praxi. Určitě od jeho promoce neuplynulo moc času a ví, jak je to teď se stipendii na školách.

Jenže jsme nepřijeli, abychom zkoumali životní podmínky našich vysokoškoláků.

„Pane inženýre, má firma má zájem o vaše výrobky, kterým říkáte mikroby,“ udělala jsem pokus o inscenaci obchodního jednání. Aspoň podle toho, jak jsem si takové předběžné obchodní jednání představovala.

Zřejmě se mi to docela povedlo.

Mladý obchodní ředitel se zatvářil veledůležitě.

„Vás Marek neinformoval, že jsme museli výrobu mikrobů zastavit?“

„Něco mi naznačil. Prý jste neměli odbyt.“

„Téměř neměli… Pro mírové účely bychom u těchto součástek nepotřebovali tak vysokou přesnost a tak drahá výrobní zařízení.

Takže jsme je přestali vyrábět.“

„A zařízení?“

„Prodali jsme ho,“ řekl rovnou.

„A tím se vám podařilo zachránit továrnu?“ pochopila jsem.

„Živí přes polovinu obyvatel Lípovce a okolí,“ potvrdil to.

„Smím vědět, komu jste to zařízení prodali?“

„Sám nevím. Prodej byl zprostředkován.“

„Hronově firmě?“

„Určitě ne. Hron by na to neměl. Ale nevylučuju, že se kupci o našem zařízení dozvěděli od Hrona.“

„Spíš od Kubíka…“

„Máte pravdu. Nejspíš od Hronova společníka…“ Vycítila jsem, že toho Kubíka neměl moc rád. Tomu jsem se ani nedivila.

„Nevíte náhodou, kde je teď Hron?“

„Snad v Praze. Nebo v Belgii u Marka.“

„Není tam. Poradil byste nám, kdo by nám o něm mohl něco říct?“

Ředitel se najednou zasmál.

„Paní doktorko, vy nepotřebujete mikroby, ale Hrona, viďte?“

„Ano.“

„Vy nejste žádní obchodní zástupci?“ kouknul na mlčícího Vaška.

„Máte postřeh,“ pochválila jsem ho.

„Jste od policie?“ zase se zadíval na Vaška.

„Ne tak docela. Jsme ze soukromé detektivní kanceláře,“

neviděla jsem důvod, proč to skrývat.

„Máte nějaké potvrzení… nebo průkaz?“ zíral nevěřícně.

Vašek a já jsme položili průkazy před něj na stůl. Kouknul na Vaškův, pak na můj a pečlivě studoval má data a razítka na přední straně u fotografie a pak na druhé straně poučení o tom, co všechno je oprávněn dělat a učinit držitel tohoto průkazu.

„Může to zůstat mezi námi?“ požádala jsem ho, když text dostudoval.

„Je to v mém zájmu,“ uznal tenhle bystrý kluk. A hned mě informoval: „Po Hronovi tu byla velká sháňka.“

„Kdy?“

„Před pár měsíci. Přijeli sem nějací dva. Vydávali se za Angličany. A když jsem se podivil jejich výslovnosti, tak řekli, že jsou původem z jugoslávie. Pasy jsem na nich nechtěl. Nabídli nám, že do nás investují.“

„Jen tak z dobročinnosti?“ nevydržel Vašek.

„Málem to tak vypadalo,“ přikývl. „Měli jen jednu podmínku. Že změníme celý výrobní program a budeme vyrábět jen mikroby.

Z krátkodobého hlediska by to byla dobrá injekce do podniku.

A podle Hronovy technologie bychom mohli těmi našimi mikroby zaplavit celý světový trh. Pokud by nám takovou speciální výrobu povolili a pokud by nás k tomu konkurenti pustili, ve všech raketách všech armád světa by byl náš český přesný mikrob,“ na chvilku se zasnil. A hned se vrátil na zem. „Ale bylo to ze všech ostatních hledisek nereálné. Nechali nám nějaký čas na rozmyšlenou, abychom prověřili své možnosti a jejich návrhy, jak některé formality obejít.“

„To byli tak upřímní?“ divila jsem se.

„Proč ne? Nic jim u nás s jejich dolary nehrozilo,“ kouknul na mě trochu svrchu.

„A jak to, že jste na to nepřistoupili?“ vrátila jsem mu to.

„Chcete vědět skutečný důvod, nebo oficiální?“ usmál se mladý inženýr.

„Oficiální určitě znám.“

„Tak skutečný důvod je ten, že je to příliš mnoho práce.“

„Ne!“ nevěřila jsem svým uším.

„Ale jo. Nikoho z nás neláká nepřetržitý provoz. Navíc tu pracují většinou ženský. Je to venkovské město a lidi tu mají své zahrádky a hospodářstvíčka. Přece sem nebudeme zvát nějaké gastarbajtry, aby dělali noční směny. Kde by tu bydleli? To je hlavní důvod.

Vůbec by s tím bylo tolik starostí… Takže jsme byli zásadoví a odmítli zavádět výrobu, která přispívá ke zbrojení.“

„Tak by mohli uvažovat všichni, počínaje hutníky a strojaři vyrábějícími šrouby, přes krejčí vyrábějící uniformy až po potravináře, kteří armády krmí,“ zafilozofovala jsem.

„To by mohli,“ přikývl shovívavě ten kluk. „Možná, že by dokonce měli,“ poučil mě. Asi měl představu, že žádná ženská, navíc postarší, nemůže rozumět současnému dění. Byl skutečně o generaci mladší než já.

„No, hlavně, že se vám nechtělo moc pracovat,“ ozval se dotčeně Vašek. Nepatrně nadřazený inženýrův tón mu zřejmě dost vadil.

V přítomnosti toho mladíka si připadal jako obstarožní tatík. Proto pokračoval s tatíkovskými výčitkami: „Udělali jste to nejjednodušší, co jste mohli. Zbavili jste se unikátního zařízení a bylo!“

„Odkud víte, že bylo unikátní?“

„Jinak by ho od vás asi nekoupili,“ pomohla jsem Vaškovi.

Přikývl a najednou sdělil:

„Když Hron není ani doma v Praze, ani u Marka, tak pracuje u toho, kdo to zařízení koupil.“

„A to je kdo? Přece musíte mít nějakou kupní smlouvu, ne?“

„Máme. Ale ta k ničemu nevede.“

„Co znamená, nevede?“ nerozuměla jsem.

„Ta firma, která zprostředkovala koupi, už neexistuje. Byla odhlášená z registrace měsíc po koupi toho zařízení. Všechno řádně a v našich poměrech nebývale rychle zaplatila a zmizela.“

„Jak to víte?“ ozval se Vašek.

„Chtěli jsme jim nabídnout k prodeji ještě nějaké další maličkosti,“ otočil se k němu ředitel, „díly a přídavná zařízení za pár set tisíc, ale už jsme je nenašli. Ani na inzerát se nám neozvali.“

„Říká vám něco jméno Peter Hof?“

„Ne. Kdo to je?“

„Nevím. Někdo, kdo má spojení s Hronem.“

„Ten Hof ví, kde Hron je?“

„Vypadá to tak. Jen ho najít.“

„Zkuste se zeptat paní Věry. Sekretářky. Ta o Hronovi ví víc než já,“ přiznal poctivě. Vzácný to šéf. Nebo přišla generace lidí lepších než za mých mladých časů?

Copak na mě pohled na sotva škole odrostlého ředitele zapůsobil tak, že se už pomalu odepisuju? Nebo je to výsledek dnešního ranního šoku?

Poslechli jsme ředitelovu radu. Zeptali jsme se sympatické sekretářky na Petera Hofa.

„No…“ usmívala se. „Pokud skutečně jde o jméno, tak nikoho takového neznám. Ale kdyby šlo o název…“

„Já vím. To je výletní město s paláci a fontánami u Leningradu, totiž Sankt Peterburgu. Až do války se jmenovalo Peterhof a pak bylo přejmenováno na Petrodvorec,“ informovala jsem ji průvodcovským tónem.

„A taky máme Peterhof tady, asi stovku kilometrů od Prahy,“

řekla.

„Opravdu?“ divila jsem se, ale hned jsem si uvědomila, že když v Česku máme Benátky, Mnichov a Petrohrad, dokonce i Sión, tak proč by tu nebyl i Peterhof? „Ten Peterhof, to je nějaké město?“

„Ne. Na mapě vůbec není. Tak se říká jednomu místu, kam dřív jezdili naši straničtí papaláši a jejich hosté na výlet. Je tam celý komplex různých hospodářských a rekreačních objektů a přepychově zařízených chat přesně odpovídajících představám našich bývalých činitelů o luxusu.“

„A jmenuje se to Peterhof?“

„Nejmenuje se, jen se tomu tak říká. Vozili tam významné Enderáky a Sověty. A právě Rusové tomu začali říkat Petěrgof.

Podle toho výletního carského sídla u Petrohradu. Po Rusech ten název zůstal.“

„Odkud to víte?“

„Od bývalých kolegů tlumočníků. Dřív jsem bydlela v Praze a živila jsem se tlumočením.“

Strnula jsem: Zase tlumočnice. V duchu jsem zaúpěla. Dokonce jsem se zapomněla zeptat, který jazyk tlumočila.

Sekretářka to řekla a sama:

„Tlumočila jsem franštinu a angličtinu. A o tom Peterhofu vykládali mí kolegové, kteří museli tlumočit na setkáních, která probíhala právě v tom Peterhofu.“

„Ruštináři?“

„Ano. Ale víc jsem to slyšela od němčinářů. S enderáky se tam pořádala takříkajíc tajná jednání, o kterých tisk pochopitelně neinformoval. Ve skutečnosti to byly obyčejné žranice. Němčináři se těch akcí hrozili. Zvlášť němčinářky.“

„Znáte… Znáte paní Houdkovou?“ Proboha, proč se na to ptám?

Snad nejsem masochistka? Proč si drásám rány? „Marcelu? Jakpak by ne! A vy ji znáte taky?“

„Trochu.“

„Ten svět je ale malý. Už jsem o ní dlouho neslyšela. Chodí pořád ještě s arcivévodou?“

„S arcivévodou?“

„Tak jsme říkali tomu jejímu Ferdinandovi. Dál se sice jmenoval Meer, ale když je to Rakušák…“

„Moc ji neznám. Viděla jsem ji jen jednou. S doktorem Tomešem.“ Srdce mi tlouklo v krku.

„Marcela je zase s Tomešem? To je dobře. Pořád jsem jí říkala, že je blbá, když si nechce Tomeše vzít. Co na tom, že je o hodně starší? Je to pěknej mužskej, Marcelu má moc rád a rozumí si s jejím klukem…“

Byla jsem na omdlení.

Zachránil mě Vašek.

„A proč jste toho tlumočení nechala? Jak jsem slyšel, teď si tlumočníci vydělávají podstatně víc než dřív. Samozřejmě dobří tlumočníci,“ dodal neomaleně. Asi mu vadilo, že šíří drby o Ladislavovi, kterého si vážil.

Sekretářka se na něho podívala překvapeně. Odkudpak ty informace má?

„Já vím, že teď jsou tlumočnické honoráře docela dobré. Jenže po autohavárii špatně slyším,“ vysvětlila prostě. „Sice mám sluchadla,“ dotkla se uší, „ale dvanáct až šestnáct hodin denně namáhat sluch a hlas už nesmím. Navíc tady mám nemocnou matku, musím se o ni starat. V Praze teď bydlí dcera s rodinou.“

Honem jsem se vrátila k cíli naší návštěvy:

„Takže vy víte, kde je ten Peterhof?“

„Jen přibližně. Ale víte co? To by vám mohla říct Marcela. Máte její telefon?“

„Ne…“

„Heleďte, najdete ji v telefonním seznamu. Nebo vyhledejte Tomeše. Doktor Ladislav Tomeš. Možná, že se k němu nastěhovala, když říkáte, že jsou zase spolu. Počkejte, snad tu někde Tomešovo číslo mám,“ vytáhla šuplík.

Zadržela jsem ji.

„Telefon pana doktora mám.“

„No, snad to ví i Tomeš, kde přesně ten Peterhof je. Ale určitě to bude vědět Marcela.“ Byla ráda, že nám může poradit.

„Můžu si od vás zavolat?“ požádala jsem paní Věru. „Do Belgie.“ Varovala jsem ji, že to bude drahé.

„Ale samozřejmě,“ ujistila mě. A se slovy: „Potřebuju něco zařídit vedle,“ opustila kancelář.

Přesto jsem jen vyťukala Markovo číslo, požádala jsem ho, aby mi ihned zavolal, a dala jsem mu číslo telefonu.

Rozdrnčel se ani ne za minutu.

Vysvětlila jsem mu, proč a kde jsem.

„Aha. A už víte, kde je náš přítel?“ měl radost.

„Ještě ne. Chtěla jsem se vás zeptat, jestli vám nic nenapovídá jméno Peter Hof.“

„Ne. Kdo to je?“

„Možná, že to souvisí s neoficiálním názvem jednoho místa v Čechách. Peterhof.“

„To je v Sudetech?“ usoudil asi podle německy znějícího názvu.

„Zatím nevím. Budeme pátrat dál,“ slíbila jsem mu.

„Držím vám palce,“ řekl. Jako by to nebylo především v jeho zájmu. „Kdybych na něco přišel, tak vám zavolám.“

„To byste byl hodný,“ řekla jsem, co se slušelo, rozloučila jsem se a zavěsila.

„Proč ho s tím otravuješ?“ divil se Vašek. „Odkud by mohl vědět, kam se naši papaláši jezdili rekreovat?“

„Protože spousta lidí byla o papaláších informována často víc, než ti, co je hlídali,“ odbyla jsem ho.

„Prosím tě…“ nevěřil mi Vašek.

„Rudolf ti nevykládal o topiči ze sauny, který za pár piv novinářům vyprávěl o intimitách našich bývalých bosů?“ uvedla jsem jeden z mnoha příkladů.

„No jo,“ nehádal se se mnou Vašek.

Několik minut jsem mlčky studovala fotky pod sklem na stole paní Věry. Měla hezkou dceru. Pokochala jsem se pohledem na baculaté batole na nočníku a na smějícího se třicátníka s tím baculatým chlapečkem trůnícím mu za na krkem.

Pak jsem se odhodlala.

Zvedla jsem sluchátko a vyťukala Láďovo číslo.

Teprv když jsem zaslechla signál obsazeno, zhrozila jsem se, že se ho musím zeptat na Houdkovou.

Asi půl minuty jsem studovala nástěnný kalendář a zase jsem vyťukala Láďovo číslo.

„Tomeš,“ ozval se.

„Láďo, můžeš asi v pět počkat na poště?“

„Ale vždyť se celý třesu, až ze mě zase bude Peter Hof,“ zasmál se a tiše dodal: „Ale hlavně, že tě uvidím.“

Na to jsem nereagovala.

„O tom Peterhofovi ví ještě další osoba.“

„Aha. Nejsi sama, viď?“ pochopil to vlastně správně.

„Tak kdopak ještě ví o… mém jmenovci?“

„Tvá kolegyně.“

Čekala jsem, že se zeptá, která. Ale zeptal se: „Jano, odkud vlastně voláš? Kde jsi?“

„V Lípovci. A na poštu přijedu s Vaškem.“

7

Do Prahy jsme dorazili v pět. Jen tak tak, abychom to ještě stihli na poštu.

Vašek hledal místo na zaparkování. Několikrát jsme objeli blok.

Až jsem zahlédla volné místo. Myslela jsem, že ho Vašek přehlédl.

„Je tam zákaz parkování,“ řekl mi a nevěřícně se mě zeptal: „Ty nemáš řidičský průkaz?“

„Ne. V životě jsem ho nepotřebovala. Neměla jsem auto.“

„No dobře. Ale moderní ženská…“

„Kdo ti nakukal, že jsem moderní?“ prohodila jsem lehkým tónem, i když mě to dost naštvalo. Copak nemá ani špetku představivosti, aby si uvědomil, v čem vyrůstala a jak žila má generace?

Možná, že právě proto jsem se rozhodla:

„Vlastně tě na poště nepotřebuju. Tady vystoupím. Jeď, prosím, do kanceláře. Kdyby něco, tak ti zavolám.“

„Jak myslíš,“ prohodil. Vypadal, že se ho to dotklo.

Kráčela jsem k poště a přemýšlela jsem o tom, jak málo stačí, aby mezi lidmi vzniklo podrážděné napětí. Jak úplně bezvýznamná poznámka může lidem zkazit náladu. Ještě před chvílí jsme s Vaškem byli v pohodě a výborně jsme si rozuměli.

Klidně bych se mu dokázala omluvit, jen kdybych věděla, za co.

Abych potlačila svou zbytečnou rozmrzelost, začala jsem si prohlížet auta. Je to docela slušný a neškodný způsob, jak přijít na jiné myšlenky.

Naučila mě tomu má matka. Ve škole mi šly špatně počty a matka si vymyslela hru: Měla jsem si všimnout čísla auta a pak je v hlavě sečítat, odečítat, násobit a dělit. To mě ohromně bavilo. A za chvíli jsem byla v počtech nejlepší.

Té matčině hře vděčím nejen za to, že mě pak matematika začala bavit, ale i za to, že mi pomohla vycvičit docela obstojnou paměť a docela slušný postřeh.

Skoro u pošty parkoval mercedes.

Měl českou poznávací značku. Zajímavou. Takovou, kterou lidé věřící numerologii považují za zvlášť šťastnou. Byla symetrická.

Dvě první číslice byly stejné jako dvě druhé v obraceném pořadí.

Navíc součet každého páru číslic tvořil číslo sedm.

Patřím k pověrčivým lidem.

Nálada se mi zlepšila.

Dokonce jsem se přestala bát setkání s Ladislavem. Stál u vchodu a vyhlížel mě. Uviděl mě a usmál se.

„Víš, co jsem teď dělal? Čekal jsem na tebe a v duchu jsem si nadával: Od chvíle, kdy jsme se rozloučili, uplynulo nějakých pět hodin a mně se po tobě stýskalo, jako bych tě neviděl věčnost.“

Ještě včera by ve mně taková slova vyvolala vlnu štěstí. Teď jsem se ho málem zeptala, jak je to s Houdkovou. Jestli se mu po ní taky tak stýská.

„Pojď,“ táhla jsem ho dovnitř. „A neměl bys zkusit na mě mluvit anglicky?“

To ho vrátilo ke skutečnosti. Zatvářil se vážně. Měli jsme konkrétní úkol.

Dobré číselné znamení mělo pravdu: U okénka neseděla včerejší neoblomná přísná úřednice, ale mladá dívka. Docela sympatická.

Škoda, že tu nebyla hned včera zrána. Mohla jsem ušetřit peníze a čas, protože by se s tou dívenkou Ladislav domluvil i bez hotelové kartičky a rovnou česky.

Přišli jsme k okénku.

Stála jsem vedle Ladislava. Nezasvěcenec by mě mohl považovat zrovna tak dobře za jeho ženu jako za návštěvnici, která s ním nemá nic společného a jen tak se tu dívá.

„Že mi dáte nějaký hezký dopis,“ usmál se na dívenku Ladislav.

„Na jméno Peter Hof.“ Dívka mu úsměv opětovala. „Máte občanku?“ požádala.

„A tohle by nestačilo?“ strčil jí do okénka hotelovou kartičku.

Nejistě na ni pohlédla.

„Můj pas si nechali v hotelu. Asi jako záruku, abych z pokoje neodnesl popelník a někde ho neprodal,“ postěžoval si jí žertem.

Dívenka se zasmála a přisunula si kartotéku.

Chvíli se v ní hrabala.

„Nic tu nemáte,“ sdělila mu.

„To není možné. Včera mě upozornili, že mi posílají dopis expres,“ řekl vážně. „Mohla byste se na to ještě jednou podívat?“

„Okamžik…“ dívka se zvedla, někam odběhla a vrátila se s obézní slečnou, kterou jsem včera přinutila, aby ještě obsloužila sympatickou stařenku.

Hned mě poznala.

„Aha, to jste zase vy?“ Povzdychla si. „Zase nějaké problémy?“

„Zase,“ přikývl Ladislav a pohlédl na ni s nadějí: „Vím určitě, že tu pro mě musí být dopis.“

„Když není, tak asi ještě nedošel,“ předvedla své logické myšlení.

Chvilku jsem uvažovala, co na tuhle mladou ženu líp zapůsobí: role poníženého prosebníka, nebo intonace vyšší šarže?

Zvolila jsem druhou variantu. Vždyť ta dívka byla odchována našimi školami, které učí lidi poslušnosti a úctě k úředním předpisům, k direktivám vrchnosti a ke všem povelům shora, ať je nahoře, kdo chce. Ostatně to krásně předvedla včera při našem krátkém střetnutí.

Trochu jsem odsunula Ladislava od okénka.

„Podívejte se, slečno, nebo mladá paní,“ spustila jsem tónem, který jsem odposlechla na našich úřadech. „Už delší čas mizí korespondence adresovaná na jméno našeho společníka ze zahraniční firmy. Předpokládali jsme, že je to nepořádkem v našich hotelích, kam si nechal korespondenci posílat. Tak jsme mu doporučili, aby si ji nechal posílat sem k vám na poste restante. Ale situace se tím ještě zhoršila. Jeho korespondence někam mizí. Včera nám náš obchodní partner telefonicky sdělil, že panu Petru Hofovi odeslal zprávu, a to expres, aby nám došla včas.“

„No, když ji posílal odněkud ze zahraničí…“ skočila mi do řeči obézní slečna.

„Posílal ji z Prahy! Za jak dlouho, prosím, se doručuje expres z jedné pošty do druhé?“ patřičně jsem zvyšovala hlas.

„Zdenko, koukni se ještě jednou,“ rozkázala místo odpovědi obézní slečna. „Pan Peter Hof,“ pamatovala si jeho jméno.

A Zdenka poslušně začala prohlížet jeden dopis po druhém.

Zkraje. Od písmena A. Přešla písmenko H, pokračovala dál a najednou se zarazila.

Zvedla oči k obézní slečně, která ji pečlivě sledovala.

„Ale…,“ začala, koukla se na Ladislava, pak na obézní slečnu a něco jí zašeptala.

„A nemýlíš se?“ ptala se obéza nahlas.

„Ne… Určitě si na to vzpomínám. Ještě mi Kaňková řekla, že kdyby to Soňa přehlídla, tak to mám vyřadit a dát to jí.“

„Tak počkej, zeptám se Kaňkové.“

Zdenka považovala za povinnost nás uklidnit:

„Hned se to, pane Hofe, zjistí. Víte, zdá se, že vaši korespondenci někdo omylem vyzvedl…“

„To je přece vyloučené!“ zvolal Ladislav pohoršeně.

Dívenka se na něho usmála tak sladce, že by to uklidnilo nejotrlejšího provokatéra hádek a skandálů. Na mě se ani nepodívala.

Ladislav jí musel předvést, že její snaha nezůstala bez odezvy.

„Vyskytl se ještě další Peter Hof?“

„Taková smůla,“ přikývla. „A kdo to je?“ zajímal se zcela přirozeně. „To ani nevím,“ zachovávala listovní tajemství. „A nevíte náhodou, odkud můj jmenovec ty dopisy dostává?“

Poctivě se zamyslela. Snad zvažovala, jestli by v tom zachovávání tajemství neměla trochu polevit.

„Řekněte mi to, prosím,“ přemlouval ji. „Přísahám, že to na vás nikomu nepovím,“ udělal na ni nejsvádivější oči.

„No… Psala mu nějaká paní… Z Prahy. Pak… z Rakouska… To nebylo pro vás, viďte?“ koukla na něho s nadějí.

„To nevím,“ zamyslel se. „Se mnou je to těžké,“ svěřoval se jí.

„Nikdy totiž předem nevím, kdy přijedu. A tak jsem si se svými známými, přáteli a partnery domluvil, že mi veškerou korespodenci budou adresovat sem. Úplně všechno, včetně milostných dopisů, ale bohužel nikoho nemám, kdo by mi je psal.“

Ohromně to zabralo.

Dívka se začervenala.

„Ale když já se na zpáteční adresy nedívám,“ řekla a sklopila oči. „Jen když je nějaké zajímavé razítko nebo vůbec obálka…“

byla celá rudá. „Můj kluk je sbírá. Orazítkované obálky. Takže když vidím nějakou zvláštní…,“ polekaně vzhlédla.

Mezi stoly se k okénku hnala obézní slečna.

„Pane Hofe, musíme se vám strašně omluvit,“ třímala v ruce obálku, kterou jsme včera posílali z hlavní pošty. „Je to taková hrozná náhoda. Jedna naše úřednice má příbuzného, který se taky jmenuje Peter Hof. Je to těžce nemocný člověk a paní Kaňková o něho pečuje, a jeho pošta chodí sem k nám, a paní Kaňková mu ji sama nosí, když mu jde uklízet a nakoupit. Určitě ji ani ve snu nenapadlo, že by se něco takového mohlo stát…“ rozčílením se zadýchala. „Tady máte ten dopis. Přišel dneska ráno. Moc se vám omlouvá. Ale opravdu za to nemůže.“

„Můžu si s paní Kaňkovou promluvit?“

„Už ne.“

„Jenže je možné, že se k jejímu příbuznému dostala i další korespondence, která byla adresována mně.“ Ladislav mluvil slušně, leč rozhořčeně.

„To ona ví. Přece hned teď volala tomu svému příbuznému a utíkala tam. Večer vám ty dopisy přinese. Budete doma? Totiž v hotelu?“

„Počkejte, odkud ví, ve kterém hotelu bydlím?“

Obézní dívka se zarazila.

„Pane Hofe, není to ta paní u přepážky, se kterou jsme včera mluvili?“ otočila jsem se k Ladislavovi.

Ladislav na mě udiveně pohlédl. V zápalu hry na mě málem zapomněl.

Zdenka a její obézní šéfka na mě zaraženě koukali.

„Jde tu o dámu, která mi napřed nechtěla nic říct, a tak jsem přinesl hotelovou kartičku,“ potvrdil to.

Tlustá slečna se vzchopila:

„Jo, a mluvil jste s ní anglicky. Vzpomíná si na vás… Opravdu,“

obrátila se ke Zdeňce a postěžovala si jí: „Napřed ten pán mluvil anglicky a pak najednou česky.“

Na Zdenčině tváři se objevil obdiv.

„Vy jste dlouho žil v cizině, viďte?“ usoudilo to bystré děvče.

„Ano. A nějakou chvíli to trvá, než se zase vpravím do své mateřštiny,“ pohlédl na ni vděčně.

Bála jsem se, aby to Ladislav příliš nerozváděl.

„Takže říkáte, že zprávy pro pana Hofa paní Kaňková přinese do hotelu?“ zeptala jsem se spěšně. Chtěla jsem dát najevo, že moc času na společenskou konverzaci nemáme.

Ladislav na mě zašilhal a sdělil: „Jenže já večer v hotelu nebudu.“

„Tak vám je nechá v recepci,“ byla ochota sama.

„To ne. Tam se to může zase ztratit,“ odmítla jsem to.

„Můžete nám dát její adresu? Nebo aspoň telefon?“ naléhal Ladislav. Chtěl využít signály obdivné sympatie, které k němu dívenka u okénka vysílala.

Pro každý případ i na obézu upřel mužný pohled, v němž každá žena vyčte trochu touhy a hodně uznání.

Obézní dívka zrozpačitěla.

Podívala se na Zdenku. Jako by u ní hledala pomoc.

A nezkušená Zdenka jí pohotově pomohla:

„Tady ho mám,“ posunula nějaké papíry na stole. A začala Ladislavovi diktovat čísla, která byla napsána na kraji pod sklem vedle nějaké fotky.

Ladislav si je zapsal na podací lístek povalující se vedle okénka.

„Ale my soukromé adresy svých zaměstnanců…“ začala znepokojeně obézní slečna.

„Já vím, že byste je neměli dávat. Jenže taky by vaši zaměstnanci neměli vyzvedávat cizí poštu,“ umlčela jsem ji.

Zdenka se spiklenecky uchechtla a provinile koukla na svou starší kolegyni.

Rychle jsme se s pošťačkami rozloučili.

Ani si nevšimly, že jejich pracovní doba skončila před dvaceti minutami. A dveře pošty nikdo nezamkl.

„Máš tu auto?“ zeptala jsem se venku Ladislava.

„Ne. Přijel jsem metrem. Tady je skoro vyloučené zaparkovat.

A kde je Lom?“

„Poslala jsem ho do kanceláře. Taky neměl kde zaparkovat.“

„Jak to, soukromí detektivové nemají výjimku ze zákazu parkování?“

„Právě soukromí detektivové nemají ani naději na něco takového,“ poznamenala jsem.

Cestou k metru jsem si všimla, že mercedes se šťastnou kombinací číslic zmizel. Místo něj tam parkoval nějaký neodborně přelakovaný předpotopní ford a kombinace čísel na jeho espézetce nic neznamenala.

Skoro u metra jsem zahlédla projíždějící taxík. Zamávala jsem na něj.

„Tak vážení, kam to bude?“ otočil se řidič k Ladislavovi.

Ladislav se mě tiše zeptal:

„Ke mně?“

„Ne, napřed musíme do hotelu,“ odpověděla jsem mu a řidiči jsem řekla název.

„Kde to je?“ Řidič se podíval na Ladislava. Mě ignoroval.

Ladislav se zarazil. Pohlédl na mě tázavě.

„Adresu máš na hotelové kartičce,“ upozornila jsem ho.

„Jsem to ale blbec,“ zasmál se. Vyndal z kapsy kartičku a nadiktoval ji. Řidič přikývl:

„Díky, pane. Vidíte, zase jsem moudřejší, zase jsem se dozvěděl něco nového.“ Byl nepříjemně hovorný.

„Vlastně, napřed bych měla jet do kanceláře,“ změnila jsem plány. Řidiči jsem řekla adresu a Ladislavovi jsem vysvětlila:

„Musím se poradit s Vaškem.“

„Tak vážení, domluvte se, kam mám jet?“ naštval se najednou taxikář.

„Poslední slovo má vždycky dáma,“ upozornil ho napůl vážně, napůl žertem Ladislav. A tím smazal řidičovu zlost.

„No jo, pane, máte svatou pravdu,“ chytil se toho. Pak celou cestu až do vilky, kde máme kancelář, něco o někom vyprávěl. Že nereagujeme, mu nevadilo.

Ladislav si vzal mou ruku do své.

Cesta do kanceláře trvala sedm minut.

8

„Mám jít s tebou?“ ptal se Ladislav před vchodem.

„Jak chceš,“ odpověděla jsem ostře.

Ladislav na mě udiveně pohlédl. Chvíli nad něčím uvažoval, pak se chápavě usmál:

„To víš, že chci. Pokud ti nebudu překážet.“

Zastyděla jsem se. Chovám se jako žárlivá hysterka. Tak buď mu všechno rovnou vyklopím, anebo tu jeho Houdkovou pustím z hlavy. Budu se radovat, že si mě ten chytrý a vzdělaný chlap vůbec všiml, že je ochoten trávit se mnou tolik času, že mi tolik pomáhá a nejen mě, ale celé naší kanceláři. Nezištně. Jen proto, že jejím majitelem je můj zeť. Ať už tu Houdkovou má nebo nemá, teď je se mnou. A že tu mladou němčinářku zapírá, je jen důkaz, že o mě stojí taky…

To slovíčko taky na okamžik zabolelo. Zavrtěla jsem hlavou, abych to slovíčko od sebe odehnala.

Otočila jsem se k Ladislavovi.

„Nemůžeš mi překážet. Mám tě moc ráda,“ a vešla jsem dovnitř.

Ladislav mě nejistě následoval.

Nahlédla jsem do pracovny detektivů.

Vašek zamyšleně koukal na obrazovku počítače.

„Vašku, je tu se mnou doktor Tomeš. Odvez nás prosím do hotelu.“

„Okamžik,“ odpověděl Vašek s očima na obrazovce. „Počkej na mě u sebe.“

Vtáhla jsem Ladislava do svého kumbálku.

Vtěsnal se na židli vklíněnou mezi stolem a zdí. Většinou jsem ji používala na odkládání přebytečných papírů.

Sama jsem se posadila ke stolu.

„Proč jsme tam nejeli rovnou taxíkem?“ ptal se Ladislav.

„Nevím… Měla jsem takový pocit, že to tak bude lepší. Co já vím, jak se to dál bude vyvíjet. A taxíkáři se často znají s recepčními, číšníky, hoteliéry.“

„Aha, už rozumím.“

„Chtěla jsem se tě zeptat, jestli Houdková…“ promluvila jsem vážně. Rozčílil se:

„Jano, o Houdkové nechci mluvit. Podívej se, nic s ní nemám…“

Málem jsem plácla – jen dítě. Přinutila jsem se zhluboka dýchat.

Proč s tím vlastně začal? Určitě už má připravené vysvětlení, které bude přesvědčivé a neodhalitelné. Pak mi vyčte, že jsem chorobně žárlivá. Naznačí mi, že jsem podezíravá hysterka.

Má schopnost věrohodného lhaní zdokonalila prací v detektivní kanceláři a můj herecký talent se rozvinul úměrně s láskou.

„Láďo, nechápu, proč tě tak rozčiluje, že se potřebuju Houdkové zeptat, jestli neví, kde je ten Peterhof.“

„Peter Hof? A Marcela ho zná?“ zíral na mě s úžasem. Vysvětlila jsem mu souvislost mezi jménem a názvem carského výletního sídla a taky to, co nám prozradila v Lípovci paní Věra.

Ladislav se rozchechtal. Smál se až nepřiměřeně vesele.

Ulehčeně.

„Vidíš, jaký jsem blbec? Vůbec jsem si na to nevzpomněl. Na ten Peterhof.“

„Víš, kde to je?“

„Bohužel, ne.“

„Zeptáš se na to paní Houdkové?“ V tu ránu zrozpačitěl.

„Jenom nevím, jestli ji do neděle seženu. Nevím, kde je…“

Úplně zapomněl, že jsem mu to ráno řekla já sama. Lhaní vyžaduje bezchybnou paměť.

„Tak se zeptej nějakého jiného kolegy, ruštináře nebo němčináře,“ umožnila jsem mu, aby mi neříkal, že jí volal.

Najednou si postěžoval:

„Říkáš, že ta paní Věra, která ti vykládala o tom Peterhofu, je bývalá angličtinářka. Vůbec si na ni nevzpomínám. Vyprávěla ti ještě něco?“

„V podstatě už nic.“ Neudržela jsem se a trochu zlomyslně dodala: „Jen takové drby o tlumočnících.“

Naježil se:

„Proč je posloucháš?“ Nestihla jsem odpovědět. Do kumbálku nakoukl Vašek.

„Dobrý den, pane doktore. Nezlobte se, že to tak dlouho trvalo.“

Podíval se na mě: „Můžeme jet.“

„Neměli bychom o tom přece jen informovat policii?“ otočila jsem se k Vaškovi. Seděla jsem vedle něho na předním sedadle.

Ladislav byl vzadu.

„Jednu chvíli mě taky napadlo, že je to dost vachrlatý případ, který by ji mohl zajímat. Volal jsem kvůli tomu Petrovi.“

Ohlídla jsem se na Ladislava.

Bez zájmu se díval ven z okénka. Byl pohroužen do svých myšlenek. Zdálo se, že nás vůbec neposlouchá. „A co on?“

„Napřed mě seřval, že to mám od tebe, protože se chceš toho případu zbavit a jet na týden na dovolenou. Pak jsme usoudili, že by to bylo předčasné. Policajti by rozhodně neviděli důvod, proč by mělo být zahájeno pátrání po chlapovi, který si se vší pravděpodobností najal někde dílnu či laboratoř, kde chce v klidu pracovat. Někde si zařídil bydlení a práci a nechce, aby ho další zákazníci nebo manželka rušili. Přece už vědí od Hronovy ženy, že od něho pravidelně dostává zprávy.“

„Od Petera Hofa,“ připomněla jsem mu.

„No a? Hron prostě bydlí u nějakého Petera Hofa.“

„Jenže ty sám jsi zjistil, že v evidenci obyvatel žádný Peter Hof není.“

Pokrčil rameny.

„To ještě nic neznamená.“

„A co znamená ta podivná shoda jména a neoficiálního názvu toho utajeného místa, kde se rekreovali naši bývalí nejrovnější z rovných?“

„Petr tvrdí, že to může být čistá náhoda, pokud takové místo vůbec existuje. Ale i když to místo skutečně existuje, stejně to nic nedokazuje.“

„A co si o tom myslíš ty?“

„Myslím, že by se mělo zjistit, kde ten takzvaný Peterhof je, a jet se tam podívat.“

„Pan doktor Tomeš mi slíbil, že to zjistí,“ ohlídla jsem se za Ladislavem.

„Udělám, co bude v mých silách,“ reagoval vyhýbavě Ladislav.

Přece jen nás poslouchal.

„Co ti ještě Petr řekl?“ zajímala jsem se. Píchl mě osten žárlivosti. Se mnou se Petr o tom případu nebavil. Mně jen rozkázal, abych toho skromného génia našla.

„Vlastně nic. Jen tak jsme spolu uvažovali, proč ten Marek nevěří, že Hronovi nabídli zajímavou práci, a tak se na Markovu firmu vykašlal, sebral se a odjel. Není to žádný únos. Nikdo nežádá výkupné. Nevydírá. Nikdo nic neporušil. To spíš Marek s naší pomoci vlastně porušuje Hronovo právo žít kdekoli, tedy taky v tom utajeném Peterhofu.“

„Hned jsem Petrovi řekla, že ten případ nemá brát,“ povzdechla jsem si.

„Na to si mi Petr stěžoval. Že měl co dělat, aby tě přesvědčil, že na tu rekreaci můžeš jet taky jindy.“

Zašilhala jsem na Ladislava. Zase dělal, že nás neposlouchá.

„Teď se mi ale ta akce líbí čím dál míň… Tady jsme měli odbočit!“ upozornila jsem Vaška, který právě přejel odbočku na hotelové parkoviště.

Musel jet dál přikázaným směrem, než se mohl otočit a vrátit se k hotelu.

Když Vašek zaparkoval, mimovolně jsem očima hledala mercedes.

Na parkovišti nebyl.

„Půjdu s vámi. Zůstanu poblíž,“ řekl Vašek.

Ode dveří jsme s Ladislavem zamířili rovnou k recepci.

Vašek šel k barovému pultu v rohu haly.

„Dobrý den. Nenechal tu někdo nějakou obálku na jméno Peter Hof?“ zeptal se Ladislav recepční neurčitého věku. Anglicky.

„Pokoj dvěstě jedna.“

Než se recepční obrátila k přihrádkám, řekla jsem s přehnanou artikulací:

„Petře, domluvili jsme se, že budeš mluvit jen česky.“ Dívce jsem vysvětlila: „Můj přítel žil dlouho venku a teď by potřeboval procvičit mateřštinu.“

Dívka se souhlasně usmála a obrátila se k přihrádkám, nad kterými visely klíče.

Přihrádka u čísla dvě stě jedna byla prázdná. Na háčku klíč nevisel.

„Pan Hof je zřejmě doma. Koho mám ohlásit?“ ptala se pomalu.

Aby jí dobře rozuměl.

„Ale to jsem já, Peter Hof,“ položil před ní kartičku.

Koukla se na ni udiveně.

„Okamžik, prosím,“ zmizela někam dovnitř.

Ladislav dostala strach:

„Neměli bychom s tím divadlem přestat?“

„Počkej, až zjistí, že můžou mít velký průšvih, budou sdílnější a budou líp spolupracovat,“ ujistila jsem ho.

„Jaký průšvih?“ zašklebil se na mě, že jsem málem vypadla z role.

Tak nevím, kdo tu víc hrál jaké divadlo.

Publikum, totiž nějaká dáma u okénka hotelové směnárny, která nás pozorně sledovala, Vašek sedící u pultu a vedle něj plešatý chlap, který nespouštěl chlípná očka z barmanky, mohlo být s naším výkonem spokojeno.

Tiše jsem mu sdělila:

„Abych získala tu hotelovou kartičku, jsem předevčírem zaplatila pokoj na tři noci. A teď mám dojem, že ten pokoj někomu…“

nedopověděla jsem.

Recepční se vrátila. Byla nápadně bledá.

„Něco není v pořádku?“ divil se Ladislav.

„Víte, ve vašem pokoji je… technická porucha. Koupelna…

Voda… Pokoj… ústřední topení,“ hledala slova. Čeština jí najednou dělala potíže. Řekla raději anglicky: „Dostanete jiný pokoj.“

„Můžete na mě mluvit česky. Docela dobře rozumím,“ usmál se na ni vlídně Ladislav.

Česky mu tedy koktavě opakovala, že v pokoji dvě stě jedna prasklo ústřední topení.

„Snad to nebude tak hrozný. Jano, pojď se tam podívat…“

Udělal krok od pultu.

„Ne, pane, to nemůžete!“ křikla zoufale.

Vrátil se. Pohoršil se:

„Nemůžu kolegyni pozvat k sobě do pokoje? To tu máte hůř než za komunistů!“ Pořád hrál vznešeného Anglána, či emigranta na návštěvě ve své rodné zemi. Především mi chtěl pomoct. Navíc ho to docela bavilo. V každém tlumočníkovi je i kus herce. Ladislav byl dobrý tlumočník.

Ale teď už to bylo zbytečné. Snad i riskantní. Zasáhla jsem:

„Předevčírem tu byla jedna vaše kamarádka, viďte? Nic vám o panu Hofovi neřekla?“

„Ne. Totiž ano,“ hleděla střídavě na mě a na Ladislava.

„Rezervovala pokoj pro pana Hofa, zaplatila vám osobně za tři dny a varovala vás, že pan Hof tu bydlet nebude? Je to tak?“ zeptala jsem se tiše.

Přikývla.

„Tak koukejte se, mladá paní…“ podívala jsem se na visačku na klopě jejího hnědého sáčka, „paní Kuchařová,“ přečetla jsem, „nám nejde o nic jiného, než o to, že by se tu měl někdo objevit a hledat jistého Petera Hofa. My se tu ještě s jedním kolegou…“ ukázala jsem k baru na Vaška, „posadíme a až se objeví ta dotyčná osoba se vzkazem nebo s čímkoli pro pana Petera Hofa, okamžitě nás zavoláte. Anglicky a pěkně nahlas. Když se vám to hezky povede, tak se vůbec nikdo nebude zajímat o poruchu v pokoji dvě stě jedna.“

Mladá recepční kývala téměř v rytmu mých slov. Až mi jí bylo líto.

Šli jsme k baru a s Vaškem jsme se vrátili k recepční.

„Dejte nám okamžitě vědět, až tu někdo bude hledat pana Petera Hofa,“ opakoval jí naši žádost Vašek. A nenápadně přes pult jí ukázal průkaz.

Vaškův průkaz ji kupodivu spíš uklidnil, než rozčílil. Snad byla ráda, že nejsme od policie. Věřila, že si se soukromými detektivy už nějak poradí.

Posadili jsme se do křesel.

Viděli jsme na recepční pult a na vchod.

V zorném poli jsme měli široká okna, skrz která bychom mohli pozorovat příjezd k hotelu a část chodníku před ním. Jenže venku už byla tma. V oknech se odrážela hala a za okny se jen míhala nějaká světla.

Za půl hodiny nás to čekání přestalo bavit.

„Co když nikdo nepřijde?“ položil Ladislav otázku, která mě už napadla, než jsme se uvelebili do křesel.

„Zavoláme Kaňkové,“ odpověděla jsem bodře. „Jo, Vašku, zapiš si pro každý případ její telefon.“ Nadiktovala jsem mu telefon pošťačky, která prý omylem odnesla dopis určený pro Petera Hofa.

Ladislav koukl na hodinky.

„Je deset. Neměl bych jí už zavolat? Že jsem Peter Hof a že tu čekám na dopisy.“

S Vaškem jsme souhlasili, že je to dobrý nápad. Ladislav se začal zvedat. Vtom u vchodu zabrzdilo nějaké auto. Za chvíli se dveře otevřely a vešel kluk v džínách. Na první pohled nepatřil k hotelovým hostům.

V ruce měl tlustou obálku. Šel rovnou k recepční.

Šli jsme za ním.

„Olino, tady máte expres rekomando,“ sdělil vesele, počkal, až mu recepční podepsala příjem a pospíchal pryč. Recepční koukla na obálku.

„Herr Peter Hof!“ zavolala. „Mister Peter Hof! Jé, jste tady,“

zahlédla nás u pultu. Zatvářila se nešťastně: „Promiňte, nestihla jsem vás zavolat. Ale přinesl to Honza Rubánek. Všichni ho tu známe. Dělá brigádně na poště, rozváží balíky, expresy a…“

„V pořádku,“ přerušila jsem ji.

Ladislav převzal obálku.

Potěžkal ji.

„Na to, že tam má být jen dopis, který jsme včera odesílali, je nějaká těžká,“ prohodil.

Všichni tři jsme si ji pozorně prohlíželi. Bylo na ní napsáno jméno Peter Hof, pokoj 201 a adresa hotelu včetně péesčé. Podle razítka bylo odesláno z hlavní pošty dnes v sedm večer.

V jiné situaci bychom takové rychlosti poštovní služby projevili uznání.

V dané situaci mě znepokojilo, že ten náš dopis nedoručila nějaká paní Kaňková či někdo od ní, ale kdosi si dal práci, aby ho poslal expres z hlavní pošty.

Ladislav začal obálku ohmatávat.

„Dovolíte?“ vzal mu ji z ruky Vašek.

Všichni tři jsme se na ni zadívali a pak jsme koukli jeden na druhého.

Zřejmě nás všechny napadlo jedno a totéž.

Ladislav a já jsme instinktivně na krok odstoupili od Vaška.

„Jen klid,“ řekl nám tiše Vašek. „Podržte to,“ vrátil ji Ladislavovi. „Neotevírejte ji. Posaďte se tam,“ ukázal na křeslo.

Mně rozkázal: „Pojď se mnou.“

Vrátili jsme se k recepčnímu pultu.

Recepční se zase polekala.

„Ale pane, já jsem opravdu…“ začala, ale podle výrazu našich tváří pochopila, že nás nezajímá.

„Potřebuju si zavolat,“ řekl Vašek, „zapomněl jsem v kanceláři mobil,“ a bez dovolení natáhl ruku k aparátu. Dal ho na pult a vyťukal nějaké číslo.

„Zdendo? To jsem rád, že jsem tě zastihl. Heleď, tady jeden náš přítel obdržel něco, co vypadá na líbesbríf s žhavým vyznáním srdce spalující lásky. A ty jsi odborník na takové zamilované cvoky… Ne, samozřejmě neotevřel. Cože? Ano, vypadá to tak, jinak bych tě neotravoval. Heleď, počkej na mě před domem. Hned jsem u tebe,“ zavěsil.

Setkali jsme se s vyděšeným pohledem recepční.

„Je v tom bomba?“ vyrazila bledými rty.

„Jak vás taková volovina mohla napadnout?“ zahrál údiv Vašek.

Uvědomil si, že hraje nepřesvědčivě, a rozhodl se to ještě víc pokazit: „To víte, opatrnost je matka antikoncepce.“

Střelila jsem po něm pohledem. Pak jsem s klidným úsměvem vysvětlila vyděšené recepční:

„Můj kolega si rád dělá legraci. Našemu příteli Hofovi poslali vzácný starý rukopis milostné poezie a při neodborném zacházení se může poničit speciální fólie, do které je ten starý papír uložen.“

Recepční na mě pohlédla pochybovačně.

Vašek na mě pohlédl s obdivem.

Asi nečekal, že nejen zachovám klid, ale ještě si dokážu docela obstojně vymýšlet. Neviděl, kolik úsilí mě to stálo.

Vašek se rozloučil, vzal si obálku a šel s ní k východu.

S odstupem několika kroků jsme ho s Ladislavem následovali.

Ladislav mě pevně držel za ruku. Jako by mě chtěl chránit.

„Jeďte domů,“ rozkázal nám Vašek, když jsme byli venku.

„Zdeněk je expert na výbušniny. Nepřijímá u sebe lidi, které nezná.“

Pak dodal: „Taky bych byl nerad, abyste viděli, jak mi bude nadávat, že jsem ho buzeroval zbytečně. V což doufám. Ale jistota je jistota,“ zasmál se bodře. „Nebojte se, já si s tím už poradím,“

odháněl nás od auta. Opatrně zabouchl dvířka a nastartoval.

Zůstali jsme s Ladislavem na chodníku.

Vyhlíželi jsme taxík.

Konečně se jeden objevil.

„Pojedeme ke mně?“ zeptal se mě tiše Ladislav, když jsme nastupovali.

„Musím být na telefonu. Co kdyby zavolal Vašek,“ odpověděla jsem nešťastně. Tak hrozně jsem ho teď potřebovala. „Co kdybys jel ty ke mně?“ navrhla jsem.

Váhal.

Pak si povzdychl:

„Chtěl bych, ale není to správné. Možná, že budete muset řešit nějaké své pracovní věci. Neměl bych u toho být.“ Jako vždy měl pravdu.

Těch několik minut jízdy k mému domu mě k sobě tiskl tak něžné, že jsem zapomněla úplně na všechno.

Přestala jsem myslet na Hrona, Petera Hofa či Peterhof i na tu podezřelou obálku.

9

Ten příjemný pocit nedůležitosti celého světa, kromě mé lásky, se doma postupně rozplýval. K půlnoci ho nahradilo vědomí, že jsem něco prošvihla. Na něco jsem zapomněla a nemohla jsem si vzpomenout, na co. Za ten dlouhý den se toho událo tolik, že se mi v hlavě všechno pomíchalo. Až jsem dostala strach, jestli už neblázním.

Začala jsem si pozpátku, hodinu po hodině vybavovat všechny události dnešního dne. Počínaje nádhernými deseti minutami jízdy taxíkem, přes to doručení podezřelé obálky, čekání v hotelu…

Vtom mi naskočilo: Ladislav měl zjistit, kde je takzvaný Peterhof. Měla jsem mu to připomenout!

Vyťukala jsem Ladislavovo číslo. Ozval se tón obsazeno. Nic to neznamenalo. Náš Telecom se svými kousky proslavil po celém světě. Může kdykoli člověka spojit s jiným číslem, než které vyťukal.

Udělala jsem druhý pokus.

V sluchátku něco cvaklo a ozval se Ladislavův hlas:

„… řekl jsem ti, abys mi nepsala a nevolala domů, ale ke Kátě.“

Polekala jsem se: Co se stalo? Ale než jsem otevřela pusu, abych se ho zeptala, proč mám volat jeho dceři, zaslechla jsem zdravě sebejistý hlas Marcely Houdkové. Něco pobaveně poznamenal.

Neposlouchala jsem to. Zavěsila jsem.

Začala mi být zima na ruce.

„Brodská, neblázni!“ okřikla jsem se. „Buď ráda, že jí nezapomněl zavolat. Ne on, ale ty jsi to chtěla kvůli tomu zatracenému Peterhofu.“

Jenže třas neustával.

Zase jsem vyťukala Láďovo číslo.

„… na vlásek od smrti. Znovu jsem si uvědomil, jak je náš život křehký,“ byl to zase Láďův hlas.

Zavěsila jsem.

Dala jsem před sebe budík a s očima na vteřinové ručičce jsem čekala pět minut. Potřetí jsem vyťukala Láďovo číslo. Potřetí to byl Láďův hlas:

„…jen abys věděla, že to u sebe má notář…“ Vzdálený hlas Houdkové něco poznamenal.

Chtěla jsem zavěsit, ale zadržel mě Láďův naléhavý tón:

„Ne, věř mi, nejsou to hlouposti…“

Napadlo mě, že bude mluvit o mém pátrání. Rozhodla jsem se, že jim vysvětlím, že jsem se náhodou napojila na jejich rozhovor, a hned se Houdkové zeptám na Peterhof.

Ladislav na něco odpovídal:

„Marcelo, teď mluvím vážně. Závěť nemá nic společného s dm, jak se cítím a jak ještě dlouho chci být na tomto světě. Jen ti opakuju, co jsem ti před nedávnem řekl, že tebe a Jarouška zmiňuju ve své poslední vůli, i když Káťa je samozřejmě…“

Chtěla jsem křiknout: „Láďo, všechno slyším!“ ale vydala jsem ze sebe jen podivné zachrčení.

Hlas mi vypověděl službu.

Sluchátko mi vypadlo z ruky.

Z něho se mi k uším jasně doneslo:

„Tomešku, nemáš tam náhodou instalovaný odposlech?“

„Vidíš, to je jeden z důvodů, proč nechci, abys mi volala sem domů.“

Neměla jsem síly sluchátko položit. Skoro po čtyřech jsem se odplížila z doslechu.

Zbytky zdravého rozumu jsem chápala, že má reakce je neúměrná. Zřejmě to pro dnešek byla poslední kapka, těch posledních několik deka přidaných k půltuně zátěže, kterou už vzpěrač neuzdvihne.

I pro mou nezdolnou psychiku toho už bylo příliš.

Když jsem si to uvědomila, vrátilo se mi trochu síly. Aspoň tolik, že jsem se přisunula k telefonu.

Byl hluchý.

Zavěsila jsem.

Šla jsem do koupelny. Umyla jsem si obličej studenou vodou.

Utírala jsem se a koukala jsem na sebe do zrcadla.

„Tak co, Brodská, co teď?“ zeptala jsem se svého odrazu v zrcadle. „To už nebyly jen běžné klepy náhodných známých a bezvýznamné drby závistivých kolegů. Celou pravdu jsi slyšela na vlastní uši. Teď už víš přesně, jak to je.“ Ze zrcadla se na mě dívala vlastní povadlá tvář a utrápené oči unavené ženy, jakou v ulicích člověk potká na každém kroku.

Vyplázla jsem na tu tvář jazyk.

Najednou jsem zaslechla, že zvoní telefon.

Přešlapovala jsem v koupelně a nemohla jsem se rozhodnout, jestli mám zvednout sluchátko, nebo ne. S Ladislavem jsem mluvit nechtěla. Bála jsem se, že to nezvládnu. Že mu udělám výstup.

A žádný výstup nikdy k ničemu nevede.

Jenže jestli to je Vašek…

Šla jsem k telefonu, zvedla jsem sluchátko a opatrně řekla:

„Haló…“

„Nezlob se, že jsem tě vzbudil.“ Byl to Vašek.

„Nevzbudil jsi mě.“

„Dlouho jsem vyzváněl…“

„Byla jsem v koupelně,“ řekla jsem pravdu. „Tak co?“

„Jak říkala má babička, je líp bejt pět minut zbabělej, než celej život mrtvej. A mrtví jsme mohli být všichni tři – ty, já a ten tvůj sympaťák doktor Tomeš,“ vykládal vesele, jako by šlo o podařený večírek.

Chtěla jsem ho upozornit, že sympaťák Tomeš vůbec není můj, ale pro Vaška by to určitě nebylo důležité.

A vůbec byla to moje chyba, že do toho zatahuju své osobní záležitosti a své… Co je pro mě teď Ladislav? Přítel? Známý? Cizí muž? Houby! Mám ho hrozně ráda…

„Jano? Haló! Seš tam?“ znepokojil se Vašek, proč jsem se najednou odmlčela.

„Jsem. Přemýšlím. Ohlásil jsi to policii? Nebo to mám ohlásit já?“

„Není co ohlašovat,“ zvážněl.

Vybuchla jsem:

„Není co? Je to taková maličkost, že na mě někdo chystal atentát?“

„Heleď, Jano,“ spustil konejšivým hlasem, „uvědom si, že ten atentát nebyl určen ani tobě, ani Tomešovi, ale neznámému muži, který se čirou náhodou jmenoval Peter Hof, čirou náhodou se objevil v Praze a čirou náhodou si nechal posílat dopisy na stejnou poste restante. Aspoň předpokládám, že asi tak uvažovali neznámí atentátníci. Ovšem je taky možné, že nevěřili, že je to jen tak náhoda, a vyplašili se.“

„Souhlasím. A teď mi vysvětli, proč se nechceme obrátit na policii, když jsme narazili na zločince.“

„Heleď, Jano, nepátráme po zločincích, ale po nějakém inženýrovi, jasný?“

„Fajn, ale poslali nám v dopise výbušninu, která nás mohla roztrhat na cucky. Už víme, že v tom má prsty bába z pošty, která ví minimálně o jednom, který to mohl udělat nebo aspoň zprostředkovat. Známe její telefon a není problém zjistit, kde bydlí.

Ale protože nejsme policisté, nýbrž jen soukromá očka, nesmíme tu dotyčnou osobu obtěžovat, musíme s ní jednat opatrně a ohleduplně, hrát na ni divadýlko, vymýšlet si různé záminky, i když se nás pokusila oddělat!“ křičela jsem do sluchátka.

„Neřvi,“ usadil mě Vašek. A mírněji dodal: „Jano, to všechno jsou jen tvé domněnky.“

„To jsou logické závěry,“ trvala jsem na svém.

„Vždyť nemáš v ruce nic konkrétního,“ neustupoval Vašek.

„A co mám mít konkrétního v ruce? Naše mrtvoly?“

„Půjdeme za tou pošťačkou,“ sdělil mi Vašek.

„Fajn. A za koho se mám vydávat? Za maminku nebo za tetičku Petera Hofa? Či za bývalou příslušnici naší stranické vyšší kasty, které se stýskalo po žranici v luxusních apartmánech Peterhofu?

Doprčic! Vašku…“ zarazila jsem se.

„Co je?“

„Vašku, nezavolal bys doktoru Tomešovi, jestli už nezjistil, kde je ten Peterhof… Víš, bylo by to vhodnější… aby to… volal mu chlap… Teď v noci… jsou pomalu dvě… kdybys ho vzbudil…“

koktala jsem zmateně. Radši se nechám roztrhat bombou v dopise, než abych mu zavolala.

„Nemusím nikoho budit. Vím, kde to je. Zdeněk mi to dokonce ukázal na mapě.“

„Odkud to ví?“

„No… Je to odborník. Své služby poskytoval i dřív…

významným institucím. Jo, a to je jeden z důvodů, proč zatím nemůžeme policii informovat. Zdeněk o té naší obálce nic neví a v životě ji neviděl. Rozumíš? A doufám, že tvůj doktor Tomeš umí mlčet. Rozumíš?“

„Rozumím.“ Vtom jsem si uvědomila, že i na náš hovor se někdo může náhodou napojit. „Vašku, nechceš teď přijet ke mně?“ Bylo by fajn, kdybych teď nezůstala sama se svými myšlenkami na Ladislava.

„Proč? Vždyť už jsou dvě.“

„Abychom naše záležitosti neprobírali po telefonu.“

„Ale už jsem ti řekl celkem všechno, co jsem chtěl. Přijedu pro tebe v půl šesté.“

„V kolik?“ myslela jsem si, že jsem se přeslechla.

„V půl šesté. Abychom v šest už byli u paní z pošty.“

„Ale to je za nějaké tři hodiny…“

„Tak je zkus prospat. Podle doktorů nezáleží na délce spaní, ale na jeho hloubce a intenzitě,“ poučil mě. „Tak ti přeju hluboké a intenzivně krásné sny,“ uchechtl se a zavěsil.

Nespala jsem. Přesto jsem vůbec nebyla ospalá, když jsme s Vaškem v šest ráno stáli před secesním barákem. Nad průčelím bylo nataženo plátno s jménem realitní kanceláře, která ten dům prodává.

Na polorozbité tabuli s tlačítky jsme hledali jméno Kaňka nebo Kaňková.

Dveře se otevřely a vyšel nějaký chlap.

Hned jsem mu trochu přehradila cestu.

„Dobrý den. Hledáme…“

„Pospíchám,“ nevrle vyštěkl muž. Kdybych mu neuhnula z cesty, asi by mě smetl.

„No tohle!“ vyjádřil své pohoršení nad jeho chováním Vašek.

„Kdyby mě někdo nebo něco vytáhlo z postele před šestou, byla bych ještě horší,“ zabručela jsem.

„Vždyť tě právě obdivuju, jak jsi po ránu čerstvá a veselá…“

posmíval se mi.

„No jo, to je tím, že jsem vůbec nespala. Než bych brzy ráno vstávala, raději si vůbec nejdu lehnout,“ vysvětlila jsem.

„Prý to není zdravý,“ poznamenal Vašek.

„Je to zdravější, než pak celý den být vzteklý, jako tamten chlap,“ kývla jsem směrem, kterým pádil nevraživý muž.

Oba jsme studovali jmenovky u zvonků.

„Je to třetí seshora,“ ozvalo se vedle nás. Muž v kulichu staženém přes oči zívl na celé kolo. „Jméno Kulíšek. Je to syn Kaňkové z prvního manželství,“ dodal.

Zírala jsem nevěřícně.

„Jé, Rudolfe, co tu děláš?“

„Hlídal jsem dům. Vystřídal jsem Honzu. Vašek ho sem poslal o půlnoci.“

„Kluci mi měli hlásit, kdyby někam v noci odešla,“ vysvětlil Vašek.

„Ale vždyť ani nevíte, jak ta Kaňková vypadá, neznáte ji,“

kroutila jsem nevěřícně hlavou.

„Neznáme,“ přikývl Rudolf. „Jenže my bychom se každé ženské, která náhodou vyjde z baráku, slušně představili a řekli, že jsme právě přijeli z Ostravy a hledáme pana Kaňku či paní Kaňkovou, u kterých máme zajištěn nocleh.“

„A kdyby to byla opravdu Kaňková nebo Kaňka?“ nelíbilo se mi to.

„To bychom se dlouho divili, stěžovali si a nechtěli věřit, jaký je v té Ostravské ubytovací agentuře bordel. Ostravu jsem navrhl, protože tam mám dobré kamarády, kteří v případě nutnosti potvrdí všechno, co potřebuju.“

„Další herec,“ prohodila jsem příkře.

Rudolf se neurazil. Pochlubil se:

„A jak dobrý. Právě jsem se od jedné paní tramvajačky dozvěděl, že Kaňka se nejmenuje Kaňka, ale Kulíšek. Tak, a doufám, že už můžu jít?“ tázavě koukl na mě a pak na Vaška.

Vašek ho propustil.

Zmáčkl tlačítko u jména Kulíšek.

U tlačítek zachrastil mikrofon.

Rozespalý hlas se ptal:

„To jsi ty, Luďku?“

Koukla jsem se tázavě na Vaška.

Vašek se podíval na mě. Váhali jsme. Nevěděli jsme, jestli se mám ozvat já, nebo je lepší, když odpoví on? Nestačili jsme se rozhodnout.

Dveře se otevřely. Z nich se soukal klouček s brašnou na zádech a za ním mladá žena. Přidrželi jsme jim dveře.

„Co z toho kluka bude, když ho už v šest ráno vyhánějí z domu a táhnou do družiny?“ zeptala jsem se Vaška hořce, když jsme vešli na chodbu.

„Agresivní žlučníkář s těžkou alergií,“ předpověděl Vašek.

Stoupali jsme po schodech a dívali jsme se na jmenovky.

Ve čtvrtém poschodí byly dveře pootevřené. A z nich vykukovala poštovní úřednice, se kterou jsem mluvila před dvěma dny.

Uviděla mě.

Udělala pohyb, jako by chtěla ty dveře zabouchnout.

Vašek v mžiku přiskočil. Dal nohu mezi dveře.

Strčila jsem ženě před oči legitimaci.

„Paní Kaňková, potřebujeme s vámi mluvit,“ zadívala jsem se na pošťačku tak prosebně, jako bych nebyla čmuchalka, ale od nějakého pokoutního fondu, který pod záminkou bohulibých účelů vybírá peníze, aby několik šikulků mělo bezpracný příjem.

To Kaňkovou zmátlo.

Vašek toho využil.

„Pozvete nás dál?“ Pořád se mile usmíval. Mlčky ustoupila.

Vešli jsme do prostorné předsíně.

Shodila jsem střevíce. Vašek následoval můj příklad.

Rozšněroval si boty.

„To nemusíte,“ protestovala Kaňková.

„Musíme. Máte tu tak krásně čisto,“ řekla jsem.

Tím jsem ji nejen uklidnila, ale koupila si ji tak, že Kaňková nás teď už jako docela vzorná hostitelka vyzvala:

„Jen pojďte dál…“

V obýváku přeplácaném těžkým secesním nábytkem a spoustou nevkusných drobných plastik, ozdobných talířků a vybledlých vějířů za sklem vitrín nás usadila do hlubokých křesel.

Vašek se rozhlídl.

„Máte to tu hezký,“ očividně lhal.

Ale paní Kaňková si toho nevšímala. Střídavě se dívala na Vaška a na mě. Na Vaška se strachem a na mě s nadějí.

Vlastně jsme byli klasický pár detektivů: Jeden rázný až hrubý a druhý chápavý a uklidňující.

„Paní Kaňková, promiňte, že jsme vás přepadli takhle poránu…,“ začal Vašek.

„Co vlastně chcete?“ Poštovní úřednice si vzpomněla, že nejsme jen taková neočekávaná, a přesto příjemná návštěva draných příbuzných.

Ani jsem nemrkla.

„Jmenuju se Jana Brodská a tady je můj kolega detektiv Václav Lom.“

Kaňková otevřela pusu, hlučně se nadechla, zadržela dech a pozvolna vydechla. Asi někde četla či chodila na kursy, kde ji naučili speciálním dechovým cvičením, která se používají v případech velkého rozrušení.

„Další můj kolega se vydával za Petera Hofa,“ pokračovala jsem a bez dalšího vysvětlení se zeptala: „Ten dopis s výbušninou jste odeslala vy?“

„S čím?“ Kaňková úplně zapomněla dýchat.

„S výbušninou,“ zasáhl Vašek přísně. „V dopise byla výbušná látka. Taková malá kapsle, která je tenkými nitěmi spojená s okraji obálky. Takže vybuchne, jakmile ten dopis někdo otevře.“

„Proboha… Já jsem nevěděla… Já jsem netušila, že…“

„Že je tam výbušnina?“

„Myslela jsem si… Když ten pán,“ koukla na mě, „když se vedoucí směny sháněla po… po poště pro toho pána…“

„… pro Petera Hofa…“ pomohla jsem jí.

„Ano. Ale ještě předtím… Jak jste se s ním objevila…“

Viděla jsem, že jí musím zase pomoct: „Komu jste o nás řekla?“

„Panu Alexanderovi.“

„To je kdo?“

„Jeho příjmení neznám. Ale u firmy, ve které pracuje můj syn, dělá, jak se tomu správně říká, no, agenta.“

„A ta firma sídlí kde?“

„Nevím. Její adresu neznám…“

Podívala jsem se na Vaška. Nespouštěl z Kaňkové oči. „A váš syn…“ začal.

Zarazila jsem ho pohledem: „Povídejte, paní Kaňková…,“

vyzvala jsem ji laskavě. „Takže jste o tom informovala agenta té firmy.“

„Ano. Řekl mi, že kdyby se ten Hof zase objevil, abych mu hned dala vědět. Ještě štěstí, že jsem se tam včera zdržela, i když jsem měla ranní… totiž, promiňte… Co to říkám, štěstí,“ koukla na mě vyplašeně. „Já jsem totiž opravdu myslela, že je to taková hloupá náhoda. Hned jsem mu volala, že mezi těmi dopisy, které jsem mu předala, můžou být dopisy pro jiného pana Hofa a že kvůli tomu můžu mít velké nepříjemnosti a dokonce přijdu o práci a co pak bude s mým Vláďou, totiž se synem…“ Najednou jí z očí vytryskly slzy: „Vždyť já už strachy nemůžu spát. Aby Vláďovi něco neudělali.“

„Vašeho syna unesli?“ nevydržela jsem.

„Právě že ne. Nabídli mu práci… Podepsal s tou firmou smlouvu.“

„Čím je?“ nadskočila jsem.

„Chemik,“ řekla tiše. „Odborník na třaskaviny.“

„Na třaskaviny?“

„Ano. Po otci. Pracoval při ražbě tunelů. Zahynul. Ale Vláďa to miloval. Prý nejlíp ze všech věděl, co, kde a kolik se toho má použít.“ Přestala plakat.

„Takže další génius,“ poznamenala jsem.

Paní Kaňková vážně přikývla:

„Pořád ho všude zvali. Jezdil i do ciziny. Ale do toho Rakouska jsem ho nechtěla pustit. Na dva roky bez možnosti se podívat domů.

Jenže on mi řekl, že takovou šanci něčemu se přiučit a takové pracovní podmínky si nemůže nechat ujít. Počítal s tím, že si tam hezky vydělá a za dva roky tu založí vlastní podnik i s vlastním výzkumem a zkušebnou. Tehdy mě dokonce seznámil s panem Alexanderem. Abych se ničeho nebála. Že ty dva roky rychle utečou. Ale za nějaký měsíc, když syn odjel, mi pan Alexander řekl, že jim mám pomáhat, protože nikomu jinému tu nemůžou svěřit firemní korespondenci. Nechtělo se mi do toho, i když mi nabídl plat třikrát větší, než ten můj na poště, ale všechno se mi to zdálo nějak zbytečně komplikovaný, s těmi hesly a s tím utajováním…

Pokusila jsem se to odmítnout. Řekl, proč ne, ale že pak už syna neuvidím. Syn mi to pak v dopisech, které mi doručoval pan Alexander, potvrdil. Moc mě prosil, abych s panem Alexanderem dobře vycházela…“ koukla na mě s nadějí.

Došlo mi, že se s tím už dávno potřebovala někomu svěřit.

„Takže všechno, co docházelo na jméno Peter Hof, jste předávala tomu panu Alexanderovi?“ zase zasáhl Vašek.

„Ano.“ Vtom se zase vyděsila. „To je hrozný! Kdybych jen byla tušila, co je v té obálce…“

„Dal vám ji on?“ zeptala jsem se jí. Cítila jsem, že mi z nějakých důvodů důvěřuje víc, než Vaškovi.

„Ano. Pan Alexander mě včera uklidnil, abych si s tím druhým Hofem nedělala starosti. A že všechno, co dostal omylem, vrátí.

Smluvili jsme si schůzku. Řekla jsem mu, že to sama rovnou do hotelu donesu. Ale přemluvil mě, abych to nedělala, že by mohli být zbytečné komplikace. Abych tu obálku, do které prý dal dva dopisy, co mu nepatřily, poslala expres. Hned jsem šla na hlavní poštu a uprosila jsem jednu známou, aby to doručili ještě tentýž večer,“

odmlčela se. Pak sotva slyšitelně opakovala: „To je strašný.“

„Kdy jste naposledy viděla svého syna?“

„Když odjížděl!“ schovala tvář do dlaní: „Bože, co s ním teď bude?“

„Vrátí se domů,“ zaslechla jsem Vaškův hlas. „Pan Alexander mluví česky?“ začala jsem mít nejasné tušení.

„Ne. Domlouváme se anglicky.“

„Takže není Rakušák?“

„Je. Ale původem je z Jugoslávie.“

„A vy umíte anglicky?“

„Trochu.“

„Vy jste volala Hronově manželce,“ neptala jsem se, ale tvrdila.

„Pan Alexander mi to nařídil. Napsal mi text a já jsem ho musela do telefonu přečíst.“

„Jezdí mercedesem?“ vyslýchala jsem ji dál.

„Ano. A má mobil. Vůbec nevím, kde tu bydlí. Znám jen číslo jeho mobilu.“

Pohlédla jsem na Vaška vítězoslavně:

„A já znám číslo jeho auta.“

Pár hodin na to na základě Vaškova udání byl vydán příkaz k zadržení řidiče mercedesu se šťastnou espézetkou, který si nechával říkat Alexander. Byl podezřelý z neoprávněného zadržování osob a omezování osobní svobody.

O pokusu o atentát se Vašek svým pohotovým kamarádům z policie nezmínil.

10

Odhalení utajeného výrobního komplexu či pracovního tábora, ve kterém pracovalo několik špičkových odborníků vylákaných tam podvodem, už probíhalo beze mě.

Tvrdé honičky na mercedes jsem se nezúčastnila.

U zatýkání pana Alexandera jsem nebyla.

Všechno jsme se v kanceláři dozvěděli od Vaška, který to měl od svých bývalých kolegů. Tudíž z první ruky. Alexandera chytli blízko rakouských hranic.

Pan Alexander měl příjmení Knitke, měl oficiální funkci personálního ředitele výrobního komplexu Peterhof, dělal ale ve skutečnosti náhončího levných a výkonných pracovních sil a odborníků, které lákal na zajímavou výzkumnou práci v dobře vybavených laboratořích a dílnách.

Nebyl původem Jugoslávec, ale bývalý enderák.

O tom, že existuje krásné místo pro rekreaci vysokých stranických činitelů, věděl už jako kluk od svého otce, který byl exponovaným stranickým funkcionářem odpovídajícím za správnou ideologii všech pedagogů a posluchačů z východních a rozvojových zemí v mezinárodních školních zařízeních výpočetní techniky v Berlíně, v Lipsku, v Drážďanech a v řadě jiných měst.

Na jednom takovém školení v Lipsku neodolal budoucí Alexandrův otec svodům sličné posluchačky z Brna. Bývalá operátorka ze strojíren už nemusela šetřit a čekat na družstevní dva plus jedna, ani na auto. Byt dostali čtyřpokojový v centru a měli přednostní právo si koupit trabant nebo dokonce Wartburg.

Alexander se narodil do největšího dostatku, jaký si jen bylo tehdy možné v endéer představit.

Pak se ve spanilých slovanských tvarech rozverné Moravanky zhlédl jeden stařičký důchodce. Rakušák. Na lipském strojírenském veletrhu hlídal stánek firmy, ve které byl celý život až do důchodu zaměstnán.

Ztepilá Moravanka měla naše občanství, takže enderácké úřady, bdělost strany ani přísnost Stasi nemohly zabránit tomu, aby se i se svým dorůstajícím synem Alexanderem odstěhovala k rakouskému důchodci a vyměnila veletržní město Lipsko za tiché provinční městečko Zell am See.

To všechno bez zábran, spíš s určitou pýchou, vyklopil bývalý enderák českého původu a nyní rakouský občan Alexander Knitke u výslechu. Vlastně to nepovažoval za výslech, ale za nezávazný přátelský pohovor.

Byl hluboce přesvědčen, že nedělal nic, co by odporovalo zákonům.

Copak někoho nutil, aby podepsal pracovní smlouvu se všemi dodatky o zvláštních pracovních podmínkách?

Naopak.

Těch několik Arménů, Ukrajinců, Litevců a Rumunů s diplomy inženýrů bylo vlastně rádo, že u nás nemusejí shánět pracovní povolení, hlásit se na úřadech, živit se jako prodavači či číšníci a snášet nedůvěru místních lidí, kteří je všechny šmahem považují za ruské mafiány, ačkoliv rusky ani pořádně neumějí. Byli šťastní, že v klidu a ve velmi slušných podmínkách můžou dělat vysoce odbornou práci.

Pracoval tam dokonce jeden lékař internista z Ukrajiny, jeden chirurg z Ruska a jeden stomatolog polský Žid.

Manuální práci vykonávali většinou Vietnamci a různí utečenci, které si pan Alexander pečlivě vybíral.

Nikdo z nich si nemohl stěžovat na špatné zacházení nebo nedostatek péče.

Jediné, co se od každého vyžadovalo, byl poctivý pracovní výkon a plné nasazení.

Alexander Knitke nic nezatajil.

Jen se ho bolestně dotklo, že je obviněn z organizace tábora nucených prací.

Jak by někdo mohl tvrdit, že to byl pracovní tábor? Nebo dokonce koncentrák?

Když některým vadilo, že tam nebyly žádné ženské, tak prosím, to uznává. Občas proto ze sousedního Německa přivezl několik slečen, které mu pak byly vděčné, že jim dal takovou krásnou víkendovou příležitost s tolika odborníky. Jistě, bylo to pro něho mnohonásobně dražší, než čerpat z místních zdrojů. Jenže si nemohl dovolit podstoupit riziko, že by některý z jeho výkonných a pečlivě vybraných pracovníků onemocněl. U místních profesionálek člověk nikdy neví a u amatérek jakbysmet. Jinak, žádnou ženskou, ani v kuchyni nebo na úklid, nezaměstnával. Ženské odvádějí chlapy od práce a mohou vyvolávat rozbroje.

Takže by se celý ten komplex, kterému se postaru říkalo Peterhof, dal srovnat s mužským klášterem. Pracovali v něm samí muži a uznávalo se jediné náboženství – hledání a výzkum špičkové technologie.

Komu nakonec výsledky toho hledání sloužily? Kdo odebíral výrobky?

Alexander Knitke věděl jen to, že o výsledky práce tohoto, budeme tomu říkat technického kláštera, měly zájem firmy na celém světě. Přesnější součástky a dokonalejší technologii, navíc poměrně levně, by jim nikdo jiný nedodal.

Ne, silou tam nikoho nedrželi.

Všichni měli řádně podepsanou smlouvu. Obsahovala sice podmínku, že se z pozemku Peterhofu nehnou a že po vypršení pracovní smlouvy a v případě, že nebude prodloužena, o svém pobytu a práci zachovají mlčenlivost, ale to snad zákon nezakazuje?

Jistě, byl v té smlouvě taky bod, že porušení mlčenlivosti povede k sankcím, jejichž druh a rozsah určí vedení firmy, ale na to snad má zaměstnavatel právo?

Ostatně, předtištěné smlouvy byly policií zabaveny a právníci je klidně můžou prostudovat.

A nechápe, proč je tu taky řeč o nějakých výhrůžkách nebo dopisech s výbušninou? O tom Alexander Knitke v životě neslyšel.

A kdo ano?

Jistě, možná, že to podezření vzniklo jen kvůli tomu, že tam zavedli omezenou výrobu výbušnin určených pro stavební práce.

Ale to se snad smí?

Ano, těžiště výrobního programu spočívalo v elektronice, a to je přece ve prospěch věci:

Jestlipak páni čeští policisté mají představu, kolik takových elektronických součástek spotřebuje jen automobilový průmysl?

A kolik letecký?

Uvědomují si páni vyšetřovatelé, že zásahem do tohoto prosperujícího výrobně výzkumného komplexu uškodili nejen technickému pokroku, ale i firmám, které díky dobré práci celého komplexu měly se svými výrobky velký úspěch a dávaly mnoha lidem slušnou obživu?

Tímto prohlášením ukončil Alexander Knitke svou výpověď, která připomínala odbornou přednášku. „Teď můžeš mít volna, kolik chceš,“ radostně mi sdělil Petr.

„Děkuju, už nepotřebuju.“

„Výborně,“ vůbec ho to nemrzelo. „Tak nám budeš hlídat Julku.

Hance jsem slíbil, že spolu někam vyrazíme.“ Pak si vzpomněl:

„Jo, a pořád tě shání doktor Tomeš. Volá sem ráno, přes den a večer. Musel jsem ho uklidnit, že jsi živá a zdravá. Prý se k tobě nemůže dovolat. Už to hlásil na poruchy ale tam mu řekli, že žádnou poruchu nemáš. Vlastně ani Hanka se k tobě nemůže dovolat.“

„No, to se stává, že máme jaksi jednosměrné spojení,“ svedla jsem to na Telecom. Telefon jsem doma prostě nezvedala.

Chtěla jsem změnit téma.

„A co pan Marek?“

„Jo, vidíš! Málem jsem na to zapomněl. Za dvě hodiny jedeme do restaurace na pizzu.“

„Zase u letiště?“

„Jo.“

„Marek odlétává?“

„Ne. Naopak. Přilétává.“

„A co když nebudu mít čas?“ nadhodila jsem.

„Jano, ber to jako svou pracovní povinnost. Slíbil jsem mu, že tam budeš. Je to jakési posezení na závěr. Budeme tam my s Vaškem a ty. Chce to všechno slyšet od tebe osobně.“ Poklepal ukazovákem na desky, ve kterých byla zpráva o pátrání, hodina po hodině, den po dni. Podle hodin, dnů a počtu detektivů zapojených do akce se vypočítávalo, kolik má zákazník zaplatit. Takže má zpráva měla velkou důležitost. „Doufá, že v hospodě nad dobrou pizzou tvé vyprávění vyzní zajímavěji než úřední zpráva…“ V tom na Petrově stole zazvonil telefon.

„Ano, máte štěstí, je tady,“ předával mi sluchátko.

Zamávala jsem na něho, že to nechci.

„Okamžik, prosím, má hovor na jiném aparátu,“ řekl, přikryl sluchátko a sveřepě se na mě zadíval: „Co blbneš, je to doktor Tomeš, a chce s tebou mluvit…“

„Haló!“

„Jano?“

„Ano…“

„Měla bys pro mě čas?“

„Ne.“

„Nemůžeš mluvit?“

„Bohužel. Mám nějakou akci,“ odpověděla jsem suše a dodala:

„Nebudu mít čas.“

„Dobře, zavolám ti později. V kolik tak asi skončíš? Nebo víš co? Vadilo by ti, kdybych ještě zavolal?“

„Ne. Ale bude dobře, když napřed zavoláš našemu šéfovi.

Domluv se s Petrem Janským,“ pohlédla jsem na Petra. „Disponuje s veškerým mým časem a můj program musíš projednat s ním.“

Slíbil, že to udělá.

„Heleď, Jano, nevymýšlej si. Tomu obědu stejně neujdeš.“ Petr na mě dělal výsměšné grimasy.

11

Když jsme přišli, inženýr Marek už seděl u stolku u okna. Asi tady ten stůl s krásným výhledem na zelenou plochu měl předplacený.

„Skláním se před vaším hrdinstvím,“ políbil mi ruku.

Najednou mi to bylo nepříjemné.

„Žádné hrdinství jsem při hledání Hrona neprojevila.“

„No jo, no jo,“ smáli se mladí muži a přivolali číšníka, aby nám přinesl pizzu. „Ale byla jste v nebezpečí života…“

„Míň než na silnici v autě,“ odporovala jsem, i když se klientovi odporovat nesluší.

„Můžu vás poprosit, abyste mi to všechno vyprávěla?“ požádal mě inženýr Marek, jako by se mnou dělal rozhovor pro bulvární časopis!

„Myslím, že víc vám toho poví Vašek,“ vyhnula jsem se tomu a pustila jsem se do pizzy.

Koutkem oka jsem Marka pozorovala.

Viděla jsem, že ho ten Alexander Knitke i celý ten podivný Peterhof moc nezajímali.

Vyšetřování okolností vzniku a fungování komplexu Peterhof prováděla policie.

Byla kolem toho spousta nejasností.

Všichni tušili, že myšlenka založit takový podnik, vymyslet výrobní program a zvládnout způsob distribuce výrobků pochází z hodně chytré hlavy. A zatím ho pořád ještě hledají. Totiž majitele té chytré hlavy…

„A co Hron?“ zeptal se najednou Marek. „Jak se teď cítí?“

„Prý byl chvíli v tom Peterhofu docela šťastný,“ řekla jsem.

„Podle toho, jak Hrona znám, tak se tomu ani nedivím,“ odsunul od sebe prázdný talíř. „Je to dobrý…“ platilo to italskému vínu, kterého s požitkem trochu upil.

„No právě. Hronovi ke štěstí stačilo, že měl k dispozici dokonalé stroje. O nic jiného než o ty své dokonalé výrobky se nestaral.“

„Takže jsme mu tím pátráním s nasazením života jen překazili práci,“ postěžoval si Vašek. Na návštěvě u Hronových jsme byli spolu. I když paní Hronová pozvala jenom mě. „Prý se mu to tam líbilo.“

„Ale jen ze začátku,“ upřesnila jsem. „Pak si uvědomil, že je ve skutečnosti uvězněn. Vadilo mu, že ho hlídají víc než ostatní. Na něm vlastně závisela celá výroba. A začínal mít strach, že ho odtud už v životě nepustí.“

„Kdyby byl tady ty své vynálezy nových technologických linek netajil a někomu je předal a hlavně někoho zaučil…“ řekl zamyšleně Marek, „tak by ho nikdo nikam neunesl.“ Pak se přiznal: „Žádali jsem ho, aby nám pořádně ukázal, co a jak vlastně dělá…

Proč mu jeho linka bezvadně funguje a naše, technicky dokonalejší, ne.“

„I o tom jsme mluvili s Hronem. Podle něho nejde o nějaké výrobní tajemství. Prý celou výrobu všem zájemcům ukazuje.

Všechno podrobně popsal. Ale je to prý jako s hrou na housle.

Houslový virtuos taky netají skladbu, kterou hraje. Noty může vidět každý. Každý se může i zblízka podívat, jak ten virtuos hraje. Přesto tu skladbu stejně dokonale jako ten virtuos jen tak někdo nezahraje.

I kdyby se cvičením k smrti udřel. Ruzumíte tomu?“

„S tou skladbou a virtuosem ano, ale jestli to platí i pro různé technologie a technická zařízení, tak tomu, nezlobte se na mě, nerozumím,“ nesouhlasil Marek. „Taky nerozumím, proč nám o sobě nedal Hron vědět?“

„Dával o sobě vědět. Psal dopisy, které Alexander posílal jeho ženě z hlavní pošty. Nic jiného Hron dělat nemohl. Byl sledován zvlášť ostře.“

Najednou Marek obživl:

„Tak tomu věřím. To si dovedu představit. Určitě ho hlídali nejen kvůli tomu, že je geniální technolog, ale taky kvůli tomu, že běhal.“

„Kam?“ nepochopili mí kolegové.

„Nikam. Hron prostě běhal. Kolem dokola. Dvacet třicet kilometrů denně,“ potvrdila jsem.

„A proč?“ zeptali se Petr a Vašek zároveň.

„Aby byl zdravý,“ vysvětlila jsem jim se zadostiučiněním.

„V Praze běhal čtyřicet kilometrů. Do práce a z práce. Do Braníku a zpět. Kdyby ho napadlo, že z tábora uteče, nedohonili by ho. A už na to vážně pomýšlel. Jen se bál, že by to odnesl někdo z těch, co tam pracovali na té jeho technologické lince.“

„Proboha, tak ten chlap nejen že nekouří, nepije alkohol, ale vodu, on ještě k tomu běhá?“ pohoršil se Petr. „Tak proč neuletěl?

Vždyť musí mít andělská křídla! Poslyšte,“ naklonil se důvěrně k Markovi, „kdybych to o něm věděl předem, tak bych vaši objednávku nepřijal a svou tchyni neposílal, aby po něm pátrala.

Teď mi bude vyčítat, že nejsem jako Hron. A místo jídla mi bude denně servírovat, že mám být jako váš génius Hron – nejíst, nepít, jen pracovat a sportovat…“

„Jenže díky tomu, že jste hledali Hrona, odhalili jste ten…“

Marek se zarazil. Určitě chtěl říct koncentrák.

Ale našemu šéfovi a mému zeťovi to nedošlo.

„No jo, já vím, že jsme udělali kus práce… Heleďte, pane Marku, chtěl jsem se vás na něco zeptat. Potřebovali bychom do kanceláře takové zařízení…“

Na chvíli jsem vypnula poslech.

Zapnula jsem ho, když se k Markovi naklonil číšník.

„Tamhle vás hledá nějaký pán.“

Marek vzhlédl:

„Tady máte Hrona osobně,“ ukázal na muže s prošedivělými vlasy a štíhlou klukovskou postavou.

Všichni si s Hronem podali ruce.

Petr se na něho žárlivě podíval:

„Tak to jste vy, ten geniální vynálezce?“

„Nic geniálního jsem nevynalezl,“ bránil se Hron.

„No jo, no jo… A víte, že vypadáte přesně tak, jak jsem si vás představoval?“ obdivoval ho Vašek.

Hron se rozpačitě usmíval. Pak se otočil ke mně:

„Paní Brodská, dovolil jsem si s sebou přivést jednoho přítele.

Volal mi a ptal se, jestli náhodou nevím, kde vás najdu. Prozradil jsem mu, že se všichni sejdeme tady v restauraci. A ten přítel byl tak laskav, že mě sem svezl autem. Prý vás osobně zná…“

Ohlídla jsem se.

Za mými zády stál Ladislav.

„Neměls být na… rekreaci, totiž na konferenci?“ ptala jsem se ho, jako bych prosila, aby mi vyznal lásku. A Ladislav mi vyznal:

„Všechno jsem odhlásil. Zůstal jsem doma. Sháněl jsem tebe…“

Všichni se najednou diskrétně dívali jinam.