Inna ROTTOVÁ

Posedlost vzácné dámy

KAPITOLA I

DAVID MAYER se zvedl od stolu.

„Dobře, jakmile se manželka vrátí, dám vám vědět,“ řekl. Sportovně vyhlížející pětatřicátník vstal taky. „Stačí, když nám paní Mayerová zavolá,“ kývl na stůl, kde zůstala ležet jeho vizitka. „Kdybych nebyl na místě, může mi nechat vzkaz, kde a kdy se s ní můžu setkat.“ Mayer se opřel o stůl. Nechtěl, aby muž viděl, jak se mu třesou ruce. Ze všech sil se snažil uklidnit. Moc se mu to ale nedařilo. Zdálo se, že během několika minut se ještě víc zmenšil, zhubl, jeho velký nos se ještě zvětšil a uši, nad kterými trčely chomáčky šedivých vlasů, odstávaly od kulaté lebky ještě víc. V tmavých a trochu vyvalených očích byl strach. „Pořád ale nechápu, jak vám má manželka může pomoct,“ vrátil se k přerušenému rozhovoru. „V Monthorstu jsme nebyli přes pětadvacet let.“

„Můj švýcarský kolega mě informoval, že by mohla znát některé lidi, na které se jí chtěli zeptat,“ trpělivě vysvětlil muž.

„Já taky znám některé lidi…“

„Já vím, že znáte pana Adolfa Schulze.“ „Ten vás ale nezajímá?“

Muž se usmál skoro laskavě.

„Jak už jsem vám řekl, pane Mayere, navštívil jsem vás, protože mě můj kolega z aargauské kantonální policie požádal, abych si promluvil s vaší paní, případně i s vámi. Ale jak jste mi už řekl, Kurta Nowacka neznáte,“ zatvářil se lítostivě muž. „Víc vám bohužel říct nemůžu.“

„A můžete mi říct, jestli to náhodou nebyl muzikant z orchestru?

Manželka hrála v lázeňské kapele. Jen několik měsíců, když se svým prvním mužem odešla z Československa, ale později…“

Do pracovny nahlédla Mayerova sekretářka.

„Davide, je tu tvá dcera,“ hlásila provinile. Do místnosti vtrhla asi dvacetiletá dívka. „Tatí…“

David omluvně pohlédl na muže.

„Okamžik, pane Lyciete.“

„To je v pořádku. Už jsme se vlastně domluvili.“

Mayer viděl, jak se dcera při pohledu na muže zarazila, couvla o několik kroků a těsně u dveří zůstala nehybně stát.

„Heleno, za chvíli jsem ti k dispozici,“ řekl Mayer.

Dívka se nadechla. Beze slova se otočila k otci zády a

vypochodovala z místnosti.

Mayer bezmocně pokrčil rameny.

Lyciet se chápavě usmál.

„Velice se omlouvám, že jsem vás připravil o čas.“

Mayer věděl, že by se slušelo odpovědět něco v tom duchu, že není zač, že policii vždy rád vypomůže. Přece byl emigrant, i když tady žil přes padesát let a padesát let byl francouzským občanem.

„Jenže podle zkušeností svých blízkých a vzdálených předků, věčných přivandrovalců, věděl, že emigrant se nikdy a nikde v ničem nemůže cítit jistý. Na celém světě platí, že přivandrovalec musí být nejloajálnějším občanem. Zvlášť při jednání s úřady. Musí být co nejnápadnější. Musí prokazovat lásku k zemi podstatně větší, než ti, kteří se v ní narodili. A často ta láska musí být větší, než si ta země zaslouží. Bohužel ta láska bývá často jednostranná.“

„Jo, a musím vám poděkovat za svou tchyni,“ řekl najednou Lyciet.

„Prosím?“ Mayerovi to hned nedošlo.

„Tchyně si u vás nechala udělat boty. Nemůže si je vynachválit.

Konečně už zase normálně chodí a nic ji netlačí ani nebolí.“ Ztišil hlas, jako by chtěl sdělit tajemství: „Takže už přestala být vzteklá.“

„Ano, to mě těší,“ přikývl David. Jindy by z té chvály měl radost.

Teď to sotva vnímal.

Firma Mayer & Co. vyráběla speciální zakázkové boty od historických a dobových pro divadelní a filmové kostýmy, přes obuv zvlášť upravenou pro různě postižené klienty až po boty podle nápadů módních návrhářů.

Firemním heslem bylo, že se nemá noha přizpůsobovat botě, ale bota noze.

Doprovodil Lycieta ke dveřím. Podali si ruce.

„Ještě jednou se omlouvám,“ řekl Lyciet.

Mayer přikývl a otevřel dveře.

„Heleno? Pojď dál,“ vyzval dceru.

„Teď už je to zbytečné,“ oznámila mu dcera česky a pomalu vplula dovnitř.

Lyciet asi něco pochopil.

„Slečno Mayerova, nezlobte se na tatínka. Už odcházím…“ Usmál se trochu nepřirozeně.

„Promiňte, zapomněla jsem vás pozdravit, pane Lyciete,“ prohodila Mayerova dcera francouzsky. „Vy se znáte?“ divil se Mayer.

„Jo, měla jsem tu čest,“ odpověděla česky Helena.

Podívala se na hodinky a ironicky dodala: „Seznámili jsme se před necelými dvěma hodinami.“

„Kde?“ Mayer se díval užasle.

„Na naší chodbě. Skrz dveře. Pan Lyciet, bohužel jsem nezjistila jeho šarži, jestli je poručík nebo kapitán, nebo jak se jim u policie říká, se k nám dobýval domů. Ale já jsem ho odmítla pustit dovnitř. Proto jsem přišla, abych tě varovala. Jenže vidím, že policajti jsou rychlejší.“

„Přišel za mnou kvůli Soničce.“

Helena pokrčila nos.

Mayer si vzpomněl, že jeho dcera nesnášela, když její matce říkal zdrobnělinou… Sonička… Podle ní to znělo příliš staromódně a ryze česky.

„No, ale já jsem ho poslala do…“ Helena se zarazila a pohlédla na Lycieta.

Diskrétně se díval stranou.

Mayera zase napadlo, že je to velmi dobře vychovaný muž. A když se uváží, že je od policie a navíc Francouz… Najednou uslyšel, jak Helena promluvila francouzsky.

„Pane Lyciete, určitě chápete, že si potřebuju s otcem promluvit.“

Lyciet se spěšně rozloučil.

„Nemyslíš, že to vůči Lycietovi bylo nezdvořilé?“ zamumlal Mayer, když se za policajtem zavřely dveře.

„Tatí!“ vybuchla Helena. „Ten chlap shání mámu kvůli nějakému zločinci z nějakého švýcarského zapadákova, a ty se staráš o zdvořilost?“

Mayer dceřin výbuch přehlédl. „Na co se tě vlastně ptal?“ chtěl vědět.

„Kde je máma.“

„A cos mu řekla?“

„Že mu do toho nic není. Přece jsem ho nepustila dobytu.“

„Neukázal ti odznak?“

„Ukázal. Ale copak se vyznám v odznacích?“ zašklebila se.

„Och…“ vyletělo z Mayera. „Neboj. Pak jsem se nad ním slitovala a řekla jsem mu, že pokud vím, máma je nejspíš v Praze. Ať ji tam hledají po hotelích. A taky jsem mu řekla, že pokud není v Praze, tak je na cestách, protože ráda cestuje,“ zašklebila se. „Dokonce jsem mu řekla, že od ní dostáváme pohlednice.“

„Co ještě chtěl vědět?“

Helena se zhluboka nadechla a hlučně vydechla.

„Totéž co my: Kdy se vrátí.“

„A cos mu řekla?“

„Úplnou pravdu. Že nevíme.“

„Nebylo mu to divné?“

„Možná že bylo. Ale dál jsem se s ním už nebavila. Poradila jsem mu, že když chce něco vědět, tak ať mě předvolá. No, a on začal, že to není nutné, že to dělá jen pro nějakého německého kamaráda, že to není po oficiální linii. Tak jsem mu řekla, že když to není oficiálně, tak nám napřed musí zavolat, hezky požádat o schůzku a domluvit se, kdy na něho budeme mít náladu a čas.“ Mayer začal svou dceru nechtěně obdivovat. Jak to ta mladá generace dělá, že se chová tak neohroženě? Je sebejistá a vědomá si svých práv.

Tomu pocitu neohroženosti se dospělý člověk asi nenaučí. S tím pocitem se musí narodit. Přesněji řečeno, odmalička vědět, že se mu nic zlého stát nemůže.

David Mayer se celý život cítil ohrožen. Celých svých sedmdesát let.

„Na co se ještě ptal?“

„Vždyť ti říkám, že jsem zaklapla dveře. Málem jsem mu přerazila jeho…“ „Heleno!“

„No co?“ zašklebila se. „Chtěla jsem říct, nos…“ Mayer se těžkým krokem vrátil ke stolu a svezl se na židli. Třesoucíma rukama vytáhl šuplík, vyndal nějakou malou hnědou lahvičku, vysypal na dlaň malou tabletu, chvíli se na ni díval, pak ji hodil zpátky do lahvičky a vrátil ji do šuplíku. Chvíli přemýšlel a najednou prudce rozhodil rukama.

„Proč se nevrátí domů? Proč nechce říct, kde je a co dělá?“ zmlkl.

„Tatí, ale máma skoro na každé pohlednici píše, že nám všechno vysvětlí…“ „Kdyby mi aspoň prozradila, o co jí vlastně jde,“ povzdychl. „Když posledně odjížděla do Prahy, ani slovem mi nenaznačila, že touží po cestování… Dřív cestování nesnášela a najednou ji popadla touha cestovat?“

„Možná že je to tím, že dřív, za mlada cestovat nesměla…“ „To se, holčičko, mýlíš. Dřív jako výborná houslistka jezdila ven víc než kdokoliv z jejích vrstevníků. Myslíš, že by se jí jinak podařilo takhle bez problémů utéct?“ „Máma mi vyprávěla, že to nebylo úplně bez problémů,“ tiše namítla Helena.

„Samozřejmě, že nějaké byly… Jenže teď najednou lítá z místa na místo a nikdo neví proč. Odkud se najednou vzala tahle posedlost cestováním?“

„Posedlost?“ Helena to české slovo asi neznala.

„Ano, posedlost,“ trval na svém. „A nebylo to kvůli té její náhlé posedlosti, když nechtěla, abych s ní posledně jel do Prahy?“

„Tatí, pokud vím, do Prahy jsi s mámou vůbec nejezdil,“

připomněla mu Helena.

„Jak to vůbec? A co v devadesátém prvním? To si nepamatuješ?“

„Ale jo, pamatuju si. Bylo mi dvanáct a chtěla jsem do Prahy jet s vámi. Jenže tys tvrdil, že nesmím vynechat školu.“

„Tak vidíš? A co ty víš, jestli jsem letos tam jet chtěl nebo nechtěl?“

Samozřejmě že nechtěl.

David Mayer se nechtěl zase ocitnout na místech, kde se narodil a strávil deset předválečných let.

Stačila mu ta návštěva v roce devadesát jedna.

Tehdy se mu zdálo, že kolem bloků v Široké ulici, kde se narodil, bloudí duše jeho prarodičů a rodičů, celého početného příbuzenstva, přátel a známých. Ptají se ho, proč zrovna on jediný zůstal naživu?

Čím je lepší než ostatní? A co v tom životě, který mu dopřál Všemohoucí, dokázal?

Po šestačtyřiceti letech stál u svého bývalého domu. Na zdi byla pamětní deska. Oznamovala, že na tomto místě v květnových dnech roku 1945 zahynul hrdina. Ale nic už nebylo napsáno o tom, že v krásně upravených bytech tohoto činžáku bydlelo deset rodin, přes šedesát lidí, kteří taky zahynuli. Věděl, že se bývalým majitelům vrací majetek. Jenže jeho rodičům dům sebrali Němci. Komu pak patřil za války? A komu po válce? Kdo má podle nových zákonů teď právo na ten dům? Komu ho vrátili?

David Mayer po tom nepátral.

Pak už do Prahy nejezdil. Nestál o to, aby znovu prožil ten pocit beznaděje a hlubokého žalu.

Od návštěvy v jednadevadesátém se Mayer pokaždé, když se Soňa chystala do Prahy, vymlouval na práci. A pokaždé se mu zdálo, že si Soňa oddychla. V Praze se nikdy nezdržela víc než čtrnáct dnů. To jí stačilo, aby se setkala s bývalými přáteli a navštívila několik koncertů. Pokaždé se z Prahy vracela vlakem. Kvůli několika kufrům nabitým knihami, které jí věnovali přátelé a které si nakoupila. Cesta letadlem by se kvůli těm knížkám prodražila. Díky těm knížkám si Mayer obnovil češtinu, kterou za ta léta ve Francii začal zapomínat. Vášeň ke knihám a čtení je spojovala snad víc než to, že se oba narodili v Praze. Vlastně ji poznal kvůli knížkám. Skoro jako v jednom z Kunderových románů.

Seznámili se v roce sedmdesát šest.

Mayer tehdy trávil týden v malých lázních Monthorstu v Schulzově hotelu. Na několik let se to stalo Mayerovou tradicí: Každý rok mimo hlavní sezónu trávil týden v Schulzově hotelu. Dalo by se říct, že s Adolfem Schulzem byli přátelé. Skamarádili se v době, kdy Mayer teprve rozjížděl podnik a snažil se malou ševcovskou dílnu proměnit ve firmu s vlastní značkou. Asi tomu tak chtěla náhoda: Schulz cestou ve vlaku objevil v inzertních novinách Mayerovu nabídku ortopedických a jiných bot přizpůsobených různým profesím. Za docela únosné ceny. Schulz hned zavolal na číslo uvedené v inzerátu. Vysvětlil Mayerovi, že má dvanáctiletého syna, který přežil pád laviny a kterému amputovali omrzlé prsty na nohou. Mayer navrhl, aby syna přivezl do Štrasburku. Vzal míry chlapcových nohou a za měsíc malý Schulz už mohl nejen bez viditelného kulhání chodit, ale i běhat a poskakovat.

Schulz pozval Mayera do svého hotelu. Objednal u něho boty pro sebe, pro manželku, pro číšníky a servírky, pak pro celý hotelový personál a dokonce pro sedm barových muzikantek.

Ty muzikantky byl Schulzův způsob dobročinnosti a jeho vlastní vynález. Široko daleko nic podobného nebylo.

V hotelovém baru se hostům nepředváděli uřvaní a křepčící zpěváci, neohlušovali je zdmi otřásající bicí, netrhala jim nervy kvílivá elektronika. Vlastně to ani nebyl typický bar, ale něco mezi lázeňským klubem a útulnou kavárnou s nočním provozem. A kapela připomínala promenádní orchestr, který taky hrál příjemnou hudbu k tanci. Večer co večer uším návštěvníků lahodily a oči radovaly mladé muzikantky z Maďarska, Polska, Bulharska a Rumunska. Jen klavíristka paní Novack byla místní a byla to už žena v letech. Dřív dělala korepetitorku v opeře, ale její syn zde založil malou cestovní a ubytovací kancelář a stárnoucí matku přestěhoval k sobě. Začala hrát na klavír, aby, jak říkala, nevyšla ze cviku. Soucítila s dívkami a pomáhala jim mateřskými radami. Pak už Mayer jezdil za Schulzem jen tak, na návštěvu. Složení orchestru jakož i hotelového personálu se pořád obměňovalo. Příliv uprchlíků neustával. O Schulzovi se dokonce povídalo, že je jakýsi uprchlický dobrodinec. Těm nešťastníkům pomáhal, jak mohl.

Mayerovi se dokonce doneslo, že se tak pokoušel odčinit zlo, které napáchal Schulzův otec za války. Ale není jedno, z jakých pohnutek koná člověk dobro? Děti přece neodpovídají za rodiče. A tak pokaždé, když se v Schulzově hotelu objevil někdo nový z personálu nebo v orchestru, vzal si Mayer jeho míry nohy. Sám, ačkoliv na to už měl lidi.

Tehdy, v roce sedmdesát šest, hned v první den Mayerovy týdenní dovolené, za ním přišel Schulz. Prý má v orchestru jednu vynikající houslistku, Mayerovu krajanku. Na té dívence Schulzovi obzvlášť záleží, protože hraje opravdu dobře. Ne že by ostatní hrály špatně, ale tato je o hodně převyšuje.

„Jenže s ní jsou problémy. Nemohl by si s ní David nějak promluvit? Schulz by ji nerad propustil. Avšak nemůže si dovolit, aby mezi jeho personálem vznikla nevraživost a napětí.“ „Copak vyvádí?“ zajímal se Mayer. „Jestli přes míru pije, tak ji raději propusť,“ poradil. Nebylo nic neobvyklého, když se emigranti dávali na pití.

„Právě naopak,“ povzdychl si Schulz.

„Co může být opak pití?“ divil se Mayer. „Drogy?“

„Ne. Nic takového,“ řekl s lítostí Schulz.

„Tak co ještě? Krade?“

„Vůbec ne.“

„Tak to už nevím. Zbývá jen prostituce, ale to by snad…“

„Počkej,“ zadržel ho Schulz. „Podívej se, a musíš mi věřit, že tyhle muzikantky nejsou žádné prodejné holky. Jenže Soňa, jmenuje se Soňa Dolejšová, kazí všem pověst…“

„Aha. Takže jsem to uhádl.“

„Ne, neuhádl jsi to. Je to úplně jinak. Chová se jako klášterní schovanka. Kvůli ní děvčata přicházejí o své výdělky. Odmítá všechna pozvání. Nejen že s nikým nejde do pokoje, ale ani ke stolu. A to zase vadí barmanům.“

„Ale vždyť jsi vždycky tvrdil, že dívky…“

„…nejsou prodejné holky. Dostávají jen jakýsi peněžní dárek, rozumíš? Dalo by se tomu říct, že je to jen taková pozornost a poděkování za to, že milá, inteligentní dívka ze souboru strávila s hostem pár příjemných chvil. Rozumíš?“

„Nevěděl jsem, že k povinnostem muzikantek patří, aby trávily s hosty pár příjemných chvil,“ poznamenal Mayer.

„Vůbec to není povinnost. Záleží to jen na jejich dobré vůli. Avšak jaksi se s tím počítá. A když jedna z nich tu dobrou vůli neprojevuje, narušuje tu zavedenou…“ Schulz hledal správné slovo.

„Zvyklost?“ napověděl mu Mayer.

„Ne, spíš vstřícnost. Jakousi přátelskou atmosféru. Ano. Ovzduší pohody. Podívej se, dovedeš si představit, jak se cítí takový úplně obyčejný chlap, solidní muž, a jak víš, nesolidní hosté můj bar nenavštěvují, když pozve ke stolu dívku z kapely a ta ho striktně odmítne?“

„Dá mu košem?“

„Jo. Dá mu košem. Myslíš, že se pak odváží pozvat jinou? Nejspíš ne. A tohle Soňa dělá.“

„Dává chlapům košem?“ zasmál se Mayer.

„Davide, nesměj se, myslím to vážně. Dělá to velmi netaktně. A ostatní děvčata si na ni stěžují… Už nemluvím o jejích dvou spolubydlících Srbkách. Nejsou to muzikantky, ale pomocnice v kuchyni.“

„A jim taky vadí, že ta Soňa nechce…“

„Ano a ještě něco jiného. Vadí jim, že ta dívenka dlouho do noci, vlastně do rána, čte. A svítí.“

Mayer se rozesmál.

„Davide, to není k smíchu. Děvčata musí brzy ráno vstávat. Je tu taky finanční problém. Elektřina není zadarmo. Za elektřinu všechny tři dívky platí stejným dílem… Přece kvůli jedné knihomolce nebudou v pokojíku hlídat spotřebu elektřiny každé zvlášť.“ „Pokud vím, dívky tady hrají za byt a stravu,“ připomněl mu Mayer.

„Ano, ale jen do určitého limitu. Když ho překročí, musí doplatit. A jak jsi pochopil, Soňa ani nemá z čeho zaplatit…“

„Kolik ti dluží?“

„No počkej, tys mě nepochopil. Mně totiž vůbec nejde o těch pár šilinků, i když se peníze neválejí na zemi, ale o to, aby celkem změnila své chování,“ vykládal trpělivě Schulz. Pak se pustil do rozvláčného líčení, jak je ta česká emigrantka vůbec divná. Když jí provozní vytkl to rušení a velký nárůst spotřeby elektřiny, jen se ho zeptala, jestli má odejít hned nebo až na konci měsíce.

Ani se neomluví.

Ani neslibuje, že se napraví.

Asi cítí, že Schulz nemá to srdce ji propustit. Přece nemá nic. I housle pro ni musel koupit od jednoho potulného Rumuna. Je neuvěřitelné, jak v jejích rukou znějí i tyhle tovární skřipky. Schulz se netají tím, že má pro ni slabost. To tu každý vidí. Ačkoliv o ní skoro nic neví. Jen to, že před nějakým rokem utekla s manželem z Československa. Utekli prý každý zvlášť a rovnou zamířili na kliniku, která je jen pár kilometrů odsud. Uprostřed krásného lesoparku.

Ta Soňa a její manžel k nim do lázní namířili hlavně proto, že je tu velmi slušný lázeňský orchestr, že tu žijí hodní lidé, kteří pomáhají emigrantům. Hlavně lidé z kliniky. A sám doktor Richter, jako i Schulz, patří k okruhu lidí, kteří se tu starají o kulturu. Pochopitelně že těm mladým manželům pomohli. Bydleli v levném podnájmu v domku nemocniční uklízečky. Soňu vzali do lázeňského orchestru, ihned se stala koncertní mistryní.

Ale hrála jen krátce. Měla nějaké zdravotní potíže. Několik týdnů se léčila na Richterově klinice.

Ale právě v té době její manžel někam zmizel. Odjel. A odnesl s sebou i to málo, co vůbec měli. To děvče zůstalo úplně bez peněz.

Schulz, který obdivoval Sonino mistrovství, se ho snažil najít.

Nepodařilo se mu to. Ale za nějaký čas dostala Soňa obálku s žádostí o rozvod. Z Kanady.

Ale ještě předtím se paní Beneš, to je ta nemocniční uklízečka, obrátila na Schulze, jestli by dívce nemohl pomoct.

Tak co měl dělat? Nechat ji na ulici?

Neviděl jiné východisko, než jí nabídnout, aby hrála v jeho baru.

Za stravu a byt. Jako dočasné řešení. Byl totiž přesvědčen, že za nějakou dobu našetří dost peněz, aby mu splatila nástroj, obstarala si lepší a zkusila nějaké konkurzy do solidních souborů.

Z dobroty srdce jí pomohl zařídit potřebná povolení a papíry.

„A myslíš si, Davide, že pochopila, kolik námahy, jednání, a pochopitelně i finančních prostředků mě to stálo?“ položil Schulz řečnickou otázku.

Mayer správně předpokládal, že ne. Všichni mladí lidé berou pomoc starších jako samozřejmost.

„No, a myslíš si, že teď oplývá vděčností?“ povzdychl Schulz.

Mayer zavrtěl hlavou. Vděčnost je dneska vzácnější než půlkilový diamant.

„Myslíš, že se snaží trochu si vydělat?“ položil další otázku.

Na tuto otázku Mayer nereagoval.

Schulz tedy odpověděl sám. „Vůbec ne. O nic se nestará. Jako by jí ten stav, kdy nemá ani vlastní peníze, ani kapesné, vyhovoval. S nikým se nepřátelí, ani se svými krajankami z kapely.“

Mayer ho poslouchal s velkým zaujetím. Cítil, že na neznámou dívku začínal být zvědavý. Schulz pokračoval. Vyprávěl, jak neustával ve snaze té zvláštní dívce pomoct. Jednou pozval do hotelu muže z významné hudební agentury. Aby si Soňu poslechl. Doufal, že až Soňu uslyší hrát, okamžitě se jí ujme. Agent přijel, bohatě pojedl a popil, nadšeně Soně zatleskal a pak ji pozval do pokoje. Co se tam odehrálo, si Schulz může jen domýšlet. Ale ráno agent bez rozloučení a poděkování odjel. „Je to s ní těžký,“ opakoval jako refrén Schulz. „Víš, co se o ní mezi personálem začalo povídat? Že za sebou má nějaký zločin. Jedni vykládají, že něco spáchala doma, v Československu, a proto utekla. Jiní, že prý něco udělala tady, a proto nikam nechodí a všem se vyhýbá,“ uzavřel Schulz své vyprávění. „Mohl bys jí nějak domluvit?“

„Zjišťoval jsi, jestli je na těch povídačkách něco pravdy?“ zeptal se Mayer.

„No, něco jsem prověřoval. Nezjistil jsem nic.“ Mayer už ale zapomněl, co na něm Schulz původně chtěl. „Tak v čem jí mám domluvit?“ „No, aby trochu změnila své chování.“ „Aby včas zhasínala?“ vzpomněl si Mayer. „To taky. Ale hlavně aby byla vstřícnější k hostům.“ „Tak to po mně nechtěj,“ odmítl Mayer. „Podívej se, Davide, přece víš, že sem k nám do lázní se většinou nejezdí kvůli radovánkám, ale kvůli vzácnému klidu a hlavně díky ženskému sanatoriu a Richterově klinice. Uvědom si, že většina mých hostů jsou buď manželské páry marně toužící po potomcích, které se přijely poradit s doktorem Richterem. Anebo budoucí otcové, kteří chtějí být nablízku svým už těhotným ženám, nebo je jen přijeli navštívit, protože ty chudinky musejí být v sanatoriu i několik měsíců před porodem. Vždyť tvá krajanka to ví. Přece si musí uvědomit, že není nic špatného na tom, když svou milou přítomností trochu rozptýlí nervozitu a napětí stresovaného muže.“ Mayer si myslel, že je. Vůbec se mu nezdálo, že je správné, aby mladá hezká dívka rozptylovala nervozitu budoucích otců. Jenže není slušné poučovat svého hostitele o morálce. Takže si svůj názor nechal pro sebe.

„Proč jí to nevysvětlíš sám?“ zeptal se.

„Není to vhodné,“ odpověděl krátce a zdůraznil: „Je velmi hezká.“

Asi to mělo být dostatečným vysvětlením. „Také neumí moc dobře německy,“ dodal. „Pokus se ji přesvědčit, že by se měla občas přemoct. Přece víš, že každý musí dělat něco, co mu nesedí. Na co nemá chuť. Přece potřebuje peníze.“

„A ty může dostat, jen když s nějakým hostem…“

„Ostatní dívky to dělají. Proč si myslí, že je lepší?“

„Sám jsi říkal, že je lepší,“ připomněl mu Mayer.

„Jako houslistka, ano. Podívej se, líbí se mi, že je tak hrdá.

Dokonce jsem už přemýšlel, že jí budu dávat nějaký stálý plat. Aby neměla pocit, že musí brát peníze od hostů. Stačí, aby projevila aspoň trochu dobré vůle…“

Mayera to dost překvapilo. Ta dívka musí být opravdu zvláštní, když jeho jinak tak šetrný a opatrný přítel byl ochotný přistoupit na takovou oběť.

„No dobře, ale jak si to představuješ?“ souhlasil nepřímo Mayer.

„Potřebuje nové boty? Chceš, abych jí vzal míry a při té příležitosti…“

„Ne, promluv si s ní ještě předtím, než ty míry budeš brát. Přece, když nám neslíbí, že se změní, budu ji muset propustit. Proč bych pak pro ni objednával boty?“

Schulz uměl počítat i drobné. Ostatně Mayer taky nerad zbytečně rozhazoval.

„Tak jak to mám udělat? To víš, že nejsem milovník nočních podniků. Chceš, abych udělal výjimku a šel do baru a…“ Vtom se zarazil. „Tak to ne! Snad nechceš, abych ji pozval do svého pokoje…“

pohoršením mu až přeskočil hlas. „Nebudeš mi věřit, ale v životě jsem…“

„Davide, stačí jen…“

„Ne, v tomhle nejedu!“

„Počkej…“ zrozpačitěl Schulz. Mayerova reakce ho zaskočila. „V tomhle ti nemůžu, ani nechci pomoct. A chceš-li, abychom zůstali přáteli…“

„Davide, tys mě špatně pochopil,“ řekl Schulz. Vyhnul se Mayerovu pohledu a pokračoval: „Když nechceš, tak ji nemusíš zvát do pokoje. I když jsem neměl na mysli nic jiného, než že si s ní v klidu a přátelsky popovídáš. Ale můžeš se s ní setkat i přes den. Řekněme, že hned teď. Je na obědě.“ Mayer se podíval nedůvěřivě. „Klidně jí řekni, že jsme staří přátelé. Jsme přece přátelé?“ Mayer mlčel a Schulz pokračoval: „Půjdeš do hospodářské budovy, tam vzadu je taky kuchyně a jídelny pro zaměstnance. Najdeš jídelnu číslo čtyři, je pro neplatící personál… To je pro ty, kteří se stravují zadarmo… Nahlídneš do té jídelny, jako že jsi zvědavý na veškeré zařízení hotelu…“ „Což je pravda,“ přikývl Mayer. Už se uklidnil. „Jenže pořád ještě nevím, jak ji oslovím…“

„Však si něco vymyslíš,“ ujistil ho Schulz. „Obědy jim vydávají přesně od půl druhé do dvou.“

V jídelně pro tak zvaný neplatící personál ji Mayer poznal hned.

Seděla u stolu sama, měla před sebou talíř s jídlem a otevřenou knížku opřenou o slánku.

Byla tak zabraná do čtení, že ho ani neslyšela přicházet.

„Slečno, prý je to nezdravý, číst u jídla.“

Trhla sebou. Zvedla k Mayerovi oči. Jestli byla hezká nebo ne, Mayer by v tu chvíli říct nemohl. Viděl jen její oči.

Chvilku se na sebe zaraženě dívali.

První se ovládl Mayer.

„Co vlastně čtete?“ sklonil se nad knížkou. Dívka se vyděsila. Rychle zaklapla knížku.

Pak se rozesmála.

„Připadám si jako princ, kterému se podařilo rozesmát šíleně smutnou princeznu,“ řekl Mayer.

„Máte pravdu. Strašně dlouho jsem se nesmála.“

„Smím vědět, čím se mi vás podařilo rozesmát? Abych to někdy zopakoval?“

„Asi se vám to už nepodaří. Leda že byste zase potkal někoho, kdo si nemůže zvyknout, že je v zemi, kde Škvorecký není zakázán a číst ho není trestný čin.“

„Kdo je to Škvorecký a co provedl?“ „Vy nevíte, kdo je Škvorecký?“ divila se.

„Ne. Ale budu rád, když mě o něm poučíte. Jenže…“ podíval se na hodinky. „Za deset minut vám končí přestávka na oběd. Směl bych vás někam večer pozvat? Vím, že večer hrajete. Až skončíte program…“ Zvážněla a striktně odmítla: „Bohužel jsem pak unavená a potřebuju jít spát.“ „Ale kdo mě pak zasvětí do moderní české literatury?“ nevzdával se.

„Dám vám kontakt na jednu starší paní. Jmenuje se Benešová, ale háček nad S se jejímu nebožtíkovi manželovi někam ztratil. Přesto jí po muži zbyla velmi slušná hromádka českých knih a časopisů. A ačkoliv je jen uklízečka, odebírá knížky, které její manžel před léty objednal. Prý to dělá na památku na svého muže.“

Pohlédla na hodinky a zvedla se. „Nenechal jsem vás najíst se.“

„…ani si dočíst stránku.“ Sebrala ze stolu talíře a příbory a šla s nimi k okénku. Mayer ji následoval.

„Slečno Dolejšová, a co odpoledne?“ zeptal se jí a začervenal se. Připadal si jako kluk, který se doprošuje o schůzku. Ale vždyť mu o nic jiného v tu chvíli nešlo.

Otočila se k němu.

„Vy víte, jak se jmenuju?“

„Řekl mi o vás Adolf, totiž Schulz,“ přiznal.

Ostražitě na něho pohlédla.

„Schulz vás za mnou poslal?“

Viděl, že nemělo cenu to zapírat.

„Ano. Řekl, že jste velmi dobrá houslistka a navíc má krajanka. Byl jsem na vás zvědavý.“

„Aha,“ poznamenala.

Pomalu dala nádobí na odkládací pult. Pak sáhla na kliku dveří, které byly vedle.

Mayer se polekal, že mu zmizí.

„Jsem z Prahy, a vy?“ zeptal se honem.

„Taky z Prahy.“

„Kde jste bydlela? Ve které čtvrti?“

Podívala se na něho zamyšleně.

„Odpoledne cvičím. Mezi čtvrtou a půl šestou mám hodinu a půl čas. Hodí se vám to?“

Radostí málem nadskočil.

„Ano! Výborně!“ Pak si vzpomněl: „Jsem Mayer. David Mayer.“

„Slyšela jsem o vás. Prý jste hotelový dobrodinec,“ ukázala na své nohy obuté do látkových bačkor.

Mayer zahlédl nepatrnou vybouleninu u palce. Jasný příznak

ploché nohy.

„Ano. Jsem velmi dobrý švec.“

Za půl roku se vzali.

Měli civilní svatbu v Monthorstu a za svědky jim šli Schulz a hodná uklízečka paní Benešová bez háčku nad S.

Jako svatební dar jí Mayer koupil mistrovské housle.

Měla z nich velkou radost. Ale už nikdy nehrála. Tvrdila, že měla příliš dlouhou přestávku. Že kvůli šumaření v barové kapele, kdy hosty bavily operetními odrhovačkami, ztratila schopnost hrát pořadně. Teprve těsně před svatbou se jí Mayer odvážil zeptat, co jí vlastně bylo, že musela do nemocnice.

„Ženské potíže,“ odpověděla neochotně. „Ale to už je za mnou,“

dodala a požádala: „Prosím, nemluvme o tom.“

Takže o tom už nikdy spolu nemluvili.

Do krásných klidných lázní, ani do Schulzova hotelu už nikdy nejeli.

Od té doby uplynulo pětadvacet let.

David Mayer a Soňa se na delší dobu než na jeden den nerozloučili.

Až v posledních deseti letech, po převratu v Čechách, vždycky tak dva tři týdny v roce, byl Mayer doma bez Soni. Ty dva tři týdny trávila v Praze.

Ale když mu začátkem února z Prahy zavolala a řekla, že pojede do Brna a pak do Bratislavy, velmi se divil.

Když mu pak volala z Vídně a oznámila mu, že nějakou dobu potřebuje cestovat, vyrazilo mu to dech. Ještě víc mu vyrazilo dech, když mu večer domů zavolal z ničeho nic Schulz. Jejich někdejší přátelství se postupem času omezilo jen na výměnu novoročenek. A najednou, po dlouhé době, Schulz zavolal pozdě večer na Mayerův privátní telefon. „Tak jak se ti daří?“ ptal se vesele. Ale vyznělo to dost nepřirozeně. Vyměnili si několik banálních vět o zdraví a o rychle utíkajícím čase. Pak chtěl mluvit se Soňou.

„Bohužel není doma. Je v Praze,“ použil svou obvyklou lež Mayer. „A kdy se vrátí?“

„To přesně nevím.“

„Tak ji pozdravuj,“ řekl zklamaně.

Vyměnili si ještě několik obligátních frází jako lidé, kteří už dávno nemají nic společného.

Než se rozloučili, Schulz jen tak prohodil: „Jo, a četl jsi o tom skandálu s doktorem Richtrem? Jo, kamaráde, už to nejsou ty naše krásné klidné lázně, kam bohaté paničky z celého světa jezdily do Richterova sanatoria na léčení.“

Mayer mlčel a Schulz dodal: „Řekni to Soně. O tom Richterovi.“

Mayer slíbil, že Soně všechno vyřídí.

Pak se navzájem ujistili, že si budou psát a telefonovat.

A Mayer si pak ještě dlouho lámal hlavu, co znamenal ten Schulzův telefonát.

Za týden po Schulzově telefonátu se Soňa ozvala ze Stockholmu a oznámila mu, že se chystá do Tokia. Mayera popadl vztek.

„Víš, že tě sháněl Schulz? Musel jsem se stydět!“

„Proč?“

„Protože jsem kvůli tobě musel lhát! Řekl jsem mu, že jsi v Praze.“

„Ptám se, proč mě sháněl,“ upřesnila svou otázku. To, že se Mayer musel uchýlit ke lži, Soňu nezajímalo.

„To já nevím, proč tě sháněl. Ale ptám se tě, proč lítáš po světě?“

„Potřebuju něco zjistit.“

„A já nemám právo vědět, co?“

„To se týká něčeho, co se stalo, ještě než jsme se poznali,“

odpověděla.

„Když jsi hrála u Schulze?“

„Ano. A ještě předtím.“

„Kdy předtím?“

„Než jsme se poznali.“ Pak skoro prosebně dodala: „Davide, prosím tě, věř mi, teď ti nic nemůžu říct.“

Mayer dostal strach.

„Někdo tě vydírá?“

„Ne,“ odpověděla krátce.

„A co vlastně teď děláš ve Stockholmu?“

„Nic.“

„Jak to, nic?“

„Nic… Jen potřebuju cestovat.“

„Potřebuješ nebo chceš?“ upřesňoval, i když to vyjde nastejno.

Soňa chvíli mlčela a David Mayer nevydržel: „Nezdá se ti, že to tvoje nic stojí dost peněz?“

Soňa mu odpověděla, že to ví. Ale že je to pro ni životně důležité.

Tedy se jí rovnou zeptal: „Cestuješ sama?“

Její odpověď zněla přesvědčivě: „Částečně.“

„Ach tak.“

Pochopil, že situaci odhadl správně: Za jejím cestováním je nějaký muž.

Možná, že je to její bývalý manžel? Nebo někdo jiný? Měl nutkání ji zahrnout výčitkami.

Místo toho prohlásil: „Jsi cvok.“

Nenechala ho domluvit.

„Já vím.“

„Prosím tě, o co jde? Potkala jsi někoho, kdo…“

„Ano. Ale není to tak, jak si myslíš. Davide, mám tě moc ráda.

Miluju tě…“

„Říkáš mi to, protože potřebuješ další peníze?“

„Ano… Mé konto je už vyčerpáno… Potřebuju další peníze.“

„Můžeš mi tedy laskavě říct, co to jsou za aktivity, do kterých mám investovat své peníze?“ To slovo své zdůraznil.

„Nemůžu… Zatím ti nemůžu nic říct.“

„Tak mi řekni, kde jsi. Přijedu a…“

„Ne, to nesmíš. Právě proto ti to nemůžu říct.“

Tu ho napadla strašlivá myšlenka: Jeho Soňu unesli.

„Soňo… Někdo ti ubližuje?“

„Ne.“

„Nesmíš mluvit?“

„Davide, později ti všechno vysvětlím.“

A místo, aby jí pohrozil, že zablokuje jejich společné konto, řekl: „Buď opatrná, děvče. A dej mi občas o sobě vědět.“

Zaslechl Sonin krátký vzlyk. Dostal strach. „Soňo, jsi v pořádku?

Co se děje?“ zvýšil hlas. „V Praze se ti něco stalo?“

„Ano.“

„Tak mi to aspoň naznač!“

„Ne. Nemůžu ti to říct,“ opakovala.

„Jak to, že nemůžeš?“

„Nevěřil bys mi to. Nikdo by mi to neuvěřil.“

Vtom ho něco napadlo: „Soňo,“ snažil se mluvit věcně, „znám případy, kdy po návštěvě domova někteří lidé, jak bych to řekl, ztrácejí duševní rovnováhu. Prý je to způsobeno tím, že se nemohou rozhodnout, jestli se mají vrátit, nebo zůstat v novém domově.

Dostávají něco jako záchvaty deprese. A v tom záchvatu dělají různé nepředloženosti… Nejsi v pořádku.“

„Jsem v pořádku, Davide. Ale kdybych někomu řekla, na co jsem přišla, opravdu by si myslel, že jsem se pomátla,“ oznámila mu to najednou tak klidně, že mu na zádech vyrazil studený pot.

Snažil se neztratit sebeovládání.

„Soňo, potřebuješ odbornou pomoc.“ Nevydržel a vykřikl: „Potřebuješ se léčit!“

„Průběžně budeš ode mě dostávat zprávy,“ řekla skoro úředním hlasem. Takový tón u ní David slyšel poprvé za těch dvacet pět let.

„Soňo!“

Ale už zavěsila.

Od tohoto telefonátu pravidelně dostával lístky s krátkým pozdravem. Banální pohledy z různých měst.

Z hlubokého zamyšlení ho vyvedla dcera.

„Tatí, je ti něco?“

„Co provedla, že ji…“ hlas mu zase selhal.

Helena pochopila, že se jí otec ptá, proč její matku hledá policie.

„Prosím tě… V té švýcarské vesnici propukl nějaký skandál, tak shánějí mámu, jestli o tom něco ví.“

„Před pětadvaceti lety?“

„Co ty víš? Možná, že tam objevili nějakého bývalého válečného zločince…“

„Ten Lyciet se ptal na nějakého Kurta Novačka.“

„Tak vidíš…“

„Se Soňou v orchestru hrála jakási Nováčkova. Měla syna… Že jsem si na něho nevzpomněl před chvílí. Ten ovšem nemohl být válečným zločincem. V roce sedmdesát šest mu mohlo být kolem třiceti…“ pohlédl na dceru. Helena najednou zdvihla ze stolu Lycietovu vizitku a začala ji pozorně studovat.

Mayer krátce zaváhal a pak se tiše zeptal: „Heleno, tvá matka se nikdy nezmínila o… nějakém muži…“

Helena se rozesmála.

„Čemu se směješ?“ rozzlobil se Mayer.

„Tatí, mámě je už skoro padesát…“

„No a? Tvá matka je pořád ještě hezká a žádoucí žena. Skutečná dáma… Vzácně krásná.“

„Ale jo… Jenže si nedovedu představit, že by máma utekla s nějakým chlapem. Navíc s nějakým zločincem, kterého hledá policie.“

„Lyciet neříkal, že ho hledají. Jen se na něho chtějí mámy zeptat,“

připomněl jí Mayer.

„Víš co, tatí? Přestaň se tím už trápit,“ chtěla to ukončit Helena.

„Myslíš, že je to jednoduché, takhle nečinně sedět a čekat, až se vrátí? Až se ozve?“

„Já vím, že je to těžké,“ uznala Helena. „Ale co cheš dělat?

Prozradit tomu Lycietovi, že netušíš, proč se máma, totiž tvá manželka rozhodla cestovat?“

„Ne tak nahlas,“ požádal Mayer.

„Francoise nám stejně nerozumí,“ pohodila Helena hlavou. Znenadání se Meyrovi vybavilo, jak před lety se malá Helenka matky zeptala, proč trvá na tom, že musí umět česky. „Abychom mohli spolu mluvit o čemkoliv a kdekoliv, abychom si mohli klidně říkat i různá naše tajemství, ale aby nám nikdo nerozuměl,“ vysvětlila tehdy jejich dcerce Soňa. To se Helence líbilo. Češtinu považovala za jejich společnou tajnou řeč. Spojovala je stejně jako láska. Nikdy se nehádali česky. Helena dlouho neznala jediné neslušné ani hrubé české slovo, dokud se nepřihlásila na nějakou mezinárodní studentskou brigádu. Dva měsíce na stavbě kanalizace a vodovodu na českém venkově velmi obohatily a, jak tvrdila Helena, zmodernizovaly její slovní zásobu.

David Mayer se zvedl, šel ke dveřím a dal ruku na kliku. „Tatí, nedělej to. Nechtěj zjišťovat, jestli tě Francoise poslouchá u dveří,“ poradila mu Helena. „I kdyby z našeho rozhovoru pochopila, že jsme si tu nemocnou tetičku v Praze jen vymysleli a že ve skutečnosti létá máma po světě, stejně by si to nechala pro sebe a nikomu by to neřekla. Zaprvé by se bála přijít o místo a zadruhé tě zbožňuje,“ dodala ironicky. Helena neměla tak úplnou pravdu. Právě kvůli své neopětované lásce by se stará a oddaná sekretářka Francoise s velkou chutí té české přivandrovalkyni pomstila. Mayerova sekretářka Soňu totiž nenáviděla hned od první chvíle, kdy se objevila ve Štrasburku. Považovala ji za vetřelkyni, která zmařila její naději. Hned po smrti první paní Mayerové, která umřela na rakovinu, Francoise věřila, že se stane paní Meyrovou. Přece tolik let se oddaně starala o svého šéfa. A on si najednou přivedl mladou krajanku. Jako věrný pes cítila, že se v domě něco děje. A to něco je spojeno se Soninou nepřítomností. Tomu, že se zdržuje u nějaké nemocné tetičky, vůbec nevěřila. Tetelila se v ní naděje, že od Mayera odešla. Že by Bůh vyslyšel její modlitby?

David se vrátil na místo.

„Heleno, tak mi řekni, co mám dělat?“ ptal se dcery. „Čekat? Ale snad mám právo vědět, na čem jsem? Jestli mě Soňa opustila…“

„Tatí, to je nesmysl.“

„Tak jak si mám vysvětlit, že se v poslední době ani neobtěžuje zavolat mi? Jen posílá pohledy?“

„Jeden důvod bych věděla. Bojí se, že na ni budeš… křičet.“

„Já? Křičet?“

„Přece už teď křičíš,“ upozornila ho Helena.

„Tak dobře. Už jsem klidný. Jaký je ten druhý důvod?“

„Nechce, abys viděl číslo, ze kterého volá. Objevilo by se na displeji…“ Najednou vážně dodala: „Možná že se bojí, že na ni chceš poštvat policajty.“

Mayer pohlédl překvapeně na dceru. „Proč… Proboha, teď bude myslet, že toho Lycieta… Že ty policajty… Kdyby mi aspoň zavolala, abych jí vysvětlil… Abych se jí zeptal. Varoval ji! Heleno, co máme dělat?“ „Čekat.“ „Heleno, jsi přece žena… Můžeš mi ze svého ženského hlediska vysvětlit, co se za tím vším skrývá? Nevis? Nic tě nenapadá? Ale mě, ano. Totiž, kdyby to nebyla tvá matka, moje Soňa, ale cizí žena, řekl bych, že se za tím skrývá mužské jméno… Možná že je to nějaký Kurt…“

„Nesmysl, vyloučeno!“ nadskočila Mayerova dcera.

Mayer ji přeslechl.

„Anebo…“ Vytřeštil na dceru oči.

„Co je?“

„Heleno… Když někdo pořád cestuje… z jednoho města do druhého… z jednoho kontinentu na druhý… A hledá ho policie… Co když v tom jsou drogy?“

„Máma a drogy?“ Helena se nevěřícně dívala na otce. „Pojedu do Prahy…“ řekl. „Tatí, co bys tam zjistil? Je zbytečné jezdit do Prahy, když se sem chystá nějaký český spisovatel nebo novinář, počkej, vzpomínáš si? Dostal jsi od něho dopis. Sbírá materiál pro knihu o českých krajanech. Tys mu odepsal, že ano, že kdykoliv může přijet. Jak se jmenuje? Pacovský nebo tak nějak. Počkej, až přijede. Přece tvou adresu dostal přes máminu kamarádku.“ „Nepotřebuju nějakého Pacovského, potřebuju si promluvit se Soniným bývalým…“ Najednou si nemohl vzpomenout, jak se jmenoval Sonin první muž. Měl v hlavě zmatek. Helena, Soňa, Schulz, taky tu byl Lyciet, který na něm něco chtěl a nějaký Pacovský…

„Tatí, jsi celý bledý…“

„To se ti jen zdá… Ať Francoise pošle panu Pacovskému e-mail, že Soňa zmizela a že když o ní chce psát, tak ať ji napřed vypátrá!“ „Ty chceš, aby se Francoise dozvěděla, že máma zmizela?“ vyletěla Helena.

„Tak mu to pošli ty!“

„Co? Komu?“

„E-mail! Do Prahy! Hned! Z domu!“

„Ale…“

„Běž…“ zachraptěl.

„Tatí!“

Do místnosti vtrhla Mayerova sekretářka. „Tatí! Co je s tebou?“ vyděsila se Helena.

Mayer lapal po dechu.

Sekretářka přiskočila k šéfovu stolu, vytáhla horní šuplík, vyndala malou lahvičku a podala ji Mayerovi.

„Okamžitě si vem prášek,“ rozkázala francouzsky. Pak se otočila k Heleně a zaprskala: „Že se nestydíš! Tak rozčílit svého otce!“

KAPITOLA II

MILAN PACOVSKÝ se nehnutě díval na obrazovku.

Už podesáté si četl podivný text. Vypadal jako školácký překlad cvičení z cizojazyčné učebnice.

Pak vypnul počítač. Uklidil slovník zpátky do knihovničky.

Šel do kuchyně.

Vyndal z ledničky láhev piva. Otevřel ji. Ale nechal ji být a vrátil se do obýváku, který mu v jeho „jedna plus jedna“ sloužil i jako pracovna a ložnice.

Zase zapnul počítač.

Na obrazovce okamžitě naskočil krátký seznam.

Kurzorem sjel na jméno Fricova. Připsal otazník.

Chvilku přemýšlel a za otazníkem připsal: „Volat Mayerovi. Odkud ví, že jsem detektiv? Jak dlouho je Soňa pryč? Ví o jejím zmizení francouzská nebo jiná policie? Jednal už s nějakou soukromou detektivní kanceláří? Nechystá se osobně…“

Vtom jeho mobil zahrál Malou noční hudbu.

Milan kouknul na malý displej. Objevilo se tam jméno Kulhánek.

Dal mobil k uchu.

„Co je?“

„No, přemýšlel jsem o tom,“ zazněl mužský huhlavý hlas.

„To je vzácnost.“

„Máš blbou náladu?“ neurazil se Kulhánek.

„Jako vždycky, když pracuju,“ odvětil Milan.

„Promiň, že ruším.“

„Cos chtěl?“

„Chtěl jsem ti říct, že jsem zapátral ve své chabé a v počítačové výkonné paměti a úplně náhodou jsem narazil na jednu holku.“

„Tak ji pošli rovnou ke mně, kouknu se na ni.“

„To nebude tak jednoduchý,“ řekl Kulhánek.

„Proč? Neumí jazyk?“

Milan si všiml, že na obrazovce zase plavaly kliky háky. Zmáčkl klávesnici. Prohlížel si seznam.

„Umí. A jak!“ zalykal se nadšením Kulhánek. „Nevím, jakou má slovní zásobu, ale přízvuk má jako rodilá Pařížanka.“

„No, když to tvrdíš ty, velký franštinář a uznávaný autor slovníků a učebnic, tak to musí být pravda,“ usadil ho Milan.

„To ti dosvědčí i Veselá. Byla u toho.“

„Jasný. Veselá přesně ví, jak mluví rodilá Pařížanka,“ prohodil ironicky Milan.

„Milane, nikoho lepšího, než je Sabina Hronová, pro tebe nemám.“

„Kam se poděli franštináři?“

„Proměnili se v angličtináře. Ale ta Sabina Hronová je opravdu dobrá.“

„Sabina je hezké jméno,“ uznal Milan.

„Je to hezká holka.“

„V práci to může být na překážku,“ poznamenal skepticky Milan.

„Snad své pudy jednou ovládneš,“ uchechtl se Kulhánek.

„Jedině když se před každým naším setkáním nacpe česnekem Jen česnekový smrad z dívčích rtů mě přinutí ke zdrženlivosti,“ vrátil mu to Milan ve stejném duchu.

Kulhánek zvážněl.

„Milane, jak chceš. Ale říkám ti na rovinu, že profesionálního tlumočníka bys nezaplatil. Toho mít nemůžeš.“

„Proč?“

„Protože najmout si dobrého tlumočníka si teď nemůže dovolit ani leckterá bohatá firma.“

„Přece nepotřebuju, aby mi někdo tlumočil, ale aby mi pomohl sbírat materiál. Stačí, aby uměl zacházet s magneťákem a domluvil se francouzsky.“

„No právě. Ta Sabina vypadá, že by to výborně zvládla.“ „Tak jí dej můj telefon a já se s ní domluvím.“

„Nedomluvíš.“

„Jak to? Nemluví česky?“

„To bys pochopil, kdybys viděl, jak na mě ta holka koukla, když jsem jí řekl, že u mě může dělat hostesku.“

„Tak proč tam k tobě lezla?“

„Asi počítala, že bude dělat konferenční tlumočnici.“

„Je zkušená tlumočnice?“

„Nevím. Do dotazníku o žádných zkušenostech nic nenapsala.“

„A přesto jsi ji jako tlumočnici nechtěl?“ zasmál se Milan.

„Ačkoliv mluví jako rodilá Pařížanka?“

„Odmítla jít ke zkoušce,“ vysvětlil Kulhánek.

„Ale váš dotazník vyplnila?“

„Ano. A nechala ho u nás. Takže vím, kde ji můžu hledat.“

„Dobře, přesvědčil jsi mě. Dej mi její adresu a telefon.“ Milan si vzal pero a špalíček s papírky na poznámky.

„Bude lepší, když vás představím ve své kanceláři… Ale neručím, že tu práci Hronová přijme.“

„Já taky neručím, že se mi ta hezká Sabina s přízvukem rodilé Pařížanky bude líbit a hodit.“

„Tak o tom nepochybuju, že se ti Kbit bude,“ ujistil ho Kulhánek.

„Začínám na ni být zvědavý,“ prohodil Milan. Ironicky. I když to byla pravda. Zároveň vůbec nepochyboval, že si tu dívku získá. Milanovi se už dlouho nestalo, aby mu ženská něco odmítla. Nezávisle na věku a zaměstnání, ať už šlo o mladou dívku s atraktivním povoláním, na kterou dostal chuť, nebo o arogantní úřednici, která útočnou povýšeností vynahrazuje pocit své zbytečnosti, každá mu vyhověla. Ve všem. A čím byl starší, tím větší úspěch u žen měl. Jako by mu chtěly vynahradit to, že si ho zamlada dívky nevšímaly.

Vůbec v posledních letech mu osud vynahrazoval to, co mu upíral prvních čtyřicet let života. Osud Milana Pacovského byl symbolem paradoxů minulé a dnešní doby.

Až do listopadu 89 měl nevhodné rodiče. Pocházeli z bohaté pražské rodiny. Kvůli nim ho nevzali na gymnázium. Vyučil se tedy soustružníkem. Stal se dělnickým kádrem. Po večerech studoval na gymnáziu pro pracující a udělal si maturitu. Stal se tedy dělníkem s maturitou. Jako dělnického kádra s maturitou ho bez potíží vzali na novinářskou fakultu. Z fakulty ho ale vyhodili, protože se zase přišlo na to, že má nevhodné rodiče. Mimoto s několika spolužáky vydával časopis. Přesto ho vzali do redakce deníku. Stal se provozním redakčním nádeníkem. Za mizerný plat přebíral z četky cenzurou schválené zprávy, které ještě vhodně upravoval. Do sobotní přílohy psal o kapesních zlodějích a drobných vekslácích. Občas mu šéfredaktor uložil, aby rychle sesmolil reportáž o radostné odezvě kolektivů pracujících, které přijaly nový socialistický závazek. Takovou reportáž dokázal napsat za čtvrt hodiny po pětiminutovém telefonickém rozhovoru s nějakým dílenským vedoucím.

Díky psaní o kapesních zlodějích se seznámil s doktorem Kulhánkem.

Kulhánek byl doktorem práv, pracoval v oddělení hospodářské kriminality a přispíval do novin. Pacovskému nabídl místo v policejním archivu.

Dělat v archivu bylo rozhodně zábavnější, než psát o plnění socialistických závazků. A taky klidnější. Jeho činnost spočívala v tom, že na požádání vyhledával a ukládal do šanonů policejní zprávy a protokoly.

Spolu s Kulhánkem pod vymyšleným jménem psali detektivky.

Občas také napsal detektivku sám a vydal ji pod svým jménem. Psaní mu dodávalo šmrnc spisovatele a ženské na to ohromně letěly.

Pacovský se nikam necpal. Ten klidný a pohodlný život mu naprosto vyhovoval.

Nikdy se neoženil.

Pro okolí, zvlášť pro přítelkyně měl sice staromódní, ale romantické vysvětlení: Tvrdil, že patří k těm vzácným mužským, kteří mají jen jedinou opravdovou lásku. Tou skutečnou a jedinou životní láskou myslel Soňu. „Jeho přítelkyně a milenky docela se zájmem poslouchaly vyprávění o drobné křehké houslistce, která emigrovala a na kterou nemůže zapomenout. Místo aby na tu neznámou houslistku žárlily, ještě víc ho obdivovaly. Zároveň mu historka o věrné lásce k nezapomenutelné Soně často posloužila jako záminka, aby se zbavil milenky, o kterou ztratil zájem. Po listopadu se Milanovi nevhodní rodiče proměnili v rodiče nanejvýš vhodné. V privatizaci dostal dva činžáky po vlastních rodičích a vilu po strýci, který umřel v jáchymovských dolech. Taky starožitný nábytek a cenné obrazy, které jeho rodičům prozíravě naoko prodal jeden otcův kolega. Otcova kolegu i s jeho početnou rodinou odvezli do Terezína a pak dál do Osvětimi.

Fakt je, že se starožitným nábytkem a obrazy vznikly komplikace.

Po osmačtyřicátém Pacovským všechno, co mělo nějakou cenu, zkonfiskovali. Část někam zmizela a část byla roztroušená po různých skladech, chodbách a pracovnách stranických a státních úřadů. Takže jeden právník, který ochotně převzal starost o privatizaci majetku, přišel s neobvyklým nápadem: Pátrání po majetku proběhne rychleji, když se Pacovský obrátí na nějakou soukromou detektivní kancelář. Milan si o tom promluvil s Kulhánkem. Snad by mohl někoho doporučit.

Kulhánek prohlásil, že je to blbost.

Dostal jiný nápad: Proč si najímat nějakého detektiva, když detektivní kancelář může založit sám? Případně s Kulhánkem? V době rodícího se či obrozeného soukromého podnikání to skutečně nebyl žádný problém. A tak založili detektivní kancelář s nic neříkajícím názvem „95“. Pro Milana nebylo těžké dostat licenci. Naoko se stal externím pracovníkem Kulhánkovy detektivní kanceláře. Měl dokonce solidně vypadající průkaz, který graficky navrhl a nechal vytisknout bývalý Kulhánkův kolega, teď vydavatel a tiskař.

První pátrací akcí Pacovského bylo hledání svých rodinných starožitností a uměleckých děl.

„Jenže Milan si byl vědom toho, že nikdy neměl možnost se naučit, jak se s takovým majetkem zachází a co se s ním dělá. Správně předpokládal, že se o majetek musí starat. Že čím je větší majetek, tím větší odpovědnost a péči vyžaduje.

Milan nechtěl mít ani starosti, ani odpovědnost. Neměl ani chuť o něco pečovat.

Takže Milanův advokát majetek Pacovských rozprodal s velkým ziskem pro sebe a pro Milana.

Milan novou situaci uvítal. Konečně se cítil opravdu svobodný.

Měl báječný pocit, že může dělat, co chce.

Milan chtěl nedělat nic.

„Jen tak, více méně nezávazně pro jednoho známého vypátral, že si jeho dcera přivydělává prostitucí v hotelu.

Pak pro dalšího známého zjistil, kdo a jak v jeho firmě krade fólie ze vzácných kovů. Jeho zákazníci s placením za služby nepospíchali a Milan byl líný na ně naléhat.

Ale podle nepsaných, snad přírodních zákonů, peníze přitahují další peníze.

Kulhánek ho přesvědčil, že mají přestat psát kriminální příběhy o drobných zlodějíčcích, ale začít psát o známých osobnostech. Je to podstatně jednodušší. Na rozdíl od psaní detektivek se autor životopisů nemusí starat o to, aby děj vypadal reálně, postavy životně, pátrání bylo vzrušující a aby každý detail a postava do děje logicky zapadaly.

Jako autor životopisných knížek se uváděl Kulhánek, honoráře dělili poctivě napůl.

Bylo to spravedlivé: Milan jen psal. Veškerý materiál, kompromitující historky, drby a pomluvy sbíral Kulhánek.

Kulhánkovi to nedalo velkou práci. Přece měl k dispozici celý archiv, protokoly a celé svazky. Některé z nich sice byly údajně tajné, ale v Čechách přehnanou úctou k razítkům nikdo nikdy netrpěl. Včetně razítek TAJNÉ! Kulhánek měl přístup ke všemu a ke všem. Mimoto svými pomluvami a klepy ochotně přispívali i bývalí kolegové, kamarádi a přátelé známých osobností. Zvlášť se snažili ti, kteří k rozdělování výnosných či významných míst dorazili pozdě a včas nestihli správně se zařadit a pořádně zviditelnit.

Kulhánkovy knížky vycházely ve statisícových nákladech.

Byly skandální. Ale ti, kterých se týkaly, raději dělali mrtvé brouky nebo se chovali podle přísloví, které platí od nepaměti: Každé lejno uschne a rozfouká se, proto se v něm nehrabej, abys ještě víc nezasmrádl.

A skutečně: Po velkém mediálním bumu si na ty knížky a skandály nikdo ani nevzpomněl.

Za vydělané peníze Kulhánek rozšířil svou detektivní kancelář 95 o další oddělení, tlumočnickou agenturu.

Milan ale toužil psát knížky, které by mu sice nepřinesly tolik peněz, ale aspoň trochu vnitřního uspokojení.

Samozřejmě by ho nejvíce uspokojilo psaní smyšlených příběhů.

Beletrie. Jenže to by znamenalo se dřít skoro zadarmo nebo se cpát na obrazovku a před mikrofon. Musel by se účastnit různých prezentací, výročních slavností, večírků a mejdanů s užitečnými lidmi, aby byl všude vidět. Ale to zas vyžaduje spoustu energie a času.

Milan o to společenské hemžení nestál. Ale pracovat pro pana Šuplíka, jak tomu říkal Werich, ho taky nelákalo.

Rozhodl se tedy, že bude psát literaturu faktu. Autor pak vypadá učeně a knížky solidně, ačkoliv je skoro nikdo nečte. Milan ale chtěl, aby jeho knížky lidi četli. Hledal tedy atraktivní téma. Hlavně prodejné, ale bez reklamních blábolu a stupidně bodrých žvástů či hlubokomyslných proslovů v médiích. Úplně by mu stačilo, kdyby náklad dosáhl aspoň třetiny nákladu Kulhánkových knížek, a měl určitý okruh myslících čtenářů. Pacovký vlastně nikdy neměl velké ambice a nároky. „Jednoho večera to vhodné téma objevil. Díval se jako vždycky u večeře na televizi. Vtom se na obrazovce objevil jeho kolega z deníku Jaroslav Dolejš. Tvářil se moudře a diváky poučoval o umělecké morálce, o tvůrčí poctivosti a svědomí každého jedince obdařeného talentem. Když Dolejš s úsměvem poděkoval divákům za pozornost, pustili titulky.

Milan se z nich dozvěděl, že Jaroslav Dolejš je profesor, vedoucí katedry, má celou sbírku všemožných tuzemských a zahraničních vědeckých titulů, společenských uznání a nejrůznějších cen.

Druhý den Milan zavolal na Dolejšovu katedru. Ozval se mu mladý ženský hlas.

Milan se představil a bodře požádal o docenta Dolejše.

„A kdo, prosím, volá?“ v ženském hlase zacinkaly kostky ledu.

„Jsem jeho bývalý spolužák,“ oznámil jí přátelsky Milan.

„Jak že se jmenujete, pane?“ Asi byla nedoslýchavá. „Pacovský.“

„Pan profesor Dolejš je momentálně…“

Milan ji přerušil.

„Řekněte mu, milostslečno, že mu volá Milan a že mi pořád ještě dluží sto doláčů, které jsem pro něho a pro Soňu pracně sehnal u veksláků, než odsud v roce sedmdesát pět minulého století utekl.

Doufám, že vám tento krátký životopisný údaj stačí, abyste svému šéfovi nebo kdo…“ „Okamžik, pane…“

„Pacovský,“ napověděl jí. „Doktor Milan Pacovský,“ přidal i titul, který neměl.

„Okamžik, pane doktore.“

V sluchátku začala hrát kolem dokola nějaká lepkavě dotíravá melodie. Podle Milana se nehodila pro instituci, v jejímž čele stojí odborník na estetiku ověnčený rekordním množstvím titulů a cen.

Uplynula asi minuta.

Konečně se přísně ozvalo: „Dolejš.“

„Ahoj, Jardo. Tady je Pacovský.“

Chvíli bylo ticho a pak se ozvalo opatrné: „Dobrý den.“

Milana najednou přešla chuť žertovat.

Proto se vážně zeptal: Jak dlouho už jsi zpátky v Čechách?“

„Kdo, prosím, volá?“

„Do prčic, takhle se mluví s bývalým spolužákem a kamarádem?“

Milan se opravdu naštval.

„Promiň. V poslední době mě pořád otravují úplně neznámí lidé.

Včetně různých cvoků a vyděračů.“

„To se nediv, když jsi mediální hvězda. Taky jsem jedině díky televizi objevil, že jsi v Čechách. Kdy ses vrátil?“

„V devadesátém.“

„Soňa je tady taky?“

„Nevím.“

„Jak to, že nevíš?“ divil se Milan. „Kde je?“

„Nemám ponětí.“

„Vy… nejste spolu?“

„Ne.“

„Vy jste se rozešli?“

„Ano,“ zněla zase stručná odpověď.

„Kdy?“

„Dávno.“

Milan se nadechl a nasadil skoro oficiální tón: Jardo, nezlob se, že tě obtěžuju, ale pro svou knížku sbírám materiál o našich lidech venku,“ řekl skoro pravdu. Úplně čerstvou. V jeho hlavě se zrodila před chvílí. Okamžitě se rozhodl, že je shůry osvícen geniálním nápadem.

Ten nápad začal zčerstva rozvíjet.

„Zajímají mě úplně obyčejní lidé. Žádní géniové, kteří svými talenty ohromili svět.“

Dořekl a hned si uvědomil, že udělal chybu. Dolejš se určitě pokládal za takového génia.

Dolejš se za génia pokládal už na fakultě. Uměl napsat ohnivý článek pranýřující západní imperialisty, hlubokou analýzu divadelní hry, rozhovor s mladými hudebními interprety a přesvědčivý článek o ideologické škodlivosti jazzu.

„Nechci tě obírat o čas,“ předběhl případné Dolejšovo odmítnutí, „ale kdybys mi mohl pomoct najít Soňu.“

„Nemůžu ti pomoct, protože nevím,“ poznamenal suše.

„Kdys ji nechal?“ zeptal se bez obalu. „Milane, to nejde po telefonu…“

„Dobře, tak mi řekni, kdy pro mě budeš mít čas.“

„To je těžký.“

„To cítím,“ neudržel se Milan.

Dolejš jeho poznámku přeslechl. Snad na jeho katedře byli všichni nahluchlí.

„Probíhá semestr,“ pokračoval Dolejš. „Zkoušky. Obávám se, že v dohledné době mi to nevyjde,“ odmítl se s Milanem setkat. Milan se naštval. Dobře, tak teď přijdeš o hodně času telefonováním.

„Říkáš, že jste se rozešli dávno. Můžeš mi upřesnit, kdy jsi Soňu opustil?“

„No, bylo to hned v roce sedmdesát šest. Ale stalo se to opačně.“

„Jak, opačně?“ nepochopil Milan.

„Hm… Iniciativa nevyšla z mé strany,“ vysvětlil mlhavě.

„Promiň, jaká iniciativa?

„Tuto záležitost ukončila druhá strana.“

„Jo tak? Soňa nechala tebe?“ snažil se, aby v jeho hlase nezazněla radost.

Marně. Dolejšova nedoslýchavost zmizela. Tu radost zaslechl.

„Ano. Jsi spokojený?“

Ale nebylo jasné, na co se Dolejš ptá. Má být Milan spokojený, že dostal konkrétní informaci nebo že Soňa Dolejše nechala?

Milan byl spokojený z obou těchto důvodů.

Navíc mu Dolejš sdělil ještě další důležitý údaj.

„Soňa zřejmě objevila lepší variantu,“ řekl, jako by mluvil o vědeckém výzkumu. Asi tam nebyl sám.

„Soňa si tam našla chlapa?“

„Ano.“ „Švýcar?“

„Nemám ponětí. Doslechl jsem se o něm teprve před pár lety. Až když už jsem byl tady.“

„No počkej, tys nevěděl, kvůli komu tě Soňa…“

„Milane, opravdu jsem…“

Milan dostal strach, že Dolejš zavěsí.

Honem se zeptal: „Poslyš, existuje v Praze ještě někdo, kdo o Soně něco ví?“

„Někdo určitě…“

„Máš na někoho takového spojení?“

„Bohužel.“

„A odkud tedy víš, že Soňa někoho má?“ „Už si to nepamatuju. Milane, nezlob se, ale už musím končit. Měj se hezky,“ loučil se spěšně a najednou dodal: „Rád jsem tě slyšel.“ Milan se zašklebil. Dolejš si asi uvědomil, že jeho bývalý spolužák dělal u policajtů a navíc je pořád ještě novinář. S novináři a s policajty by člověk v Dolejšově postavení měl vycházet po dobrém. Nějakými pikantními drby o známých profesorech historie umění by bulvár určitě nepohrdl. Nápad napsat o úspěších nadějné houslistky na Západě se Pacovskému velmi zalíbil. Nepochyboval, že se tam hezká a nadaná Soňa neztratila. Snad si vzala nějakého dirigenta. Ne, spíš nějakého manažera. Možná že klavíristu, který ji doprovází, když má sólový recitál.

Teď už zbývá sehnat někoho, kdo by o ní něco věděl. Nikdo ho nenapadal. Pětadvacet let je hodně dlouhá doba.

Dokonce zašel do knihovny. Listoval ve starých novinách. Ale v českých nic nenašel. Listovat v zahraničních bylo zbytečné. Milan jazyky neuměl. Jen trochu anglicky.

Vypadalo to dost beznadějně.

Až do dne, kdy jednou večer na konci televizních zpráv ukázali čerstvě narozené žirafí mládě.

Milan až nadskočil: Žirafa!

Ano, Žirafa!

Tak říkali jedné Sonině spolužačce z konzervatoře. Měřila sto osmdesát centimetrů a navíc měla dlouhý krk. Hrála na violu v jejich studentském komorním orchestru.

No jasně, Žirafa!

Jen jak se ve skutečnosti jmenovala? Hanka, to si pamatoval. Takže Hana… A jak dál? Měla nějaké významné příjmení.

Vyndal z knihovny encyklopedii, ale neotevřel ji. Jsem ale vůl!

vynadal si. Takové jméno zapomenout: Fričová! Vždyť se ještě smála, že jí pomohlo dostat se na konzervatoř, ačkoliv s tím slavným filmovým režisérem nemá nic společného.

Před pětadvaceti lety bydlela mezi Žižkovem a Vinohrady. Jednou ji tam taxíkem zavezl po nějakém mejdanu. Dokonce ji před domem líbal, protože byl zamilovaný do Soni, ale ta se nehnula od Dolejše…

Milan popadl telefonní seznam. Velkou naději, že Hana Fricova za těch pětadvacet let nezměnila adresu, neměl. Taky jméno mohla změnit, ačkoliv tvrdila, že ho nikdy nezmění. Jenže to tvrdila před pětadvaceti lety. Možná že ani nebydlí v Praze. Ani v Čechách. Ani na evropském kontinentu…

Přesto, za pokus to stojí.

V telefonním seznamu bylo několik Han Fričových.

Podíval se na hodinky. Bylo tři čtvrtě na devět. Vyťukal číslo na adrese přibližně odpovídající té, na kterou si pamatoval.

„Haló!“ ozval se ženský hlas.

„Dobrý den, tady je Milan Pacovský a hledám paní Hanu…“

„Milane? Jsi to opravdu ty???“

Několik minut si vyměňovali převážně citoslovce. Měla radost z toho, že se zajímá o Soňu. Vyprávěla mu, že se Soňa teď jmenuje Mayerová, že s manželem, který je taky původem z Čech, bydlí ve Štrasburku. Dala Milanovi Soninu adresu a telefon. Soninu e-mailovu adresu neznala, protože je jí k ničemu. Jako postarší rozvedená violistka na volné noze a matka mladé absolventky konzervatoře si Fricova internet nemohla dovolit. A vůbec na počítač neměla. Byla ráda, když mohla zaplatit telefon, elektriku a činži a něco si ušetřit na slušný nástroj pro dceru.

Ne že by to všechno hned vypálila na Milana v telefonu. Jen to mimochodem naznačila a ostatní věci si dokázal domyslet. Na závěr rozhovoru Fricova ještě poznamenala, že Soňa pravidelně každý rok na podzim jezdí do Prahy. A opakovala, že spojit se se Soňou a s Mayerem nebude žádným problémem.

Když zavěsil, bylo skoro jedenáct hodin.

Milan byl přesvědčen, že mu nahrává sám osud.

Začala se mu rýsovat knížka o poválečných emigrantech.

Představoval si, že v knížce bude konfrontovat jejich zkušenosti s emigrací sedmdesátých let.

Byl zvědavý na toho Mayera. Jak vypadá, když mu dala přednost před hezkým a sebevědomým Dolejšem? A jak vypadá po tom čtvrt století Soňa? Někdo, už si nepamatoval kdo, o ní tvrdil, že patří k těm vzácným ženským, které s věkem jsou krásnější než zamlada. Napsal Mayerovi dopis. Vysvětlil mu, že se chystá psát knihu a že by se rád s panem Mayerem setkal.

O Soně se nezmínil. Co když je Mayer žárlivý? Mayer mu odpověděl, že ano, že je ochoten se s panem Pacovským setkat, ale do Prahy a do Československa nejezdí. Když pana Pacovského neodradí dlouhá cesta, rád ho uvítá ve Štrasburku.

Domluvili se, že do Štrasburku přijede koncem března. Jenže v březnu byla pořád zima. V dubnu, jak už se to Milanovi často stávalo, jeho elán a nadšení vyprchaly. Představil si, že by se měl kodrcat celou noc v autobusu nebo, což je ještě horší, ve vlaku, a snášet cestovní nepohodlí. Milan auto neměl a nikdy po autu netoužil. Občas si z toho dělal legraci, že konečně našel způsob, jak být výjimečný a lišit se od ostatních. V květnu si uvědomil, že knížku může napsat, aniž by se někam kodrcal. Přece má dost peněz na to, aby se místo něj kodrcal někdo jiný.

Ten někdo jiný by ovšem nesměl mít literární ambice a vůbec být z novinářské nebo spisovatelské branže, aby mu námět neukradl. Se svým nápadem se v květnu svěřil jen Kulhánkovi, který byl teď na řadě, aby Milanovi pomohl. Reklamy o Kulhánkově agentuře 95 uváděly především všechny druhy tlumočení a kvalitního překládání. Zároveň agentura nabízela všechny možné další služby: Organizaci nejrůznějších konferencí, setkání, zasedání a jiné akce na klíč včetně zajištění bezpečnosti a služeb detektivů, které poskytovalo detektivní oddělení. Takže v případě potřeby se tlumočníci mohli proměnit v detektivy a diskrétně pátrat po pohřešovaných, přesněji řečeno, po zatoulaných účastnících konferencí.

Kulhánek hned pochopil, co jeho přítel potřebuje. Někdo by na jeden dva dny měl zajet do Štrasburku. Ten někdo má být silný a mladý, aby bez újmy na zdraví vydržel beze spánku dvě noci a dva dny. Musí umět francouzsky a lehce navazovat kontakty. Taky by měl mít trochu představy o psaní, ale opravdu jen představy Nesmí ho ani napadnout, že tu knížku dokáže napsat sám.

Kulhánek slíbil, že se poohlédne po franštinářích, kteří pracují pro jeho agenturu. „Jenže se blížilo léto.

V létě nemá cenu cokoliv začínat. Na podzim je to naopak. Skoro všichni tlumočníci mají spoustu práce. A ti dobří jsou na roztrhání. O své knížce začal mluvit Milan až zase na jaře. Dokonce zavolal Mayerovi, že pokud jeho pozvání platí, rád přijede do Štrasburku, aby si s ním a s jeho paní mohl konečně popovídat.

„Kdy máš volno?“ ptal se Kulhánek.

Volno měl Milan skoro pořád. Přesto řekl: „Příští týden asi nebudu mít čas. Takže jedině zítra, v pátek devatenáctého.“ Chtěl tu neznámou Sabinu vidět co nejdřív. Jo, a ne dřív než v jedenáct a ne později než ve dvě.“ „Dobře, hned jí zavolám.“ „A pak mi dej vědět, jak jste se domluvili,“ požádal Kulhánka Milan a na jedno stisknutí tlačítka vypnul mobil. Pak třemi stisknutími myši vypnul počítač. Vrátil se do kuchyně, připravil si sklenici, ale nestihl do ní pivo nalít. Zaslechl mobil.

Pospíchal zpátky do obýváku k pracovnímu stolu.

Zase volal Kulhánek.

„Milane, nezastihl jsem ji doma.“

„Tak se na to vykašli,“ poradil mu Milan.

„No počkej. Mluvil jsem s její matkou a ta slíbila, že jí vyřídí můj vzkaz, aby se ozvala. Kdyby se mi dneska neozvala…“

„…tak to nech plavat. Možná že nakonec do toho Štrasburku pojedu sám.“

KAPITOLA III

SABINA HRONOVÁ odemkla dveře bytu. „Sháněl tě nějaký Kulhánek!“ křikla z kuchyně její matka.

„Kulhánek?“

Sabině chvíli trvalo, než se jí vybavilo, odkud to jméno zná.

„Co říkal?“

„Že mu máš co nejdřív zavolat,“ odpověděla matka. A samozřejmě se okamžitě ptala: „Kdo to je?“

„Majitel jedné agentury,“ řekla Sabina. Snažila se, aby to vyznělo lhostejně.

Sabinina matka se rozzářila. „Hudební?“

Sabina si uvědomila, že je to nejvhodnější okamžik, aby matce konečně prozradila, že s houslemi a s profesionální hudbou jednou pro vždy skončila.

Ale neodvážila se.

„Ano,“ zalhala. Petr Kulhánek nebyl majitelem agentury hudební, ale tlumočnické.

Matka jí přinesla papírek s čísly.

„Tak mu honem zavolej.“

„Proboha, počkej, napřed se svléknu a umyju si ruce,“ namítla Sabina. Mluvit s majitelem a šéfem tlumočnické agentury se jí v přítomnosti matky vůbec nechtělo. „Snad to nehoří,“ dodala a zmizela v koupelně. „Její matka se postavila ke dveřím koupelny. „Vidíš, a tys mi nevěřila, když jsem ti říkala, že všechno dobře dopadne…“

Sabina pustila vodu. Přesto matku slyšela.

Sabininy uši vycvičené hraním v symfonických orchestrech rozlišovaly a identifikovaly jednotlivé zvuky.

Mimoto měla matka dost pronikavý hlas.

„Víš, Sabino, nechtěla jsem ti to tehdy říkat, ale ve skutečnosti jsem byla ráda, že ti v orchestru neprodloužili smlouvu. Máš na víc než hrát ve velkém symfoňáku u posledního pultu druhých houslí. Ten pán z hudební agentury to zřejmě pochopil…“

„To určitě,“ Sabina se zašklebila na svůj odraz v zrcadle nad umyvadlem. „Ten oslizlý páprda hlavně pochopil, že mu nedám…“

„Co říkáš?“ křikla matka. „Neslyším tě…“

„Že jo! Že máš pravdu!“ odpověděla jí Sabina a zesílila proud vody.

Matka se naštěstí vrátila do kuchyně. Na psacím stole měla počítač a na kuchyňské lince tiskárnu. Často si brala práci domů. V její laboratoři, ve které dřív pracovalo šest laborantek, zůstaly jen dvě.

Čtyři odešly jinam, kde dostaly dvojnásobné platy. Kdyby Sabinina matka nebyla v předdůchodovém věku, dala by taky výpověď.

Sabina dostala chuť na čaj, ale nechtěla matku rušit. Zpracovávala do grafů výsledky nějakých pokusů. Byla fyzioložka.

Mimoto se Sabina bála, že ji zase začne utěšovat, aby si nic z toho vyhazovu nedělala.

Matčino utěšování mělo na Sabinu opačný účinek. Rozčilovalo ji.

Dráždilo.

Ale za nic na světě by matce neřekla skutečný důvod, proč se ředitel orchestru rozhodl, že s ní smlouvu neprodlouží. Což vlastně byl vyhazov.

Pokaždé, když si na to vzpomněla, přepadl ji odporný pocit bezmoci a ponížení, který ve svých třiadvaceti letech zažila vůbec poprvé.

Bylo to začátkem ledna.

Sabina přišla na zkoušku. Připravovali program na koncerty Pražského jara.

Ani se nestihla po Novém roce přivítat s kolegy, když se u ní objevila sekretářka ředitele orchestru Alena Prokopová. „Sabino, pojď ke mně,“ vyzvala ji.

„Až po zkoušce,“ odbyla jí Sabina. „Ne, musíš hned.“

„O co jde, že to nemůže počkat?“ divila se.

„O tvoji smlouvu.“

A jéjé! zaúpěla v duchu Sabina. Úplně jí vypadlo z hlavy, že jí před začátkem nového roku vypršela smlouva. Ale její prodloužení byla vždycky čistě formální věc.

Usmála se na sekretářku.

„Promiň, Aleno, úplně jsem na to zapomněla. Počkej, bude to hned.

Jen tu nechám housle. Aby Luboš viděl, že jsem přišla včas.“ Luboš byl vedoucí skupiny druhých houslí. Jo, a hodně štěstí v novém roce.“

Udělala krok ke své židli u třetího pultu.

Sekretářka ji zadržela: „Vem si housle s sebou.“

„Snad tu smlouvu dokážu podepsat i bez houslí,“ nebrala to vážně.

„Smlouvu ti neprodloužili. Už nehraješ…“

Sabina se na sekretářku podívala nechápavě: Jak to, nehraju?“

„Bohužel.“

„Vždyť mi nikdo nic neřekl.“

Ohlídla se za kolegy. Houslistka Válínka soustředěně mazala kalafunou smyčec. Hobojista Weis pečlivě čistil brýle.

Očima hledala Olinu. Bavila se s Martinem.

„Nikdo mě nevaroval!“ opakovala Sabina.

„Ani nemusel,“ ujistila ji sekretářka. „Pojď…“

V kanceláři se jí Prokopová jen zeptala, jestli nemá u sebe nějaké orchestrální party nebo nástroj patřící orchestru, a dala jí podepsat nějaký papír.

Podepsala ho.

Sekretářka ji propustila: „Tak to je všechno.“

Sabina přešlapovala na místě.

Sekretářka tedy ještě dodala, že snad ji někdy požádají o záskok.

Vypadala netrpělivě. Ráda by se Sabiny už zbavila. Určitě jí to bylo trapné.

Sabina se nehnula z místa. Pořád jí ještě nedocházelo, že po čtyřech letech ji najednou jen tak, zničehonic, vyhazují. Ačkoliv ještě v září jí sám šéfdirigent naznačil, že po novém roce bude mít hodně práce. Vykládal jí, že má s ní velké plány. Že bude nacvičovat nový Blažkův houslový koncert. Prý je přesvědčen, že líp než Sabina nikdo moderní houslový repertoár nezvládne. Několikrát jí to opakoval i v říjnu v Paříži, když tam celý orchestr byl na zájezdu. Hned z Paříže jejich šéfdirigent odletěl do Bostonu. Měl tam dirigovat Janáčka. V jeho nepřítomnosti ji z druhého pultu prvních houslí přesunuli do druhých houslí, k čtvrtému pultu. Prý to udělali na základě rozhodnutí umělecké rady. Ve skutečnosti, a všichni to věděli, na tom trval ředitel hudební agentury Morávek.

Sabině to nevadilo. Byla si jistá, že až se jejich šéfdirigent koncem roku vrátí, zařadí ji zpátky na její místo do skupiny prvních houslí.

Pořád ještě naivně věřila, že šéfdirigent má v orchestru větší moc než nějaký úředník. Asi se mýlila.

Sekretářka se snažila být k ní milá.

„Já za to, Sabino, nemůžu.“

„Já to vím…“

„Ne, nevíš. Vůbec si nedovedeš představit, jak se dnes všude šetří.

Umělecká rada a hospodářské vedení rozhodlo zmenšit počet stálých členů orchestru. Nejsi sama, komu neprodloužili smlouvu,“ a uvedla ještě několik jmen. Byli to samí důchodci.

Najednou se jí udělalo špatně od žaludku. Utíkala na záchod. Ale nezvracela. Rozbrečela se.

Zničehonic se objevila Olina.

„Smyčci mají přestávku,“ oznámila.

„No a?“ utrhla se na ni Sabina. „Mám se snad jít se všemi rozloučit?“ podívala se na kolegyni nenávistně.

Olina zachytila její pohled.

„A co jsi myslela, že ti Velký Morávek jen tak promine, cos mu v Paříži provedla?“ připomněla jí jejich zájezd do Francie. Tam se v noci po koncertu k Sabině do pokoje dobýval Velký manipulátor, jak říkali řediteli hudební agentury Morávkovi. Dokonale organizoval a posunoval orchestry, dirigenty, sólisty, termíny koncertů a programy. Smlouval podmínky zájezdů a honoráře. Jeho agentura měla dobrý zvuk i ve světě. Jako hudební agent si prý vedl velmi dobře i v USA, kam emigroval v sedmdesátých letech.

Takže sám velký Morávek klepal a škrábal na dveře Sabinina pokoje.

Místo aby byla jeho pozorností polichocena, Sabina se ho přes zavřené dveře zeptala: „Co mi chcete?“

„Uděláme si hezký večer…“

„Už není večer, ale noc. Je hodina po půlnoci…“

„Ale děvenko, chci tě líp poznat,“ blekotal opile.

„Přece mě znáte…“

„Jen jako vynikající houslistku. Potřebuju tě otestovat… i po lidské stránce.“

„Jsem unavená a jdu spát.“

„To jsem taky… Jen se podívám, jestli se mi hodíš do mého nového komoráku,“ připomněl jí, že právě zakládá komorní soubor.

Morávek nedávno rozpoutal velkou reklamu, že je to komorní orchestr složený z nejlepších virtuosů. Něco jako Moskevští virtuosové, kteří se se svým dirigentem Vladimírem Spěvakovem proslavili na celém světě. Před zájezdem Sabině nabídl, aby se stala koncertní mistryní a sólistkou.

„Pane Morávku, jste opilý. Běžte raději spát!“ posílala ho pryč Sabina. Byla tak unavená, že na hledání zdvořilejších formulací neměla sílu. Naštvalo ho to. Začal na celou chodbu vyřvávat, aby nedělala drahoty. Prý jí to mělo být hned jasné, když dostala jednolůžkový pokoj. Přece všichni ostatní členové orchestru spali po dvou. Určitě to slyšelo celé poschodí. Ale nikdo nezasáhl.

Neozval se ani Martin, který byl s druhým pozounistou ubytovaný v pokoji vedle.

Sabina mu zatelefonovala.

Místo aby okamžitě vyběhl na chodbu a ožralému Morávkovi dal přes hubu nebo ho aspoň odtáhl od Sabininých dveří, ironicky prohodil: „Hele, seš dospělá, tak si poraď.“

Sabina si tedy poradila. Vyhledala na svém mobilu Morávkovo číslo domů. Zůstalo v jejím mobilu, protože jí jednou Morávek ze svého bytu volal. Nutně potřeboval, aby Sabina okamžitě zaskočila za nemocného houslistu. Od té doby agentovo telefonní číslo měla v paměti mobilu. Sabina se postavila těsně ke dveřím.

„Hned to bude, pane Morávku!“

Sabina vyťukala předčíslí a osmimístné pražské číslo.

„Co se tam tak dlouho štracháš?“ netrpělivě se ptal Moravek.

„Hned!“ zmačkla tlačítko OK.

Když se ve sluchátku ozvala Morávkova žena, otevřela dveře, vrazila svůj mobil Morávkovi a hodně nahlas řekla: „Máte tam svou paní. Chtěl jste ji přece pozdravit, popřát jí dobrou noc a říct jí, že se vám po ní stýská…“

Buď se jí to zdálo, nebo se skutečně na celém poschodí a ve všech pokojích rozhostilo hrobové ticho.

V tom tichu Morávek, který v tu ránu vystřízlivěl, do sluchátka koktal: „A… ahoj… ja… jak se máš?“

Sabina nevěděla, o čem s manželkou mluvil. Zavřela dveře, vlezla do postele a přetáhla si deku přes hlavu.

Ráno jí u snídaně Morávek vrátil mobil.

„Děkuju,“ řekl jen. Jeho děkuju ale vyznělo skoro jako „Jen počkej!“

Pak těch několik dnů v Paříži se jí všichni kolegové z orchestru vyhýbali.

V autobusu vedle ní nechtěl nikdo sedět. Jako by měla nějakou nakažlivou nemoc.

Dokonce Olina s ní přestala o přestávkách tlachat a nehnula se od svého kontrabasisty Honzy. Sice nebyli manželé, ale vžycky dostali společný pokoj.

Po návratu do Prahy Sabinu přeřadili do skupiny druhých houslí. Martin s ní přestal mluvit a začal chodit s harfenistkou. Odvrátily se od ní dokonce i její kolegyně houslistky. Zvlášť po koncertu, kdy s orchestrem hrál Ludwig Frank.

Po zkoušce s ním prohodila pár slov. Francouzsky.

Na koncertu, když Frank dohrál, publikum šílelo nadšením. Dostal, jako obvykle každý sólista a dirigent, obrovskou kytici. A najednou se na pódiu otočil, prošel úzkou uličkou mezi pulty až na konec skupiny druhých houslí a celou kytku dal Sabině. V sále to vyvolalo bouři potlesku. V ženské šatně ale vzniklo vysoké napětí. Sabina se snažila si toho nevšímat. Věděla, že tu nevraživost vyvolala neobvyklost Frankova gesta. Běžné je, když sólista dá kytku koncertnímu mistru nebo té člence orchestru, která sedí vpředu, u prvního pultu. Ale aby ji dal houslistce, která sedí vzadu, podle orchestrální hierarchie na bezvýznamném místě, to se tu snad stalo poprvé.

Sabina kytku rozdala. Přesto se jí jedna z kolegyň jízlivě zeptala: „Ten pugét ti Frank dal jako zálohu nebo je to celý honorář?“ Sabině to hned nedošlo.

„Jak to myslíš?“

Kolegyně si přivoněla k bílo růžové lilii a bez mrknutí oka vysvětlila: „No, jestli jsi s ním už spala nebo teprv budeš.“ Sabina ohromeně zírala. Kolegyně se pochechtávaly „Jen Olina se jí zastala: „Hele, Zdenko, to už přeháníš.“ „Tak promiň,“ reagovala na to Zdenka. Jinak si to nedovedu vysvětlit. Ledaže to byl jen projev Frankova soucitu k těžce pracujícím ženám.“

Olina ale chtěla nastolit mír.

„Heleďte, Sabina nemůže za to, že se Frankovi líbí.“ A pokusila se všechno obrátit v žert: „Nezáviďte jí a naučte se taky francouzsky.“ „Jinak se Sabině nic hrozného nestalo. I když ji samozřejmě mrzelo, že ji přestali zvát na záskoky a že jí už nikdo nenabídl, aby hrála v novém komorním orchestru.

„Jenže se blížily Vánoce. Před Vánocemi je velká poptávka po muzikantech. Práci si najde každý, kdo aspoň trochu ovládá nástroj.

Na koncertech pro přespolní batůžkáře, z nichž někteří poprvé v životě přišli na koncert vážné hudby a vydrželi jakž takž poslechnout jen Vivaldiho Čtvero ročních období, Mozartovu Malou noční hudbu a Dvořákovy Slovanské tance, příliš na kvalitě nezáleží.

Sabina ani nepochybovala, že si po Novém roce na tu příhodu v Paříži nikdo ani nevzpomene.

Neuvědomila si, že velkorysost nepatří k silným stránkám těch, kteří mají v rukou aspoň trochu moci.

Buď ji potrestal sám Moravek, nebo někdo z umělecké rady orchestru, kdo se chtěl mocnému agentovi zalíbit.

„Hele, vykašli se na to,“ přemlouvala ji Olina. Tvářila se soucitně.

Přece jen to byla kamarádka. „Určitě se někde uchytíš. Taková houslistka, jako jsi ty, bez kšeftů nezůstane. Ale víš… Stejně by ses měla trochu změnit…“

„Jak se změnit?“ nerozuměla Sabina.

„No, změnit své chování. Naučit se vycházet s kolegy… S

vedoucími…“ „A s agenty?“

„Hlavně s agenty. Nesmíš je naštvat…“

„A dát každému, kdo na mě zrovna dostane chuť?“ vyletěla Sabina.

„Každému, ne. Ale například Morávkovi, jo,“ zašklebila se, aby Sabina pochopila, že si trochu dělá legraci. Ale jen trochu. „Přece víš, že jeho komorák má perspektivu stát se, jak se říká, významným tělesem. Koukej, ještě nezačal zkoušet a už má v plánu několik velmi atraktivních koncertů. V Americe, v Japonsku. Navíc Morávek zná spoustu i jiných dobrých agentur, přes které se dají udělat výborné kšefty… Mohl by tě prosadit jako sólistku.“

Sabina nevěřila vlastním uším.

„A kvůli tomu jsem se s ním měla vyspat?“

„Však by tě neubylo,“ prohodila.

„Chceš mi říct, že jediná cesta, jak udělat kariéru…“

Zvážněla: „Určitě jsi ho nemusela tak shazovat…“

„Vždyť byl nechutný!“

„Sabino, nedělej, že nevíš, jak to u nás chodí…“

„Vím, ale to neznamená, že tak budu chodit i já…“

„Tak nechoď… Jenže když chce člověk prorazit svým talentem, napřed musí najít někoho, kdo ho protlačí na pódium, ze kterého pak může oslňovat,“ poučila ji Olina. „Tvá geniální sólová hra o prázdninách v malé místnosti pro pár desítek pivem zmožených batůžkářů ti nepřinese světový ohlas a zájem solidních hudebních agentur,“ narážela na to, že Martinova matka, která v sezóně dělala divadelní pokladní a zároveň fungovala jako hudební agentka, zařídila Sabině dvě sólová vystoupení. „Ani v orchestru jako virtuoska nikoho neomráčíš, i kdybys svůj part hrála líp než Jehuda Menuhin.“ „Co mi to tu přednášíš?“ zeptala se tiše Sabina. Věděla, že Olina má pravdu. Cítila, jak v ní narůstá bezmocný vztek. „Nepřednáším! Jen ti chci říct, že kdybys nebyla taková netykavka, nemusela bys teď být v hajzlu, ale mohla jsi připravovat recitál pro…“

„Za tuhle cenu ne!“

A najednou své kamarádce a kolegyni, která za nic nemohla, vmetla: „Nejsem kurva, ale houslistka! Nemám zapotřebí lézt každýmu do zadku. Ani do postele ne! Nejsem jako ty! Jsem…“

Olina se otočila a ze záchodu odešla. Sabině došlo, že právě ztratila kamarádku.

Vrátila se do zkušebny.

Přestávka ještě neskončila. Beze slova sebrala ze židle houslové pouzdro a šla domů.

Matka byla naštěstí pryč. Když se objevila, Sabina byla už skoro klidná. Přesto na ní matka poznala, že něco není v pořádku.

Sabina jí řekla pravdu. Čekala, že se její matka vyděsí.

Matka ale reagovala úplně jinak.

„No, časem se ukáže, k čemu to bylo dobré,“ pravila zamyšleně.

„Přece víš, že všechno, co se děje, děje se k lepšímu.“ Byla o tom hluboce přesvědčená.

Sabina se ale obávala, že je výjimka z toho pravidla.

„S houslema jsem skončila!“ řekla. Tahle myšlenka ji občas skutečně přepadla. Zvlášť v době krizí v orchestru. Vznikaly pravidelně. Jednou kvůli škrtům v rozpočtech, podruhé kvůli neshodám s dirigentem a někdy kvůli koncertu, který hráli před téměř prázdným sálem, a každý každého obviňoval, že neumí hrát a že jeho špatná hra publikum jen odstrašuje.

„A co budeš dělat?“ zajímala se Sabinina matka.

„Cokoliv.“

„To je hodně široký pojem. Máš nějakou konkrétní představu?“ „Konkrétní? No, například tu, že v sousedním bloku otevírají hospodu…“

„Chceš dělat číšnici? Ale to nemůžeš.“

„Proč ne?“

„Protože nejsi ani vyučená. Máš jen vysokou školu, hudební akademii a předtím konzervatoř. V hospodě můžeš leda mýt nádobí.“

„Tak seženu práci v nějaké kanceláři…“

„Myslíš uklízet?“

„Proč uklízet?“ dotklo se Sabiny.

„Protože s tvými školami tě nevezmou ani jako sekretářku,“ ujistila ji matka. „Máš jen hudební vzdělání.“

„No a? Škola jako škola.“

„Bohužel ne. Víš snad o nějakém povolání vhodném pro profesionální houslistku, která sedm let chodila do hudební školy, šest let studovala konzervatoř a čtyři roky na Akademii múzických umění?“

Sabina nevěděla. Mlčela.

„Poslyš, co kdybys napřed zkusila obrátit se na nějakou menší hudební agenturu?“

„Jo, mám jim oznámit, že jsem k dispozici jakémukoliv souboru KMČ, neboli Kdo Má Čas?“ „Proč ne? Můžeš jim nenápadně připomenout, že jsi vítězka několika domácích a mezinárodních soutěží a účastnice mezinárodních houslových seminářů. „ Které mi byly houby platné, namítla v duchu Sabina. Z nějakých záhadných důvodů se konkrétní jméno vítězky v tisku neuvádělo. Oznamovali jen, že v té a té soutěži zvítězila mladá houslistka z Čech. Nic víc. A Sabině bylo trapné na to upozorňovat: „Koukejte, tady mám v krabičce vystlané hedvábím medaile…“ Vítězní muzikanti na rozdíl od sportovců nestojí na stupínkách a nehraje se při tom národní hymna. A kolikrát jako odměnu dostávají částku, která jim jen taktak stačí, aby zaplatili cestu a část pobytu v hotelu. Někdy ani to ne. „A ještě bys měla vytisknout aspoň dvacet letáčků se svými údaji a rozeslat je různým agenturám,“ radila jí matka. Už pochopila význam reklamy. „Také bys měla obvolat své známé a bývalé spolužáky a zeptat se jich, jestli by ti nedohodili nějaký záskok.“ Sabina věděla, že jí matka radí dobře. Ale představila si, jak jedná s nějakou agenturou… Jak někomu vysvětluje, proč nechce mít nic společného s mocnou Morávkovou agenturou, proč se najednou ocitla bez práce. Jak si pro to vymýšlí přijatelné důvody…

Cítila, že to nedokáže.

Snad později…

Druhý den si koupila balík novin. Prohlížela si inzeráty. Snad narazí na vyhlášení konkurzu do nějakého hudebního souboru, i když je to málo pravděpodobné. O většině konkurzů na volná místa věděli všichni muzikanti ještě předtím, než se objevily v tisku. Uplynul měsíc. „Jednou v únoru jela Sabina v narvaném vagónu metra. Četla vývěsky u stropu. Na jedné vývěsce nabízela jakási tlumočnická agentura 95 nejkvalitnější překladatelské služby, nejzkušenější tlumočníky, nejatraktivnější hostesky a nejšikovnější asistenty mluvící všemi světovými jazyky. Náhle Sabině prolétlo hlavou: Co takhle zkusit do téhle agentury? No co by se stalo? Maximálně by jí řekli, že se jim nehodí. Rozhodla se, ten nápad nemusí být tak úplně nesmyslný. Francouzsky umí velmi obstojně. Konečně by se dostala mezi lidi, kteří nejsou postižení hudbou. Mezi lidi, kteří netrpí komplexem orchestrálních hráčů a neužírají se závistí k úspěšným sólistům. Kteří neprožívají jako tragédii, když houslista u třetího pultu zahraje intonačně nepřesně tříčárkované es. Kteří nepropadají těžké depresi, když je dirigent požádá, aby od druhého pultu přesedli k třetímu. Kteří se nezalykají pýchou, že jim nějaký podprůměrný, ale šikovnou reklamou prosazovaný západní sólista po koncertu poplácá po rameni. Podle adresy byla ta agentura u metra. Sabina vystoupila o stanici dřív.

Ulice, která byla uvedená na reklamě, byla celá rozkopaná.

Dům, ve kterém měla být ta agentura se všemi nej, byl v celé ulici nejzanedbanější a vchod do domu nejšpinavější.

Po prošlapaných schodech vyšla do prvního poschodí. Dveře s mosaznými tabulkami Kuhánkova detektivní kancelář a Agentura 95

vypadaly, jako by sem nepatřily.

Pod mosaznou tabulkou Agentury 95 visela cedule, na které bylo ručně napsáno: Tlumočnické zkoušky a jazykové zkoušky hostesek, 11.2. v 15 hod. a 18.2. v 16 hod. Bylo jedenáctého.

Sabina se ocitla v místnosti přepažené širokým pultem. Mezi pultem a oknem stály dva velké stoly a na nich blikaly dva monitory, hučely počítače, šustily tiskárny a klapaly nějaké další přístroje. Vypadalo to tu jako v dispečerském centru velkého výrobního podniku.

Mezi stoly a přístroji se vynořila blondýna neurčitého věku.

„Dobrý den,“ pozdravila ji Sabina.

„Který jazyk?“ zeptala se žena místo pozdravu.

„Francouzský a ruský.“

„Takže franština.“ Ruštinu přeslechla. „Vyplňte růžový dotazník,“

ukázala na stolek s hromádkami různobarevných papírů.

Sabina chtěla namítnout, že se přišla jen zeptat, ale žena zmizela v bočních dveřích.

Sabina chvilku přemýšlela, udělala si závěr, že za pokus nic nedá.

Dotazník byl krátký. Jedna stránka.

Začala ho vyplňovat.

„Hotovo?“ nad ní se nakláněla blondýna.

Sabina jí podala dotazník.

„A ještě pět set korun, prosím.“ „Pět set korun?“

„Ano, vstupní poplatek za zkoušku.“

„Ale já jsem… s tím jsem nepočítala.“

„Tak počkejte, zeptám se doktora Kulhánka,“ zmizela se

Sabininým dotazníkem.

Za chvíli přišla s tlustým plešatým mužem. Prohlédl si ji od hlavy k patě a na něco se jí zeptal.

Sabině došlo až za chvíli, že mluví francouzsky. Intonace a výslovnost zněly čistě česky.

Sabina měla co dělat, aby se nerozesmála. Francouzsky mu tedy řekla: „Promiňte, pane doktore, mohl byste zopakovat svou otázku?

Přeslechla jsem její začátek.“

Muž se zarazil a zeptal se jí tedy česky: „Chcete dělat hostesku?“

Konečně si Sabina uvědomila, kam vlastně vlezla.

„Ne, hostesku dělat nechci,“ odpověděla mu francouzsky a pokračovala: „Vůbec jsem nepočítala, že budu hned dělat zkoušky.

Mimoto jsem netušila, že za přijímací pohovor musím zaplatit.“

Doktor Kulhánek přikývl a vrátil se do místnosti, kde se zkoušelo.

„Nechcete přece jen počkat?“ zeptala se jí blondýna. Najednou se tvářila přátelsky. „Pan doktor Kulhánek by vám udělal výjimku, nemusela byste za pohovor platit.“

Ale Sabina už neměla chuť na pohovor.

„Zkusím to za týden,“ zalhala. Chtěla nějak se ctí vycouvat.

„Jen přijďte,“ souhlasila laskavě blondýna. „Budeme se těšit.“

Teprve venku si uvědomila, že v agentuře zůstal její vyplněný dotazník. Ale mávla nad tím rukou.

Samozřejmě za týden k pohovoru nešla. Přesto případ s tlumočnickou agenturou Sabinu uklidnil. Dalo by se říct, že přímo nadchl.

Překonala svou nechuť a odvážila se zavolat několika hudebním agenturám.

V jedné ji ujistili, že jakmile se něco vyskytne, ozvou se.

V druhé jí řekli totéž.

Stejnou odpověď dostávala i od dalších agentur, které vyhledala v telefonním seznamu.

Začala obvolávat své známé.

Všichni ji ujišťovali: Jakmile se něco vyskytne, ozveme se.

Odpovědi zněly jako magnetofonová nahrávka. Jen hlasy se měnily.

Uplynul další měsíc a nikdo se neozýval. Někdy v březnu z jedné agentury Sabině zavolali. Klukovský hlas jí sdělil, že se s ní chce sejít majitelka agentury paní Malinová. Sabinu přijala tělnatá dáma s mírně arogantním ječákem operetních subret. Pozorně si ji prohlédla a zeptala se, v čem obvykle hraje. Co má na pódiu na sobě. „Její otázka Sabinu zaskočila. Byla připravená mluvit o své hře, o profesorech, školách, zkušenostech, ale ne o šatech.

Dáma jí tedy vysvětlila, že mladých výborných houslistek je hodně, ale když se chce prosadit, musí přijít s něčím novým a neobvyklým. Teď už tolik nejde o kvalitu přednesu, tu mají všichni vysokou. Teď jde o virtuosovu image. Dnešní publikum nepřiláká dokonalá interpretace Bacha, ale show. Mladá dívka s houslemi v ruce přitáhne publikum především tím, jak na pódiu vypadá. „To mám hrát Bacha v kožených kalhotách? A Mozarta nahoře bez?“ ptala se Sabina ironicky.

Dáma to brala úplně vážně: „To je výborný nápad. Vidím, že postavu na to máte. Určitě by to posluchače zaujalo a…“ „Postavu na to snad mám, ale nemám na to žaludek,“ přerušila ji Sabina.

Dáma se neurazila. Jen pokrčila rameny. „V takovém případě bohužel nemáme o čem mluvit,“ řekla bez zlosti a na klávesnici zmačkla tlačítko delete. Prostě ji v počítači smazala.

Po této návštěvě Sabina poslala nabídky s životopisem několika ředitelům hudebních škol. Odpovědi nedostala. Začátkem dubna si udělala dárek: Koupila si vlastní počítač a začala si prohlížet pracovní nabídky na internetu. Aby nezarmoutila matku, každý den hrála na housle. Nacvičila nové skladby.

Jedna firma jí nabídla, aby od května nastoupila na místo sekretářky, která se chystala na mateřskou. Jen takový záskok. Sabina to místo přijala. Vždyť už víc než tři měsíce byla bez práce. Matka jí ještě několikrát připomněla: „Zavolej do té agentury, tomu panu Kulhánkovi.“

„Ale mami, mám dojem, že je to agentura, která zařizuje jen výchovné koncerty,“ vymýšlela si. Chuť dělat tlumočnici nebo hostesku už ji definitivně přešla.

„No a? Sabino, něčím se živit musíš,“ řekla až prosebně matka. Asi měla strach, že ji bude mít na krku ještě dalších několik měsíců.

Matčin plat vedoucí výzkumné laboratoře stačil jen tak na zaplacení činže, elektřiny a telefonu.

Sabina vyťukala číslo agentury 95.

Matka se postavila vedle ní.

Sabina přimáčkla sluchátko těsně k uchu. Aby matka neslyšela, co jí budou říkat.

Ohlásil se příjemný ženský hlas: „Veselá, agentura devadesát pět.“

„Hronová. Dopoledne mi volal pan Kulhánek…“

„Slečno Hronová, mohla byste se u nás zastavit? Co nejdřív…

Hned zítra. Něco pro vás máme…“

„Něco pro mě máte?“ nechápavě po ní opakovala Sabina. Koutkem oka viděla, jak matka šťastně sepnula ruce.

„Ano. Nebojte se, není to práce hostesky.“

„A co tedy? Můžete mi to prozradit.“

„Je to vlastně literární úkol.“

Zřejmě se jedná o překlad. Mohlo by to být zajímavé.

„Říká vám něco jméno Pacovský?“ pokračovala paní Veselá.

Sabina ji přerušila: „Hodilo by se vám dopoledne, řekněme…“

„V jedenáct?“ navrhla Nováková.

„Výborně. V jedenáct,“ souhlasila Sabina a zavěsila. „Zítra v jedenáct už máš zkoušku?“ ptala se rozradostněla maminka. „S dirigentem Pacovským?“ Netajila se s tím, že poslouchala.

„Ale mami,“ začala Sabina. Chtěla matce povědět, o jakou agenturu jde. Ale zase se neodvážila. Jen ji napadlo, že do té tlumočnické agentury si bude muset vzít i housle.

KAPITOLA IV

MILAN PACOVSKÝ se ze všech sil snažil potlačit nervozitu.

Koutkem oka viděl, že ho Kulhánek pobaveně pozoruje. Pak oba muži soustředili svou pozornost na Sabinu.

Četla smlouvu. Měla tři hustě popsané stránky.

Konečně zvedla hlavu a podívala se na Kulhánka.

„Ráda bych si to ještě rozmyslela,“ řekla.

Kulhánek přikývl a vítězně pohlédl na Milana: Vidíš, měl jsem pravdu, říkal jeho pohled. Ta holka se kvůli tvé nabídce, aby zadarmo odskočila do Francie, nezblázní.

Milana napadlo, že tu dívku odradily paragrafy, na které se odvolával snad každý bod.

„Jestli se vám zdá, že honorář je moc malý…“ začal Milan.

Kulhánek ho přerušil: Je to honorář, který platíme zkušeným tlumočníkům.“

Nechtěl, aby jeho přítel tak přeháněl. Včera se dlouho do noci hádali snad nad každým bodem smlouvy. Kulhánek se rozčiloval, že to už nevypadá jako smlouva o vytvoření díla a přípravných pracích, ale jako mezivládní dohoda.

Pokaždé, když Kulhánkovi docházely argumenty, Milana

upozorňoval: „Hele, kdo je tu právník, ty nebo já?“

Milan se tomu smál: „Hele, neber svaté slovo nadarmo!“

Teď se Milan s obavami díval na Sabinu. Co když se urazí a odejde? Už byl dokonce rozhodnut, že se ji pokusí nalákat na spoluautorství své budoucí knížky.

Bude to knížka o osudu mladých talentů, které dříve neměly možnost se rozvinout. O talentech z různých oborů. Bude tam Soňa, pak nějaká výtvarnice, zpěvačka, vlastně pěvkyně, baletka… Žádný showbusiness, ale představitelé vážné kultury… Totiž představitelky. Vždyť knížky kupují především ženské…

Podíval se na hodinky.

Napadlo ho, že by Sabinu mohl pozvat na oběd a tam si s ní otevřeně promluvit.

„Ještě jednou kouknul na hodinky.

Sabina to pochopila jinak. Vstala. Začala se loučit.

V přítomnosti Kulhánka se neodvážil pozvat ji na oběd. Určitě by měl nejapné poznámky.

„Kdy nám řeknete definitivně, jak jste se rozhodla?“ Milan zadržel

její ruku ve své. Sabina se nadechla.

Milan honem dodal: „Stačí vám na rozmyšlenou dva dny?“

Sabina přikývla.

„Zavolejte, prosím, rovnou na toto číslo,“ dal jí vizitku.

Sabina ji hned strčila do kapsy černého sáčka.

„Seš ale vůl,“ prohodil Kulhánek, když se za Sabinou zavřely dveře.

„Já vím,“ neurazil se Milan.

„Chceš se vsadit, že se už nikdy neozve?“

„Nebudu se sázet,“ odmítl.

„Víš, že prohraješ.“

„Ne. Ale i kdybych. Počkám dva dny a pak se ozvu sám.“ Byl přesvědčen, že až se Sabina dozví, o koho mu konkrétně jde, spolupráci neodmítne.

Kulhánek to pochopil: „Hele, Milane, teď už ani nevím, o co ti vlastně jde?“

„O knížku.“

„Jo? Opravdu ji chceš napsat?“

„Jasně že chci.“

„No, spíš to vypadá, že chceš sbalit tu holku.“ „Blbost.“

„Tak to jsem rád, že se mýlím. Jenže když ti vážně jde jen o tu knížku, tak ti seženu tucet franštinářů, kteří by se přetrhli, jen aby jeli do Francie. Za takový honorář… Chlapi i ženské… Uděláš si seznam lidí, které potřebuješ vyzpovídat, a tihle profíci ti všechno nahrajou, natocejí, nafotografujou, dokonce ti to sami sepíšou a přeloží… Jo, a když jsem se na tu dívenku takhle díval, tak zaprvé dost pochybuju, že to opravdu zvládne, a zadruhé bych ji samotnou nikam neposílal, víš?“

„Nepojede sama. Pojedeme spolu,“ odpověděl Milan.

„Jo tak?“ zasmál se Kulhánek. „Tak to je, kamaráde, něco jiného.

Hele, ale mám tu mezi hosteskami holky ještě hezčí a…“

Milana naštvalo, že ho Kulhánek prokoukl.

„Tak proč jsi mi ji doporučil, když ji teď nedoporučuješ?“

„No, chybovat je lidský,“ zašklebil se Kulhánek. „Nepředpokládal jsem, že se do tý holky zakoukáš jako deváťák…“

„Dobře, je to sympatická holka.“ Teď už nemělo smysl to skrývat.

„Aha, jen sympatická?“

„Budeš se divit, ale je to tak. Mimoto není to to hlavní.“

„Můžeš mi prozradit, co je teď pro tebe to hlavní?“ zeptal se ironicky Kulhánek. Viděl, jak se Milan tváří a dodal: „Pokud to ovšem není tajemství.“

„Víš, ta Soňa, o které jsem chtěl psát, zmizela.“

„Jak zmizela?“

„Manžel neví, kde je. Tomu se říká, že je nezvěstná.“

„Jo tak? Utekla mu?“

„Nevím. Ten Mayer mi v telefonu dost zmateně vykládal, že se nevrátila z Prahy, že teď někde cestuje, ale dostává prý od ní pohledy.“

„Tak zmizela nebo cestuje?“

„Moc jsem mu nerozuměl. Mayer v telefonu pletl páté přes deváté. Možná že to bylo tím, že už zapomněl česky. Ale navrhl mi, abych ji vypátral.“

Kulhánek zavrtěl hlavou: „Takže ty nepotřebuješ ani tlumočnici, ani hostesku, ale rovnou detektiva.“

„Ano. Něco na ten způsob.“

„Milane, to je ale vážný.“

„Taky to vážně beru.“

„Prosím, stačí se podívat na seznam…“

„Měla by to být ženská.“

„Jazykově vybavenou ženskou ti…“

„Hronová by se na to hodila nejlíp,“ trval na svém Milan.

„Ty chceš, aby ti tohle hubené děvčátko dělalo detektiva?“ „Přesně tak.“

„Zbláznil ses?“

Milan se pustil do vysvětlování. Slečna Hronová má v sobě něco zvláštního, nějakou vnitřní kultivovanost. A mimoto je Soňa Mayerová bývalá houslistka a Sabina taky…

Kulhánek mu pozorně naslouchal.

„Víš, co si o tom myslím? Potřebuješ se léčit,“ prohlásil.

Ale Milan si vyndal z kapsy mobil a vyťukal nějaké číslo.

„Hani?… Jsi doma? Vzpomínáš si, jak jsi mi slíbila, že mi také něco povíš do mé knížky?… Tak to jsem rád. A měla bys chvilku čas? … Aha, právě odjíždíš? A kdy se vrátíš? Za měsíc? No, abych pravdu řekl, dost to spěchá… Jo, hned teď bych mohl. Fajn, přijedu a pomůžu ti se zavazadly. Počkej, už se přesně nepamatuju, kde bydlíš… Aha, číslo osmnáct… Jo, vím, kde to je… Díky. A nezlob se, že tě tak přepadávám. Přísahám, že tě nezdržím… Je to fakt důležitý.“ Vypnul mobil a řekl Kulhánkovi: „Možná, že nikam nebudu muset jet ani pátrat. Sonina kamarádka o ní něco ví…“

„Fajn,“ poznamenal Kulhánek. „Ale když tu Hronovou nepotřebuješ jako tlumočnici, ale jako detektivku, tak ne přes mou agenturu.“

„No jo,“ zašklebil se Milan. Jen se neboj. Náplň její práce bude přesně odpovídat podepsané smlouvě, to znamená, že mi bude dělat asistentku a jazykový doprovod. Bude to aspoň levnější než tlumočení…“ Fasády secesních domů v Ondrákově ulici byly čerstvě natřené cukrkandlově růžovou a koketně oranžovou barvou. Vypadaly jako kýčovité operetní kulisy v provinčním divadle. Na většině domů chyběla čísla. Číslo osmnáct Milan vydedukoval z toho, že vedle obyčejných plechových vrat sousedního domu byla křídou namalovaná šestnáctka. Ten nenatřený plech se vyzývavě pyšnil svým prostým proletářským původem pod měšťáckým balkonem podpíraným dvěma mohutnými karyatidami.

Vchod do osmnáctky také vypadal jako důkaz toho, že většině lidí často chybí schopnost nebo prostředky dovést věci až do konce. Svědčily o tom i domovní dveře a kousek chodníku: Dřevené dveře vyhlížely smutně a ztrouchnivěle. A místo vytržených kamínků mozaiky byly na chodníku ošklivé asfaltové záplaty. Což o to, asfalt měl Pavcovský raději než dlažební kostky, kvůli kterým se ženským lámou a odírají podpatky, ale oku by snad víc lahodily kočičí hlavy než tyhle hrbolaté flákance.

U dveří bylo několik zvonků. Bez jmenovek.

Nezbývalo než zase použít mobil.

„Hani? Stojím před tvým vchodem, ale…“

„Fajn. Hned jsem dole. I když…“ udělala pauzu.

„Moc pospícháš, viď?“ pochopil Milan.

„Ne, totiž… Teď mi došlo, že já ti stejně nepomůžu. Víc ti o Soně

řekne Lucka. Dcera. Počkej, vysvětlím ti to…“ Za minutu se ve dveřích objevila vysoká štíhlá postava. Jen hluboké vrásky kolem trochu šikmo posazených tmavých očí prozrazovaly její věk. Vlastně ne. Milan si spočítal, že jí musí být kolem padesáti. Ale i s těmi vráskami vypadá o deset let mladší. Na čtyřicet. Jenže i čtyřicetileté ženské už byly mimo hranice Milanova zájmu. Ačkoliv musí uznat, že je to pořád hezká ženská. Ale i Soně by teď mělo být kolem padesátky… „Ahoj.“ Fricova na něho pohlédla trochu svrchu. Ačkoliv byli stejně vysocí. Jenže ženská, která měří sto osmdesát, vypadá vedle stejně vysokého chlapa ještě vyšší.

Podala mu ruku.

Milan si nechtěně uvědomil, že má pořád ještě takové zvláštní tmavé oči a dlouhé husté řasy. Takovým očím se snad říká gazelí. Najednou si vzpomněl, proč jim říkal žirafí. Byl na reportáži v zoo a ošetřovatel žiraf mu vykládal, že se nemůže oženit, protože neexistuje ženská s tak nádhernýma očima. A Milan se tehdy smál, že jednu zná, ale kromě očí nemá nádherného nic, ani vpředu, ani vzadu, všude je plochá jako prkno.

Móda vysokých štíhlých ženských s plochým hrudníkem se v našich zemích tehdy ještě neujala.

„Pojď dál,“ řekla Fricova.

Najednou si Milan uvědomil, že než se dostane k tomu, co ho zajímá, bude muset chvilku říkat různé fráze. Něco jako že se vůbec nezměnila a že jak ten čas letí a že tolik let se neviděli…

Vtom zaslechli, že u chodníku zastavilo auto. Milan se ohlédl.

„Je to tvůj taxík?“

„Jo. Nezlob se, ale už musím jet,“ pohlédla na něho omluvně.

„Můžu si tedy promluvit s tvou dcerou?“

Fricova okamžitě reagovala: „Samozřejmě. Ale Lucka se vrátí až

večer. Teď je na zkoušce.“

„Kde, prosím?“

„V Rudolfinu. V Domě umělců. Je houslistka. Hraje v orchestru.“ „Aha…“ Milan byl v rozpacích. „Tak pojď, pomůžu ti s věcma.“ Fricova začínala být nervózní.

„Dík, ale bude lepší, když pojedeš do Rodulfína, abys tam Lucku ještě stihl,“ řekla prostě a koukla se na hodinky. „Běž ale do služebního vchodu. Je to z nábřeží… Vlastně, vždyť to znáš,“

vzpomněla si.

Milan nerozhodně přešlapoval na místě. Najednou mu bylo líto, že pro něho nemá čas. Chtěl jí dokonce navrhnout, že s ní pojede na letiště.

Fricova si asi uvědomila, že ho vlastně vyhání.

„Milane, nezlob se, ale musím se soustředit, abych na nic nezapomněla. Znáš to, kabelka, pas, peníze, klíče…“

„Jo, to znám,“ zasmál se Milan. „Měj se tam hezky,“ popřál jí, i když nevěděl, kam vlastně jede.

Pořád mu nešlo do hlavy, že ho ta dojemná žirafí postava před čtvrt stoletím vůbec nepřitahovala.

Najednou pocítil obrovskou zvědavost: Jak vypadá její dcera? Je jí

podobná? Pospíchal do metra.

Za čtvrt hodiny vystoupil na Staroměstské. Několik minut čekal u budovy filozofické fakulty, až naskočí na semaforu zelená a zastaví nekonečný proud aut a tramvají. Chodník na křižovatce byl tak úzký, že lidi museli stát i na stupínkách u vchodu do fakultní budovy. V

takových situacích napadala Milana kacířská myšlenka, že je tu lidské zdraví ohroženo výfukovými plyny nepřetržitě a víc reálně než jednorázovým zářením v případě eventuální havárie v okolí jaderné elektrárny.

Konečně se dostal na protější stranu.

Z nábřeží vešel do služebního vchodu Domu umělců.

Mladý muž ve vrátnici mu věnoval jen letmý pohled.

„Nevíte, kde tady najdu členy orchestru? Hledám slečnu Fricovou,“

zeptal se ho Milan.

Vrátný mrkl na nějakou tabuli před sebou.

„Jo, tak ti právě skončili. Počkejte na ni tady, teď budou odcházet.“

Milan nejistě přešlapoval u zasklené kukaně. Vyhlížel někoho, kdo by mohl vypadat jako dcera Fricové. Podle něho to měla být asi osmnáctiletá dívenka.

Skutečně se objevila vysoká černovlasá dívenka s houslemi. Už už ji chtěl oslovit, když se dívka začala hlučně omlouvat: „Babi, nezlob se, že jsi musela tak dlouho čekat.“

Šla ke stolku v rohu místnosti. Od něho se zdvihla šedovlasá dáma.

Milan se zase přisunul k vrátnému.

„Nemohl byste mi pomoct? Já totiž slečnu Fricovou osobně neznám,“ řekl mu po pravdě.

„Aha… Tak počkejte, někoho se zeptám.“

Vyšel z kukaně. Chvilku čekal.

Objevil se nějaký mladík s pozounovým pouzdrem.

„Luboši,“ obrátil se vrátný na pozounistu, „řekni, prosím, Fricové, že na ni tadyhle čeká pán…“ tázavě se ohlédl.

„Pacovský…“ představil se spěšně.

Mladík se na něho nespokojeně zamračil. Pak se někam vytratil. Za několik minut se objevil znova.

„Lucka je tady hned,“ řekl krátce, dvěma skoky se přesunul k otáčivým dveřím, prudce na ně zatlačil a zmizel.

Milan šel ke stolku v rohu. Chystal se posadit.

Vtom zaslechl dívčí hlas: „Prý tu na mě někdo čeká?“

Pohlédl na majitelku toho hlasu. Byla malá, mohlo jí být něco kolem pětadvaceti a měla v ruce houslové pouzdro.

Vrátný ukázal na Milana. „Tamten pán.“

Houslistka koukala nechápavě. Nezbývalo než se jí představit.

„Jmenuju se Milan Pacovský. A posílá mě k vám vaše maminka.“

Byl trochu zklamaný. Lucie Fricova se matce vůbec nepodobala.

Měla milý kulatý obličej, šedé oči a krátký krk.

Mladá žena se zatvářila lítostivě.

„Ale máma ví, že už další žáky nepřijímám. Pochopte, že by to ode mě bylo nezodpovědné…“

„Nevěděl jsem, že jste profesorka,“ přiznal Milan. „A asi hodně úspěšná, když dokonce…“

Mladá houslistka ho přerušila: „Promiňte, teď vám nerozumím…“

„To vy mně musíte prominout, že jsem vás takhle přepadl. Nechci vás přemlouvat, abyste přijala dalšího žáka. Chci na vás něco jiného.“

V očích mladé ženy se objevil strach. Dokonce se ohlédla za vrátným ve skleněné kukani.

„Vidím, že jsem se vyjádřil hodně nešikovně. Jde mi totiž o paní Mayerovou. Znáte paní Soňu Mayerovou?“

„Samozřejmě. Co je s ní?“

„To právě nevím. Proto jsem přišel za vámi.“

„Promiňte, pořád vám nerozumím.“

Milan nasadil rozpačitý úsměv. „Víte, slečno Fricova, jde o to, že připravujeme knihu o emigrantech. A proto hledám paní Soňu Mayerovou.“

„Ach tak,“ přikývla. „Soňa žije ve Štrasburku,“ sdělila úplně klidně a s důvěrou pokračovala: „Tady její adresu nemám, ale máma ji zná nazpaměť. Hned jí zavolám…“ otevřela kabelku zavěšenou přes rameno a strčila do ní ruku. Najednou se zarazila: Ježíši, už asi bude pryč…“ „Děkuju, adresu paní Mayerové mám, dokonce i číslo telefonu,“

řekl Milan.

Nespokojeně stáhla husté tmavé obočí.

„Tak to nechápu…“

„Víte, jde o to, že paní Soňa Mayerová je nezvěstná.“ „Nerozumím vám. Co to znamená, nezvěstná?“ zeptala se. „Nikdo neví, kde je. Ze své poslední návštěvy Prahy se do Štrasburku nevrátila.“

„Od jaké návštěvy?“

Bylo na ní vidět, že tomu opravdu nerozumí.

„Byla tu začátkem ledna, viďte? A od té doby ji nikdo z její rodiny neviděl.“

Konečně jí to došlo.

„To je ale blbost,“ reagovala prudce.

„Proč?“

„Soňa mi přece…“

„Lucko, tak jdeme,“ zavolal na ni nějaký muž v džínách a bundě.

Měl vrásčitou tvář a dlouhé bílé řídké vlasy, které mu trčely do všech stran. Nesl podélný kufřík. Snad to bylo flétnové pouzdro. Vedle něho nespokojeně postávala blonďatá dívenka.

„Promiňte, já vás zdržuju,“ pochopil Milan. Chtěl se jí zeptat, kdy pro něho bude mít trochu času, ale Lucie se otočila ke kolegovi.

„Honzo, běžte tam sami,“ řekla rozhodně. Všimla si, že se muž zatvářil zklamaně, a dodala: „Možná že tam za vámi přijdu.“

Blondýna skrčila půvabný nosánek.

„Tak ahoj…“ protáhla a odplula k otáčivým dveřím. Tam se nerozhodně zastavila a ohlédla se za mužem.

Šedovlasý blondýnčin společník se naklonil těsně k Lucii, až se skoro dotýkal jejích krátce ostříhaných vlasů.

„Počkám tam na tebe.“

Milan měl co dělat, aby neprohodil: Dědulo, nemusíš mi předvádět, že to zelí patří tobě a že ti do něho nemám lézt. Se škodolibostí zahlédl kulatou růžovou pleš. Svítila mezi chomáči bílých vlasů. Muž se narovnal, nevraživě sjel Milana očima. Jako by uhádl jeho myšlenky a varoval ho, aby ho nenapadlo smát se mu.

Milan se přesto usmál. Ten chlap se svou růžovou pleší na temeni a dlouhými šedivými loknami vypadal jako klaun, který před chvílí setřel z tváře líčidlo. Muž se od něho odvrátil a chystal se vykročit za nudící se blondýnou.

Lucie ho zdržela: „Honzo, počkej, tady pán shání Soňu.“

„Dolejšovou?“ upřesňoval, ačkoliv na něm bylo vidět, že hned věděl, o koho jde.

„Teď je Mayerová,“ zasáhl Milan. Zavětřil, že ten legrační děda s křečovitou snahou vypadat mladě, mu může podat užitečné informace.

„Pokud ovšem mluvíme o stejné osobě,“ dodal a nasadil nejpřátelštější úsměv, jakého byl schopný, zabarvený decentním chlapským porozuměním.

Milanův chlapský chápavý úsměv vůbec nezabral. Mladistvý děda si ho jednoduše nevšiml, protože na něho ani nepohlédl.

„Ona je zase v Praze?“ V jeho hlase zazněla nechuť. „No, doufám, že nepočítá, že ji zase propašuju na nějaký beznadějně vyprodaný koncert. Ten Frankův koncert v Bratislavě, víš, jak jsem uprosil Moniku, aby Soňu propašovala do sálu, mám dodneška na krku, protože uvaděč na Monice chtěl….“

„Tak já jdu,“ hlásila ode dveří blonďatá křehulinka.

„Hele, Lucko, vyřiď Soně, ať Monice pošle pro toho uvaděče nějaký prachy. Stačí padesát sto dolarů a…“ viděl, že jeho společnice už je mezi otáčejícími dveřmi, „…pak ti to řeknu,“ slíbil Lucii už skoro za dveřmi.

„To byl Jan Zahradník,“ oznámila Lucie, „Sonin bývalý spolužák…“ Pak si uvědomila, že pořád ještě stojí uprostřed malé vstupní haly. „Nechcete se posadit?“ vybídla Milana a ukázala na stolek v rohu.

„Tady?“ zapochyboval.

Kolem nich chodili lidé. Většina Lucii zdravila nebo se s ní loučila.

„Tady v budově je kavárna,“ navrhl.

„Ne, pojďte do bufetu. Je teď skoro prázdný,“ odváděla ho

chodbou.

V útulném bufetu pro účinkující byl Milan poprvé v životě.

Lucie ho usadila do měkké oválné lavice v rohovém boxu a chtěla

jít k pultu.

„Vyloučeno,“ zadržel ji Milan.

Lucie nedělala drahoty. „Tak pojďte.“

Milan se zase zvedl, zašel s ní k pultu, zaplatil za dvě kávy a se dvěma šálky se vrátil do boxu.

Pak si z kapsy vyndal svůj bloček, nalistoval volnou stránku a napsal Jan Zahradník, Monika, Bratislava“ a k tomu několik otazníků.

Lucie ho pobaveně pozorovala. Najednou vyskočila a odběhla k pultu. Nějaká mladá žena si tam zrovna něco objednávala.

Lucie se jí na něco ptala. Žena přikývla. Obě se otočily k Milanovi.

Lucie se na něho z dálky usmála. Žena mu lehce kývla, něco řekla

Lucii a odešla.

Lucie se vrátila do boxu a posadila se vedle Milana.

Čekal, že mu něco řekne. Ale jen si mlčky upila trochu kávy.

Milan se rozhodl začít.

„Díky, slečno Fricova. Jste strašně hodná, že se mnou ztrácíte čas.“

„Nejsem hodná. Jsem zvědavá,“ odpověděla. Podívala se na jeho bloček a najednou vyprskla smíchy: „S tím bločkem vypadáte jako poručík Colombo. Znáte ty detektivky? Nezlobte se…“

„Vůbec se nezlobím. Teď si opravdu připadám jako detektiv.“

Vysvětlila to po svém: „Protože hledáte Soňu?“

„Ano,“ přikývl. „Mimoto jsem novinář. A skoro každý novinář je

napůl fízl.“

„A druhá půlka vaší profese?“ zajímala se.

„Spisovatel,“ zatvářil se skromně.

„Fakt?“ nevěřila mu. „Která polovina je větší?“

„Teď jste mě zaskočila. Podívejte se, chystal jsem se něco napsat o Soně a o jejím muži, ale napřed ji musím najít. Shodou okolností mám… totiž dělám ve firmě, která se taky zabývá pátráním,“

vysvětlil.

Instinktivně si trochu odsedla.

„Chcete vidět mou legitimaci?“ usmál se.

„Chci.“

Ukázal jí kartičku. Nechali si ji s Kulhánkem pro každý případ udělat, když založili agenturu 95.

Lucie nad ní nevěřícně vrtěla hlavou. Pak mu ji vrátila.

„Pátrám po paní Soně Mayerové,“ opakoval Milan.

Lucie pořád ještě zamyšleně mlčela.

„Jak dobře znáte paní Mayerovou?“ zeptal se jí, aby ji vyvedl ze

ztuhlosti.

„Já nevím. Když jezdila do Prahy, trávila s námi většinu času.“

„Bydlela u vás?“

„Ne, v penzionu.“

„Je to dost neobvyklé,“ divil se Milan.

„U Soni byla spousta věcí neobvyklá. Prostě dávala přednost anonymitě a placeným službám. Nechtěla nikoho obtěžovat. Ani své blízké přátele.“ Spíš nechtěla, aby někoho musela na oplátku zvát k sobě do Štrasburku, napadlo Milana. Také nesnášel ty výměnné zájezdy, vy k nám a my pak k nám, které se hodně praktikovaly před revolucí. Zvlášť to s oblibou pěstovali východní Němci. „Nepamatuju, jak se ten penzion jmenuje. Ale mám někde zapsanou adresu a telefon,“ řekla. „Zítra bych vám mohla zavolat,“

navrhla.

„Zatím není třeba,“ odmítl Milan. Nedovedl si představit, koho a proč by se v nějakém penzionu ptal na Soňu. Najednou mu došlo, že udělal obrovskou chybu. Neměl jí říkat, že je detektiv. Ztratil její důvěru. Vypadala, že je od přírody otevřená a důvěřivá. Zřejmě patřila k těm šťastným lidem, kteří vyrůstali s milující a klidnou matkou. K vyrovnaným osobnostem, které nemají přehnané ambice, nesnaží se nikoho předběhnout, nebojují o první místo pod sluncem, nepokoušejí se kvůli těm prvním místům odsunout, odkopnout nebo zlikvidovat skutečného nebo potenciálního soupeře a zradit přítele. A protože sami nejsou schopni podrazů, nedovedou si představit, že by je někdo mohl podrazit. Proto jsou vstřícní, důvěřiví a otevření. Skoro ke všem. Ovšem s výjimkou fízlů. Před policajtem si dává pozor i malé dítě. A novinářům se teď už skoro každý instinktivně vyhýbá. Ti jsou schopni nejvíc ublížit. To všechno se Milanovi mihlo hlavou. V duchu hledal způsob, jak si získat její důvěru zpátky. Neměl by jí vysvětlit, že Soňu zná osobně? Dokonce do ní byl zamilovaný. Mohl by jí vyprávět, jak do bufetu konzervatoře chodil na hrachovou polívku. Jak nevynechal skoro žádný koncert smyčcového oddělení v Malém nebo ve Varhanním sále nahoře. Jak ho vlastně dodnes mrzí, že tam jednoho dne přivedl svého spolužáka z fakulty Dolejše? Chtěl se mu pochlubit, kolik má známých mezi muzikanty… „Slečno Fricova, Lucie,“ začal přímo s otcovskou vlídností, „než nás přerušil váš kolega…“

Nenechala ho domluvit: „Jo, náhodou jsem paní. Byla jsem vdaná.

A pověděla jsem vám úplně všechno, co vím.“

„Počkejte… Řekl jsem vám, že se paní Mayerová nevrátila z Prahy,

ale vy jste na to prohlásila, že je to blbost.“ „To je.“

„Z čeho jste tak usoudila?“

„Z balíčku. Dostala jsem ho od Soni k třicetinám.“

„Kdy?“

„Nedávno. Devětadvacátého.“ „Ten balíček přišel poštou?“

„Ano.“

„Ze Štrasburku?“

„Určitě,“ odpověděla. Najednou zaváhala: „Snad.“ „Tak určitě nebo snad?“

„No, snad…“

„Měl známky?“

„Mám dojem, že ne.“ „A razítko?“

„Nevšimla jsem si. Snad nějaké měl,“ odpovídala úsečně. Pak jí to přece jen nedalo a dodala přátelštějším tónem. „Ale adresu psala určitě Soňa. Její rukopis poznám stoprocentně.“ Chvilku o něčem přemýšlela a sdělila: „Máma od ní taky dostala dárek. Knížky.“ Dopila kávu a zamyšleně si prohlížela logr. „Kdo si vás najal?“ zeptala se tiše s pohledem do prázdného šálku.

„Nikdo,“ řekl pravdu Milan. „Vždyť jsem vám řekl, že se chystám napsat knížku o osudech českého exilu.“ „Proč zrovna o Soně?“ položila zcela logickou otázku. Milan se rozhodl, že si trochu zalže: „Protože píšu o Davidu Mayerovi. Má velmi zajímavý a poučný osud. A David Mayer mě teď požádal, abych jeho Soňu našel.“

Zřejmě ji zaujalo slovo teď.

„David Mayer je teď v Praze?“ obživla.

Milan měl nutkání říct, že tu byl a odjel.

Lucie ale dodala: „Přece za nic na světě do Prahy nechce.“

Milan si uvědomil, že ho málem přistihla při lži. Honem se zeptal:

„To vám vyprávěla Soňa?“

„Jo.“

„Co ještě vám…“ včas se zarazil. Bylo by dost divné, kdyby se zajímal, co Soňa ještě vyprávěla o svém muži. „Vyprávěla vám o svých plánech?“ Lucie se zasmála.

„O tom, že by se chystala od manžela odejít, nevyprávěla.“ Zase zvážněla: „Mayer si myslí, že od něho odešla?“

„A co myslíte vy?“

„Nevím…“ Váhala. „Ne, to není možné,“ sama tu myšlenku

zamítla. „Vždycky o něm mluvila moc hezky. A často. Pořád David sem, David tam, David si myslí…“ Najednou zamyšleně prohodila: „Ledaže ji nechal Mayer.“

Prudce se k ní otočil: „Cože?“

„No… Co když se s ní Mayer chce rozvést? Soňa totiž… Víte, právě při té poslední návštěvě byla nějaká divná. Vlastně, teď už tolik o svém Davidovi nebásnila. Dokonce navštívila Honzu… Jana Zahradníka a uprosila ho, aby jí přes Moniku… Je to Honzova bývalá žena. Aby přes ni zařídil vstupenky na oba Frankovy koncerty v Bratislavě a také ubytování. Fakt je ten, že Soňa byla nějaká neklidná.“ „Kdo je Frank?“

Vzhlédla překvapeně: „Přece houslista.“

„Aha,“ poznamenal Milan. Ani ho nenapadlo předstírat, že o

Frankovi kdy slyšel.

„Je absolutní špička,“ poučila ho. „Hrál na Pražském jaru. V Praze jsem Soně dala volňásek. Pro mě to není problém, když náš orchestr Franka doprovázel. Pak jsme s ním hráli v Brně, takže tam to taky nebyl problém.“

„Paní Mayerová jela do Brna?“

„Jo. Autobusem. A z Brna pak rovnou do Bratislavy.“

Milan si uvědomil, že se odchýlili od hlavního tématu. Navíc neviděl žádnou souvislost mezi koncerty houslového virtuosa a Luciiným výrokem, že se Mayer chce s manželkou rozvést.

Řekl to Lucii.

„No, jen tak mě to napadlo,“ přiznala.

Milan se zamyslel. Vypadalo to, že se přece jen ještě něco o Soně

dozví.

„Ale kdyby se s ní Mayer chtěl rozvést, proč by ji hledal?“ zeptal se Lucie.

„Aby se s ní o tom rozvodu domluvil. A Soňa se před ním skrývá…

Víte, jak dlouho trvalo, než se Honza rozvedl se svou druhou ženou?“ „S paní Monikou?“

„Ne, Monika je jeho třetí… Nebo čtvrtá? Rok před revolucí si vzal Francouzku, protože se chtěl legálně vystěhovat. No, a po revoluci už ji nepotřeboval, chtěl se s ní rozvést, jenže ta Francouzka se skrývala a nic jí nemohli doručit. Pět let mu trvalo, než se mu podařilo zařídit rozvod. To už s Monikou měl dvě děti… Pak ještě jsme se rozdělili, a Monika je Slovenka. No, sice se vzali, ale už to mezi nimi neklapalo.

Monika zůstala v Bratislavě…“ Milan poslouchal Lucii a najednou si vzpomněl, jak mu Mayer v telefonu řekl něco v tom smyslu, že chce jen vědět, kde jeho manželka vůbec je, aby se s ní mohl domluvit… O čem a na čem, to se ho zeptat nemohl. To se ho netýká… Jenže když se Soňa skrývá, aby se vyhnula rozvodovému řízení, tak… tak by se neměl příliš Mayera vyptávat a až Soňu najde, nesmí se o tom Mayer dozvědět… Rozhodl se, že teď si tím nebude lámat hlavu.

Lucie se najednou zvedla. Milan vstal taky.

„Hrozně moc vám děkuju,“ řekl. „Jak vám vynahradím ten ztracený čas?“

„Že mi pak řeknete, kde je Soňa, co se jí vlastně stalo a pak mi věnujete knížku,“ odpověděla a pohlédla na hodinky.

„Stihnete ještě za svými přáteli?“ staral se.

„Kdepak. Jen taktak stihneme domů pro šaty a zpátky na koncert.“

„Je mi to líto,“ řekl, jak se sluší.

„Ale já jsem s nimi stejně nikam nechtěla,“ uklidnila ho.

Přišli k otáčivým dveřím.

Tu si opravdu podle způsobu poručíka Colomba vzpomněl: „Jo, ještě jedna maličkost: Kde bych našel vašeho kolegu, pana Jana Zahradníka?“

„Buď dneska večer… za tři hodiny ho najdete na pódiu v sále, ale mluvit s ním můžete až po koncertu kolem desáté večer. Nebo zítra zase tady po zkoušce, asi tak v jednu.“

„Hm… Dopoledne zkoušíte, večer koncertujete,“ poznamenal s obdivem Milan.

„Zkoušíme jak dopoledne, tak odpoledne, pak večer máme koncert, někdy po koncertu máme ještě noční natáčení…“ vysvětlila Lucie. „Aha… To je ten zavíděníhodný život umělců.“

Ze sledování posledních televizních zpráv vyrušil Milana telefon. S

tlukoucím srdcem popadl sluchátko: Sabina!

„Doktor Milan Pacovský?“ Byl to její hlas.

„Ano, slečno Hronová,“ odpověděl. Přece každé ženě trochu lichotí, když ji chlap hned pozná podle hlasu.

„Promiňte, že volám tak pozdě…“

„Vůbec není pozdě,“ mrkl na hodiny. Bylo půl jedenácté. „Tak jak

jste se rozhodla?“

„No právě kvůli tomu volám. Strašně se omlouvám, ale asi víte, že jsem houslistka…“

Honem ji přerušil: „Slečno Hronová, to vůbec není na překážku. Ba právě naopak.“

„Jde o to, že jsem dostala nabídku, abych s komorním orchestrem jela na zájezd.“ „Kdy?“

„Za tři dny.“

„Na jak dlouho?“ „Na dva týdny.“

Milan zběsile přemýšlel. Za dva týdny se může spousta věcí změnit. Mayer si to může rozmyslet a vůbec nebude chtít s nikým o Soně mluvit. Z jiného hlediska, vždyť ho nikdo nenutí, aby o Soně psal. Vlastně ho nikdo nenutí, aby vůbec psal… To je ten největší problém všech spisovatelů, výtvarníků a skladatelů, kteří nepracují na objednávku, ale tvoří z vlastní vůle: pracovat, vytvářet něco, co na nich vlastně nikdo nechce. „Kam jedete?“ zeptal se. Cítil se nešťastný, jako deváťák, když od holky dostal košem.

„Do Francie. Hrajeme v Paříži, v Nancy, pak v menších městech, v Epinal, Luneville.“

„No výborně! To je přímo osud!“ jásal Milan. „Štrasburk je tam skoro za rohem!“

„Promiňte, ale ve smlouvě…“

„Slečno Hronová! Sabino! Děvče! Kdybychom měli videotelefon, viděla byste, jak mi z očí vytryskly slzy vděčnosti tomu, kdo vyslyšel mé modlitby a vás do té Francie posílá…“

Slyšel, jak se Sabina směje.

Hned toho využil: „Měla byste zítra chvilku čas? Probereme to podrobně.“

„No, snad bych mohla v půl třetí…“

„Co kdybych vás pozval na oběd?“

„Děkuju, ale ve čtyři máme natáčení.“

„To stihnete,“ rozhodl Milan. A aby to bylo stylové, navrhl jí restaurant Paříž.

Sabina mu bez vytáček řekla, že by jí víc vyhovoval Louvre. Bude to také stylové.

Milan se usmíval ještě několik minut po jejím telefonátu. Cítil se jako deváťák, o kterého se přetahují nejhezčí holky ze školy a zvou ho domů, když jsou jejich rodiče pryč.

Z příjemného rozjímání ho zase vyrušil telefon.

Polekal se: Sabina si to rozmyslela.

„Nevzbudil jsem vás?“ Nebyla to Sabina. Byl to chlap. Jeho

sebevědomý baryton mu byl povědomý. „Moc se omlouvám, že volám tak pozdě.“ „Nemusíte se omlouvat,“ Milan se snažil mluvit až přehnaně přátelsky, aby neprozradil hluboké zklamání. „Dřív než ve dvě po půlnoci spát nechodím.“ „Výborně. Tady je Zahradník,“ konečně se představil. „Prý se zajímáte o Soňu.“

„Ano.“

„No, mohl bych do vašich materiálů něčím přispět.“ Milan nevěděl, jak má reagovat na slovo materiály.

Reagoval tedy: „Hm…“

„Ta vaše knížka bude jen o osudech muzikantů, kteří emigrovali, nebo i o jiných umělcích?“

Milanovi to v tu ránu došlo.

„O té knížce jste se dozvěděl od slečny Lucie Fricové, viďte?“

chtěl mít jistotu.

„Jo,“ potvrdil to Luciin kolega. Jak jste správně usoudil, mohl bych pro vaše veledílo být užitečný, protože Soňu dobře znám.“

„Ale můj telefon vám dala Lucie…?“ „Nezlobte se na ni, nedala mi ho dobrovolně,“ vykládal se smíchem.

„Pane Zahradníku, a mohl byste mi věnovat někdy trochu času?“

nasadil prosebný tón.

„Proč někdy? Můžu vám ho věnovat hned.“

„Teď? Vždyť je jedenáct.“

„No a? Říkáte, že před druhou stejně nechodíte spát, tak máme spoustu času.“

„Je opilý, blesklo hlavou Milanovi.

„Tak kam mám přijet?“ zeptal se stroze.

„Tady je hned vedle hotel a v hotelu bar. V tom baru na vás počkáme.“

„Už tam jedu.“

„Jo, ale musíte to stihnout do půlnoci. Jinak půjdeme pryč a vy se nikdy nedozvíte, jak jsem Soně… Hele, počkej, právě s ním mluvím…“ řekl někomu hlasitým šeptem. Pak sluchátko ohluchlo. Asi ho přikryl dlaní. Za chvíli vesele pokračoval: „Až přijdete, prozradím vám, jak jsem mladým manželům Dolejšovým pomohl ke štěstí. A za to vyprávění na vás nebudu chtít honorář, jen zaplatíte malou útratu tady v baru a pak napíšete několik děkovných slov do své knihy a zmínku o mých uměleckých kvalitách,“ oplýval humorem. „Pane Zahradníku, tak do půlnoci tam jsem,“ ukončil rozhovor Milan a zavěsil.

KAPITOLA V SABINA HRONOVÁ v domovní vrátnici ohlásila, že jde za panem Davidem Mayerem.

Vrátný ve vínovém saku, které se po revoluci v Čechách stalo uniformou začínajících podnikatelů a mladých manažerů, jen kouknul na obrazovku a pokynul jí ke dveřím výtahu.

Ve staromódní kabině byla čalouněná lavice, ale žádná tlačítka.

Dveře se s příjemným cinkáním zavřely. Výtah se vznesl. Za tři vteřiny se zastavil. U stropu zablikala římská sedmička. Dveře se zase s cinkáním otevřely.

Sabina vystoupila. Ocitla se před dalšími dveřmi. Hledala zvonek, ale dveře se samy nehlučně otevřely.

Ke své úlevě byla v prostorné místnosti, ve které se už nic neřídilo dálkově. Aspoň se tak na první pohled zdálo.

Místnost byla zařízená běžným kancelářským nábytkem, s jakým se člověk setká kdekoliv v evropských zemích.

U stolu ve tvaru podkovy seděla elegantní dáma neurčitého věku.

„Dobrý den,“ pozdravila ji Sabina. Žena zvedla hlavu.

Upřela na Sabinu oči s nepřirozeně dlouhými řasami. Měla pečlivě a nenápadně nalíčenou tvář. „Jmenuju se Sabina Hronová a jdu za panem Mayerem,“ vysvětlila ženě, Asi to byla sekretářka. Žena zdvihla obočí upravené do bezvadných tenkých oblouků. „Pan Mayer mě očekává,“ dodala Sabina. Pro každý případ přidala uctivě přátelský úsměv. „Nerozumím vám,“ řekla žena francouzsky. Tu Sabině došlo, že na ženu mluvila česky. Nějak automaticky předpokládala, že když je Mayer původem Čech, bude mít za sekretářku taky Češku. Ovšem že to od ní byla hloupost. Zvlášť když si vzpomněla, že David Mayer odjel z Prahy hned po válce. Aspoň tak ji informoval Milan Pacovský.

„Promiňte,“ omluvila se francouzsky. Pak opakovala své úvodní věty.

Sekretářka zmáčkla nějaké tlačítko.

„Davide, je tu mladá dívka z Československa,“ řekla do mikrofonu.

Buď nevěděla o rozdělení původního šéfova státu, nebo si to neuvědomovala, anebo na to zapomněla.

Sabina ji nehodlala poučovat. Mimo to ji víc, než chyba v názvu státu, zaujalo, že sekretářka svému šéfovi tyká. Měla za to, že Francouzi tykají jen blízkým přátelům a příbuzným. Setkala se i s tím, že si tu vykají i milenci.

Z mikrofonu se ozval hluboký mužský hlas.

„Francoise, popros madame Hronovou, aby ještě dvě minuty počkala.“ Asi nevzal na vědomí, že sekretářka Sabinu titulovala jako dívku.

Francoise ji s přehnanou artikulací, s jakou se mluví s duševně zaostalými a s cizinci, vyzvala, aby se na chvíli posadila.

Sabina to udělala ráda. Měla trému. Snad větší, než kdyby hrála sólo s orchestrem. I když tady nemá co pokazit. Maximálně se může stát, že s ní ten Mayer odmítne mluvit. „Jednoduše ji vyhodí.

No a co? Tak se vrátí domů do Prahy a Pacovskému poctivě přizná, že se jí ten úkol nepodařilo splnit.

Vlastně vůbec neměla představu, jak má cizího člověka přinutit, aby se jí najednou zpovídal. Ačkoliv se jí nemusí nikdo bát. Není žádná novinářka, ani redaktorka z bulvárního tisku.

Hned od začátku věděla, že to nebude tak jednoduché, aby se na pár dnů z houslistky proměnila v asistentku soukromého detektiva.

Ačkoliv se domluvili, že se většinou bude vydávat jen za sekretářku spisovatele a publicisty. A jen v krajním případě přizná, že Pacovský je ve skutečnosti soukromý detektiv.

Po pravdě řečeno, pátrání po zmizelé paní Mayerové je jeho prvním oficiálním případem, který bude řešit na základě řádné objednávky a smlouvy.

Tu smlouvu má Mayer podepsat. Když nepodepíše, tak žádné pátrání nebude.

Pacovský ani nemusel Sabině vysvětlovat, že takové pátrání něco stojí. Ne že by ty náklady neutáhl. Peněz měl dost. Ale už se dávno přesvědčil, že práce za finanční odměnu automaticky vyžaduje profesionální přístup jak od toho, kdo tu práci vykonává, tak, a to je hlavně, i od toho, kdo si tu práci objedná.

A Mayer to pátrání přece objednal. Doslova mu v telefonu řekl, že

když opravdu má zájem o jeho manželce psát, musí ji vypátrat.

Takže ve skutečnosti nenabídl Sabině roli cizojazyčné asistentky spisovatele, jak původně předpokládala, ale rovnou detektiva.

Sabina chvíli váhala. Dokonce napsala důvody pro a proti.

Důvodu pro bylo víc. Vlastně tři.

Zaprvé jí byl Pacovský sympatický. Hlavně tím, že investoval do psaní, vydávání a překladů svých knih.

Zadruhé, a popravdě řečeno to bylo důležitější, jí za práci slíbil honorář větší, než byl její několikaměsíční plat v symfonickém orchestru, ze kterého ji vyhodili.

A zatřetí, a to bylo pro ni ještě víc rozhodující než sympatie k Pacovskému a slíbený velkorysý honorář, bylo to, že na tu paní Soňu Mayerovou a na Mayera byla zvědavá. Konečně se dveře za Francoisinými zády otevřely. Objevil se drobný človíček. Byl plešatý, s velkým, skobovitým nosem, trochu odulými rty a odstávajícíma ušima.

Chvíli se překvapeně díval na Sabinu.

„Paní… totiž slečna Hronová?“ promluvil česky. Měl hluboký mužný hlas. Vůbec neodpovídal jeho vzhledu.

Muž tázavě pohlédl na sekretářku.

Bez zábran pokrčila rameny.

Sabina podala ušatci ruku. „Sabina Hronová.“

„Mayer,“ stiskl jí ruku. Měl velkou, teplou dlaň. „Těší mě,“ dodal.

Ale nevypadal na to.

„Pan Milan Pacovský vám o mně mailoval.“

Přikývl, ale pořád se tvářil udiveně.

Sabina se omluvně usmála.

„Představoval jste mě jinak, že?“

Mayer se okamžitě ovládl. Ale na její otázku neodpověděl.

„Nezlobte se, že jsem vás nechal čekat, slečno Hronová,“ řekl a vyzval ji: „Pojďte dál.“ Ve dveřích se ohlédl za sekretářkou.

„Francoise, žádné návštěvy a žádné telefony,“ uložil jí.

Sabina koutkem oka zahlédla, jak sekretářka nespokojeně stiskla

úzké rty.

Mayer zavedl Sabinu do prostorné pracovny. Měla dvě velká okna. Velký stůl byl pootočen tak, aby světlo padalo zleva. Mezi okny byla zasklená vitrína a v ní malinké, jako pro panenky, modely bot.

Nad vitrínou uviděla Sabina plakát. Asi firemní heslo: Noha se nemá přizpůsobovat botě, správná bota se má přizpůsobit noze.

Mayer u rozložitého stolu zůstal stát.

Místo aby Sabině nabídl židli, podíval se na ní zpříma a zeptal se:

„Pan Pacovský nedostal mou zprávu?“

Asi mu napsal, že nechce, abychom za ním jezdili, napadlo Sabinu.

Nahlas krátce odpověděla: „Nevím.“

„Takže asi nevíte, že moje manželka zmizela?“

Sabina potlačila ulehčený výdech. Nasadila ustaranou tvář.

„Ano, to vím.“ Chtěla dodat, že je tu právě kvůli tomu. Ale rozhodla se, že počká, co jí ještě řekne Mayer.

„Posaďte se,“ řekl a počkal, až usedla. Pak pokračoval: „Poslal jsem Pacovskému zprávu, že Soňa zmizela, a že když o ní chce psát, tak ji napřed musí vypátrat!“

„Jistě,“ přikývla Sabina. „Pan Pacovský se vašeho případu samozřejmě ujme.“

„Mého případu?“ nedošlo to hned Mayerovi.

„Ovšem jen když s tím budete souhlasit,“ dodala.

„Chcete říct, že Pacovský není spisovatel?“

„Je, a dobrý. Ale zároveň má licenci jako soukromý detektiv,“

vysvětlila Sabina.

Na Mayerově tváři se objevil úžas a pak nechutné podezření. „Vy jste nevěděl, že pan Pacovský je spolumajitel tlumočnické a detektivní agentury?“ zeptala se. „Ne. Myslel jsem, že je spisovatel.“

„Je spisovatel, publicista a novinář,“ opakovala důrazně Sabina.

„Aha. Novinář.“ Zdálo se, že se mu to nelíbilo ještě víc než profese detektiva. „Takže váš šéf věděl o Soně dlouho před tím, než jsem mu řekl, že zmizela?“ zeptal se s hlubokým zklamáním.

„Ne. Dozvěděl se o tom od vás.“

„Taková náhoda!“ prohodil nevěřícně.

„Ano,“ usmála se Sabina. Snažila se, aby si Mayer nevšiml, jak jí je jeho podezření nepříjemné.

Předpokládala, že Pacovský jí o Soně řekl úplně všechno, co věděl.

A situace jí byla hned jasná.

Ten Mayer se chce s manželkou rozvést. Ale Soňa, kterou nechal před léty Dolejš, už to nechce zažít znova. Někde se skrývá a snaží se z Mayera vyždímat co nejvíc peněz. Mayer ji potřebuje najít, aby jí doručili žádost o rozvod. Nebo aby se s ní spojili advokáti nebo jak se to tady při rozvodech dělá. Ale zároveň nemůže dopustit, aby vznikl nějaký skandál. Mohl by poškodit pověst jeho firmy. Taky nemůže zablokovat konto, z něhož Soňa čerpá, ať už na svá cestování, nebo ty peníze někde ukládá pro ne právě jistou budoucnost. Kdyby zablokoval konto, ohrozí svoji image: Výrobce nejluxusnější obuvi nechává svou ženu a matku své dcery bez prostředků. Na rozdíl od umělců, pro něž každý skandál znamená reklamu a zvýšený zájem publika, mohou podnikatele skandály a spory úplně odrovnat. To všechno s Pacovským probrali den před jejím odjezdem na francouzské turné.

A jak tak Sabina pozorovala život kolem, poslouchala kolegy

muzikanty, povídala si s agenty a různými podnikateli, kteří sponzorovali jejich koncerty, své názory a závěry si jen utvrzovala.

Dal jí zapravdu i příběh rozvodu Jana Zahradníka. Ačkoliv v jeho případě se před Čechem skrývala Francouzka, aby oddálila rozvod.

Mayer mlčky urovnával na stole nějaké papíry. Určitě taky přemýšlel, jak začít.

Mlčení se protáhlo.

Tu si Sabina vzpomněla, že se ho chtěla hned na začátku zeptat, jestli se Soňou neměli nějaké neshody. Už otevřela pusu.

Mayer si toho všiml.

„Ano?“ reagoval, ačkoliv Sabina ještě nevydala ani hlásku.

„Měla bych jednu otázku,“ začala.

„Jen jednu?“ usmál se spíš shovívavě než ironicky. „A to jste

detektivka?“

Sabinu napadlo, že se ji chystá pokárat. A měl by pravdu. Jako detektivka by se měla chovat jinak.

„Ne, jsem houslistka,“ odpověděla poslušně.

„Ale?“ protáhl. Zdálo se, že ho to potěšilo. „Soňa byla také houslistka,“ sdělil. „To jste nevěděla?“

Sabina ho zklamala: „Věděla.“

„Ale pan spisovatel, pardon, detektiv Pacovský mě informoval, že ke mně posílá svou asistentku.“

„Ano, požádal mě, abych mu nějakou dobu pomáhala,“ vysvětlila

Sabina.

„Takže místo abyste cvičila a zkoušela a hrála, musíte cestovat?“ „Jeho otázka, přesněji řečeno, intonace, se Sabině nelíbila, ačkoliv to byla pravda. Ovšem neúplná.

„Do Francie bych přijela tak jako tak. Hraju v komorním orchestru.

Měli jsme tady na východě šňůru koncertů.“

„Ach tak,“ přikývl. Dál už to nerozváděl. Zajímal se: „Co vám Pacovský ještě pověděl o Soně?“

„Že v roce sedmdesát pět emigrovala.“

„S manželem,“ dodal. „Řekl vám, že byla vdaná?“

„Ano,“ přikývla Sabina.

„Soňa se jmenovala Dolejšová.“

„Vím.“

„A víte, kde je teď její bývalý muž?“

„Vím.“

„Znáte ho?“ zeptal se a stáhl ke kořenu nosu huňaté obočí. Věděla, kam Mayer míří. Zřejmě předpokládá, že se jeho žena vrátila k Dolejšovi. Možná že ví, že Dolejš je zpátky v Praze.

Ale to sotva. Od koho by to mohl vědět? Od Soni? To je vyloučeno. Sabina váhala. Má nebo nemá mu prozradit, že Dolejš přednáší na fakultě? Že vůbec není těžké se s ním spojit? Stačí zavolat na katedru. Najednou to Sabinu přestalo bavit.

Nadechla se.

„Pane Mayere, pan Pacovský už v Praze podnikl určité kroky…“ „Mluvil s Dolejšem?“ zeptal se dychtivě.

„Ano. Jaroslav Dolejš o vaší paní nic neví.“

„Myslel jsem si to,“ povzdychl si. Zdálo se, že by byl raději, kdyby jeho žena byla právě u svého bývalého manžela. Všechno by se zjednodušilo. „Vy mi Soňu najdete, viďte?“

„Pokusím se,“ klidně přikývla Sabina, „i když…“

Zase ji nenechal domluvit.

„…nejste detektiv, ale houslistka. Ale možná, že právě proto se vám ji podaří najít a zjistit, co ji to posedlo. Nikdy necestovala a najednou lítá po celém světě!“ „Odkud víte, že cestuje po celém světě?“ „Přece mám celý balík pohlednic z nejrůznějších míst. Vlastně měst.“ Sabinu napadlo, že ta jeho Soňa musí být ohromně chytrá. U žádného soudu jí nikdo nemůže předhazovat, že se svým mužem přerušila kontakty. Mayer by pak těžce dokazoval, že o účelu a plánech své manželky nic nevěděl.

„Jsem rád, že Soňu budete hledat právě vy,“ snažil se jí vlichotit

Mayer. „Vás nikdo nebude podezírat, že jste od policie nebo ze soukromé detektivní agentury.“

Stejný názor měl Pacovský. To, že Soňa zmizela, ho přímo nadchlo. Byl přesvědčen, že Sonin příběh bude tím zajímavější. Ať už je za tím cokoliv, snaha vyhnout se rozvodu, jak tvrdila Sabina, nebo nějaký mužský, jak předpokládal on.

Den před odjezdem do Francie šla po zkoušce v Martinově komorním orchestru na oběd s Pacovským.

Nad talířem mexických fazolí vyrukoval s tím, že Soňa byla vzácná dívka. Nikdy nepodléhala žádné módě, nedělala nic jen proto, že tak to dělají všichni…

Sabina se tehdy rozesmála.

Pacovský se tehdy rozzlobil. Myslel si, že se Sabina směje jemu.

Že si tak sentimentálně vzpomíná na dívku, kterou mu přebral

kamarád.

Sabina mu tehdy vysvětlila, že takoví lidé, kteří nechtějí dělat to co všichni, zase tak vzácní nejsou. Že jich pár zná. Že ví, jak mají těžký život.

Pacovský tehdy pochopil, že s tím má také své zkušenosti.

Zeptal se jí, kolik je jí let.

„Jeho otázce se podivila. Předpokládala, že četl její dotazník, který vyplnila v agentuře devadesát pět. A taky že prostudoval její osobní data ve smlouvě.

„Ano, sice jsem o vás všechno prostudoval,“ potvrdil to, „jenže ve svých třiadvaceti vypadáte na šestnáct, ale mluvíte a chováte se, jako by vám bylo čtyřicet pět.“ Všiml si, jak se zatvářila, a hned se omluvil: „Nechtěl jsem se vás dotknout.“ „Nedotkl jste se mě,“ ujistila ho Sabina. „Nejste první, kdo mi to vyčítá.“ Byla to pravda. Kvůli její, jak tomu říkali, přemoudřelosti, se jí posmívali už ve škole. Pak na konzervatoři a dokonce i na HAMU. Všem se zdála přemoudřelá. Připadala všem divná jen proto, že se nefláká po diskotékách a neúčastní se mejdanů. Nepohybuje se s žádným houfem vrstevníků ani vrstevnic. Odmítá všechna pozvání. Nikdo nechtěl věřit, že opravdu na to nemá čas. Do výběrové hudebky musela skoro denně: dvakrát týdně měla hodiny houslí, jednou týdně obligátní klavír, hudební nauku, sbor, orchestr, komorní soubor. Doma taky musela cvičit aspoň dvě hodiny denně. A když už měla chvilku času, tak raději četla, než by se na nějakém „mejdlu“ nechala osahávat nějakým přiožralým spolužákem.

Sabina si uvědomila, že se jejich úvodní konverzace příliš protáhla.

„Pane Mayere, jestli jste opravdu přesvědčen, že chcete, aby pan Pacovský vaši paní vypátral, bylo by dobře oficiálně to podchytit.“

„Podchytit oficiálně?“ vyděsil se.

„No…“ Sabina se nadechla. Jak mu má vysvětlit, že to pátrání nebude zadarmo? Vyndala si z tašky desky. V deskách byly tři listy.

Tři exempláře smlouvy. „Kdybyste si to přečetl, a když nebudete mít

námitky, podepsal.“

„Aha, smlouva,“ uklidnil se Mayer. Dokonce dodal: „To je

dobře…“

Začal číst. Čtení jedné stránky mu trvalo nepřiměřeně dlouho.

Pozorně si porovnal všechny tři exempláře.

„Výborně,“ pochválil.

„Myslíte, že není třeba francouzský překlad?“ vzpomněla si Sabina.

„Ne,“ zašklebil se pobaveně a třikrát podepsal. Zřejmě ty smlouvy nebral příliš vážně.

Sabina uklidila dva listy do desek. Nejhorší věc měla za sebou.

„Pane Mayere, bylo by dobře, kdybyste mi o své paní pověděl

úplně všechno, co považujete za vhodné. A co by nám pomohlo zjistit, kde je. Nebo kam se chystá…“

„A proč,“ doplnil Mayer.

„Ano, a proč,“ nehnula brvou Sabina.

Vyndala z kabelky tužku a blok.

„Nevadí vám, když si budu dělat poznámky?“ „Klidně to zapisujte. A nechcete to nahrát?“ navrhl.

Sabina se usmála.

„Ne, stačí mi blok.“

„Se Soňou jsme se seznámili v Rakousku, v roce sedmdesát šest,“

začal poslušně Mayer.

Sabina pečlivě zapisovala jména a místa.

Pod jmény Jaroslav Dolejš, Hana Fricova, Lucie Fricova a Jan Zahradník, která už v jejím seznamu byla, se objevilo jméno hoteliéra Schulze a rok 1976. Ačkoliv Sabina vůbec netušila, k čemu jí to bude. Zapsala to jen tak. Přece správný detektiv musí mít nějaké poznámky. Uvědomila si, že nějak špatně vidí na papír. A jako kouzlem se v místnosti rozsvítilo. Ne hned, ale postupně. Rozsvícení asi řídil nějaký automat.

Zároveň se z přístroje na Mayerově stole ozval hlas jeho sekretářky: „Davide, jsi v pořádku?“

„Proč bych nebyl?“ trochu se na ni utrhl.

„Nezapomněl jsi na obchodní večeři, kterou máš za čtvrt hodiny?“

Francoisin hlas zněl trochu falešně. Nebyla dobrá herečka.

Mayer se pobaveně zašklebil.

„Francoise, děkuju, je to v pořádku. Před slečnou Hronovou mě zachraňovat nemusíš.“ Pak uličnicky mrkl na Sabinu. „Klidně běž domů. Vlastně ne, počkej,“ zmáčkl tlačítko.

Zvážněl.

„Kde jste ubytovaná?“ zeptal se Sabiny.

„V hotelu,“ odpověděla.

„Můžete bydlet u mě. Mám velký dům.“

„Děkuju. Ale…“ Honem si vymýšlela nějaký pádný důvod, aby jeho návrh inteligentně odmítla a přitom ho neurazila. „Víte, denně musím cvičit a nechci nikoho trápit stupnicemi a etudami. Cvičení na housle není žádná lahodná hudba. Je to vlastně trénink,“ dodala.

„A hotelovým hostům to myslíte, nevadí?“

„Mám pokoj v horním poschodí mezi výtahem a prádelním skladem. A i kdyby to někomu v hotelu vadilo, ať se ubytuje jinde.

Nebo se odstěhuju do jiného hotelu, kde mé cvičení vadit nebude.

Hotelů je naštěstí dost.“

„No, mně by vaše cvičení také nevadilo,“ prohodil.

„To je od vás hezké, děkuju. Ale je to jen pár dnů.“

„Rozumím. Patříte k lidem, kteří dávají přednost anonymní hotelové obsluze před pohostinstvím přátel. Že mám pravdu?“

„Uhodl jste,“ přikývla Sabina.

„V tom se podobáte mé Soně.“ Po jeho tváři prolétl stín. „Byla

stejná.“

„Proč byla?“ vyděsila se Sabina. „Přece je!“

Po zádech jí přeběhl mráz.

Co když se teď podřekl?

Co když celá tahle snaha vypátrat Soňu je jen jeho zastírací akce?

Má dost peněz, aby si někoho najal, aby Soňu šikovně odstranil.

Už blbnu, vynadala si Sabina. „Pane Mayere…“

„Davide, něco jsi chtěl?“ zase se ozvala Francoise.

„Hned,“ řekl do mikrofonu Mayer a zeptal se Sabiny: „Ve kterém

hotelu bydlíte?“

Řekla mu název.

Přikývl.

„Francoise, rezervuj mi dvě místa na večer v hotelové restauraci,“

rozkázal. Pak Sabině sdělil: „U večeře budeme pokračovat.“ Pokračovali teprve u moučníku. Předtím jen udržovali společenskou konverzaci. O počasí. O české kuchyni. O způsobech francouzského stolování. O Mayerově firmě. O tom, jak je dnes málo dobře zpracované kůže. Jak je drahá kvalitní useň. Jak byla nezdravá móda bot na vysoké podrážce. O tom, že pro většinu bot doslovně platí, že jsou určené k nošení, ale bohužel ne k chození. O tom, že rozhodující je pro botu pohodlné kopyto. Že v botě ze správně stavěného kopyta noha při chození nebolí, i kdyby to byla lodička na podpatku dvanáct centimetrů vysokém. Že dlažba v pražských ulicích je přizpůsobená víc vojenským přezkáčům než dámským střevícům. Mayer vyprávěl o všem možném, jako by doufal, že se k tomu hlavnímu tématu, kvůli kterému se vlastně setkali, vůbec nedostanou.

Ale Sabina se chytla zmínky o Praze.

„Než vaše paní odjela do Prahy, bylo mezi vámi všechno v

pořádku? Promiňte, že se vás ptám takhle přímo.“

Mayer její otázku pochopil správně.

„Nikdy jsme se se Soňou nehádali,“ řekl.

Soňu napadlo, že i bez hádek se dá zažádat o rozvod. Ale nechala si

to pro sebe.

„Ani v poslední době?“ vyzvídala.

„Nikdy. Vlastně, jednou ano.“

„Vida,“ skoro neslyšně prohodila Sabina.

„Ale nebyla to hádka,“ spěšně ji ujistil. Jen jsem se neovládl. Křičel jsem na ni,“ přiznal skoro plačtivě. „Víte, když mi volala a řekla, že potřebuje cestovat a že mi nic bližšího nemůže říct, tak jsem vybuchl.“

„Co na to vaše paní?“

„Zavěsila. Soňa se prostě neuměla hádat. Je to opravdu vzácná žena,“ opakoval. Tentokrát použil přítomný čas. Všiml si, jak se Sabina zatvářila, a dodal: „Vidím, že mi nevěříte. Ale přísahám, že kromě toho telefonátu, posledního, kdy jsem ji slyšel…“ Mayerův hlas se nebezpečně zachvěl. Sabina se v duchu ptala, proč se ji tak snaží přesvědčit, že měli ideální vztah.

„Takže žádné změny jste na své paní nepozoroval?“

„Ne.“

„Ani v poslední době?“ „Na nic si nevzpomínám. Byl jsem dost překvapený, když mi volala, že jede do Brna. Byl to pro mě šok, když mi najednou volala z Bratislavy. A když mi řekla, že poletí do Stockholmu a pak pocestuje do Amsterdamu, tak jsem se neovládl.“

„Takové cestování není levná záležitost,“ poznamenala Sabina tiše.

Mayer na to hned reagoval.

„No právě,“ a potvrdil Sabinino podezření: „Nejsme chudí, ale také ne žádní multimilionáři. Každý frank musím investovat a nemůžu si dovolit… Promiňte, o tom bych nerad mluvil.“ „Takže vůbec netušíte, co vaši paní přivedlo na cesty?“ vrátila se k původnímu tématu Sabina. „Ledaže se něco odehrálo v Praze. Ale když říkáte, že pan Dolejš…“

„Ten prý o vaší paní neslyšel od chvíle, kdy se rozešli,“ citovala Sabina Pacovského.

„V Praze prý hodně času trávila se svou kamarádkou.“

„Paní Fricova. Její dcera tvrdí, že vaše žena byla při poslední návštěvě nějaká jiná. Jakoby zamyšlená. Jako by měla nějaký problém. Víte o tom něco?“

„Lucinka si něčeho všimla?“

„Znáte slečnu Fricovou?“

„Ano.“

„Fricovi jezdili k vám?“ divila se Sabina. Podle toho, co jí

Pacovský vyprávěl o matce a dceři Fricových, nevypadaly na to, že by pěstovaly výměnnou turistiku. „Poznal jsem ji při své první a poslední návštěvě. V roce devadesát jedna. Bylo jí dvacet a zrovna maturovala na konzervatoři. Byli jsme se Soňou na jejím absolventském koncertu.“ Sabina v duchu poznamenala, že Pacovský správně odhadl Lucii Fricovou na třicet. Jen jí bylo divné, že ji nezná. Praha je malá a muzikanti se mezi sebou znají.

„A víte, že Soňa byla Lucinčinou první učitelkou houslí? Když Lucince byly čtyři…“

Sabina ho nenechala, aby se odchýlil od tématu.

„Právě Lucie Fricova tvrdí, že vaši paní něco trápilo,“ upozornila.

„To je zajímavé…“ Najednou zrozpačitěl. „Při tom posledním telefonátu mi Soňa také řekla, že musí vyřešit nějaký problém.“

„Říkáte, při posledním telefonátu?“

„Ano. Právě jak jsem se na ni rozkřičel.“

„Pak už jste spolu nemluvili?“ „Ne.“

„Vůbec se vám neozvala?“

„Vůbec už mi nezatelefonovala. Jen mi posílala pohlednice.“

„Mohl byste mi nějakou ukázat?“

„Nejen nějakou. Přinesl jsem vám je všechny. Můžete se na ně podívat,“ podal Sabině krabici z bílé lepenky.

Sabina ji otevřela a jednu vyndala. Byl to soubor drobných snímků

z Barcelony. Obrátila ji. „Je to Sonin rukopis?“ zeptala se.

„Proč se ptáte?“ poposedl nervózně Mayer. A sám se pokusil o odpověď: „Vy si myslíte?…“ „A vás to nenapadlo?“ Nemusela vyslovit co. Viděla, že jí Mayer rozumí.

„Ne,“ řekl. „Nenapadlo mě to. Protože je to Sonin rukopis.“ Své přesvědčení trochu přeháněl. Sabině se to zdálo až podezřelé. Když tu svou Soňu tak miluje, jak jí tady chce naznačit, proč už si dávno nenajal profesionálního detektiva, který by Soňu diskrétně vystopoval? Nabízela se ještě jedna varianta: Co když Mayer ví, kde jeho Soňa je a jen tu hraje divadlo.

Ale proč?

„Pane Mayere, nevím, jak jste se s panem Pacovským domluvili, ale říkám vám předem, že to pátrání nebude zadarmo.“ „Ale samozřejmě,“ odpověděl přesně. Vida, tak na Sonino cestování je mu peněz líto, ale úplně neznámým lidem je ochoten zaplatit i bez záruky, že vůbec budou Soňu hledat, a pokud ano, tak s jakým úspěchem. Dokonce bez záruky, že si to nechají pro sebe. Sabina sáhla po další pohlednici. Mayer ji zadržel.

„Všechny si je nechtě. Prohlédněte si je pak v klidu a rozhodněte, jestli vám k něčemu budou.“

„Když vaše paní odjížděla do Prahy, jak se tvářila?“

„Normálně. Těšila se nato,“ zamyslel se. „I když…“

„Ano?“

„Máte pravdu, byla taková… Neřekl bych smutná, ale spíš ustaraná.“

„Ptal jste se jí, co ji trápí?“

„Ani jsem se nemusel ptát. Věděl jsem to. Rozhodně jsem to nepovažoval za trápení,“ usmál se s dojetím. „Šlo totiž o vstupenky na kocert.“

„Šlo o nějaký konkrétní koncert?“

„Brahmsův. Houslový. V Praze ho měl hrát Ludwig Frank s pražským orchestrem. Určitě jste o něm slyšela.“

„O Frankovi? Ano. Je teď snad nejlepší světový houslista.“ „Před cestou Soňa pořád volala své kamarádce do Prahy, která pro ni sháněla vstupenky. Prý byly dlouho dopředu vyprodány Ten Frank je vynikající, viďte?“ „Ano,“ přikývla Sabina. Ale neprozradila Mayerovi, že hrála právě v tom orchestru, který Franka doprovázel.

„Soňa se tolik bála, že nesežene ty vstupenky, až jsem se smál, jestli se jí víc nelíbí ten mladý houslista než jeho přednes.“

„Jak na to reagovala?“ chtěla vědět Sabina. „Jak? Taky se smála.

Že konečně uslyší, jak toho Brahmse hraje ten, kdo to opravdu umí.

Víte, Soňa ten Brahmsův koncert také hrála. Na absolventském koncertu. S orchestrem.“ Celý se rozzářil. Asi si ji představil na pódiu.

To jeho dojetí nezapadalo do Sabinina scénáře. Opravdu nevypadal, že by se chtěl se Soňou rozvést.

Najednou ztuhl: „A co, když jsem měl pravdu…?“

„V čem?“ nechápala Sabina.

„Víte, Soňa se opravdu změnila. Po tom koncertu…“

Jakém? V Praze?“

„Ne, ještě předtím. Už tady. Ve Štrasburku. Byli jsme spolu na Frankově recitálu. Hrál Bacha, Mozarta. Soňa tehdy seděla úplně bez dechu. A po koncertu mě táhla do zákulisí. Chtěla mít jeho autogram. Podle mě jen chtěla ten zázrak vidět zblízka. A když jí podepisoval ten koncertní program, úplně ho hltala očima. Myslel jsem si, že se mi to jen zdálo. Prostě na ni jeho hra tak zapůsobila, že trochu ztratila soudnost.“ Vzhlédl k Sabině, jako by u ní hledal oporu. „Přece nebudu žárlit na mladíka, který by mohl být jejím synem, že ano?“

Sabina nevěděla, co na to říct. Mayer najednou zavrtěl hlavou.

„Nesmysl,“ prohlásil.

„Ano,“ potvrdila to pevně Sabina.

V duchu však poznamenala, že tak velký nesmysl to zas není. Proč by se jeho Soňa nemohla zamilovat do mladého amerického houslisty?

Copak jí Pacovský neříkal, že ta Soňa dělala jen to, co sama považovala za správné bez ohledu na to, co si o ní myslí ostatní?

Že by její scénář vůbec neodpovídal pravdě? Že by to bylo naopak?

Mayer se vůbec nechce rozvést, ale naopak, jeho Soňa se zakoukala do Franka? Ale neodváží se k tomu Mayerovi přiznat? Možná, že ho nechce ranit. Ale prostě si nechává zadní dvířka.

Sabina si potřebovala srovnat myšlenky.

Spěšně se rozloučila s Mayerem a zamkla se ve svém hotelovém

pokojíku.

Otevřela krabici. Byly v ní pohledy z různých měst.

Text na většině byl pořád stejný: „Zdravím Tě, jsem v pořádku, myslím na Tebe, nezlob se na mě, všechno Ti později vysvětlím“.

Končily střídavě buď „Mám Tě ráda“, anebo „Moc Tě miluju“.

Sabina nevěděla, co si o tom má myslet.

„Je jasné, že její láska k velkému štíhlému Frankovi s hlubokýma oříškovýma očima a zrzavým hárem, které připomínalo lví hřívu, byla absolutně beznadějná.

Počkat! Co vlastně o tom Frankovi ví?

Co když Frank je na staré ženské? Co když vyrůstal bez mateřské lásky a teď v každé ženě hledá matku?

Sabina zavolala do recepce. Řekla, že potřebuje internet.

Odpověděli, že si může vybrat. Buď pracovat v internetovém salonku anebo na laptopu, který jí zapůjčí rovnou do pokoje.

Zvolila si laptop.

Za necelou čtvrt hodinu ho měla na stole. Hotelový technik ji krátce zasvětil do několika maličkostí, které by se mohly lišit od toho, na co je zvyklá.

Napřed vyhledala Mayerovu stránku. Byla tam i fotka celé Mayerovy rodiny na nějaké dobročinné akci: Mayer a štíhlá žena s hustou záplavou černých vlasů, oba se usmívali. Dívenka s černým ježkem na hlavě se na fotce tvářila trochu otráveně. Velký nos a široká pusa v ní nezapřely otce. Jen oči neměla tmavé, ale šedozelené. A uši jí netrčely tak jako otci. Přesto Sabinu napadlo, že by malé slečně Mayerové víc slušely dlouhé vlasy.

Pozorně si prohlížela obrázek. Vypadali jako šťastná rodinka. Jenže ta fotka byla něco jako reklama. Reklamě se nedá věřit.

Sabina se snažila vštípit si do paměti Soninu tvář.

Pak vyhledala Frankovu stránku.

Byla podstatně zajímavější. Vyčetla z ní, že se jako jediné a vytoužené dítě narodil v roce 1976 v rodině majitele sítě hotelů nejen na americkém kontinentu, ale i v Evropě, v Jižní Africe a v jihovýchodní Asii, že od útlého věku projevoval hudební talent, že studoval na nejlepších školách a u nejlepších profesorů a tak dále…

vítězil v soutěžích… hrál s dirigenty… Byla tam jména Rožděstvenského, Georgijeva, Bělohlávka, Peška…

Pak následoval výčet skladeb, které má Frank v repertoáru. Ten si Sabina prohlídla pozorněji.

Vlastně přesně nevěděla, co hledá. Jen tak jela kurzorem dál.

Teď se její prst na klávesnici zastavil. Obraz ztuhl.

Sabina nevěřícně zírala.

„Jméno ředitele agentury zastupující Franka v Evropě bylo…

Morávek.

Pod jménem následovala adresa, telefon, fax…

Sabina zase zmáčkla klávesu s šipkou.

Objevil se seznam míst, ve kterých měl Frank koncerty v letošním

roce. Praha, Brno, Bratislava, Stockholm, Berlín, Frankfurt, po Frankfurtu následoval New York, potom Boston, tam hrál Chačaturjanův koncert s Bostonskou filharmonií, a zase Evropa, Madrid… Jak to může vydržet?

Sabina se rozčileně nadechla. Popadla krabici s pohlednicemi od

Soni.

Data na razítkách přesně odpovídala Frankově trase. Takže ho Soňa všude následovala.

Zběsile jezdila kurzorem.

Konečně našla, co hledala: Plán na letošní sezónu.

Všechno bylo jasné. Popadla mobil.

„Milane? Nespíš?“ Na tykání se dohodli těsně před Sabininým odjezdem.

„Ne,“ odpověděl krátce. „Něco jsem objevila.“

„Co? Mluvila jsi s Mayerem? Máš vzrušený hlas.“

„Milane, našla jsem ji.“

„Kde?“

„Ve Vídni.“

„Voláš z Vídně?“

„Ne, ze Štrasburku. Ale kolem dvacátého Soňa bude ve Vídni. Tam se s ní můžeš setkat.“

„Odkud to víš? Řekl ti to Mayer?“

„Ne. Nikdo mi to neřekl. Našla jsem ji na internetu.“

„No počkej…“ řekl trochu zklamaně.

„Můžeš se na to sám podívat! Jen koukni na stránku houslisty Ludwiga Franka!“ Sabina skoro křičela.

„A co ten má společného…“

„Nic. Jen to, že ho ta Mayerová pronásleduje. Měl jsi pravdu. Ta Soňa ztratila kvůli Frankovi hlavu. Pozítří, dvacátého, si s ní o tom můžeš promluvit. Večer. Ve Vídni. Snad ještě stihnu autobus do Prahy.

Přijedu zítra v noci. A všechno ti do rána vysvětlím.“

„Jseš si tou Vídní jistá?“ chtěl vědět Pacovský.

„Na devadesát devět procent.“

„Tak se nevracej do Prahy. Jeď rovnou do Vídně,“ rozkázal.

„Ale já Soňu nepoznám,“ namítla.

„Přijedu tam taky. Hned ráno tam budu. Zavolám ti, kde přesně na tebe počkám.“

„Mám to Mayerovi říct já nebo mu to řekneš ty?“ chtěla vědět.

„Ne, ani ty, ani já. Zatím mu neřekneme nic. Teď se pořádně

vyspi,“ rozkázal.

„Pokusím se,“ zasmála se Sabina. „Tak nashle ve Vídni.“

KAPITOLA VI

MILAN PACOVSKÝ čekal na Sabinu v hale malého penzionu na okraji Vídně. V duchu si vyčítal, že je nedůsledný. Přece si Sabinu najal, aby se nemusel z Prahy ani hnout. A místo aby v Praze jen přijímal Sabinina hlášení, jak pokračuje pátrání, rozjel se do Vídně.

Tak k čemu potřebuje Sabinu, když teď musí hledat Soňu sám?

Takže nejen že musel cestovat do Vídně, ale navíc si ještě zařizovat ubytování. Pro sebe i pro Sabinu. A ta holka ještě ke všemu v telefonu trochu brblala, že je to daleko od centra.

Milan měl co dělat, aby Sabinu z případu neodvolal. Pak se rozhodl, že jí přece jen dá šanci. Snad si holka uvědomí, že nemůže příliš vyskakovat. Naznačí jí, že nemá nárok na hvězdičkový hotel. Připomene jí, že penzion, ve kterém rezervoval dva jednolůžkové pokoje, dobře zná. Upozorní ji, že ačkoliv je na okraji Vídně, cesty taxíkem do centra a zpátky jsou lacinější než jednolůžkový pokoj v hotelu v centru. Vysvětlí jí, že se v tomhle penzionu na ně nikdo nedívá svrchu jen proto, že mají český pas. Přece je dost zcestovalá a určitě ví líp než on: Skoro všude na Západě se personál chová pohrdavě a s mírnou nedůvěrou k lidem z východních zemí. Vůbec ji to nemusí pohoršovat. U nás to není jinak. I u nás většina hotelových servisáků je přesvědčená o své nadřazenosti nad hosty z Maďarska, Bulharska nebo Rumunska, nemluvě o hostech z Ruska, i kdyby ti hosté byli nositeli Nobelových cen.

Konečně se Sabina objevila.

„Tak co?“ ptal se na ubytování.

„Skvělý,“ uznala Sabina.

„To jsem rád,“ prohodil Milan. „Takže, šéfe, jaký máme plán?“

Při pohledu na dívčí tvář Milan úplně zapomněl, že se chystal vážně si s ní promluvit.

Najednou jí navrhl: „Nechceš si trochu prohlídnout Vídeň?“

„Jé, to je ale milé překvapení,“ zasmála se Sabina. „Myslela jsem si, že tu budu pracovat, a zjišťuju, že je to turistický výlet.“

„Máme do zítřka čas. Koncert je zítra večer,“ připomněl jí.

„Fajn. Jsem pro. Ostatně, ani do Štrasburku jsem vlastně nemusela jezdit a vířit rány chudáka Mayera.“

„Jak to, žes nemusela?“

„Mohli jsme zrovna tak dobře všechno o Frankovi najít doma na internetu. Ušetřili bychom peníze a čas. Ta cesta do Štrasburku byla zbytečná.“ Milan si vzpomněl, že ho to před pár dny taky napadlo. Ale pak přišel k závěru, že ta cesta přece jen zbytečná nebyla. „Kdyby ses nesetkala s Mayerem, v životě by nás nenapadlo, že Sonino zmizení zavinil houslista Frank.“ „Nezavinil,“ bránila virtuosa Sabina.

„Přece jsi to sama tvrdila…“

„Její reakce byla nepřiměřeně prudká.

„Vůbec jsem netvrdila, že to zavinil. Přece nemůže za to, že se do něho ta panička zamilovala.“

V tu ránu se Milanovi vrátila špatná nálada.

„Jaký je ten Frank?“ chtěl vědět.

„Ohromný,“ řekla nadšeně Sabina. Z ničeho nic se začervenala.

Milanovi došlo, že Sabina Franka zná. Možná, že ho zná dokonce moc dobře. Což mu náladu zkazilo ještě víc. Nedá se říct, že by žárlil.

Jen ho napadlo, že by to Sabinino nadšení věci neprospělo.

Pohlédl na Sabinu podezíravě. Není pro ni to pátrání po nezvěstné Soně jen záminka, aby se s tím světovým virtuosem sešla?

Zalitoval, že se nestihl podívat podrobněji na Frankovu stránku na

internetu.

Začal o všem pochybovat.

Ptal se sám sebe, proč si to všechno pořádně nerozmyslel? Proč se po Sabinině telefonátu tak splašil? Honem si sbalil věci, zavolal taxík a jel na nádraží, aby se co nejrychleji dostal do Vídně.

Teprve ve vlaku mu došlo, že ta Sabinina domněnka vůbec nemusí být správná. I kdyby byla. Jak se se Soňou setká? Kde ji má hledat?

Shánět ji po hotelích?

No, ale je tady, ve Vídni. Zítra večer půjde na koncert a tam se

uvidí…

„Už se na toho Sonina svůdce těším,“ prohodil trochu ironicky. Sabina nadskočila.

„Frank není…“

Milan ji nenechal domluvit.

„Nevíš, co vlastně hraje?“ zajímal se.

„Mendelsohna a…“ najednou se zarazila. „Co je?“

„Máme vůbec vstupenky?“ zeptala se tiše Sabina.

Milan na ni zíral.

„A ty je nemáš?“

„Nevíš, odkud?“ utrhla se.

„Já jsem myslel…“

„Že je objednám ve Štrasburku?“ zeptala se útočně.

Milan její výpad přehlídl. Vycítil, že jeho asistentka je celá nějaká nervózní.

„No vidíš, mě to s těmi vstupenkami nenapadlo. Počkej, zeptám se paní Engelové, jestli by nám je nemohla obstarat.“ Sabina se ironicky zašklebila.

„Milane, to je Vídeň, to není Praha!“

„No a?“

„Na rozdíl od Prahy tady nestačí, aby nějaká hoteliérka zavolala do pokladny a oznámila, že si její zazobaní zápaďáčtí hosté přejí navštívit koncert. Navíc nejsme ani zápaďáci, ani zazobaní.“ Ta Sabinina podrážděnost a jistota, že ví všechno líp, mu začala hodně vadit. Co ho má co poučovat?

Byl taky unavený. Možná víc než ona. Ve vlaku toho moc nenaspal.

Taky se necítil ve své kůži. Taky mu všechno začalo lézt na nervy. Dokonce i to, že mu Sabina tyká. Ačkoliv jí to hned v Praze sám nabídl. Dokonce na tom tykání trval.

„Tak to zjistím,“ řekl.

Zvedl se a odkráčel do malé kanceláře, odkud svému personálu, který čítal asi deset lidí včetně pokojských a kuchyně, šéfovala paní Engelová, za svobodna Maňásková. Takže s ní Milan mohl mluvit česky.

Vyslovil svou prosbu.

Frankovo jméno paní Engelové, za svobodna Maňáskové, nic neříkalo. Zřejmě zase až tak slavný ten virtuos nebyl. Paní Engelová se na chvilku zamyslela. Pak někam volala. Z jejího telefonátu Milan rozuměl jen několik slov. Německy se nikdy neučil. Věřil, že se bez němčiny obejde. Byl přesvědčený, že každý umí anglicky. Jenže když mluvil anglicky, skoro nikdo mu nerozuměl.

Po několika telefonátech se paní Engelová na něho podívala nešťastně: „Nic. Vstupenky nejsou. Koncert je zcela vyprodaný.“

Vrátil se k Sabině.

„Vidím na tobě, že je průšvih,“ pochopila Sabina.

„Ani jeden,“ přiznal.

„Nevadí,“ začala ho uklidňovat Sabina. „Počkáme na Soňu někde u

východu.“

„Mohli bychom ji propást.“ Vtom dostal nápad. „Poslyš, a co kdybys Frankovi zavolala?“

„Já? Frankovi?“

„Vždyť ho znáš.“ „Jak jsi na to přišel?“

„Intuice.“

„Milane, tak zaprvé, tvá intuice by ti měla napovědět, že ho znám stejně jako stovky, ne-li už tisíce muzikantů, členů různých orchestrů na celém světě, se kterými hrál. Takže ty mu můžeš volat se stejným úspěchem jako já. Ba větším. Jako novinář. Jako… Přece můžeš prohlásit, že jsi hudební kritik…“

„Hm…“ Něco na tom bylo. Přesto jí připomněl: „Začala jsi, že je to zaprvé. Co je zadruhé?“

„Zadruhé…“ zamyslela se. Pak si vzpomněla: Jo, a zadruhé, kam bych volala? Do hotelu? Do koncertní síně?“ Konečně vypadala bezradně. A slušelo jí to.

„Takže ty navrhuješ, abych se vytasil s novinářskou legitimací a…“

začal Milan.

Sabina ho přerušila: „Počkej… Ještě by tu byla další možnost.“

„A to?“

„Mohl bys zavolat Frankovu agentovi.“

„To je kdo?“

„Morávek. Znám číslo jeho pražského telefonu. Domů.“ „A proč mu nezavoláš ty, když máš jeho číslo domů?“

„Protože…“ Krátký okamžik váhala. Jako kdyby volila správná slova. „… protože má žárlivou manželku.“

Milana napadlo, že s tím agentem Sabina taky něco měla. Nebo má? Zase pocítil slabý osten žárlivosti. Ne že by ho Sabina tak neodolatelně přitahovala, ale prostě se to dotklo jeho chlapského sebevědomí. Ta holka kde koho jaksi zná, ale jeho coby chlapa evidentně přehlíží. Přepsal z displeje Sabinina mobilu Morávkovo číslo a vyťukal ho na svém.

„Haló, Morávková,“ ozval se mírně nakřáplý erotický alt. Kdyby se hned nepředstavila, mohl by si myslet, že se náhodou dovolal na erotickou linku.

„Tady je Pacovský, hudební kritik. Velice se omlouvám, ale

potřeboval bych mluvit s panem Morávkem.“

„Manžel je mimo republiku,“ odpověděla.

Milanovi se zdálo, že v jejím hlase zaslechl zklamání. Asi čekala

jiný telefonát.

Se spoustou omluv a zdvořilostních fráz jí mnohoslovně vysvětlil svou zoufalou situaci: Přijel do Vídně rovnou z Paříže a na místě zjistil, že jeho mladá a nezkušená kolegyně z hudebního časopisu vůbec nic nezajistila, dokonce ani vstupenky. Pan Moravek je jeho poslední naděje. Ale neví, kde by ho sehnal. Koutkem oka zachytil Sabinin obdivný pohled. Konečně! Za několik okamžiků jí pokynul, aby honem zapsala několik telefonních čísel a adres. Po dalších pěti minutách a dvou telefonátech měl zajištěné dvě vstupenky na zítřejší koncert. Měli místa v druhé řadě v přízemí. Posadili se a Milan si jasně uvědomil, že najít Soňu v tom obrovském množství lidí je skoro nemožné. Kdyby aspoň věděl, jak teď Soňa vypadá. „Bude to těžké,“ promluvila vedle něj Sabina. Četla jeho myšlenky.

„Snad o přestávce, když se publikum pohybuje ve foyer.“ „Ale Soňa bude spíš vzadu, za pódiem. S Frankem,“ namítl Milan. „To sotva,“ zavrtěla hlavou Sabina. „Frank hraje v druhé části, po přestávce. Před vystoupením není dobře, když někdo sólistu rozptyluje,“ poučila ho a dodala: „O přestávce se budeme procházet…“

„Já se budu procházet sám,“ prohlásil. „Bez tebe.“

Koukla na něho tázavě.

„Soňa mě nemusí vidět ve společnosti mladé holky.“

Sabina se chápavě usmála. Jako že ví, o co mu jde.

„Jenže Milan si vůbec nebyl jistý, o co mu vlastně jde. Zase ho přepadly pochybnosti. Možná že za chvíli uvidí Soňu. Co jí vlastně řekne? Hele, co tu děláš? Proč jsi od manžela utekla? A proč jsi předtím utekla od Dolejše? Tak koukej zase pěkně naklusat zpátky k manžílkovi, který mi za to fízlování slušně zaplatí.

Na pódium přicházeli muzikanti.

„Proboha!“ vydechl hlučně Milan.

„Vidíš Soňu?“ zeptala se vzrušeně Sabina. Sledovala jeho pohled.

„Tamhle…“ „Kde?“

„Tam ta velká ženská. Trčí vpravo. Teď usedá k druhému pultu viol,“ ukázal jí na vysokou štíhlou černovlásku v dlouhých černých šatech.

„Taky jsem si jí všimla,“ uznala Sabina. „Vypadá jako modelka.

Má takovou zvláštní tvář. Ale to není Soňa,“ spíš tvrdila, než se ptala.

„Není. To je Hana Fricová.“ „Ty ji znáš?“

„Jo. Říkali jsme jí Žirafa.“

V Sabininých očích zahlédl zvědavé jiskřičky.

Honem vysvětlil: „To je Sonina kamarádka.“

„Výborně,“ zajásala Sabina.

Začala tleskat. Netleskala však Sonině kamarádce, nýbrž dirigentovi, který zrovna přicházel.

„Po koncertě půjdeš do zákulisí za tou paní,“ uložila mu „A já

za…“

Nedořekla. Dirigent zvedl ruku s taktovkou.

Sál ztichl.

Milan se nemohl soustředit na hudbu. Myslel na Hanku Fricovou. Narodila se příliš brzo. Ženská s její výškou, postavou a jemnou tváří by mohla být topmodelkou. Tehdy svou nepřehlédnutelnou výškou vyvolávala spíš posměch. Vzpomněl si, jak si stěžovala, že ji ve škole nenáviděl tělocvikář, který byl zároveň zástupcem ředitele. Nejenže odmítala hrát košíkovou, ale i jakékoliv jiné míčové hry, protože se bála, že si poraní ruce. Tělocvikář se jí posmíval a ponižoval ji před celou třídou. Takže k jakémukoliv tělocviku měla ještě větší odpor. A upevnil v ní přesvědčení, že se stane houslistkou. Ale na konzervatoři ji báječný profesor, jeden z mála mužských, kteří byli ještě vyšší než ona, přesvědčil, aby studovala violu. Byla hodina po půlnoci. Milan se nerozhodně zastavil u dveří Sabinina pokoje. Tiše zaklepal.

Sabina se ozvala okamžitě. „Milane? Pojď dál,“ vyzvala ho. Nahlídl dovnitř.

„Nespíš?“

„Ne. Přece jsme se domluvili, že na tebe počkám.“

Ukázala Milanovi na jediné křeslo. Sama se posadila na pelest

postele.

Milan si uvědomil, že je oblečená stejně jako na koncertu. Žádný pohodlný župánek nebo pyžamo.

Milan se v duchu zasmál. Snad si myslí, že využije situaci a bude ji obtěžovat. Je zajímavé, jak jsou ty mladé holky domýšlivé. Jsou přesvědčeny, že úplně každý chlap nemyslí na nic jiného, než jak ji dostat do postele.

No, popravdě řečeno ještě před pár dny by se o to možná i pokusil. Ale teď měl plnou hlavu objevů, na které přišel během posledních několika hodin.

A taky Hany Fricové.

Ta patřila taky k jeho objevům. Bohužel hodně opožděným.

„Tak povídej,“ vyzval Sabinu.

Místo aby ho informovala o tom, co se dozvěděla od Ludwiga Franka, zeptala se: „Mluvil jsi se Soňou?“

„Přece tam nebyla.“

„Ale byla,“ řekla s jistotou.

„Fricova tvrdí, že je vyloučeno, aby tu byla.“

„A Ludwig, totiž Frank, mi řekl, že na koncertu byla.“

„Jenže Fricova…“

„Z pódia ji nemusela vidět.“

„Ve foyer jsem ji taky nezahlédl.“

O přestávce procházel po foyer, po schodech, dokonce nahlédl do kuřárny a chvíli postával na dohled dámských toalet. Prohlížel si ženy.

Některé vycítily jeho pohled. Tvářily se překvapeně, pohoršené, tázavě, ale vždycky více či méně potěšené. Dokonce se dvě nebo tři dámy na něho usmály.

Ale neviděl žádnou, která by aspoň vzdáleně připomínala Soňu.

„Frank řekl, že seděla v lóži. Po koncertu hned odešla. Prý někoho zahlédla a nechtěla se s ním setkat…“

„Proboha!“ Takže Soňa ho po tolika letech poznala!

Milan teď nevěděl, jestli mu to lichotí nebo ho to mrzí.

Po koncertu následoval Sabinu. Suverénně vyhledala nenápadné

dveře. Vedly do úzké chodby.

Po pár metrech se chodba rozdvojovala. Jedna část vedla ke schůdkům na pódium a druhá ústila do jakéhosi předsálí.

Milan tam zahlédl několik postav s nástroji.

Viděl, jak Sabina pozdravila nějakého muže. Muž se na Sabinu usmál, přikývl a ukázal jí, aby šla dál.

Pak si všiml Milana. Zastoupil mu cestu.

Na něco se ho se studenou slušností zeptal. Asi kam jde. Milan zrozpačitěl. V Rudolfinu nebo ve Smetanově síni v Praze a vůbec v koncertních síních se nikdy s podobnými překážkami nesetkal. Vždycky se klidně dostal k muzikantským šatnám a k dirigentskému salonku.

Milan anglicky řekl, že jde za violistkou Hanou Fricovou.

Muž se mu ještě horší angličtinou a pomocí rukou pokusil odpovědět, že na „orchestr“ může čekat u východu. Dokonce se rozmáchl vpravo, pak natáhl ruku rovně před sebe a zase vpravo.

Opakoval Bösendorferstrasse a ještě něco. Zřejmě místo, kde smí čekat.

Milan počkal, až ustane mužovo gestikulování, a ukázal mu novinářskou legitimaci.

Kartička s označením PRESS neudělala na muže žádný dojem.

Velkým břichem ho tlačil ven.

Za jeho zády Milan zahlédl nějakého muzikanta.

„Hej! Bitte!“ křikl mu.

Muzikant se po něm ohlédl a někam zmizel.

Za okamžik se objevil mrňavý obrýlený hošík, který měl na tváři spoustu vrásek a prošedivělé kudrny. Zamířil rovnou k Milanovi.

„Prostitě,“ řekl ten asi padesátiletý klučina, „kavó vy iščetě?“ ptal

se rusky, koho hledá.

„Paní Hanu Fričovou,“ odpověděl Milan. „Viola… Brač,“ vybavil se mu německý název. Na ruský název violy si v tu chvíli vzpomenout nemohl.

„Ach, altistku Chaničku?“ usmál se chlapík. „Vy iz Pragi?“ pochopil. Pak řekl dlouhou ruskou větu, ze které Milan pochopil, že Chanička už „ujechala v gostinicu“. Za chvíli tomu protikladu ruských blonďatých bohatýrů došlo, že mu Milan příliš nerozumí. Přešel tedy na angličtinu. Opakoval, že Hanička odjela v autobusu, který do hotelu odvezl všechny smyčce. Skupina smyčců odjela jako první, protože mezi houslisty a violisty je víc žen než mezi ostatními muzikanty. Odvezl také violoncellisty a samozřejmě taky harfenistky. Hotel, vlastně je to motel, není daleko. Autem se tam rychle dostane.

Milan se přiznal, že auto nemá. A nutně potřebuje mluvit s paní Fričovou. „Vy tu nemáte auto?“ trochu se podivil chlapík. „A jak jste přijel z Prahy?“

„Vlakem,“ přiznal se Milan.

„Aha,“ pohlédl na něho mrňous zvědavě. Asi už dlouho neviděl člověka, který cestuje vlakem.

Pak bodře spustil, že ten motel je nějakých pár kilometrů od stanice

Hütteldorf. Když Milan na Karlplatzu nastoupí…

Milan mu naslouchal a najednou začal pochybovat, jestli je to opravdu Rus. Mrňousově angličtině by mohli závidět nejlepší Kulhánkovi angličtináři. „To asi nezvládnu,“ řekl mu otevřeně Milan. „O, tak bych vám mohl navrhnout další řešení. Teď tam pojedeme my, dechaři. Pokud ovšem chcete, a když vám nebude vadit, že autobus je až do posledního místa plný a asi budete stát,“ omluvně se usmál a na jeho tváři se počet vrásek zdvojnásobil. „Víte, je nás hodně a s nástroji…“

Teprve teď si Milan všiml malého pouzdra, které ten mužíček měl v ruce. Nic většího než zobcová flétna by se do toho pouzdra nevešlo. Milan váhal jen vteřinu. Zahnal myšlenku, jak se pak v noci dostane zpátky do svého penzionu. No co, taxíkem. Mayer to bude muset zaplatit. Přece podepsal smlouvu, že uhradí všechny nezbytné výdaje. Jen jestli ten taxík bude považovat za nezbytný výdaj.

Za necelou hodinu už s Hanou Fricovou seděl v hale motelu.

Trvalo jí snad čtvrt hodiny, než zvládla překvapení.

Pak se omluvila, že ho do pokoje nepozve. Kvůli spolubydlící. Už

byla v posteli.

Další čtvrthodinu ztratili na různě znějící otázky se stejným obsahem: „Co tu proboha děláš?“ A Milan v různých variantách opakoval: „Hledám Soňu.“

Pak už mluvili jen o Soně.

Fricova tvrdila, že je vyloučeno, aby Soňa byla ve Vídni. Co by tu dělala?

„Kvůli Frankovi,“ tvrdil Milan.

„Kvůli Fankovi? Jak jsi na takovou blbost přišel?“

„Na to přišla jedna mladá houslistka,“ řekl jí s tajemným úsměvem.

„Lucka?“ nadskočila.

„Ne. Nebyla to tvá dcera. Na to přišla má asistentka.“

„Tvá asistentka Soňu zná?“

„Vůbec ne. Zná trochu Franka. Objevila, že Soňa ho všude

sleduje.“

„Aha. Není ta tvá asistentka jednou z Frankových obdivovatelek?

V Bratislavě ho fanynky obklopovaly jako nějakého zpěváka.“

Milan se rozhodl to nevyvracet.

„Ale tvá dcera mi nepřímo naznačila, že Soňa má o Franka mimořádný zájem,“ poznamenal. „Aha, tak je to jasný. Zdrojem těch klepů může být jedině Zahradník. Že jsi s ním mluvil?“ „Mluvil. A co ty si o tom myslíš?“

„Myslím, že Frank je úžasný muzikant.“ „A hezký chlap,“ dodal Milan.

„Hezký? To bych neřekla. Navíc mi trochu připomíná Dolejše. A když se někdo aspoň vzdáleně podobá tomu hajzlovi, nemůže být v mých očích ani kapánek hezký.“ „Ty toho Dolejše hodně nesnášíš,“ poznamenal s mírným úsměvem Milan. V duchu se podivil, že ji ta prudká žárlivost nepřešla ani po tolika letech.

Soňa, Fricova, Dolejš a on tvořili tehdy podivný čtyřúhelník.

Fričova byla zamilovaná do Dolejše, Dolejš chodil se Soňou, a on toužil po Soně. No, a stačilo tu čtveřici trochu přeformovat, Fričová-

Dolejš, Soňa-on, a v tomto složení se mohli kamarádit do teď. Nebo kdyby si tehdy všiml Fricové… Jak to, že ji tehdy přehlédl?

„Setkala se Soňa v Praze s Dolejšem?“ zeptal se.

„Pokud vím, tak ne.“

„Možná že ti o tom neřekla.“ „Je to možné,“ nehádala se s ním. „I když já bych na jejím místě Dolejše vyhledala a vyškrábala bych mu jeho nestydaté oči… Proč se směješ?“ všimla si. „Tomu staromódnímu výrazu. Nestydaté oči. Už jsem to dlouho neslyšel.“

„Aha… Tak bych mu nakopala do prdele. Zní to současně?“

„Naprosto,“ potvrdil Milan. Pak zvážněl: „Hani, ale zrovna tak, jak s určitostí nevíš, jestli se Soňa setkala s Dolejšem, nemusíš taky vědět, jestli Soňa a Frank…“

„Vyloučeno,“ prohlásila pevně.

„To se přece stává, když se starší žena najednou zamiluje do

mladšího…“

„To se Soně stát nemůže.“

„Proč si tím jseš tak jistá?“ divil se Milan.

„Protože je matkou dcery.“ „No a?“

„Ženské, které mají dcery, se do mladších chlapů nezamilovávají.

Do mladších chlapů se může zamilovat ženská, která má syny…“

„Jak jsi na to přišla?“ zíral Milan.

„Nepřišla jsem na to já, ale psychologové, psychiatři a

sexuologové.“

„Ale vím určitě, že tam, kde hraje Frank…“ začal Milan.

„…se motá spousta mladých holek,“ skočila mu do řeči Fricova.

„Převážně muzikantek. Spousta ženských ho chce urvat. Je mladý, svobodný, navíc prý pochází z neuvěřitelně zazobané rodiny. Jeho otec je snad bankéř nebo něco takového, co souvisí s financemi.

Prostě hrdina dívčích snů,“ zašklebila se ironicky. „A dovedeš si představit vedle toho zástupu sexuchtivých krasotinek Soňu? Vždyť je to pro normální padesátiletou ženskou ponižující! A aby Soňa s její povahou… Přece jsi ji znal!“

„Lidé se mění.“

„Soňa, ne. Vždyť se vidíme aspoň jednou za rok.“

„No právě…“

Milan si povzdechl. Netrmácel se až do Vídně, aby se zabýval

analýzou Soniny povahy. Navíc už se cítil unaven.

„Hani, Soňu snad znáš nejlíp ze všech. Ale jak můžeš vysvětlit, že její manžel dostává pohlednice z míst, kde právě koncertuje Frank.“

Fričová na Milana nechápavě zírala.

Milan jí krátce pověděl o Sonině posedlosti cestováním a o podezření, že to souvisí s Frankem.

„Není to nějaký podvod?“ zeptala se ho, když skončil. „Co když ty pohlednice nepsala Soňa?“

„Mayer tvrdí, že je to její rukopis.“

„Co když se mýlí? Nebo to tvrdí schválně?“ „Jak schválně…“

„Tvrdí, že to psala Soňa, protože chce něco skrýt. Co když za tím je nějaký zločin?“

„To… To mě nenapadlo,“ přiznal se Milan. „Znáš Mayera?“

„Viděla jsem ho před deseti lety.“

„Je schopen zločinu?“

„Každý je toho někdy schopen,“ připustila. „I když na to nevypadá.

Jen si vzpomeň na Dolejše…“

Milan nikdy nepochyboval o Dolejšových schopnostech v

jakémkoli směru a oboru. „Copak někoho napadlo, že by ten ke všem přátelský, pozorný a usměvavý chlap s takovými správnými názory mohl Soně provést takovou podlost?“

„No počkej, jestli jsem tomu, co mi Dolejš řekl, rozuměl…“

„Ty jsi mluvil s Dolejšem?“

„Jen telefonicky… No, a Dolejš mi řekl, že ho nechala Soňa, protože si někoho našla…“

„Ten hajzl!“ zase nadskočila Fricova.

„Není to tak?“

„Prosím tě, vždyť Soňu zneužil a nakopal. Utekl s jejími rugerkami!“

„To jsou housle?“

„Jo. Vzácné italské. Jednoduše jednoho dne zmizel i s houslemi.

Právě když Soňa byla v nemocnici.“ „Soňa byla nemocná?“

„Jo.“

„Co jí bylo?“

„No, nevím… Asi vyčerpanost, přepracovanost… To není podstatné. Podstatné je to, že Dolejš, místo aby ji podpořil, jednoduše zdrhl.“

„Možná že to neunesl,“ bránil svého bývalého kamaráda.

„Jo. A unesl všechny peníze, které vydělávala právě do roztrhání těla… Hrála tam v místním lázeňském orchestru.“

„O tom orchestru vím. Ten orchestr jí doporučil Zahradník.“

„A ty ses Zahradníka ptal na Soňu?“ Nelíbilo se jito.

„Informace o Soně mi nabídl sám,“ trochu se ohradil Milan.

„Vlastně je to možný. Zahradník v těch lázních taky jednu sezónu hrál. Jenže Soňa po večerech hrála ještě v baru. Jen aby sebe a Dolejše uživila a aby si něco našetřili. Pak jí Dolejš ukradl všechny peníze a nástroj…“ „Ty rugerky?“

„Jo. Staré italské vzácné rugerky po Sonině dědečkovi. Slyšels někdy jméno Stein?“ „Steinů je,“ prohodil Milan. „Byl to slavný houslista, jeden z Ševčíkových…“ „Takže to byly hodně drahé housle a Dolejš je…“ „…ukradl. Určitě za ně dostal celé jmění. A Soňu nechal absolutně bez prostředků. A ještě musela sanatoriu platit za léčení. Naštěstí se to pak nějak vyřešilo. Prý to majitel velkoryse odepsal… Ale dovedeš si představit, co Soňa musela prožít? Jakou sílu musela mít? A dovedeš si představit, jakou vděčnost musí cítit k Mayerovi, který ji z toho srabu vytáhl?“

„Znala ho předtím?“

„Kdepak. Seznámili se v hotelu, kde Soňa hrála v baru.“

„V baru? Na housle?“

„Vždyť jsem ti řekla, že hrála v baru. Ten lázeňský orchestr fungoval přes sezónu. Jo, a ta barová kapela, tam hrály samé ženské. Něco na způsob Někdo to rád horké, znáš ten film… Až na to, že tam hrály samé mladé emigrantky a Soňa byla pořád na vyhození, protože nechtěla dělat kurvu. No co kroutíš hlavou? Můžeš to dát do té své knížky, jak taková houslistka večer co večer hraje přiožralým pánům muzikálové popěvky, pak se tiše vykrádá do své cimry v ubytovně a třese se strachy, aby ji nějaký nadržený chlap neodtáhl do svého pokoje. A přitom by nesměla ztropit žádný povyk. Vedení hotelu by nestrpělo sebemenší skandál. Hned by dostala padáka. Kam by pak šla? Do uprchlického tábora?“

„A co Dolejš?“

„Poslal jí z Kanady žádost o rozvod. Byl tak velkorysý, že se

zavázal zaplatit všechny formality, když to Soňa bez průtahů podepíše.

Samozřejmě mu všechno podepsala.“

„Proč se nebránila?“

„Jak?“

„Měla ho udat, že ji okradl. Například ty housle…“ „Jo? A jak by pak vysvětlila, že přes hranice ty rugerky propašovala? A kde by vzala peníze na soudní poplatky a advokáty? Kde by sebrala tolik sil?“

Milan zaraženě mlčel.

Mlčení narušila Fricova.

„Soňa nikdy neuměla a neumí podvádět.“

Milan pochopil, že mluví o Frankovi.

Pochopil správně, protože Fricova dodala: „Žádný krásný virtuos jí nestojí za to, aby ztratila tak kvalitního chlapa, jako je Mayer.“

Milan se už dál vyptávat nechtěl. Prohodili ještě několik bezvýznamných vět. Pak se Milan s Fricovou rozloučil. V recepci mu objednali taxi. Vůbec nemusel čekat. Několik taxíků parkovalo u motelu. Pro případ, kdyby někdo z hostů potřeboval někam jet. „Co když Soňa nepoznala v sále tebe, ale v orchestru uviděla Fricovou?“ napadlo Sabinu. „A nechtěla se s ní setkat?“ Milana to zamrzelo. Ale musel uznat, že je to pravděpodobnější varianta.

„A proto odešla?“

„Přesněji řečeno, nepřišla. Do zákulisí za Frankem.

Obávala se, že ji v zákulisí uvidí Fricova,“ řekla Sabina. „Ale tvrdíš, že jsi mluvila s Frankem.“ „Ano. Jak se říká, dvě hodiny jsme setrvali v přátelském rozhovoru.“

„O Soně?“

„Taky o Soně.“

„Hele, Sabino, je toho na mě nějak moc. To jsi šla za Frankem a hned ses ho ptala na paní Soňu Mayerovou?“

„Hned ne. Napřed jsem ho pozdravila.“

„Sabino…“

„…pak jsme si zavzpomínali na Prahu. Na jeden koncert s

orchestrem, ve kterém jsem hrála. Pak jsem mu vyprávěla, že jsem před týdnem byla s komorním orchestrem v Paříži a že pak jsem jela do Štrasburku, kde bydlí můj strýček…“

„Tím strýčkem jsi myslela Mayera?“

„Koho jiného?“

„Ještě že to Soňa neslyšela. Hned by tě odhalila a…“ „Nic by neodhalila,“ ujistila ho Sabina. „Myslíš, že Soňa zná všechny Mayerovy příbuzné z Čech? Ty znáš všechny příbuzné své ženy?“

„Nemám žádnou ženu,“ řekl Milan.

„Tak bývalé ženy. Jsi rozvedený?“ „Ne. Nikdy jsem nebyl ženatý.“ „Ale?“ divila.

Milan nehodlal na toto téma pokračovat.

„Ale máš pravdu. Neznám ani všechny vlastní příbuzné…“

„Tak vidíš,“ přikývla Sabina. „Takže pak jsem rozhovor stočila na Soňu. Ludwig mi hned řekl, že je to jeho anděl strážný. Že si jí velmi váží. Že se spolu spřátelili hned od chvíle, když… A teď se podrž…“

udělala významnou pauzu, „když za ním přišla a dala mu několik

velmi užitečných technických rad.“

„Jakých… technických?“

„No, ohledně pravé ruky a tak podobně,“ odpověděla Sabina. „To bych ti těžko vysvětlovala. Vidíš, jak je všechno jednoduché… Madam převzala pedagogické vedení. Stala se jeho konzultantkou.

Radí virtuosovi, jak má hrát.“ Milan se jen pousmál.

Pak se zamyslel. Proč by i špičkový hráč na housle nemohl mít jakéhosi trenéra, když ho mají sportovci?

„Není to u muzikantů zvykem, co? Proto dělá takové tajnosti?“ ověřil Milan, jestli Sabinu také napadly stejné úvahy.

Nenapadly.

„Protože se bojí, že by se jí Mayer vysmál,“ odpověděla s jistotou.

„Hm…“

Tolik povyku pro nic. Ta jednoduchost rozluštění ho skoro urážela.

„Co ti ještě Frank pověděl?“

„O Soně?“

„Ne, o mně!“ utrhl se najednou.

„O tobě skoro nic. Jen řekl, že by se docela rád seznámil se

Soniným starým kolegou spisovatelem,“ zašklebila se.

Milan údivem otevřel pusu. Pak ji zavřel. Polkl naprázdno.

„A co ti ještě tedy říkal o Soně?“

„Říkal, že je to vzácná dáma. Skromná, vzdělaná a krásná. S

hlubokým citem a pochopením et cetera…“

„To mu nevadí, že je mu pořád v patách?“ „Nestěžoval si. Prý si pořád mají o čem povídat. Může jí vyprávět o čemkoliv. Prý je úžasná posluchačka, což je u ženských taky vzácnost…“

„Tak to má pravdu,“ souhlasil Milan.

„Prý ji zajímá úplně všechno. Jeho rodiče, jeho dětství… Dokonce se jí prý svěřil, že jeho rodiče původně nechtěli, aby hudbu dělal profesionálně, ačkoliv jsou obrovští milovníci hudby. Ale aktivně nikdo z jeho příbuzných ani předků hudbu neprovozoval. Prý si z něho občas dělali legraci, jestli se nestal muzikantem kvůli tomu, že se jeho rodiče den co den hodiny procházeli po lázeňské kolonádě, kde hrál orchestr. Ty procházky jeho matce nařídili doktoři. A skutečně zřejmě pomohli, protože se konečně dočkali dítěte. Takže prý bylo logické, že se z něj stal muzikant.“ „Kde to bylo?“ zajímal se Milan. Najednou ho přepadlo podivné vzrušení.

„Říkal mi název, ale nějak jsem to zapomněla. Monthorst nebo tak nějak. Prý tam přišel na svět. Něco se ti na tom nezdá?“ všimla si Milanova výrazu. „Ale nic… Povídej.“ „Už nevím, co…“

„Co ještě říkal o Soně?“

„Prý mu hodně pomohla. Dřív míval křeče v pravé ruce…“

Milan ji přerušil.

„A něco osobního? Víš, co tím myslím?“

„Vím, ale s tím se mi nesvěřil. Říkal jen, že je to taková vzácná dáma, velmi vzdělaná a tak… A že ji úplně fascinovalo jeho vyprávění o rodičích, hlavně o matce, která ho porodila v dost pozdním věku.

Prý už jeho rodiče ztráceli naději a…“

„A nevíš, jestli má rugerky?“ Pak na to odpověděl sám: „Asi nevíš… Stejně je to divný…“

„Co?“ nepochopila Sabina.

„Je to nějaký divný, že se ti takhle svěřoval.“

„A proč by nemohl?“ urazila se Sabina.

„No, většinou se chlapi takhle nesvěřují.“

„Podle toho, kdo a kdy.“

„Pročpak myslíš, že ti tolik najednou vyprávěl?“

„Vím já?“ zrozpačitěla. „Možná že protože jsem se ho na to ptala.

Že jsem taky byla dobrá posluchačka,“ usmála se trochu koketně.

Milan si jejího úsměvu ani nevšiml.

„Hm…“ reagoval zamyšleně.

„Nebo možná proto, že jsem mu o sobě taky dost vyprávěla,“

přidala další vysvětlení Sabina.

„Na čem Frank hraje?“ zeptal se najednou Milan.

„Jak to, na čem?“ nepochopila Sabina.

„Jaké má housle? Nejsou to rugerky?“

„Řekla bych, že dneska hrál na stradivárkách.“

„Má těch vzácných houslí víc?“

„Samozřejmě. Proč tě to zajímá?“

Místo odpovědi ji Milan netrpělivě vyslýchal: „Kdy se zase

setkáte?“

„Ludwig chtěl hned zítra…“

„V kolik?“

„Nedomluvili jsme se přesně. Řekla jsem mu, že mu ráno zavolám do hotelu, kdy budu mít čas.“

„Nebudeš mít žádný,“ hlásil Milan.

„Proč? Přece Mayerovi už můžeme říct, že…“ „Zatím mu nemůžeme nic říct. Zítra, vlastně…“ podíval se na hodinky. Ukazovaly tři hodiny ráno. „Vlastně už dneska, se vrátíme do Prahy.“

„Proč?“

„Musíš si promluvit se Soniným prvním manželem. S Dolejšem.“ „Já?“

„Jo, ty. Pak ti řeknu, na co se ho hlavně budeš ptát. A předtím zavoláš Frankovi. Omluvíš se mu a zeptáš se ho, jestli má staré italské housle od Rugera…“ KAPITOLA VII SABINA HRONOVÁ stála dva metry od vchodu do fakultní budovy.

„Haló! Dobrý den. Je tam pan doktor Dolejš?“ zavrkala do svého mobilu.

„A kdo prosím volá?“ ptala se žena, kterou od Sabiny oddělovaly tři poschodí.

„Sabina,“ vydechla něžně.

Ženský hlas v telefonu zledovatěl.

„Pan docent Dolejš přednáší!“

„Přednáška končí v půl třetí?“

„Ve tři čtvrtě na dvě… Kdo prosím volá?“ opakovala podrážděně.

„Haló! Haló! Neslyším…“ hrála Sabina, vypnula mobil a vešla do budovy.

Ve vrátnici se zeptala na číslo posluchárny, ve které má Dolejš přednášku. Vyběhla do třetího poschodí. Podle halasu za dveřmi pochopila, že přednáška skončila. Z posluchárny vycházeli studenti. Vlastně studentky. Sabina zahlédla jen dvě obrýlené osoby, které podle výrazně zapadlých hrudníků mohly být kluky, a jednoho nejistého vousáče. Sabina proklouzla dovnitř. U katedry nad blonďatými, černými, kaštanovými, zrzavými dívčími hlavičkami trčel hustý šedozrzavý melír. Zůstala stát u dveří a pozorovala ten cvrkot kolem Dolejše. Najednou se dveře otevřely tak prudce, že málem rozmáčkly Sabinu o zeď. Do posluchárny vlítla nějaká žena v úzkých vysokých kozačkách, do kterých byly zastrčené legíny. Těsně jí obtahovaly široký kulatý zadek.

„Jaroslave! Doktore Dolejší!“ zvolala hlasem stavěným pro velké sály bez zesilovačů. Kroužek dívek se rozevřel a Dolejš k ní udiveně a nespokojeně vzhlédl. „Copak, Dášo?“

„Měls nějaký velmi podivný telefonát.“

„Jak podivný?“

„Znáš nějakou Sabinu?“

„Ne…“

„Tak to bude od nich…“

Dolejš se znepokojil.

„Možná že to byla nějaká studentka,“ pokusil se uklidnit ji a sebe.

„Studentka by se nepředstavila jen jako Sabina,“ namítla.

„Promiňte,“ ozvala se Sabina, ale nikdo si jí nevšiml.

Rozezněl se zase Dášin ječák: „Ten chlap ji poslal, aby zjistila, kdy končíš!“

„Jaroslav Dolejš si nasadil hravý výraz a rozhlédl se po dívkách.

„Tak dámy, zase mě otravují policajti Jak za starých časů. Budete mě muset před nimi bránit.“

Dívky se zasmály.

„Budeme vás krýt vlastními těly,“ vypískla jedna.

Vypadalo to skoro jako parodie na scénu ze slaboduchého seriálu.

„Jen dvě dívky se zdály normální. Znechuceně se odvrátily, něco si mezi sebou tiše řekly, odešly k lavici v první řadě, zvedly z podlahy batohy, přehodily je přes ramena a vykročily ke dveřím. Mezitím Dolejš řečnil dál. „Vždyť mi kvůli tomu Vilému Tellovi nic udělat nemůžou. Jen buzerují. Dášo, uklidni se. A kdyby se tu objevil, tak ho jednoduše vyhoď. Nebo zavolej do televize. Ať to natočí.“

„Ale já jsem mu, totiž jí, prozradila, že končíš před druhou… Co když na tebe bude čekat před vchodem? Hned mi nedošlo, že to může být on, když volá nějaká Sabina…“

„To jsem já,“ řekla Sabina hodně nahlas.

Zaslechly to jen dvě dívky s batohy, které byly už těsně u ní.

Zastavily se a otočily se ke shluku kolem Dolejše.

„Jedna z nich překřičela i Dášino ječení.

„Pane profesore!“ Počkala, až na ni obrátili pozornost, a znova

zahulákala: „Tady je Sabina!“ Hluk náhle ztichl.

Sabina vykročila dopředu.

Dívčí kruh kolem Dolejše se rozevřel.

„Dobrý den, pane profesore,“ pozdravila Sabina.

Rozhostilo se napjaté ticho. Všichni na ni zírali s nedůvěřivou zvědavostí. Jako školáci na novou učitelku.

„Promiňte, že vás tak přepadávám. Jmenuju se Sabina Hronová.“

„To vy jste volala?“

„Ano. Nutně s vámi potřebuju mluvit.“

Dolejš se přísně zachmuřil.

„Kvůli Novákovi?“

„Ne, kvůli…“ chtěla říct, kvůli vaší bývalé paní. Ale viděla, jak jí všichni visí na rtech. Řekla tedy: „Kvůli paní Soně Mayerové.“

Ale Dolejš znervózněl ještě víc.

„Posílá vás pan Týc?“

Všechny dívky včetně Dáši pozorně sledovaly střídavě Dolejše a Sabinu.

„Ne, žádného Týce neznám. Posílá mě Milan Pacovský.“

„Aha…“

Napětí v Dolejšově tváři znatelně povolilo.

„Měl byste na mě chvilku času?“ zeptala se Sabina.

„Ale…“ pohlédl na hodinky.

„Nezdržím vás dlouho,“ ujistila ho honem.

Dolejš se už úplně ovládl. Chvíli si ji prohlížel. Od špiček střevíců až po rafinovaně rozcuchané vlasy. Pak sjel pohledem zpátky ke kolenům a o pět centimetrů výš k okraji úzké sukně z tenkého úpletu.

Zdálo se, že byl s výsledkem prohlídky spokojen.

Přišel k ní blíž. Dáša a houf studentek se k ní taky přisunuly. Jako by se pohybovaly v Dolejšově magnetickém poli. „Proč jste nezavolala, abychom se předem domluvili?“ vyčetl jí laskavě. „Bohužel jsem se nemohla dovolat,“ zalhala. Vyslala k němu pohled plný ženského obdivu. Nedělalo jí to žádné potíže. Dolejš byl hezký chlap, i když z něj přímo prýštila samolibost. Ale to nebyla samolibost omezeného tupce. Byla to samolibost výkonného potentního chlapa, který má významné postavení, společenské uznání a úspěch u žen. Prostě chlap, kterému se daří všechno, na co sáhne. Sabina se musela poctivě přiznat, že ten odpor, který k němu předem cítila pod vlivem různých historek vyprávěných Pacovským, se náhle rozplynul.

Dolejš jí někoho připomínal. Ale neměla čas pátrat ve své paměti.

Nepatrně se dotkl jejího lokte. Byl to krátký, ale příjemný dotyk.

„Pojďte do mé pracovny,“ řekl.

„Dáte si kávu?“ zeptal se jí, ještě než ji zavedl do kanceláře.

Sabina neměla na kávu chuť. Ale neodolala záchvatu zlomyslnosti.

„Ano, děkuju,“ přikývla.

„Dášo uvařte nám prosím, dvě kávy,“ uložil sekretářce v

mladistvých legínách.

Střelila po Sabině žárlivým pohledem.

„Pro mě bez mlíka a hodně cukru prosím,“ usmála se na ni Sabina.

Viděla, že by jí Dáša s velkou chutí do kávy dala místo cukru smrtelný

jed.

Sabinina zlomyslnost se najednou proměnila v lítost. Ta Dolejšova sekretářka je vlastně chudák. Je na ní vidět, že je svému šéfovi oddaná doslova duší a tělem. Jenže to ženské zbožňování Dolejš bere jako naprostou samozřejmost.

„Vy spolupracujete s Milanem Pacovským?“ zeptal se Sabiny.

Usadili se do křesel ke konferenčnímu stolku.

Dáša jim naservírovala na podnosu malou konvici, dva titěrné šálky a cukřenku. Vše z porcelánu s cibulovým vzorem.

„Pan Pacovský je můj šéf,“ upřesnila Sabina skromně. Jsem jeho

asistentka,“ dodala.

„Taky bych chtěl takovou asistentku,“ udělil jí nepřímou poklonu. Sabinu přemohla zvědavost.

„A kdo je ten Týc?“

„Ale,“ mávl rukou. „Policajt. Chodí mě sem otravovat. Vyptává se mě na nějaké lidi, které vyšetřují ze zločinů spáchaných snad před pětadvaceti lety.“

„To je nepříjemné,“ uznala.

„Velmi,“ přikývl. „Milan se prý chystá napsat knihu,“ prudce změnil téma.

„Ano. Pomáhám mu sbírat materiál.“

„O čempak to bude?“ zajímal se.

„O osudech emigrantů.“

„Není to téma už poněkud vyčerpáno?“

Sabina mu chtěla říct, že žádné téma na světě nemůže být vyčerpáno. Ale včas se zarazila. Přece sem nepřišla debatovat.

„Jen pokrčila rameny.

„No jistě, nemůžete to téma šéfovi rozmlouvat,“ vyložil si to pokrčení ramenou Dolejš. „Ale uznávám, že je to od něj dost mazané, nechat sbírat materiál takové krásné dívce. Vám, slečno Sabino, každý otevře své srdce dokořán.“

Sabina pocítila vzrušení. Dolejš ji neodolatelně přitahoval.

Jasně si představila, jak by bylo krásné ocitnout se s ním v posteli.

Ani nemusí být postel…

Kdyby k ní teď vztáhl ruku. Má nádherné velké ruce. Kdyby přitiskl svou dlaň… Pak by se k ní sklonil.

Přímo viděla, jaké by s ním bylo nádherné milování.

Dokonce si domyslela, že po tom milování, by mu dala ještě pusu a

hned by odešla. A nikdy by se s ním už nesetkala.

Vlastně ne. Docela ráda by s ním šla někam do společnosti. Například na koncert. Ženská, která se objeví vedle takového atraktivního chlapa, okamžitě získává velkou prestiž.

Ale mít ho každý den doma? Proboha, to ne. Chlap Dolejšova typu se hodí jen za občasného milence. Vyspat se s ním a pak ho poslat pryč.

Napadlo ji, že je to právě situace, kterou prožívají muži, když se ocitnou ve společnosti hezké ženy vyzařující sexappel.

Cítila, jak jí začala ve spáncích bušit krev.

Hronová, jsi nadržená kráva, vynadala si. Rok jsi neměla chlapa a setkání s Frankem ti rozbouřilo hormony. Zapni konečně mozek!

Sabina otevřela blok, jako by v něm hledala záchranu.

Skutečně tam měla napsané otázky.

„Takže se vás můžu ptát?“ zvedla na něho oči. A hned je musela sklopit. Dostala strach, že si v nich přečte, na co teď myslela.

„Jen do toho,“ zasmál se. „Vidím, že jste se na náš rozhovor připravila,“ pochválil ji. To si piš, že jsem se připravila, poznamenala v duchu Sabina a nahlas se zeptala: „Vy jste v roce sedmdesát pět emigroval i se svou paní, že?“

„S bývalou paní,“ opravil ji.

„Ale tehdy jste se ještě nerozvedl,“ namítla Sabina a hned pokračovala: „Jak se vám to vlastně podařilo?“

Dolejš se na ni podíval nechápavě.

„Podívejte se, pokud vím, v polovině sedmdesátých let bylo skoro

nemožné, aby manželé, oba zároveň, dostali výjezdní doložku,“

vysvětlila, co měla na mysli.

„Ach tak! Už rozumím. Promiňte. Nečekal jsem takovou

informovanost od mladé dívky. To víte od rodičů?“

„To snad ví každý.“

„Každý, kdo v té době tady žil. Ale ten, kdo to nezažil, si dnes tu dobu sotva dovede představit. Když chtěl člověk jet ven, na Západ, musel někoho z rodiny nechat doma jako rukojmí.“ „Kdo z vás zůstal doma? Vaše paní? Totiž bývalá. Myslím paní Soňa?“ hrála rozpaky, aby to nevypadalo jako výslech. „Ne, napřed odjela Soňa a v Praze jsem zůstal já,“ přihlásil se k hrdinskému činu. „Aby Soňa mohla bez průtahu odjet s komorním orchestrem do Švýcarska.“

„Přesto jste dostal pas?“ divila se Sabina.

„No, podívejte se, komunikace mezi orgány bdícími nad

jednotlivými obory byla v té době značně nespolehlivá. Oddělení estébé, které povolilo Soně koncertovat ve Švýcarsku, vůbec netušilo, že jsem pár dnů po jejím odjezdu dostal taky pas. Služební. Vyslali mě, abych se zúčastnil mezinárodního setkání novinářů věnovaného spojení Sojuzu 19a Apolla.“

„Kdo vás vyslal?“ chtěla vědět Sabina. „Redakce a Svaz novinářů,“ odpověděl. Nenechal jí čas, aby se zeptala na název novin. Pokračoval se spokojeným úsměvem: „Takže spojení ruské a americké kosmické lodi přispělo k tomu, že jsem se v domluvený den připojil k Soně v krásném švýcarském městě Lausanne.“ „Pak jste se nastěhovali do lázeňského střediska,“ Sabina se podívala do svého bloku, i když nemusela, „které se jmenovalo Monthorst.“

„Vidím, že jste o mně nasbírali hodně materiálu,“ poznamenal zas. Ale to už nevyznělo jako pochvala.

„Jen několik bodů.“

„A jistě víte, proč jsme se tam nastěhovali?“

„Ano. Vaše paní tam získala místo v lázeňském orchestru.“

„Sprááávně. Jak jste to zjistila?“

„Řekl mi to pan Pacovský.“

Najednou se proměnil v přísného profesora, který zkouší tupého

studenta.

„Předpokládám, že se to dozvěděl od Soni.“ Sabina nechtěně musela Dolejše obdivovat. Od chvíle, kdy ho viděla poprvé, až do tohoto okamžiku se jí stihl předvést v několika podobách.

„Teď mi, slečno Hronová, vysvětlete, ale prosím po pravdě, proč se mě vlastně vyptáváte. Mám dojem, že všechno, co o mně potřebujete vědět, už víte. I když tvrdíte, že jen v základních bodech. Ale pokud znám Pacovského, ty body mu naprosto postačí. Všechno ostatní si určitě domyslí a vymyslí. Má bujnou fantazii. Mimoto stejně napíše, co bude chtít, co se mu bude hodit a co se dobře prodá.“

Vstal.

Sabina zůstala sedět.

„Pane profesore, Pacovský se s paní Mayerovou nesetkal.“ „S jakou paní Mayerovou?“

„S paní Soňou Mayerovou. Vy jste nevěděl, že si vzala pana Davida Mayera?“ nevěřila mu.

„Nevěděl jsem, koho si vzala,“ řekl a zase se posadil. „Ale odkud tedy Milan ví o těch lázních? Od policajtů?“

„Ne. Proč od policajtů? Leccos ví od paní Fricové… A leccos ode mě,“ dodala Sabina.

„Od vás? A odkud to víte vy? Od Soni?“

Bylo na něm vidět, že se zase rozčílil. Ale ovládal se. „Od Davida Mayera,“ odpověděla Sabina.

„Koho?“

„Manžela paní Soni. Nedávno jsem ho navštívila. Ve Francii.

Nebyla jsem ve Francii kvůli paní Soně.“ Vzhledem k tomu, že mluvila o Francii, řekla úplnou pravdu. A ještě dodala: „Byla jsem tam na koncertním turné.“ „Koncertním, co?“

„Turné. Se smyčcovým komorním orchestrem.“ Dolejš na ni ohromeně zíral.

„Jsem totiž houslistka.“

„A co… co má houslistka společného s Pacovským?“

„Jsme skoro přátelé. Požádal mě, abych mu nějaký čas pomáhala

sbírat materiál.“

„Už rozumím,“ usmál se. Okamžitě se mu vrátila jeho původní podoba mužného sympaťáka se všeznaleckým nadhledem, s uměnovědnou jistotou, intelektuální ironií a s básnickou duší milovníka krásna a žen. Jezdíte po světě a při té příležitosti se můžete setkávat a mluvit s lidmi. Ten Pacovský je ale mazaný,“ opakoval. Tentokrát skoro s obdivem.

Sabina na to radostně zakývala.

A úplně se uklidnila. Ty Dolejšovy proměny způsobily, že v jejích očích ztratil glanc. A s tím i svou přitažlivost.

Z pocitu vzrušení nezůstala ani stopa.

„Když jsem byla na návštěvě u pana Mayera,“ začala klidně, „jeho paní tam nebyla…“ zarazila se. Uvědomila si, že se zase vzdálila od hlavního tématu. Nevěděla, jak na to téma šikovně navázat.

Zahleděla se do bloku. Jen aby získala čas na přemýšlení. Doufala, že ji zase něco napadne.

„Tak copak tam ještě máte?“ pobídl ji Dolejš. Zase se choval vstřícně.

Sabina se zatvářila nešťastně.

„No, mám jednu otázku. Ale nevím, jak vám ji mám položit.“

Chytil se slovní hříčky: „Tak ji postavte.“

„Nerada bych se vás dotkla,“ nadhodila mu další dvojsmysl.

„Jen to zkuste,“ natáhl k ní pravou ruku. Jeho nálada se zlepšovala každým okamžikem. „Možná, že to nebude tak hrozné.“

Sabina mu bez váhání podala levou ruku.

Dolejš ji vzal do své dlaně. Chvíli si prohlížel její prsty.

„Teď věřím, že jste houslistka.“ Opatrně pohladil špičky jejích prstů. Jsou tvrdé…“

Najednou zvedl ruku a hřbetem dlaně jí lehce a něžně projel po krku pod levou tváří.

Ten něžný dotek přišel pozdě. V Sabině se nic ani nepohnulo. Ještě před chvílí by se nechala hladit celá. Schoulila by se mu do náruče…

Ale její touha zmizela zrovna tak náhle, jako předtím přišla…

Sabina ucukla.

Dolejš rychle odtáhl ruku.

„Teď už vím, že to není stopa po vášnivém líbání, ale mozol od houslí,“ konstatoval, jako by to byl výsledek lékařského vyšetření.

Sabinu napadlo, že toho divadélka už bylo dost.

„Pane Dolejší, kam zmizely Soniny housle?“ Tvrdě mu pohlédla do očí.

„Promiňte, teď jsem vám nerozuměl.“

Nehrál. Skutečně se hned nezorientoval.

„Soňa jela do Rakouska se vzácnými rugerkami…“

Dolejš se zadíval na Sabinu.

„No a?“

Sabina se nadechla.

„Prodal jste je?“

Čekala, že se Dolejš rozčílí. Vybuchne. Odmítne to jako pomluvu. Jako urážku. Cokoliv, jen ne to úplně klidné kývnutí.

„Ano.“

„Komu?“

„Na co to potřebujete vědět?“ divil se.

„Zjišťujeme, kde jsou,“ odpověděla.

V duchu si vynadala do pitomých krav a ještě horších věcí. Vůbec nechápala, proč se jí situace najednou vymkla z rukou.

„Znáte Ludwiga Franka?“ zeptala se ho s pohledem upřeným do

bloku.

„Houslistu?“ upřesnil.

„Ano,“ přikývla Sabina.

„Mám několik jeho nahrávek. Proč?“

„Osobně jste se s ním nikdy nesetkal?“

„Ne. Rugerovy housle nemá ode mne.“

„Ale víte jistě, že je má?“ zdůraznila slovo jistě. „Jistě?“ opakoval to slovo tázavě. Jen jsem tak usoudil z vaší otázky. Proč byste se jinak na Franka ptala? Jen doufám, že mi vysvětlíte souvislost mezi těmi houslemi a naším interview.“ Dolejš se zase proměnil v povýšeného profesora, který jen ztrácí čas s tupým studentem. Sabina se málem přiznala, že teď už ani sama přesně neví, jaká je tu souvislost.

„To je složité,“ použila prázdnou a úhybnou větu. „Ale moc byste nám pomohl, kdybyste řekl, komu jste je prodal.“

„Nemyslím, že pro vaši knihu je to důležité.“

Měl pravdu.

„Před pětadvaceti lety jste byli v lázních Monthorst. Paní Soňa hrála v lázeňském orchestru, to ještě měla své rugerky. Po návratu z nemocnice už své vzácné housle nenašla.“

„Jste výtečně informovaná.“ Významně se podíval na hodinky. „Poslyšte, slečno, slíbila jste, že mě dlouho nezdržíte.“

„Ale ty rugerky…“

„Slečno Hronová, o dalším osudu těch houslí nic nevím.

Potřebovali jsme peníze, ty housle byl náš jediný cenný majetek, tak jsme je prodali.“

„Vy oba? Vy a paní Soňa?“ Sabina trochu zvýšila hlas.

Dolejš naopak hlas ztišil. „Ano, oba.“

„Ale paní Soňa by je nikdy v životě neprodala,“ řekla Sabina. Byla o tom přesvědčená. Profesionální houslista by snad raději umřel hlady, než by takové housle pustil z ruky.

„Kdo vám to řekl?“ pohlédl na ni ironicky. „Ten Mayer?“ Vstal. Je mi líto, že náš rozhovor, který tak příjemně začal, končí jako trapné nedorozumění. Opravdu vás ke mně neposlal poručík Týc?“

To Sabinu naštvalo.

„Bohužel ne. Ale docela ráda se s ním seznámím,“ vzpurně zvedla hlavu.

Vtom se zhrozila. Proboha, jak se to chovám? Všechno jsem

zpackala. Teď už se o Soně nic nedozvím.

Tak ať, řekla si.

Co je mi vlastně do toho, že nějakou ženskou posedla… Vlastně

ani nevím co.

Tady se ztrapňuju kvůli ztřeštěné bábě, která se honí po světě za mladým chlapem. Ty její vzácné housle jsou jen záminka. Kdyby je chtěla opravdu získat, tak by jednala úplně jinak.

Dolejš už otevřel dveře, pak je zase zavřel a vrátil se k Sabině.

„Mayer o tom hovno ví!“ prohlásil dost neakademicky. Začal prudce dýchat. „Nevím, co mu namluvila Soňa, ale ty housle jsem prodal kvůli ní. Aby mohla zaplatit za pobyt v nejlepší klinice s nejlepší péčí u nejlepšího doktora, jakého si ženská mohla dopřát.

Víte, co to znamenalo, dostat chudou emigrantku do té vyhlášené Richterovy kliniky, kam jezdí bohaté pacientky z celého světa?“

„A co jí bylo?“

„To vám její manžel neřekl?“

„Ne.“

„Když vám to neřekl Sonin manžel, proč bych vám to říkal já? Zeptejte se Soni, až ji uvidíte. Vlastně ne. Neptejte se jí. Nejspíš by vám to stejně neřekla a zbytečně byste jí způsobila bolest. Sbohem,“

vypadl z pracovny.

Sabina vyšla do místnosti, kde seděla Dáša. Ještě zahlédla, jak Dolejš něco prohodil a pospíchal pryč.

Dolejšova sekretářka si Sabiny nevšímala. Soustředila se na přebírání štosu papírů.

Sabina se mlčky postavila vedle ní.

Za chvíli Dáša znervózněla. Zvedla k Sabině oči.

„Přejete si?“ zeptala se jako prodavačka v krámě.

„Nezlobte se, že vás vyrušuju,“ zatvářila se Sabina velmi omluvně.

„Ale ztratila jsem číslo přímé linky poručíka Týce. Nemáte ho náhodou?“ zeptala se podlízavě.

Najednou dostala strach, že Dolejšovu sekretářku přece jen podcenila. Vždyť nemůže být tak hloupá, aby se nachytala na tak dětsky naivní léčku.

Ale možná že to ani léčka nebyla. A Dáša nebyla hloupá.

Sabinina otázka na ni neudělala žádný dojem.

„Mám,“ odpověděla klidně, vyťukala něco na klávesnici, naškrtala

to, co se tam objevilo, rychle na lístek, se slovy: „Tady to je,“ ho podala Sabině a zpříma se jí podívala očí.

V tom pohledu si Sabina jasně přečetla, co si o ní Dolejšova sekretářka myslí: Jseš úplně blbá.

„Dík,“ vyslala k ní Sabina výmluvný úsměv.

„Není zač,“ zasyčela skrz zuby. „A příště nehrajte divadlo. Stejně to neumíte, jako vy všichni od policie. Takže vyřiďte svému šéfovi Týcovi, aby pana profesora přestal otravovat. Nashle,“ rozloučila se s ní chladně Dáša.

Zvedla sluchátko.

Dala Sabině najevo, že s ní už nehodlá ztrácet ani minutu.

Sabina opustila fakultní budovu.

Na ulici zavolala z mobilu Pacovskému.

„Právě jsem mluvila s Dolejšem,“ hlásila.

„Nepochybuju, že tě okouzlil.“

„Vidím, vlastně slyším, že na něho dodnes žárlíš.“

„Ne dodnes, ale právě dnes,“ upřesnil. „Kde jsi? Je tam nějaký

rámus.“ „Na ulici.“

„Tak to není právě vhodné místo, abych ti líčil svůj duševní stav.

Co kdybys přijela rovnou ke mně?“

„Máš sbírku motýlů?“

„Ne, cédéček. Ale když se ti nechce, tak k tobě přijedu já,“ navrhl.

Sabina si náhle uvědomila, že na Pacovského nemá náladu. Nemá náladu vůbec na nikoho.

„Teď ne. Snad zítra…“

„No počkej,“ protestoval Pacovský, ale Sabina vypnula hovor.

Nestačila mobil uklidit. Začal zvonit.

Sabina mobil vypnula.

„Ahoj,“ prohodila k matce ve dveřích a prchala do svého pokoje.

Potřebovala být sama. Zase začala o všem pochybovat.

Co vlastně dělá?

To její pátrání nepátrání odnášejí housle. Nemá čas na cvičení. A když cvičí, nemůže se soustředit. Pořád se jí v hlavě točí myšlenky na Ludwiga. Jak se na ni ještě před pár dny usmíval.

„Jak se jí dotýkal…

Ale také jak se zmateně tvářil, když se ho vyptávala na paní Mayerovou.

Pak se jí vybavoval Pacovský.

Už ji unavoval ten bodře ironický způsob, jakým spolu mluvili.

Napřed se jí zdálo, že se mu docela líbí. Sice netokal tak okatě jako Dolejš, ale v její přítomnosti byl celý naměkko.

Pak mezi nimi vzniklo nějaké napětí. Měla dojem, že se ji pořád

snaží shodit. Nebo vyprovokovat. Jako kluci ve škole, když holku, která se jim líbí, tahají za culíky nebo jí seberou tašku.

Vůbec jí to nelichotilo. Už přišla na to, že Olina měla pravdu. Tvrdila, že neexistuje chlap, který by nestál o holku o jednu dvě tři i více generací mladší, i kdyby měla minusové IQ. Škoda že se o tom nemůže poradit s tátou. Sabinin otec umřel na infarkt, když jí bylo čtrnáct let. Ani se nedočkal jejího prvního úspěchu, jejího vítězství v soutěži posluchačů konzervatoře. Tolik si přál, aby se z ní stala dobrá houslistka…

„Její úvahy přerušilo krátké zaklepání na dveře.

„Sabino?“

Bez zaklepání matka do pokoje nevstoupila už od Sabininých dvanácti let. Tím dávala najevo, že ctí její soukromí.

„Ano, mami, pojď dál. Co potřebuješ?“

Matka ale jen strčila do dveří hlavu.

„Nepotřebuju nic. Jen ti chci říct, že záznamník je přetížený vzkazy. Jsou pro tebe,“ oznámila suše. „Moc tě prosím, kdybys byla tak hodná, vyslechla si je a řekla mi, jestli je můžu smazat.“

„Od koho jsou ty vzkazy?“ zeptala se Sabina.

Ale její matka za sebou dveře zavřela. Matčino chování Sabinu překvapilo. Takhle odtažitým, chladným hlasem s ní mluvila, jen když se provalil nějaký školní průšvih, který před ní chtěla Sabina utajit. Matka se tehdy k ní chovala chladně a slušně jako k cizí. Zdůvodňovala své chování tím, že když se jí Sabina nesvěřila, tak ji zřejmě nepovažuje za blízkého a důvěryhodného člověka.

Bylo to horší než kdyby Sabině vynadala. Ale to už bylo hodně dávno.

Pevný telefon se záznamníkem byl v kuchyni. Od chvíle, kdy měla mobil, ho Sabina skoro nepoužívala.

Šla do kuchyně. Byla prázdná. Matka u počítače neseděla. Zapnula záznamník. Byl moderní, s displejem, který zároveň ukazoval číslo volajícího. Sabina ho před rokem koupila od kolegyně z orchestru, která ho přivezla ze zájezdu do Japonska, ale doma zjistila, že stejnou technickou novinku dostal od obchodních partnerů její muž.

První číslo, které naskočilo na displeji, znala nazpaměť. A Martinův hlas jí ublíženě vyčítal, že ji někdo viděl ve Vídni. S nějakým chlapem. Vždyť říkala, že jede hrát do Štrasburku. Ale zjistil, že v těch dnech nebyl ve Štrasburku žádný koncert. Volá jen kvůli tomu, že neví, jak to bude s proplacením jejího cestovného. Aby nepočítala s tím, že jí zaplatí cestu do Štrasburku a do Vídně… Další vzkaz byl od Dolejše: Naléhavě ji žádá, aby se přestala hrabat v jeho soukromí a nepřeje si, aby o něm psala v publikaci, kterou údajně připravuje s Pacovským. Pak ji sháněla Olina: Je pravda, že se s nějakým chlapem dala na psaní?

Následoval vzkaz od Pacovského: Co se děje? Proč vypnula mobil? Chce jí připomenout, že pátrání po paní Mayerové končí. Nutně se potřebuje dozvědět, co zjistila od Dolejše, a domluvit se o závěrečné zprávě pro Mayera.

Po krátkém pípání se ze záznamníku ozvalo: „Bonjour, Sabine. Frank…“ Frank jí oznamoval, že dvacátého hraje ve Frankfurtu, pak přiletí do Prahy, další týden jede do Varšavy a odtud letí do Petrohradu. „Nevím, jestli jsem ti ve Vídni dal číslo svého mobilu, pro každý případ ti ho zopakuju.“ A třikrát velmi artikulovaně opakoval řadu číslic. Sdělení končilo větou: „Doufám, že tě zase uvidím. Moc se na tebe těším a myslím na tebe.“ Pak se zase ozval mírně podrážděný hlas Pacovského. „Sabino, nemůžeš to odkládat až do zítřka. Zatím stačí, když mi o svém rozhovoru s Dolejšem povíš v telefonu. Prosím tě, zavolej!“ Sabině došlo, proč se k ní matka takhle chová: Z těch vzkazů okamžitě pochopila, že ani ve Štrasburku, ani ve Vídni nekoncertovala.

„Ještě jednou přehrála vzkaz od Franka.

Rozhodla se, že Pacovskému zavolá hned.

„Tak co? Už se ti nálada zlepšila?“ zeptal se bez úvodu.

Sabina se okamžitě rozhodla, že mu o vzkazu od Franka nic neřekne. „Nezlepšila se,“ trochu zalhala. Ve skutečnosti jí radost z Frankova vzkazu teď nezkazil ani výsměšný tón Pacovského. „Navíc mám vztek,“ dodala.

„Na Dolejše? Copak, ten tě neokouzlil?“

Proboha, ten snad neumí mluvit vážně.

„Vůbec ne. A nejde o…“

„Ne?“ Zase jí skočil do řeči. „Prý se každá ženská do něho

zamiluje hned na první pohled.“

„Na první, snad,“ uznala Sabina. Jenže po několika dalších pohledech ji ta zamilovanost přejde.“

Když Pacovského nejvíc ze všeho zajímá Dolejšova sexuální přitažlivost, tak dobře, bude mluvit o tom, jak se jí jeví jeho bývalý kamarád. „Ten Dolejš vypadá jako operetní svůdce z třicátých let.“

Chvíli bylo ve sluchátku ticho. Snad se za Dolejše neurazil. „Jsi tam?“ zeptala se Sabina.

„Jo. Jen mě napadlo, že je tě pro housle škoda. Na obyčejnou muzikantku jsi moc chytrá.“

„Tak to by měla slyšet moje matka,“ povzdychla si Sabina.

„Co mám slyšet?“ ozvalo se za jejími zády.

„Milane, zavolám ti později,“ oznámila a rychle vypnula hovor. Otočila se k matce. „Nezlob se, nechtěla jsem poslouchat, Sabino“ dívala se na ni omluvně matka, „ale mluvila jsi hodně hlasitě…“ „Nezlobím se. Mami, posaď se,“ ukázala jí na kuchyňskou židli. „Podívej se, to, co jsi vytušila ze vzkazů ze záznamníku, je pravda. Na housle už skoro nehraju. To, co teď dělám, se ti asi nebude líbit. Ani ještě nevím, jestli se to opravdu líbí taky mně,“ pokrčila rameny a začala vypovídat. Počínaje průšvihem na zájezdu v Paříži, přes své marné pokusy uchytit se v nějakém jiném orchestru, obcházení agentur, až po chvíli, kdy objevila tlumočnickou agenturu 95, seznámení s Pacovským a podivný úkol vypátrat a zjistit příčinu posedlosti jakési dámy.

Matka ji pozorně poslouchala. Snad chápala, že Sabinina zpověď je spíš snaha uspořádat vlastní myšlenky.

„Vidíš, porušila jsem pracovní tajemství, nebo jak se tomu říká, když někdo, například detektiv, vykecá důvěrné údaje. Jediné, co mě omlouvá, že ty lidi vůbec neznáš a nikdy se s nimi nepotkáš.“

„Hm… Mýlíš se.“

„V čem?“

„Že ty lidi neznám.“

„Ty někoho z nich znáš?“ nevěřila jí Sabina.

„Dokonce docela dobře.“

„Dolejše?“ napadlo Sabinu. V záznamníku byl Dolejšův vzkaz a pak jeho jméno několikrát opakoval Pacovský.

„Ano.“

„No, Dolejš je skoro mediální hvězda. Je pořád v rozhlasu a v televizi…“

„…a byl to náš vedoucí na studentské brigádě. V NDR. Tomu se říkalo družební výměna vysokoškoláků. Enderáci pracovali u nás a my u nich. Jarda Dolejš byl vedoucím naší skupiny,“ řekla a začervenala se.

Z nějakého záhadného důvodu se Sabiny nepříjemně dotklo, že se Dolejš a matka znali.

„No počkej, ty jsi přece byla na přírodních vědách a on studoval novinařinu,“ divila se Sabina. „V zahraničí nad námi dohlíželi, totiž dělali nám ideologický dozor, většinou vedoucí z humanitních oborů, hlavně z filozofie, práv a novinařiny, protože tam směli studovat jen ti uvědomělí a prokádrovaní. Na rozdíl od nás, z přírodních věd, různých chemiků, fyziků a matematiků. Ale Dolejš nás ani moc nebuzeroval s různými povinnými školeními a tak… Vůbec byl fajn…“ ještě víc zrudla. „Kdys ho naposledy viděla?“ zeptala se prudce.

„To už je dávno,“ mávla rukou.

„Jak dávno?“ začala matku vyslýchat.

„Po skončení brigády jsme se sice několikrát viděli…“

„Jen vy dva?“

Najednou matka vyprskla smíchy. Jako nějaká šestnáctka.

Sabina se naježila ještě víc. Představa, že by její matka a Dolejš spolu něco měli, v ní vyvolala odpor až zhnusení.

„Jo, jen my dva,“ potvrdila pobaveně matka. „Proč tě to tak zajímá?“ tvářila se, že nechápe, co má Sabina na mysli.

„Protože chci vědět, jak dobře ho znáš.“

„Moc dobře ne. Líbil se mi, to ano. Všem holkám se líbil, a to i přesto, že to byl mládežnický funkcionář.“

„Kolik vás tam bylo?“

„Koho? Brigádníků? Dvacet.“

„Samý holky?“

„Ne. Holek jen šest.“

„A tys z nich byla ta nejhezčí?“ zeptala se Sabina. Ale vyznělo to hodně ironicky.

„Ale ne. Všiml si mě, protože jsem po práci, a byla to dost dřina, zalezla na svou palandu a četla si. Tak jsme si povídali o knížkách.“

„Scházeli jste se i v Praze?“ vyslýchala matku Sabina.

„Jo. Občas. Dvakrát nebo třikrát mě pozval do literární kavárny, kde uváděl začínající básníky. To víš, že mi to lichotilo. Jenže mně ty básničky o třpytu měsíčních parsků na hrotech vztyčených dívčích bradavek nic neříkaly. Můj nezájem o moderní poezii Jardu velmi zklamal…“

„Dolejš psával o dívčích bradavkách?“

„Ne, on psal recenze na mladou socialistickou poezii, která skloubí niterný prožitek citlivého jedince se společenskou angažovaností uvědomělé osobnosti. Pak jsem na ty poetické večírky přestala chodit.“

„Proč?“

„Neměla jsem čas. A taky jsem se už seznámila s Honzou, s tvým

tátou.“

„A pak už jste se nesetkali?“

„Ne. Ale dost se o něm drbalo. To víš, novinář a mládežnický funkcionář a navíc hezký chlap. A najednou se rozneslo, že se oženil s nějakou houslistkou. Prý si ji vzít musel.“

„Musel?“

„Jo. Prý s ním čekala dítě. Dělali jsme si z té holky srandu, že z toho skloubení niterného prožitku a společenské angažovanosti nevznikají jen básničky, ale taky děti. A když jsme se dozvěděli, že utekli, tak nám bylo hned jasné, proč si vzal zrovna houslistku. Přece dobrá hudebnice se všude na světě uživí. Rozhodně snadněji než nějaký novinář. Navíc prý s tím útěkem hodně pospíchali. Aby se to dítě narodilo ve svobodném světě. Aspoň tak mi to líčila Anita. Moje spolužačka. Prý si to o něm přečetla v nějakém samizdatu. Ta na Jardu nedala dopustit. Hrozně ho obdivovala. Anita si pak vzala Američana. Teď je profesorka, vážená vědecká kapacita a ředitelka velkého výzkumného ústavu.“ V matčině hlase zazněla závist. „Ta houslistka, kterou si vzal Dolejš, byla Soňa?“ vrátila se k původnímu tématu Sabina.

„Nevím, jak se jmenovala.“

„Soňa má dceru,“ přemýšlela nahlas Sabina. Je jí kolem dvaceti.“ „Dolejšovo dítě se mělo narodit někdy v roce sedmdesát pět nebo šest.“

„Takže asi nebude Dolejšova,“ usoudila Sabina.

„Možná že je to jiná Soňa. Nebo je to stejná a má těch dětí víc.

Vlastně…“

Sabina ji přerušila.

„Mami, nezlob se, musím zavolat…“

Vyťukala číslo Pacovského.

„Milane,“ spustila, jakmile se ozval. „Věděls, že Soňa čekala dítě?“

„To ti řekl Dolejš?“

„Ne. Moje máma.“

„Neříkej. Tvoje matka je jedna z Dolejšových obětí? Nejsi náhodou taky jeho…“

„Přestaň!“ utrhla se na něho Sabina. Jako by to byl nějaký puberťák. „Pokus se trochu přemýšlet! Vzpomínáš, jak ti Fricova říkala o té nemocnici? Tak už vím, proč Dolejš musel Soniny rugerky prodat. A co si myslíš, proč musela do nemocnice?“

„No… Fricova to prý neví. Prý byla vyčerpaná. Že by…“

„Potrat,“ dopověděla za něj Sabina.

„No, já se v těchhle věcech nevyznám, ale…“ zmlkl.

Mlčel dlouho.

„Milane, jsi tam?“ zeptala se Sabina, protože mlčení se protáhlo.

„Jo. Sabino, skočím teď do taxíku a hned jsem u tebe. Smím?“ „Chceš se na něco zeptat mé mámy?“ pochopila.

„Jo. Jestli jí to nebude vadit.“

„Tak se jí zeptej v telefonu,“ podívala se na matku.

Matka zakývala na souhlas.

Sabina jí podala sluchátko. Slyšela, jak matka na něco odpovídá: „Ano. Podívám se. Určitě budu mít nějaké fotky.“

Zavěsila a Sabině vysvětlila: „Pan Pacovský by chtěl vidět nějaké fotky s Dolejšem. A taky nějaké přinese z pozdější doby. Chce se přesvědčit, že mluvíme o stejném Dolejšovi.“

Šly do obýváku.

Sabinina matka vytáhla z prádelníku nejspodnější šuplík. Chvíli se v něm hrabala, až našla velkou obálku, na které bylo velkými písmeny napsáno 73-74.

Několik minut se probírala fotografiemi. Dvě z nich vybrala.

„Jednu podala Sabině.

„To je na té brigádě v NDR.“

Na fotce několik dívek a chlapců sedělo kolem velkého stolu. V

jedné z dívek Sabina poznala matku.

„Tadyhle vedle mě…“ ukázala na obrysy nějakého kluka. „Počkej, tady je líp vidět,“ podala Sabině další fotku.

Na snímku se šťastně culila Sabinina matka a kolem ramenou ji objímal vysoký kluk s ohnivě zrzavou lví hřívou.

Sabina na něho nevěřícně zírala.

„Mami, odkud znáš Franka?“

„Jakého Franka? To je přece Jarda Dolejš.“

KAPITOLA VIII

MILAN PACOVSKÝ zavedl Sabinu do obývacího pokoje.

„Dáš si něco? Mám víno, bílé i červené, whisku, limonádu, kolu, minerálku, kafe a čaj,“ vyjmenovával.

Sabina se lehce pousmála.

„Vidím, že jsi na dámské návštěvy vždy připraven. Takže budu originální: Prosila bych minerálku. Bez příchuti.“ „Hned ti ji přinesu. Zatím se posaď.“ Odešel do kuchyně. Vyndal z ledničky láhev minerálky, připravil dvě sklenky. Přitom se snažil dělat co největší hluk. Aby si Sabina mohla v klidu prohlídnout zařízení obýváku a jeho knihovnu. Byla zdrojem jeho největší radosti a hrdosti. Když se vrátil do pokoje, seděla Sabina v křesle u konferenčního stolku. Před sebou několik reklamních brožur, letáčků a koncertních programů. Byly to materiály, které dostal v hudební agentuře od ředitele Morávka.

„Jednal s Milanem s odtažitou slušností. Asi vycítil, že Milanovi vůbec nejde o to, aby psal monografii o německém houslistovi. Ale odmítnout novináři písemné podklady pochopitelně nemohl. I když ho v telefonu napřed odkázal na internetovou stránku. Jenže Milan se nenechal jen tak odbýt.

„Mluvila jsi s Mayerem?“ zeptal se Sabiny.

Odsunul papíry trochu stranou a naplnil sklenky minerálkou.

Sabina ji hned popadla a žíznivě se napila.

Milan pochopil, nepožádala o vodu, jen aby měla něco v ruce.

„S Mayerem jsem si povídala asi hodinu,“ sdělila a sama si ještě dolila minerálku.

„Soňa už je doma?“

„Kdepak. Všechno je při starém. Ale prý je rád, že ví, kde se pohybuje.“

„To z jejích pohlednic věděl i bez nás.“

„Nadiktovala jsem mu její předpokládanou trasu. Totiž Frankův plán koncertů.“

„Tys mu řekla, proč cestuje?“

„Měla jsem mu vyklopit, že jeho vzácná paní se zbláznila do mladého kluka?“

„Pořád jsi o tom přesvědčená?“ „Čím dál tím víc. Ale chudákovi Mayerovi jsem potvrdila to, co jsi mu napsal ve zprávě. Přece dostal tvůj e-mail. Opakovala jsem mu, že se jeho Soňa snaží zjistit, kde jsou její rugerky. Jen jsem k tvé suché zprávě přidala trochu emocí.“

„Jakých emocí?“ nepochopil Milan.

„Vznešených. Že pro každého houslistu jeho nástroj hodně znamená, že je s ním citově spjatý, že je to součást houslistovy osobnosti a podobné kecy.“

„Ale vždyť Soňa už nehraje.“ „I to jsem mu vysvětlila. Že jeden z důvodů, proč přestala hrát, je to, že přišla o svůj nástroj. Brala to jako znamení. My, muzikanti, jsme strašně pověrčiví… Přesto muzikant nikdy nepřestává být muzikantem.“

„Uvěřil ti?“ „Snad ano. I když se hodně divil. Ale sám uznal, že Soňa je hodně umíněná a když si něco vezme do hlavy, tak se neuklidní, dokud to nedostane nebo tomu nepřijde na kloub. Navíc jsem ho upozornila, že ty rugerky stojí miliony, a když se Soně podaří prokázat, že jí je ukradli…“

„Jenže je neukradli.“

„Jak to? Dolejš jí je ukradl. Měl by sis s ním promluvit.“ „Proč? Je to zbytečné. Přece už jsi s Dolejšem jednala.“

„Ale ptala jsem se ho jen na rugerky.“ „No a?“

„Měl by sis s ním popovídat o Soně.“

„Všechno, co o ní potřebujeme vědět, už víme.“

„Všechno, ne,“ namítla.

Milana napadlo, že ji tolik nezajímá Soňa, kolik pravděpodobný Dolejšův syn Ludwig Frank a jeho matka.

„Podívej se, znám Dolejše už dost dlouho a ten…“ „Spíš jsi ho znal,“ opravila ho Sabina.

„Tak moc se zase nezměnil. Vždycky byl cílevědomý…“

„…a samolibý.“

„Mně spíš připadal jako sebejistý. A před těmi léty mi to nevadilo.

Dokonce jsem mu tu vlastnost trochu záviděl. A uvědom si, že jsem byl více méně obeznámen s hlavními postavami našeho příběhu,“

pokusil se to nadlehčit. Nechápal, proč to Sabina bere tak vážně.

„Jen ti ušlo, že Dolejš Soně zahýbal s Američankou.“

„Myslíš Lindu Frankovou?“ upřesnil.

„Jo. Měl i jiné ženské?“ chtěla vědět Sabina.

„Jé… Ten jich měl!“ ušklíbl se.

Něco ho nutkalo, aby před Sabinou Dolejše co nejvíc shodil.

Ačkoliv tvrdila, že ji Dolejš vůbec neokouzlil.

„Znal jsi tu Lindu Frankovou?“ vyslýchala Pacovského.

„Jméno virtuosovy matky vyčetli z francouzské brožury věnované mladým vítězům mezinárodní rozhlasové soutěže. Uvádělo se v ní, že absolutní vítěz soutěže Ludwig Frank je jediné dítě Lindy a Gerharta Frankových. Že od narození byl určen pro kariéru finančníka, ale už ve svých čtyřech letech projevil mimořádný hudební talent a už v sedmi vítězil v mezinárodních soutěžích mladých talentů.

Publikace dokonce citovala výroky Ludwigova otce Gerharta Franka, které byly otištěny v jednom z interview. Prý mu dlouho trvalo, než se smířil s tím, že jeho syn už ve třinácti letech prohlásil, že svůj osud nevidí v říši bankovnictví a financí, ale v hudbě. Se snahou o humor přiznal, jak se těžce loučil s nadějí, že jeho Ludwig, který s nebývalou virtuozitou zvládá i ty nejtěžší houslové skladby, stejně virtuózně někdy zvládne i bankovní operace.

Byla tam ještě spousta jiného podobného blábolu. O tom, že banky jsou základem a zdrojem civilizačního pokroku a pomáhají rozvíjet a zvelebovat materiální svět, kdežto hudba pomáhá zvelebovat duši.

Ani náznak sebemenšího podezření, že Ludwig není jeho syn.

„O té aféře s Američankou jsi vůbec nevěděl?“ divila se Sabina.

„Ne.“

„Vidíš, a tvrdíš, že jsi Dolejše dobře znal,“ vyčetla mu.

„O kom můžeme tvrdit, že ho dobře známe?“

„Tvá mužská logika mě přímo fascinuje,“ konečně začala mluvit svým obvyklým tónem.

Ten její lehce ironický tón se Milanovi líbil víc než nedůtklivá hádavost, se kterou mluvila před chvílí.

„Říkal jsem, že Dolejše znám dlouho. Neříkal jsem, že dobře,“

bránil se Milan. „Ale ta Linda Franková do toho přesně zapadá.

Konečně máme ten chybějící článek. Myslím si, že Dolejš Soňu odtáhl do těch zpropadených lázní kvůli Frankové, která tam asi byla.“

„Odkud jsi vzal, že tam Franková byla?“ zajímala se Sabina.

„Přece ti Frank řekl, že se narodil v Monthorstu. Takže jeho matka tam musela být. Vychází to i časově.“

„Dobře. Tak pokračuj,“ uložila mu.

„Tak pokračuju, paní velitelko,“ napodobil její intonaci. „Soňa se nějak dozvěděla o Dolejšově milence a také to, že Franková čeká dítě.

V téhle situaci se rozhodla pro zákrok…“

„Nebo ji k tomu donutil Dolejš,“ skočila mu do řeči Sabina.

„To je možný.“

„Určitě. Proto musel prodat ty housle. Aby za interrupci zaplatil.“

„Snad,“ souhlasil Milan a dodal: „Ale není to podstatný.“

„Jak to že ne?“ nadskočila Sabina. „Je to velmi podstatné. Ty to nechápeš?“

„Ale jo, chápu,“ nechtěl se s ní o tom hádat. „Dobře, tak řekněme, že si Dolejš tu Němku uhnal, protože se chystal emigrovat.“ „Proč myslíš, že ji uhnal?“ namítla Sabina. „Co když ji měl doopravdy rád? Měl rád ji a taky Soňu. To se lidem stává, že se nemůžou rozhodnout, ne?“ Milan pochopil, že asi s tím už má své zkušenosti. Vlastně i on sám přesně nevěděl, koho by raději viděl, jestli Soňu nebo Hanu Fricovou. Při vzpomínce na Žirafu se musel nechtěně usmát. Něžně. Na Soňu také vzpomínal s něžností. Jenže u té vzpomínky se neusmíval. „Dobře. Psychologické aspekty vynecháme,“ navrhl a sám to nedodržel: „Přesto si myslím, že počítal s tím, že mu v emigraci pomůže.“ „Moc mu asi nepomáhala, když ho Soňa musela živit,“ připomněla mu Sabina.

„To vlastně nevíme. To tvrdí Fricova, ale kdo ví, jak to tam bylo.“ „Hm… Ale dovedeš si představit, jak se tam chudákovi Dolejšovi žilo, když se ocitl mezi dvěma ženskýma, které obě čekaly jeho dítě…“

„Jo, opravdu chudák,“ nevydržel být zticha Milan.

„Ano, chudák, zazmatkoval a poslal Soňu do nemocnice. Proto ty tajnosti s důvodem Sonina pobytu na klinice. Vždyť se s tím nesvěřila ani své kamarádce Fricové. A mám dojem, že ani Mayer o tom neví,“

řekla zamyšleně Sabina.

„No, pak už je jasné, že se Dolejš potřeboval z té situace vyvlíknout. Je logické, že ani Franková netoužila mít Dolejše nablízku…“

„Ano, všechno je velmi logické,“ utrousila Sabina.

Milan na to nereagoval.

„Je logické,“ opakoval slovo, které Sabinu nějak popudilo, „že Franková mu pomohla, aby se co nejrychleji dostal do Kanady. No, a po letech Soňa uviděla Franka, který jako by Dolejšovi vypadl z oka. A zamilovala se do něho.“

„Amen,“ řekla Sabina. „Krásný příběh.“

„Ale tobě se nelíbí…?“

„Ale jo. Až na to, že spousta věcí tu nesedí.“

„Co například?“ chtěl vědět Milan.

„Například… Myslíš, že Soňu nenapadlo totéž co nás dva?“

„Že to může být Dolejšův syn?“ upřesnil Milan.

„Ano.“

„To je možné. Řekněme, že ji to napadlo. A právě tahle myšlenka ještě víc podpořila… tu její posedlost. Posedlost klukem, který jí tak připomíná její velkou lásku,“ trval na své verzi Milan. Úplně zapomněl, že tuto verzi původně navrhla Sabina. „Hm… Ale moc by mě zajímalo, kde a jak Dolejš přišel k Frankové? Byla tady? V Československu? Co tu v té polovině sedmdesátých let dělala? Byla na návštěvě? Jako turistka? Nebo Dolejš byl někde na Západě?“ chrlila na Milana otázky. „Nemusel být na západě. Stačilo, když byl v Maarsku,“ Milan si vzpomněl na obvyklé místo schůzek s českými emigranty. Jenže, Sabino, proč bychom se o to starali? Co je nám do toho?“

„Nic. Ale je to zajímavé. Zkus se na to Dolejše zeptat. Ale vlastně… Víš co? Možná že Dolejš s paní Frankovou nic neměl…“ „Pochybuješ, že Frank je jeho dítě?“

„Promluv si s Dolejšem,“ opakovala.

„Proboha, o čem?“

„Kde se pohyboval v roce sedmdesát pět?“ Vzala si do ruky reklamní leták s datem Frankova narození. „Když se Frank narodil v únoru sedmdesát šest, tak jeho matka otěhotněla v dubnu květnu sedmdesát pět. Jenže co když Dolejš tu Lindu Frankovou opravdu vůbec neznal?“

„A ta do očí bijící Frankova podobnost je čistě náhodná, co?“

„Skoro… Co když ta Franková byla oplodněná uměle?“

„Jak?“ Milan překvapením otevřel pusu. „Uměle… Dostala Dolejšovo sperma…“

Milan byl neschopen slova.

„Tys o tom nikdy neslyšel?“ divila se Sabina.

„Jak… jak tě to mohlo napadnout?“

„Četla jsem o tom,“ vysvětlila klidně. „A někteří chlapi si tím prý dokonce přivydělávají peníze.“

„Myslíš, že by Dolejš…?“

„Proč ne? Měl tíživou situaci, potřeboval peníze, byl mladý a výkonný…“

„Ale to by mělo být někdy v roce sedmdesát pět a tehdy to přece neuměli dělat…“

„Víš to jistě?“

„No, nikde jsem o tom neslyšel ani nečetl.“

„Milane, tvá mužská logika mě fascinuje: Když jsi o tom nečetl, tak to neexistovalo?“

„Prostě jsem se o to nestaral,“ bránil se Milan.

„Tak to už zní líp,“ uznala Sabina. „A tak mě napadlo, co když ten Dolejš vůbec není takový zloduch a děvkař, jak se nám jeví.“

Milan mlčel.

Co taky mohl říct? Že ji ten Dolejš přece jen okouzlil?

Jak to ten chlap jen dělá? Proč na něho ty ženské tak letí?

Vábí je svou ohnivou hřívou, vlastně dneska už šedivou? Nebo je přitahuje jeho neohrožená sebejistota?

„Vůbec není takový zloduch,“ napodobil výsměšně Sabinu. Jen Soňu o všechno obral a zdrhl do Kanady,“ připomněl.

„No právě. Nějak mi připadá, že těch zločinů má na svědomí příliš mnoho: využil chudinku Lindu Frankovou, okradl svou manželku Soňu, přinutil ji zabít své nenarozené dítě a v nejtěžší chvíli ji opustil,“ zničehonic bránila Dolejše Sabina. „A přitom ten chlap vypadá tak přátelsky a slušně.“

Milana se to najednou hluboce dotklo.

„Takže když chlap vypadá slušně…“

„…a je uvnitř strašně zranitelný,“ dodala Sabina.

„Zranitelný?“ Milan nevěřil vlastním uším.

„Ano. Proto tak přehání s tou sebejistotou. Ve skutečnosti se cítí jistý jen s mladou holkou. Ale stačí do něj ťuknout, a hned ztrácí glanc.“

Milan nevěřícně vrtěl hlavou.

„Tak jo. Když po tom, co provedl Soně, ho považuješ za slušného, dokonce za hodného člověka, na výsost vhodného, aby jako pedagog šířil mezi vysokoškolskou mládež…“

„Jé, ty na něho žárlíš,“ rozesmála se Sabina.

„Já? Ani v nejmenším!“ protestoval. „A jak!“ trvala na svém.

„Prosím tě, kvůli čemu bych na něj žárlil?“

„Kvůli tomu, že se líbí ženským,“ řekla mu tónem, jakým lékař sděluje pacientovi diagnózu. „A víš, proč se jim tak líbí?“

„Prosím tě, mě to nezajímá…“

„Ale zajímá. A já ti to vysvětlím. Protože se na ženskou umí podívat tak, že se okamžitě cítí jako ženská.“

„Mluvíš jako stará bába.“

„Naopak. Mluvím jako tvá kamarádka,“ odpověděla s úsměvem. „Poslyš, kamarádko, nechceš změnit téma?“ navrhl.

Snažil se, aby neprozradil, jak se její slova dotkla jeho mužského sebevědomí. Zaslechl v nich nepřímé sdělení, že mezi nimi dvěma nic než kamarádství nemůže být. Ne že by se chystal dostat ji do postele.

Ale takové sdělení od hezké mladé holky chlapa přece jen mrzí.

Zvlášť když se mu to stane poprvé. Předtím mu to v jeho jednopokojovém bytě ještě žádná ženská neřekla.

Tu si uvědomil, že před tou Sabininou poznámkou ji sám označil za starou bábu. V duchu si vynadal: Pak se nediv, že tě ženské neobdivují jako Dolejše.

„Takže jsme ten případ vyřešili,“ prohlásil vážně. „Teď se musíme domluvit, jak to přednést Mayerovi.“ „A jak mu vysvětlíme, proč Soňa všude sleduje Ludwiga, totiž Franka?“

„Hledá své housle…“

„Milane, tahle varianta ale dlouho nevydrží. Zvlášť po tom, co se Mayer dozvěděl, že jeho Soňu hledá policie.“ „Cože?“ nadskočil Milan. „Odkud to víš?“ „Řekl mi to v telefonu Mayer.“ „A tak důležitou věc mi říkáš teprve teď?“ zlobil se Milan. „Vždyť jsme se pořád hádali o Dolejšovi,“ připomněla mu Sabina. „Co ti ještě pověděl důležitého, cos mi zapomněla říct?“ zeptal se. „Nevím, jestli je to důležité. Policie ji hledala ještě před námi. Totiž předtím, než jsme zahájili pátrání. A byl celý šťastný, že jsme přišli na důvod Sonina cestování. Mayer se totiž obával, že se Soňa zapletla do nějakého zločinu. Tak jsem Mayerovi řekla, že pokud se tam vyskytuje nějaký zločin, tak ten souvisí s krádeží vzácných houslí.“ „Co když to není jen náš výmysl, ale fakt?“ přemýšlel nahlas Milan. „Nebo pořád si myslíš, že opravdu tak milovala Dolejše, až svou lásku přenesla na chlapa, který se mu podobá?“ „To nevím. Já jsem tvou Soňu neznala,“ prohodila. Milan ten přívlastek přehlídl. „Ale vidělas ty pohlednice, ve kterých Mayerovi pořád vzkazuje, že ho má ráda? Proč to píše, když je posedlá Frankem.“

„Protože taková posedlost je jedna věc a manželství je něco úplně jiného,“ předvedla svou ženskou moudrost Sabina.

„Vidím, že jsi hodně romantická,“ nezdržel se poznámky Milan.

Pořád nemohl přijít na to, proč se najednou Sabina tak angažuje.

Vůbec se od Vídně změnila. Na případu jí začalo záležet víc než jemu. Byla to jen ženská zvědavost? Nebo povahový rys, který Milan postrádal: Dovést každou práci až do konce?

Popravdě řečeno, už mu na Soně ani na Dolejšovi nezáleželo. Už ho to přestalo bavit. Jeho zápal pro detektivní vyšetřování už vyhasl.

Neměl by vyplatit Sabině slíbený honorář a trvat na tom, že případ je uzavřen?

„Napadá tě něco? Jako ženskou?“ zeptal se.

„Ne,“ přiznala Sabina.

„Tak to uzavřeme,“ rozhodl se s konečnou platností.

Sabina tu konečnou platnost zpochybnila.

„Ještě ne… Zkus si promluvit s Dolejšem,“ opakovala jako refrén.

„O čem? Jestli neprodával sperma?“

Sabina ani nemrkla.

„Například. Nebo na Lindu Frankovou. Moc by mě zajímala, jaká je a tak…“ najednou zrudla.

No jasně, chce vědět, jaká je matinka chlapa, který se jí líbí.

„Nechceš se ho na ni zeptat sama?“ nadhodil Milan.

„Zaprvé mi na záznamníku nechal vzkaz něco v tom smyslu, abych ho nechala na pokoji, zadruhé, jeho sekretářka mě považovala za policajtku.“

„Tak zaprvé jsi ten vzkaz nemusela dostat. Můžeš dělat, že o něm nevíš, zadruhé mu jemně polichotíš, že není tak hloupý jako jeho sekretářka, aby tě považoval za policajtku,“ hned našel řešení Milan. „To jo, jenže já se na věci, jako jsou sperma a podobné věci, jako dobře vychovaná dívka nemůžu vyptávat,“ usmála se a klidně podotkla: „Tobě jako chlapovi a bývalému kamarádovi se s tím svěří ochotněji než mně.“ „No, a co nám to pomůže, když se dozvíme, jakým způsobem ta Linda přišla k dítěti?“ upřímně se divil Milan. „Půjdeme za panem Gerhartem Frankem a sdělíme mu, že světoznámý houslový virtuos není jeho biologický syn. Pak tou zprávou potěšíme houslového virtuosa. Ten bude celý šťastný, když se dozví, že jeho biologický tatínek není světový finančník, ale jakýsi historik umění a publicista Jaroslav Dolejš.“

„Ty už vůbec nehodláš napsat knihu?“ „O čem?“ „O tom, co všechno museli podstoupit někteří z našich krajanů. Nebo ta kniha byla jen záminkou, aby ses dostal k Soně?“ chtěla vědět Sabina. „Nechceš si ji teď získat? Možná, že by to od tebe byl bohulibý čin. Víš, mělo by se něco udělat, aby Franka nechala na pokoji. Vždyť ta její posedlost o polovinu mladším chlapem je trapná… A ty jsi jediný, kdo by té dámě mohl pomoct. Mohl bys jí připomenout staré přátelství…“ Tak to je od ní hezký: Sama bude uhánět toho virtuosa a jemu dohazuje Soňu. „Jak si to vlastně představuješ? Chceš, aby to dopadlo jako v televizním seriálu? Já se obejmu se Soňou a ty s Frankem? A Dolejš se svou sekretářkou. A s kým se pak bude objímat chudák starý Mayer?“ „Se svou sekretářkou Francoise,“ s jistotou odpověděla Sabina. „Aha… Přesně jako v těch slaboduchých telenovelách! To by se ti líbilo?“

„Moc! Protože si myslím, že ty slaboduché telenovely jsou míň škodlivé než drastické krváky!“ odrazila jeho útok. Milan se na ni zazubil.

„Jo, souhlasím. Jenže v životě, děvenko…“

Nenechala ho domluvit.

„Tak si promluv s poručíkem Týcem. Ten na Dolejše něco má.“

Týc…

„Jednoho poručíka znal. Jenže ten by už teď měl být kapitánem nebo výš… Ale Týc zas není tak vzácné příjmení.

Milanovi se do toho moc nechtělo. Když má Dolejš nějaký průšvih, co je mu do toho?

„No, napřed by se mělo promluvit s Dolejšem. Ale obávám se, že po setkání se mnou příliš netouží.“

„To se uvidí. Zkus mu zavolat,“ naléhala. A z ničeho nic prohlásila: „A já pojedu do Frankfurtu.“

„Co tam?“

„Ludwig, totiž Frank tam má koncert.“

Tak kdo tu holku víc zajímá? Ten Dolejšův údajný potomek nebo Soňa.

Sabina četla jeho myšlenky.

„Chci se setkat se Soňou,“ vysvětlila.

„Aha,“ dělal, že jí věří. „Ale nemusíš se tak červenat.“

„Nečervenám se…“

„Vždyť je to hezké. Já ti ho přeju,“ zahrál si na hodného taťku.

Ovšem dlouho mu ta role nevydržela. „Vlastně je to dobrý tah. Vedle tebe nemá Soňa šanci. Nezbyde jí, než se pokorně vrátit ke svému dědulovi. Jak vlastně vypadá?“

„Kdo? Mayer?“ „Jo.“

„Je sice malý, ale má v sobě úžasné charisma. Září z něj intelekt jako z Miloše Kopeckého a zároveň vypadá jako Dustin Hoffman, který zestárl,“ básnila Sabina a sama tomu začala tak trochu věřit. „Tak vidíš,“ odpověděl Milan na nějakou svou nevyslovenou otázku. „Kdy chceš jet do toho Frankfurtu?“ zeptal se Sabiny.

„Dnes,“ odpověděla.

„Ještě dnes?“ divil se Milan.

Podívala se na hodinky.

„Klidně to stihnu. Skočím si domů pro věci a pas a pojedu tím, co vyjíždí před půlnocí. Zítra ráno bych už mohla být ve Frankfurtu. Pozítří má Frank koncert,“ sdělila věcným tónem. Nenechala mu čas, aby zareagoval, a hned pokračovala: „Jo, a tady máš číslo přímé linky na poručíka Týce, a to je číslo Dolejšova osobního mobilu,“ dala mu lístek. „Odkud ho máš?“

„Přece mi volal domů. Mám záznamník, který ukazuje i číslo volajícího,“ vysvětlila a bez přechodu navrhla: „Co kdybys Dolejšovi zavolal hned teď?“

K jeho překvapení Dolejš se schůzkou okamžitě souhlasil.

Hned druhý den odpoledne.

Když Milan uviděl vcházet Dolejše, uznal, že je to pořád ještě atraktivní chlap. Je dokonce pohlednější než před tím čtvrt stoletím. Šediny mu slušely víc než ohnivě zrzavá hříva. Vyměnili si banální uvítací fráze o tom, jak ten čas letí, jak se dlouho neviděli, jak se vůbec nezměnili, jak na ně doléhají léta a zdravotní potíže…

Dolejš dal na stolek obálku a posunul ji k Milanovi.

„Tady je můj dluh. V korunách. Nebo chceš v dolarech?“

„Ale vždyť už je dávno promlčený.“ Milan byl v rozpacích.

„Když jsi mi volal minule, tak jsi mi to připomněl,“ řekl Dolejš.

„Tobě? O těch penězích jsem řekl tvé sekretářce, aby se nezdráhala dát tě k telefonu. To jsem nemyslel vážně…“

„Dluh je vážná věc. A když to dneska přepočteš z dolarů na koruny, tak to není zanedbatelná suma,“ poučil Dolejš. Přisunul k Milanovi obálku a poradil: „Schovej to, ať se to neválí na stole.“

Milan chtěl vysvětlit, že peněz má teď možná víc než Dolejš. Ale rozmyslel si to. Nikdo mu nebrání, aby peníze v obálce věnoval na nějakou charitu.

U stolku se objevil číšník.

Počkali, až na mramorový stolek postavil sedmičku vína a dvě sklenice, do jedné trochu nalil, a když Milan víno ochutnal a schválil, naplnil obě skleničky a nakonec odplul.

Milan zvedl svou sklenku. „Jardo, omlouvám se za Sabinu.“ Dolejš se rozesmál.

„Myslel jsem, že napřed připijeme na setkání.“

Milan mu úsměv oplatil.

„Promiň, že jsem začal tím, co mě nejvíc mrzí,“ řekl. Potřeboval něčím začít. „Vůbec mě nenapadlo, že se tě ta holka pokusí urazit.“

„Ale vždyť mě neurazila,“ prohodil Dolejš.

„Tvá sekretářka si myslela, že je policajtka.“

„Jo, Dáša. Tu napadají věci… Pořád se o mě bojí.“

„Sabině jsi volal, že si nepřeješ, abychom o tobě psali.“

„No jo, vypadala na to, že je schopná napsat o mě různé hovadiny.“

„Sabina nic psát nebude. Jejím úkolem je jenom hromadit materiál.“

„To mi pak taky došlo. Jinak by se naše schůzka nekonala.“ Usmál se a velkoryse navrhl: „Už o tom nebudeme mluvit.“ Zvedl svou sklenku, trochu z ní upil a vrátil ji na mramorový stolek.

„Ale uznej, že je to pěkná holka,“ vrátil se k tématu Sabina Milan. Snažil se získat čas. Doufal, že dostane nějaké vnuknutí, jak přinutit Dolejše k otevřenosti. „Je,“ uznal bez nadšení Dolejš. Jenže takových pěkných holek a holek podstatně hezčích potkáš na naší fakultě i několik stovek za den.“

„Já vím,“ potvrdil to Milan. Ucucnul si ze skleničky víno.

„Ale v telefonu jsi tvrdil, že máš nějaký problém,“ připomněl mu Dolejš.

„Jo. Potřeboval bych se s tebou o něčem poradit,“ řekl Milan s pohledem upřeným na skleničku s tmavě rudou tekutinou. „O co jde?“ Na Dolejšovi bylo vidět, že začíná ztrácet trpělivost.

„O mou knihu.“ „Hledáš nakladatele?“

Milan překvapeně vzhlédl. Pak si uvědomil, že největším problémem dnes není knihu napsat, ale najít nakladatele ochotného rukopis vydat, pak šikovné distributory a knihkupce ochotné ty knížky prodat.

„To ne. Nakladatelství mám vlastní.“ Viděl, jak se v Dolejšovi probudil zájem. Jen se mi nějak všechno zašmodrchalo.“ „To se stává,“ poznamenal vlídně Dolejš. „Občas se něco zasekne a nevíš jak dál.“

„No právě.“

Milan se odmlčel.

Zahlédl číšníka. Zamával na něj. Když upoutal číšníkovu pozornost, zvedl prázdnou láhev a lehce jí zatřepal. Číšník přikývl a zmizel někde za sloupem.

Zadíval se na Dolejše.

„Hele, Jardo, chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

„Poslouchám.“

Dolejš se zatvářil vstřícně jako profesor na konzultaci se studentem.

Milana napadlo, že na určité věty má jeho bývalý spolužák podmíněný Pavlovův reflex.

„Zajímalo by mě, kdy se Soňa dozvěděla o Lindě?“

„O kom?“

„O Lindě Frankové.“

„Kdo to je?“

„Prosím tě, nedělej, že ji neznáš.“

„Přísahám…“

„Nepřísahej…“

Objevil se číšník, postavil na stůl láhev a s lehkou úklonou se vzdálil.

„Podívej se, sice chápu, že si nemusíš pamatovat jména všech ženských, se kterými jsi spal, já si je taky všechny nepamatuju, i když jsem jich neměl tolik jako ty.“ Viděl, že Dolejš chce protestovat.

„Počkej, nech mě domluvit. Ale ta holka, o které mluvím, byla Američanka. Nevím, kde jste se potkali, ale mělo by to být někdy v první polovině sedmdesátých let. Jmenovala se Linda…“

„Vždyť ti říkám, že jsem se s žádnou Lindou v životě nepotkal…“

Milan se rozzlobil. Na sebe. Měl se na matku houslového virtuosa zeptat jinak. Teď bude Dolejš všechno věruhodně zapírat.

Nebo?

Co když Sabina měla pravdu? A ten světový virtuos je dílem náhody a lékařské vědy.

„Jardo, můžeme si promluvit jako chlap s chlapem?“ Milan dořekl a sám se odporem až otřásl. „Fuj,“ vydechl. „Ale fakt nevím, jak se na takové věci ptá…“

Dolejš s mírným pobavením čekal, co z něj ještě vypadne.

A z Milana vypadlo: „Víš, že máš syna?“ Dolejš zbledl.

Několikrát naprázdno spolkl.

„Och… Jak…“ zachraptěl.

Milan se vyděsil, že Dolejš dostal infarkt.

„Jardo, uklidni se,“ začal ho přemlouvat. „Možná že se mýlím…“

Ale věděl s jistotou, že to musí být pravda. „Nikdo o tom neví…“

Nalil do Dolejšovy sklenky víno. „Na, napij se…“

Dolejšovi se do obličeje postupně vracela barva.

„Nikoho jiného to nenapadlo,“ lhal Milan, jen aby Dolejše uklidnil.

„Napadlo to jen mě. Ve Vídni. Víš, že jsem nedávno byl ve Vídni?

Chtěl jsem se tam sejít…“ včas se zarazil.

Teď není správné mluvit o Soně. Mohlo by to Dolejše rozrušit ještě víc.

„Byl jsem na Frankově koncertě. A ten se ti hrozně podobá,“ vyprávěl s úsměvem. Jako by předtím jen žertoval. „Ta podobnost mohla být ovšem náhodná…“

Dolejš se už vzpamatoval natolik, že si sám dolil do skleničky víno a napil se.

„Říkáš, že ten Frank je mi hodně podobný?“ zeptal se tiše.

„Ano. Neuvěřitelně. A tak nás napadlo…“

„Koho, vás? Před chvílí jsi říkal, že jen tebe,“ zvýšil hlas Dolejš.

„Prosím tě, jen se nerozčiluj,“ znepokojil se Milan.

„Ptal jsem se, koho vás? Tebe a koho ještě?“

„No…“

„Tu tvou Sabinu?“ uhádl.

„Není moje,“ opravil ho Milan.

„To je fuk!“ vyštěkl. „Takže tahle blbost napadla Sabinu a to ti dělá ten problém, který ti musím potvrdit nebo vyvrátit? Chceš vědět, jestli nějaký zrzavý houslista je můj potomek, co?“ Dolejšův hlas nabíral na síle. „Přeješ si, abych podstoupil zkoušku na DNA?“ Proč na mě tak řve, přemítal v duchu Milan. A proč ho to tak zasáhlo? Když s tím Frankem nemá nic společného, tak by se tomu měl jednoduše zasmát a bez velkých řečí mě s tím poslat do háje. „Kvůli čemu byla Soňa v nemocnici?“ vypálil otázku Milan. „Ať ti to řekne sama,“ vyštěkl. Milan si všiml, že se po nich začali ohlížet lidi u vedlejších stolků. „Hele, Jardo, co když nás teď sledují tvé studentky?“ pokusil se trochu nadlehčit rozhovor. „Vypadáme, jako sparťani a slávisti v hospodě. Za chvíli si budeme o hlavy třískat půllitry.“ Dolejš se zhluboka nadechl a vydechl „Už dlouho mě nikdo takhle nevytočil,“ řekl smířlivým tónem. „Občas to je prý zdravý,“ zašklebil se Milan. Ale uvnitř mu veselo nebylo.

„No a co Soňa?“ zeptal se najednou Dolejš. Milan takový obrat nečekal.

„Jezdí všude za Frankem,“ plácl bez rozmyslu. Dolejš se zase znepokojil.

„Jak to všude? Proč?“

Milan už otevřel pusu, aby řekl, že kvůli rugerkám.

Vtom se mu vybavil jeden ze Sabininých nápadů, který se chystala použít. Kdyby se někdo pozastavil, proč se tak zajímá o Franka a jeho matku, bude tvrdit, že kvůli Sonině dceři.

„Víš, její dcera…“

Dolejš se zase vyděsil.

„Soňa má dceru?“

„Je zajímavé, jak ho děsí každá zmínka o Soniných dětech, pomyslel si Milan.

„Jo. Jmenuje se Helena,“ pokračoval a přitom pozorně sledoval Dolejšův výraz. „A ta Sonina Helena se do toho Franka zbláznila. No, a Soňa, která je teď ke chlapům hodně nedůvěřivá, protože má za sebou nějaké špatné zkušenosti…“ Udělal významnou pauzu a pokračoval: „ačkoliv nikdo neví, co to bylo… No, netvař se tak, vždyť neříkám, že za to můžeš ty. Krátce řečeno, chce o svém eventuálním zeťovi všechno vědět. Navíc je tu ta blbá podoba. No řekni, není to sranda, když se Sonina dcera zamilovala do chlapa, který vypadá přesně jako ty? No, a co myslíš? Možná, že taky Soňu napadlo totéž, co napadlo mě a Sabinu. Že ta podoba není náhodná…“

Dolejš popadl sklenici s vínem a tak rychle se napil, až mu zaskočilo.

Milan počkal, až Dolejše přešel kašel.

„No, a představ si,“ pokračoval, „že je tu navíc taková spousta podivných náhod. Například to, že se ten Frank narodil v Monthorstu…“

„Odkud to…“ Dolejšovi selhal hlas.

„Uvádí se to v koncertních programech,“ řekl Milan. Věřil, že nikdo nebude shromažovat veškerý tisk věnovaný světovému virtuosovi jako důkaz, že lže. „Znáš to, jak se v těch programech píše, kde a kdy se dotyčný narodil, kde studoval, soutěžil, koncertoval. Jo, a taky se tím Frank chlubil,“ řekl pravdu.

„Komu?“

„No, přece Sabině.“

„Proč zrovna Sabině?“

„No…“ Milan hledal odpověď. Cítil, že se začíná zaplétat. Jen doufal, že si toho Dolejš nevšiml. Pak si vzpomněl: „No, Sabina je přece houslistka. Znají se. Z koncertů. To víš, mezi muzikanty koluje spousta drbů.“

„Jakých drbů?“

„Všelijakých. Vlastně nejen mezi muzikanty. Přece jsi známá osoba. Já je sice neposlouchám, ale znáš to, přece si nemůžu ve společnosti zacpat uši.“

„Například?“ chtěl vědět Dolejš.

„No, například se povídá, že…“ Najednou Milan nevěděl, jak dál.

Jeho vynalézavá fantazie se zablokovala. „Víš co, raději toho necháme. Nechci tě zase naštvat.“

Dolejš taky mlčel. Asi se rozhodoval, jestli má trvat na tom, aby mu Milan ty drby prozradil nebo ne.

Nestačil se rozhodnout.

Náhle, jako by to bylo předem připraveno a secvičeno, z Milanovy kapsy zazněla malá noční hudba.

„Promiň, zapomněl jsem ho vypnout,“ omluvil se Milan a vyndal si mobil. Na displeji se objevilo neznámé číslo.

Milan zlomek vteřiny zaváhal. V Dolejšově přítomnosti se mu s nikým vybavovat nechtělo.

Dolejš se diskrétně otočil stranou.

Milan zmačkl tlačítko OK a ohlásil se příjmením. „Milane…“ byl to ženský hlas. „Tady je Fričová.“

„Hani…“ zaplavila ho obrovská radost.

„Milane, něco jsem objevila, co by tě…“

Nenechal ji domluvit. „Odkud voláš?“

„Z domu,“ odpověděla trochu udiveně Fričová. Jestli teď nemáš čas…“

„Počkej okamžik.“

Milan zašilhal po Dolejšovi. Zdál se celý zaujatý zadečkem mladé číšnice, která servírovala džus u vedlejšího stolku.

„Jardo, promiň,“ řekl Dolejšovi hodně nahlas, aby to slyšela Fricova. „Hned se vrátím,“ zvedl se a s mobilem u ucha šel k šatně.

„Je tam Dolejš?“ pochopila Fricova. „Ano.“

„Milane, k něčemu se ti musím přiznat. Tehdy ve Vídni…“ začala nejistě a odmlčela se.

Cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Tlouklo mu až v konečcích prstů.

Něco takového se mu už dlouho nestalo.

„Ano…“

Tušil, co mu chce říct.

„…neřekla jsem ti pravdu.“

To bylo něco úplně jiného, než čekal.

„Při tom našem setkání ve Vídni jsem ti lhala, že nevím, proč byla Soňa v nemocnici. Ve skutečnosti to vím.“

Milan na ni málem vybafl, že ho to už nezajímá. Ale byl tak zklamaný, že ze sebe nemohl vydat ani hlásku.

A jako z dálky slyšel, co mu Fricova povídá.

„…na té Richterově klinice Soňa rodila.“

„Cože?“

„Soňa tam porodila dítě.“

„Jak to…?“

„Jak to vím? Řekla mi to Soňa. Přísahala jsem jí, že to nikomu nepovím. Dala jsem jí slovo. Vidíš, porušila jsem ho. Pořád mi vrtalo hlavou, to co jsi mi řekl. No, a pak jsem si vzpomněla, že se mi nedávno v letadle dostaly do rukou nějaké Timesy, a já jsem v nich zahlédla něco o skandálu v lázeňském městečku Monthorst s jakýmsi doktorem Richterem… Jsi tam?“ polekala se, že hovor byl přerušen. „Ano,“ přikývl s mobilem u ucha. „Nevím, jestli to má nějakou souvislost s tím, že Soňa odešla z domu.“

„Hani, můžeme se někde setkat?“

„Ano. Kdy?“

„Ještě nevím. Zavolám ti.“

„Dobře,“ řekla zklamaně. Jen jsem si myslela, že by tě to mohlo zajímat. Měj se hezky.“ Vypnula hovor.

Milan jí ani nestihl říct, jak rád by ji viděl.

Vyťukal na mobilu Týcovo číslo.

„Týc,“ ozvalo se krátce.

„Tady je Milan Pacovský,“ představil se a udělal pauzu. Čekal na odezvu. Nepřišla, tedy začal vysvětlovat: Jsem novinář a rád bych dostal informace o skandálu v Monthorstu…“

„Milane, ahoj. Vždyť se známe. Nezlob se, že jsem hned nereagoval, ale nebyl jsem si jistý, že jseš to ty. Hele, máš teď čas?“

Domluvili se, že se za deset minut setkají. Milan se vrátil ke stolku.

„Jardo, promiň, musím utíkat,“ ohlédl se po vrchním. Zamával na něj peněženkou. Dolejš se taky zvedal. Milan si uvědomil, že není dobře, kdyby z kavárny vyšli spolu a měli kus společné cesty. „Jardo, co se vlastně stalo s dítětem, které Soňa v Monthorstu porodila?“ zeptal se.

Otázka přišpendlila Dolejše zpátky k židli.

Milan toho využil.

„Hrozně pospíchám. Prosím tě, zaplať to tu. Pak ti zavolám.

Nashle…“

Nechal na stole bankovku.

KAPITOLA IX

SABINA HRONOVÁ prošla celním prostorem do letištní haly.

Ohlédla se.

Za ní se objevil Ludwig Frank. Byl nepřehlédnutelný. Jeho hlava svítící ohnivou hřívou čněla nad většinou lidí.

Ludwig před sebou tlačil vozík. Přišel k Sabině. Chtěl jí něco říct, ale najednou se ozvalo.

„Welcome to Prage, mister. Frank.“

Vedle Ludwiga se ocitl… Morávek. Třásl mu rukou a chrlil vítací anglické věty.

Sabina udělala krok stranou.

Moravek chytl vozík se zavazadly.

V tu chvíli uviděl Sabinu.

„Ty? Co tu děláš?“

Sabina mu nestihla odpovědět. Frank k ní natáhl svou dlouhatánskou ruku, bez zábran ji přitáhl k sobě a představil jí Morávka: Pracovník agentury pro střední a východní Evropu.

Copak není ředitel? mihlo jí hlavou.

Morávek najednou začal nervózně kmitat kolem Franka.

Pustil vozík, někam odběhl, za okamžik se vrátil, zase se chytl vozíku, řekl, že řidič už čeká u vchodu, a pořád nejistě a tázavě pokukoval po Sabině.

Zřejmě čekal na vysvětlení.

Sabina mu nehodlala nic vysvětlovat. Docela vychutnávala Morávkův zmatek.

Konečně Morávek nevydržel.

„Jak dlouho se s Frankem znáte?“ zeptal se.

„Vlastně už ani nevím,“ odpověděla. Řekla pravdu. Frank tvrdil, že se znají už mnoho let.

Seznámili se, když s orchestrem konzervatoře hrála na festivalu v italské Padově. Zlobil se, že se Sabině vůbec nevybavuje, že seděli vedle sebe na slavnostní večeři před zahájením festivalu. A pak jí dal kytku a políbil ji na slavnostním udílení cen.

Sabina si opravdu jen matně vzpomínala, že nějaký dlouhatánský Američan jí nadšeně líčil, jak všechna česká média teď budou psát o jejím úspěchu na festivalu a že ji určitě čeká skvělá kariéra. Sabina ale tehdy říkala, že bude ráda, když o hudebním festivalu bude aspoň malá zmínka. Frank tvrdil, že se tehdy vsadili. Jenže teď si ani Frank, ani Sabina nemohli vzpomenout, o co. Sabina totiž tu sázku vyhrála. Žádná zmínka o festivalu, orchestru ani o ní nikde nebyla.

Přísahal, že na ni od toho festivalu často myslel. A když se před rokem zase setkali v Praze, už na ni prý myslel pořád.

Nevěřila mu, ale příjemně se to poslouchalo.

Ve Frankfurtu byli každé odpoledne a večer po koncertu spolu. A taky dvě poslední noci…

První den, když za ním přišla po koncertu do salonku, seděla tam drobná černovláska.

Frank jí představil Sabinu.

„Ludwig mi o vás hodně vykládal,“ řekla jí česky a přiznala: „Byla jsem na vás zvědavá.“

V jejím pohledu a hlase Sabina nepostřehla ani stín žárlivosti nebo nepřátelství.

Najednou si za nic nemohla vzpomenout na žádné své výmysly, na žádnou z variant scénářů, které si připravila a v duchu přehrávala v noci v autobusu. Všechny dialogy a scény, které si představovala, že mohou nastat, se jí z paměti vytratily. Jako z počítače, když se text napřed začerní a pak se na klávesnici zmáčkne delete.

„Paní Soňo, potřebovala bych si s vámi promluvit,“ řekla jí rovnou.

Přikývla.

Zvedla hlavu k Frankovi.

„Ludwigu, na večeři pojedeš dirigentovým autem,“ řekla mu francouzsky. „Pak se sejdeme v hotelu, ano?“ Jejich společným, nebo jak se říká, jednacím jazykem byla francouzština. Sonina francouzština zněla lahodně, až něžně. Sabina přece jen začala žárlit. Jaký je mezi nimi vztah? Jestli přece jen…

Jestli by přece jen neměla použít jeden ze svých připravených scénářů?

„Pozdravuje vás Milan Pacovský,“ řekla jí schválně francouzsky.

Aby tomu Frank rozuměl také.

„Děkuju,“ usmála se. „Jak se mu daří?“

„Dobře. Chce o vás napsat knihu.“ Nedivila se. Neprotestovala. Jen Sabinu vyzvala: „Pojďte… Určitě se mě chcete zeptat na spoustu věcí…“

Na večeři s dirigentem se už Soňa nedostala. Povídaly si spolu až do svítání.

Několik dalších dnů se Soňa každý večer vymluvila na únavu a mizela ve svém pokoji.

Poslední den před odletem do Prahy recepční předal Sabině vzkaz. „Přesvědčila jste mě, jedu domů. Věřím, že jsem přesvědčila taky já Vás, nezanedbávejte housle, pracujte. Setkáme se v Praze. Soňa M.“

„Proč jsi mi to neřekla dřív?“ zaslechla Sabina. Těsně u jejího ucha funěl Morávek.

„Jako co?“

„Že se znáte.“

„Nevím, proč bych…“ zarazila se. Má mu tykat nebo vykat. Ale když on jí tyká… „Nevím, proč bych se ti měla svěřovat, koho znám a koho ne.“

„Nějaký problém?“ všiml si jejího výrazu Frank.

Byli už skoro u východu z haly.

Frank pořad vedl Sabinu za loket. Jako by se bál, že mu uteče. „Jen si představte, pane Franku, že slečna Hronová byla významnou členkou souboru, který vás bude doprovázet na zítřejším koncertu,“ řečnil anglicky s rukama na vozíku a s hlavou vzhůru Morávek. Byl skoro o dvě hlavy menší než Frank. „Takže to byl on, kdo ti to zavařil?“ prohodil Frank francouzsky a stiskl Sabininu ruku.

Právě včera mu vyprávěla, jak v Paříži odrazila Morávkův útok. Té historce se Ludwig hodně nasmál.

„Promiňte, teď jsem vám špatně rozuměl,“ řekl Morávek anglicky.

Sabinu napadlo, že lže. Určitě tomu rozuměl, i když ne doslovně.

Okamžitě to dokázal: „Bohužel jsem nepočítal, že v našem autě pojede ještě někdo další. Takže slečna Hronová bude muset jet do centra autobusem. Nebo taxíkem,“ dodal ironicky. Předpokládal, že jízdu taxíkem z letiště si obyčejný našinec nemůže dovolit.

Sabina ho ale převezla.

„Ano, vezmu si taxík. Potřebuju si ještě něco bezprodleně zařídit.“

U východu se zastavili, aby nechali projít skupinky lidí.

Najednou se od skupinky oddělil muž a vrhl se k Sabině.

„Sabino!“

„Milane?“ Sabina se ohromeně dívala na Pacovského.

„To jsme rádi, že jsme vás stihli!“

„Co tu děláš?“ zeptala se.

Vedle Pacovského se objevil podsaditý chlapík.

„Dobrý den,“ pozdravil všechny a okamžitě se ujal velení. „Pojďte kousek stranou,“ ukázal jim, aby se trochu posunuli od východu.

„Abychom tady nepřekáželi.“

Nechtěně se mu podřídili. Poodešli několik kroků vpravo.

Sabinu napadlo, že ti dva vypadají jako uvítací výbor.

Chlapík se zazubil na Sabinu: „Slečna Sabina Hronová? Jsem Týc,“ řekl a informoval ostatní: „Kamarád tady novináře a publicisty Milana Pacovského.“

Morávek na to okamžitě reagoval.

„Pan Pacovský? To vy jste mi volal z Vídně?“

Milan přikývl.

Týc se otočil k Frankovi.

„Rád vás poznávám. Mám snad všechny vaše nahrávky, které u nás jsou k dostání.“ Morávek zasáhl: „Okamžik, musím to panu Frankovi přetlumočit…“

„No jo,“ dobromyslně se zasmál Týc, „vždyť maestro nerozumí česky.“

A najednou výbornou americkou angličtinou opakoval obě věty.

Sabina, Pacovský a Morávek údivem otevřeli rty.

Týc na ně zašilhal a vysvětlil: „Byl jsem v Americe na stáži.“

Sabina si všimla, že se Pacovský rozhlíží po hale. Pak pohlédl na Týce a zavrtěl hlavou.

„Paní Soňa Mayerová s vámi nepřijela?“ zeptal se Týc zároveň Franka a Sabiny.

„Soňa odjela domů. Do Štrasburku.“

„To jsem rád,“ zajásal Pacovský.

„To mám smůlu,“ řekl Týc. Na tváři se mu mihl nějaký stín. Přesto vesele dodal: „Chtěl jsem tu vzácnou dámu poznat osobně.“ Okamžitě totéž opakoval anglicky.

„Možná, že Soňa přijede pozítří na můj koncert,“ sdělil Týcovi Frank.

Sabina byla příjemně překvapená, že Ludwig hned věděl, že jde o Soňu. Ještě víc ji ale udivilo, že o Soně ví Týc. Podívala se tázavě na Pacovského.

„Později,“ odpověděl jí tiše.

Týc najednou zvážněl.

„Pane Franku, mohl byste nám říct…“

Tu Sabina dostala strach, že ten zatracený policajt začne rovnou tady, u východu z letištní haly, Franka vyslýchat.

„Milane, tady pan Morávek odveze Ludwiga do hotelu, ale já bych potřebovala…“

Morávek jí skočil do řeči: „Bohužel slečnu Hronovou nemůžeme svézt. Takže kdybyste byl tak hodný a postaral se o slečnin odvoz.“

Začal organizovat, i když ho o to nikdo nežádal. Sundal z vozíku Sabininu brašnu a postavil ji na zem.

Milan ji okamžitě zvedl a přehodil přes rameno.

„Tak půjdem!“ zavelel Týc.

Sabina vyprostila předloktí z Frankovy ruky.

„Ludwigu, domů pojedu tady s Milanem a uvidíme se po koncertu, ano?“ řekla mu francouzsky.

Frank se zasmál.

„Jako bych slyšel Soňu. Mluví se mnou přesně tímhle způsobem!“

Sabina byla v rozpacích. Je to dobře nebo špatně?

„Mně se to moc líbí,“ odpověděl jí Frank na nevyslovenou otázku.

Pak se sehnul, políbil ji do vlasů a popadl vozík.

Pacovský a Týc už čekali venku. Jen Morávek za Sabininými zády nespokojeně zafuněl.

Sabina se na chodníku připojila k Pacovskému. Pomalu se sunuli na parkoviště.

„Počkáme, až odjedou,“ řekl Pacovský a díval se, jak Frank a Moravek nasedají do stříbrného BMW

„Proč?“

„Nemusí vidět, že nasedáme do policejního auta,“ odpověděl.

„Přijeli jste policejním autem?“

„Jinak bychom to včas nestihli.“

„A to kvůli mně a Ludwigovi?“

„Ne. Kvůli Soně.“

Konečně BMW vyjelo z parkoviště.

Šli k policejní odřené felicii, která stála těsně před štrúdlem taxíků.

Týc otevřel kufr.

„Takže Soňa už je konečně doma,“ prohodil spokojeně Pacovský a chystal se Sabininu brašnu dát do kufru.

„Ještě asi není. Jela napřed do Monťhorstu.“

Pacovský ztuhl. Sabinina taška zůstala viset ve vzduchu. Díval se na Týce. Týc zaraženě koukal na Sabinu.

Sabina chvilku nechápavě pozorovala ten němý výjev a zeptala se: „Co se děje?“

„Ke komu v Monthorstu jela?“

„Nevím. Snad k Schulzovi. Je to bývalý hoteliér, který…“

Týc najednou rozkázal: „Milane, vem si se slečnou Hronovou taxi.

Já musím okamžitě na Správu.“

„Dobře,“ hned souhlasil Pacovský. „Ale chtěls, aby ti Sabina vyprávěla o…“

„Teď na to není čas.“

„Pane Týci, ale přivezla jsem vám nějaké materiály…“

Týc se zarazil.

„O případu Richter a Nowack?“

„Ano. Vyhledala jsem je ve Frankfurtské knihovně.“

„Tak okamžik,“ řekl rychle Týc. „Pojedete se mnou.“

Posadil se k řidiči.

Vytáhl vysílačku.

Sabina najednou slyšela, jak do ní říká: „Kláro? Okamžitě se spoj s Lycietem a řekni mu, že Mayerová jela do Monthorstu.“

Odložil vysílačku a pokynul Sabině a Pacovskému, aby nastoupili.

Posadili se na zadní sedadla.

Auto vyrazilo. Přes nevábný vzhled nabralo úctyhodnou rychlost. „Jako bychom jeli k výslechu, napadlo Sabinu. Proč nedržela jazyk za zuby. Přece tu kopii z kantonálních novin, které jen tak ze zvědavosti vyhledala ve Frankfurtské knihovně, mohla ukázat jen Pacovskému. A teď ji opravdu budou vyslýchat policajti. Ve zpětném zrcátku se setkala s Tyčovým pohledem. „Co se stalo?“ zeptala se. „Proč jste se tak vyděsili?“ Otázky adresovala všem třem mužům: Pacovskému, Týcovi a řidiči. „A promiňte, můžu vědět, kdo je ten Lyciet?“ „Paní Mayerová by se zatím neměla jen tak pohybovat po Monthorstu,“ odpověděl. „Proboha!“ nadskočila Sabina. Rychle vytáhla z kapsy mobil. „Musím Soňu varovat,“ začala vyťukávat číslo. Ale ozvalo se hlasité pípání. „No tohle! Je vybitý! Dej mi tvůj mobil,“ otočila se k Pacovskému.

„Je to zbytečné,“ řekl dozadu Týc.

„Jak to, zbytečný?“ vykřikla Sabina.

„Nehysterči,“ obořil se na ni Pacovský. „Honza, totiž ta jeho Klára se už určitě spojila s tamní policií,“ řekl. Ale svůj mobil jí přece jen podal.

Za chvíli už mluvila: „Paní Mayerová? Soňo? Kde jste?…“ Chvíli poslouchala a na její tváři se objevil skoro blažený úsměv. „To je fajn… Ne, Ludwig hned odjel do hotelu… Ne, právě jsem na cestě domů, v autě… tady s Milanem Pacovským. Ano, děkuju. Hned ho budu pozdravovat. Ano, uvidíme se v Rudolfinu.“ Vrátila Pacovskému mobil, řekla Týcovi: Je doma.“ A zase se otočila k Pacovskému: „Pozdravuje tě.“

„Takže do Monthorstu nejela?“ zeptal se Týc.

„Ne. Řekla, že se jí najednou tak stýskalo, že…“ Důvody Týce nezajímaly.

„Kláro? Už jsi mluvila s Lycietem? Fajn, ale byl to planý poplach.

Mayerová je prý už doma. Přesto Lycietovi zavolej… Jo, za chvíli jsem v kanceláři.“

Už sjeli z magistrály…

Místnost, do které je Týc uvedl, připomínala malou zasedačku.

„Dáte si kávu?“ hrál si Týc na hostitele.

„A nějakou vodu,“ požádala Sabina. Týc se otočil k Pacovskému. „Milane, slečna Hronová by asi měla být v obraze. Tak ji zatím poinformuj,“ a zmizel ve dveřích do vedlejší místnosti. „Takže,“ začal Pacovský, „přejdu k tomu hlavnímu: Soňa udala doktora Richtera… Přesněji řečeno upozornila, že ty zázraky doktora Richtera na jedné straně a jeho tragické nezdary na straně druhé jsou velký podvod. Vyprávěla ti o tom?“ „Ne,“ přiznala se. „Vůbec se o tom nezmínila. Ačkoliv jsme spolu mluvili celou noc.“

„O čem?“ vyletělo z Pacovského.

„No, například o tom, že Soňa nebyla v Richterově nemocnici kvůli potratu, ale protože se jí tam narodilo dítě.“

Viděla, že tato zpráva Pacovského neohromila.

„Tys to věděl?“ pochopila.

„Jo.“

„Od koho?“

„Od Hany… Od Fričové,“ trochu přehnal lhostejný tón. Sabina to samozřejmě postřehla. Pousmála se.

„Jo tak?“

„Jo tak,“ potvrdil Pacovský. „Ale to není vhodné místo, abychom to rozebírali.“

Sabina okamžitě zvážněla: „Milane, ale Týc ti uložil, abys mě informoval. Tak mi řekni, proč se Týc tak vyplašil? Má s tím něco společného Dolejš, kterého tak usilovně sháněl?“

„Ani ne… A víš, že Jarda Dolejš žádnou Lindu Frankovou neznal?“

„To je asi pravda,“ pokrčila rameny. Frankovu matku úplně pustila z hlavy.

Frank tvrdil, že se s rodiči už dávno rozešel. Už jako malé dítě pochopil, že pro rodiče je jakousi rodinnou a firemní reklamou. Jako rodina patřící k místní elitě musela být vzorná, vlivný otec starající se o politiku a blahobyt jejich provinčního města, vždy úsměvná matka pečující o charitu a hodný a zdatný chlapec podávající slušné sportovní výkony, jehož hlavním snem a touhou musí být vítězství místního ragbyového klubu. Ludwig prý rodiče zklamal. O sport se nezajímal. Hodiny trávil v domku svého prvního učitele houslí, který do Spojených států emigroval odněkud z Ruska. Založil ve městě slušný komorní orchestr, živil se prodejem cédeček, v místním rozhlase měl pravidelný pořad vážné hudby a zařizoval koncerty muzikantů z východní Evropy. Byli kvalitní a hráli skoro zadarmo.

Do místnosti se vrátil Týc.

Za ním přišla hezká sportovní blondýna. Naservírovala před ně kávu a sodu a odešla.

„Tak, slečno Hronová, co je to za materiály?“

„Tady,“ vyndala z tašky papíry a rozložila je na stole. „To jsou kopie článků z místních novin. Když jsem si je prohlížela, napadlo mě, že bych z toho měla mít kopii. Prostě si myslím, že se týkají toho, co vyšetřujete.“ Přisunula papíry Týcovi.

„Nevyšetřujeme to,“ usmál se na ni Týc. Jen pomáháme. O čem to je?“

„No, o Kurtu Nowackovi. A o doktoru Richterovi.“

Týc se podíval na svazek asi dvaceti stránek. Vypadal, že se mu do čtení příliš nechce.

„A nějak krátce, v hlavních bodech nám to říct nemůžeš?“

přispěchal mu na pomoc Pacovský.

„No, z těch článků jsem si vyčetla, že před několika měsíci chytli nějaké převaděče,“ začala. „Pašovali lidi přes hranice.“

Viděla, že Týc na to souhlasně zakýval.

„Ale jak jsem pochopila, nepatřili k těm, kteří převážejí lidi v kamionech. Převáželi je v autech a taky v sanitkách. Byl to velmi dobře organizovaný gang, který se specializoval na těhotné ženy a matky s kojenci. Členem toho gangu byli právě Kurt Nowack a…“

Týc pořád kýval hlavou. Jako čínský bůžek.

„Ale to vy víte?“ došlo jí.

„Víte co? Mohla byste nám to přečíst?“ požádal ji a štos papíru jí přisunul přes stůl zpátky. „Vlastně přeložit. Je to francouzsky… A nebudete nic namítat, když ten překlad nahraju?“ Zašilhal na Pacovského, „Neboj se, řádně to zaplatíme jako za tlumočení.“ Dal na stůl diktafon.

„Od kdy mají policajti na takové služby peníze?“ divil se Pacovský.

„To je v režii našich zahraničních kolegů,“ odpověděl Týc.

Sabina prolítla očima stránku.

„…pašeráčtí zločinci dodávali budoucí maminky doktorovi Richterovi,“ přečetla.

Zvedla od papíru hlavu: „To je ten doktor Richter, majitel kliniky…“

„Sabino, čti,“ požádal ji netrpělivě Pacovský. „Dobře,“ přikývla. „Doktor Richter údajně dokázal ve svém sanatoriu nebývalé zázraky: beznadějně neplodné ženy se po několikaměsíčním pobytu, a ovšem mimořádně drahém pobytu v areálu sanatoria, úplně zbavily svých potíží a přivedly na svět dítě. Zároveň, skoro ve stejné době, některá z emigrantek či uprchlic měla tak velké porodní komplikace, že dítě hned po narození nebo za krátkou dobu po narození… navenek… zemřelo.“

Podívala se na Týce.

„Nezlobte se, to jsem přeložila blbě. Můžete to na okamžik vypnout?“

„Prosím tě, co se staráš…“

Ale Týc jí přisunul diktafon.

„Jistě… udělejte to sama.“

Sabina chvilku manipulovala s přístrojem. Přitom říkala: „…

zdánlivě umřelo… údajně umřelo…“ Pak plynule pokračovala: „Ovšem byla řada případů, kdy manžel, partner či jiný příbuzný nešťastné matky dostal peníze jako jakési odškodné. Za mlčení.

Klinika vyplácela odškodné, protože si nemohla dovolit, aby se někam doneslo, že má nadprůměrnou novorozeneckou úmrtnost. Toto, tak zvané odškodné, nikdy nedostávala matka…“

„Proč?“ zeptal se Pacovský. „Počkej, nech slečnu číst dál,“ odpověděl místo Sabiny Týc. „Aha, tady to je…“ řekla Sabina s ukazovákem na stránce. „Doktor Richter tento fakt zdůvodňuje tím, že předpokládal, že porodem a smrtí dítěte zdecimovaná matka se nebude chlubit nebo vykládat, že se přes veškerou snahu výborného lékařského týmu ve významné instituci nepodařilo dítě zachránit… Navíc zaměstnával odborníka, který uměl ženám, které právě přišly o dítě, vsugerovat, že smrt dítěti zavinila ona sama, ať už špatnou životosprávou, nebo přehnaným stresováním, pobytem v zakouřených prostorách v prvních měsících těhotenství a podobně. Vzhledem k tomu, že doktor Richter tuhle činnost provozoval od roku padesát šest, to jest od Maarského protiruského povstání, nebývalé toto podnikání, čili obchod, zdokonalil.

Velmi dbal na to, aby tyto, nazvěme je nechtěné dárkyně dětí, byly zdravé ženy, výlučně bílé pleti, dědičně nezatížené a dobře genově vybavené.

K zjišťování všech uvedených… věcí… náležitostí… měl tým oddaných a mlčenlivých lidí, převážně z vlastního personálu a pracovníků přidružených oborů…“ „…pracovníci přidružených oborů,“ opakoval zamyšleně Pacovský. „Kdo to je?“

„Nevím,“ přiznala Sabina. „Kdokoliv,“ zasáhl Týc. „Můžou to být třeba i dopraváci. Z cestovních kanceláří. Jako například Kurt Nowack.“ Sabina se zase pustila do klopotného čtení. I profesionální tlumočníci vědí, že překládat nahlas rovnou z textu je stejně namáhavé jako simultánně tlumočit se sluchátky na uších jednotvárně pronášený projev.

„Ačkoliv jeho činnost vyžadovala značné náklady, jeho zisky byly pozoruhodné. Při objasnění této činnosti doktor Richter neprojevil lítost, ani netrpěl žádnými výčitkami, ale naopak považoval svou činnost za velmi prospěšnou. Trval na tom, že díky své činnosti přinesl desítkám majetných bezdětných párů štěstí. A dětem, které byly pravděpodobně odsouzeny k nuznému a nejistému životu emigrantů, plnému útrap a ústrků, tak zajistil radostné dětství a šťastnou budoucnost. Podle doktora Richtera jeho činnost nepoškodila ani biologické matky, které pak mohly bez zátěže, kterou pro chudé emigranty a uprchlíky malé dítě představuje, pracovat, a pilnou prací bez překážek vybudovat nový život a nový domov, případně mít další děti, které by přivedly už do stabilizovaných poměrů. Tak se na to dívá doktor Richter.“

Sabina se zhluboka nadechla. Napila se.

Pacovský se na ni podíval soucitně.

„Vidíte, na co všechno přišli díky Soně,“ poznamenal Týc.

„Proto jí hrozí nebezpečí?“ napadlo Sabinu.

Týc jí to ani nepotvrdil, ani nevyvrátil. Jen požádal: „Čtěte, prosím, dál.“

Sabina tedy četla. „Doktor Richter je přesvědčen, že by i přes svůj pokročilý věk mohl v této činnosti pokračovat, to znamená pomáhat bezdětným ženám a také emigrantkám a uprchlicím, kdyby jeden z jeho pomocníků, pan K. N. nebyl přehnaně chamtivý a nezačal podnikat na vlastní pěst. Pan K. N. se spojil s neodpovědnými porodním lékaři z jiných měst a zemí, kteří…“

Sabina rychle obrátila stránku.

Pacovský si toho všiml.

„Co je tam?“

„Nějaké vysvětlení, co všechno další lékaři porušovali.“ „To zatím můžete vynechat,“ dovolil jí Týc.

„A tady je to zajímavé,“ obrátila Sabina stránku. „To je z jiných novin. Pozdějších. O Nowackovi. Že jako důvod pašování uvedl, že v poslední době vhodných uprchlic a emigrantek bylo málo. A že o tmavé děti balkánských či asijských matek ten Richter nestál… Mám to číst?“ zeptala se Týče. „Kdybyste byla tak hodná,“ přikývl. „Tady to je,“ položila tam ukazovák. Četla: „K. N. tvrdí, že všechno dělal na Richterův rozkaz… Avšak doktor Richter popírá, že K. N. únosy těhotných bílých žen a novorozených dětí prováděl po dohodě s ním. S K. N. přerušil spolupráci před víc než pěti lety, jakmile ho začal podezírat ze zločinu. Doktor Richter přesto trvá na tom…“ Přeskočila několik odstavců, četla dál: „Pašerák Kurt Nowack se neštítil…“

„Sabino, promiňte. Předtím noviny uváděly jen iniciály, a najednou tam píšou plné jméno Kurt Nowack?“

„Tady citují a komentují nějaké rozhovory o procesu.“

„Jo tak… Přesto je to divný…“

„Tu stránku vynechám. Tam se popisují různé Nowackovy metody, jak ty těhotné ženské získával. Ale teď, poslouchejte,“ rozrušeně zvýšila hlas: „…jedna emigrantka z Československa, která se stala obětí doktora Richtera, nevěřila ve smrt svého novorozence a po mnoha letech se se svým podezřením svěřila místní osobě A. S….“

„Víte, kdo to je ten A. S.?“ okamžitě se zajímal Týc.

„Podle mě je to Adolf Schulz,“ odpověděla Sabina.

„Asi ano,“ přikývl Týc. Tvářil se, že ví, o koho jde.

Sabina četla dál.

„… a taky paní B., která měla taky už dlouho podezření o nekalých praktikách prováděných na Richterově klinice a věděla o řadě faktů…

Bohužel paní B. postihla smrt,“ zvedla oči a pohlédla na Týce.

Týc jen mlčky přikývl.

Sabina opakovala: „…paní B. postihla smrt, jejíž okolnosti a příčiny se zatím policii nepodařilo objasnit, a jejíž vyšetřování pokračuje…“

Odložila stránku a s očima upřenýma na další řekla: „Tady je o vás: Čeští celníci odhalili…“

„Není to o nás, ale o celnících,“ opravil ji skromně Týc. „Ale je od nich hezký, že o nich taky píšou. Bohužel, občas od nás odvezli i Češku.“

„Pochopitelně,“ ozval se Pacovský. „Asi největší poptávka byla po blondačcích…“

„Ano, ale to už bylo později,“ řekla Sabina.

„Jak, později?“ nepochopil Pacovský.

„Letos,“ odpověděl mu Týc. „To už Nowack několik let jel na vlastní pěst… Ale je tam něco o Dolejšovi?“ obrátil se na Sabinu.

„Ano, tady,“ poklepala na jeden z odstavců a četla: „Byli i tací muži, kteří své dítě vědomě prodali a za utržené peníze si zařídili pohodlný život daleko od svých nešťastných žen. Kurt Nowack prozradil několik konkrétních jmen polských, československých a východoněmeckých emigrantů a zdůraznil, že je nikdy nevydíral, ačkoliv to mohl udělat vzhledem k tomu, že, ač emigranti, dosáhli dobrých postavení…“ pohlédla na Pacovského. „A kde je tu o Dolejšovi?“ zeptal se.

„Okamžik…“ vypnula diktafon a začala si prohlížet stránky. Jsou nějak přehozené. Aha, tady,“ podívala se na Týče. „…jako příklad uvedl svědek jednoho emigranta z Prahy, který s návrhem doktora Richtera ohledně dítěte hned souhlasil, na nabízenou částku bez námitek přistoupil a měl jedinou podmínku, že bude fyzicky a finančně zajištěn okamžitý přesun dítěte na jiný světadíl, čemuž vzhledem k velmi dobrému genovému vybavení novorozeného chlapce bylo vyhověno.“ Odsunula od sebe papíry. „Už nemůžu…“

vypnula diktafon.

Týc si vzal stránky, srovnal je, zvedl se, šel k psacímu stolu, vytáhl šuplík, vyndal z něho průzračné desky a vložil do nich papíry.

Všechno bez jediného slova.

„Milane…“ promluvila tiše Sabina, „za kolik, myslíš, že Dolejš prodal Sonino dítě?“

„Můžeme se ho na to zeptat,“ odpověděl ironicky. „Ale obávám se, že nám to neřekne. Ani tady Honzovi…“

„Je to hrozný,“ podívala se na Týče.

„Není,“ promluvil Týc. „Podle doktora Richtera je to úplně v pořádku. Na jeho klinice rodily chudé, nezabezpečené ženské a jejich děti pak adoptovali bohatí rodiče. Ale navenek neadoptovali.

Adoptivní matky dělaly, že je porodily…“ vysvětlil.

„A ten Richter to považuje za správné?“ nadskočila Sabina.

„Nejen on,“ pokračoval policista. „Podívejte se, Richtera podezírali, že zařídil vraždu Benešové, jenže mu nic neprokázali. A teď tam řeší, jestli je trestné nebo ne, že prováděl nějaké anonymní porody a těch žen se ani neptal, jestli si chtějí nebo nechtějí dítě nechat, ale jednoduše jim řekl, že, holt, se nedá nic dělat, ale dítě umřelo. Rádi by ho obžalovali z podvodu. Jenže…“

„Jenže…“ Sabina naprázdno polkla. „To znamená, že Richter, který chudé ženské považoval za… krávy, které se otelí a jejich mláďata prodá na chov…“

„Jenže platí zákony, které…“ začal Týc.

Sabina ho přerušila: „A jak jste vlastně přišli na Dolejše?“

„Kurt Nowack uvedl jeho jméno. Pamatoval si na něj, protože mu zprostředkoval prodej houslí. A pak jeho matka hrála ve stejné kapele jako paní Soňa.“

„Takže dobře věděl, co Soně Dolejš provedl,“ konstatovala Sabina.

„Určitě. Jenže Soňa by o dítě snad přišla, i kdyby Dolejš ty peníze nedostal. Nowak se prý pochlubil, že Dolejšovi velkoryse prozradil, proč Richter do své kliniky tak rád přijímá emigrantky. Jenže Dolejš úplně všechno popřel.“

„Vyslýchal jste ho?“

„No, naše setkání mi takříkajíc zprostředkoval náš společný přítel,“ zazubil se na Pacovského a hned zvážněl: „Zatím se nepodařilo a sotva se podaří Dolejšovi dokázat, že své dítě vědomě prodal.“ „Myslíte, že by se nenašli svědkové?“ přemýšlela nahlas Sabina. „Kdo? Jedině ten pašerák a podvodník Nowack?“ radil se s ní Týc. Jenže Nowack chtěl, aby mu Dolejš potvrdil, že ani on, ani Richter nikoho k ničemu nenutili, že se všechno dělalo se souhlasem a na přání budoucích matek. Sice jsme chtěli monthorské policii pomoct, jenže Dolejše nemůžeme přinutit, aby vypovídal. Podívejte se, ani na Richtera kromě poškozené pověsti nic nemají. A Nowack, toho, když zavřou, tak jen za nelegální pašování lidí.“ „Ale Soňa…“

„Paní Soňu bychom zbytečně trápili. Dolejš mi posledně naznačil, že pokud bylo dítě opravdu jakýmsi předmětem obchodu, tak ten obchod uzavřela matka sama. Totéž může tvrdit i doktor Richter.“ Sabina nevěřícně vrtěla hlavou.

„Hajzlové!“

„Ví o tom Soňa?“ zeptal se Pacovský.

„Nemám ponětí… Jenže když je sama udala… Ale nevím, jestli se k ní doneslo, co tím rozpoutala.“

„Tys jí ty články neukázala?“

„Ne. Ani jsem se o nich nezmínila. Byla to chyba?“ koukla na Týce.

Pokrčil rameny.

„Ale nechtěně způsobila smrt,“ řekl tvrdě Pacovský.

„To určitě netušila…“ namítla Sabina. „Ne, nevěděla o tom.

Zezačátku měla jen podezření, jen nejasný pocit, že její dítě žije. A když uviděla Franka…“

„Vůbec ji nenapadlo to, co nás, že jí Dolejš zahýbal s Frankovou matkou?“ divil se Pacovský.

„Ne. Jen poznala, že je to její syn. Řekla mi to…“ „Co ti ještě řekla? Proč byla tak posedlá tím cestováním? A proč s tím dělala takové tajnosti? Vysvětlila ti to?“ „Ano, vysvětlila…“ Najednou Sabinu přepadla zoufalá únava. Jedním dlouhým douškem vyprázdnila sklenici se sodovkou. Pak zdráhavě vyprávěla. Soňa si jasně uvědomovala jednu věc: O svém podezření, které se proměnilo v jistotu, nikomu nesmí říct. Když někomu řekne, že v šestadvacetiletém muži poznala svého syna, kterého zahlédla jen těsně po porodu a slyšela jeho první křik, prohlásí ji za blázna. Marně by dokazovala a uváděla případy lidí, kteří přežili koncentrák, a poznali své trýznitele i za padesát let.

Ne, nevěřili by jí. Utloukli by ji argumenty. Určitě by tvrdili, že je možné na osmdesátiletém starci objevit rysy pětadvacetiletého muže. Ale je nemožné v pětadvacetiletém jedinci poznat rysy novorozence. Podobnost s jakýmsi mužem také není žádným důkazem. Kdo ví, přes kolik generací příbuzných a potomků se dostaly podobné geny? Obrátit se na soud? Žádat vyšetření? A proč by to dělali? Kvůli tomu, že nějaké přivandrovalkyni přeskočilo a myslí si, že je obětí podvodů?

Že ji podvedl a zneužil vážený a uznávaný odborník? Zrovna ten doktor Richter, na něhož se obracejí ženy z celého světa? A nějaká bezvýznamná emigrantka z Čech chce dokázat, že světový virtuos Frank je její syn, protože má stejnou barvu vlasů jako její bývalý muž a otec dítěte, které brzy po porodu umřelo? Soňa jela do Monthorstu a vyhledala paní Benešovou. Byla jediná, kdo Sonino podezření bral vážně. Slíbila, že si o tom s někým promluví a že se Soně ozve na mobil. Za několik dnů od ní Soňa dostala podivný vzkaz, aby neblbla a nevymýšlela si pitomosti. Ten vzkaz ji tak pobouřil, že už pak o tom s nikým nemluvila.

„A to je všechno, co mi řekla,“ uzavřela Sabina.

„Takže nikdo nic nikomu nedokáže,“ udělal závěr Pacovský. „Ani to, že ten Pražák, který prodal své dítě, je náš Dolejš. Víš, kolik bylo emigrantů z Prahy?“

Sabina mlčela. Neměla sílu mu odpovídat.

Týc mlčel také.

Pacovský tedy mluvil dál.

„Uvědom si, že i kdyby se dokázalo, že Dolejš od Richtera dostal nějaké peníze, tak co? Dolejš může tvrdit, že mu Richter pomohl, aby se dostal do Kanady…“

„S penězi za Soniny housle,“ připomněla mu tiše Sabina.

„A? Řekne, že chtěl napřed všechno zařídit a pak tam přivézt Soňu.“

„To víš od Dolejše, co by byl řekl a jak by jednal?“ udělala si závěr Sabina.

„Ne. O tom jsem s panem Dolejšem mluvil já,“ konečně se ozval Týc. „Přesně tak mi to řekl. A uvědomte si, slečno Hronová, ještě jednu věc.“

„Jakou?“

„Kdyby se Ludwig Frank nestal světovým virtuosem, paní Mayerová by se s ním pravděpodobně nesetkala, nikdo by o něm nepsal, neuváděl datum narození ani místo, kde se narodil, takže nebyl by žádný skandál ani případ… Chápete to?“

„Ano… Kdyby…“

„Víte co?“ zeptal se najednou bodře. „Nelamte si tím hlavu. Hlavně že se paní Soňa vrátila ke svému muži…“

„A my jsme svůj úkol splnili…“ dodal Pacovský: „Ale já to dokážu,“ řekla Sabina.

„Co?“

„Dokážu, že Ludwig je Sonin syn.“

„I kdyby se ti to podařilo, o čemž pochybuju, řekni, k čemu ti to bude?“ zajímal se Pacovský.

„K dobrému pocitu. Vám nevadí, že tihle vážení a bezúhonní lidé zneužívali bezbranné emigranty?“ podívala se na oba muže.

Místo odpovědi Pacovský jen řekl: „Pojď, odvezeme tě domů.“

„Policejním autem?“

„Pojedeme mým osobním,“ řekl jí Týc a pomohl Sabině vstát. Měla únavou zešedlou tvář.

KAPITOLA X

MILAN PACOVSKÝ otevřel oči.

V první chvíli si nemohl vzpomenout, kde je. A kdo to tiše oddechuje vedle něho.

Opatrně otočil hlavu.

Uviděl tmavé vlnité vlasy protkané stříbrnými nitěmi, jemný profil a lesklé černé oko orámované dlouhými rovnými řasami. Jako mívají žirafy.

Oko na něho zašilhalo.

Víčko se na okamžik přivřelo, pak se otevřelo.

„Dobré poledne,“ ozvalo se u jeho ucha. Vypadalo to, jako by to promluvilo to oko.

Milan se prudce posadil.

„To už je poledne?“

Z ramenou se mu svezla lehká prošívaná deka.

Milan objevil, že je úplně nahý. Otočil se k Haně Fričové.

Rychlým pohybem natáhla deku až pod bradu.

To gesto Milana najednou dojalo. Zaplavil ho prudký pocit něžnosti.

Vnořil se zpátky pod deku. Přivinul se k dlouhému, spánkem zvláčnělému tělu.

„No a co?“ zašeptal. „I lidi v předdůchodovém věku mají právo zastavit čas…“

Najednou odněkud zdálky uslyšel melodii Malé noční hudby.

„Mobil,“ upozornila ho Hana.

„Tak ať…“

Malá noční hudba vytrvale vyhrávala. Zchladila touhu zastavit čas…

„Je v kapse tvých kalhot a kalhoty jsou u postele na tvé straně,“

řekla a odtáhla se od něho.

Vyštrachal mobil.

„Haló!“ vyštěkl.

„Milane!“ Sabina tak křičela, že musel mobil odsunout od ucha.

„Milane, Richter se přiznal!“

„K čemu?“

„Že Ludwig je Sonin syn!“

„Odkud voláš?“

„Přece z Monthorstu. Z Richterovy vily.“

„No počkej… Jak jste to stihli?“ jako vždycky se napřed ptal na nepodstatné věci. „Vždyť ještě večer…“

Večer, když Ludwig Frank dohrál, sál mu aplaudoval vestoje. Frank se dvakrát objevil na děkovačce. Publikum nadšeně tleskalo, dupalo, hvízdalo. Ozývaly se výkřiky „Bravo!“ Všichni počítali, že ještě něco krátkého zahraje.

Frank přišel i potřetí. Ale bez houslí.

Přesto sál ztichl.

Frank zvedl obě ruce. A do ticha řekl česky: „Děkuji.“

Sál se nadšeně roztleskal. Ale Frank pódium rychle opustil.

Lidi trochu zklamaně vycházeli ze sálu.

Byla přestávka.

Milan seběhl po schodech vedoucích do chodby, kde byly šatny muzikantů.

Hana Fricova na něho čekala u bufetu pro účinkující.

„Proč Frank nic nepřidal?“ vybafl na ni. Je to skoro neslušný, když mu tak tleskali.“

„Frank odjel,“ řekla.

„Jak to, odjel?“

„Hrozně pospíchal. Odjel se Sabinou.“

„Kam? Do hotelu?“

Pokrčila rameny.

No, vlastně co je mi do toho, pomyslel si Milan Jsou to nakonec dospělí lidé…

Vrátil se do sálu. V druhé polovině hráli Beethovenovu sedmou symfonii.

Po koncertu šli s Hanou na večeři. A pak zůstal u ní.

„Jak to, že jste stihli dojet do Monthorstu?“ pořád mu to nešlo do hlavy.

„Tak, že jsme jeli celou noc nonstop. A hned jsme šli za Richterem.

Já a Ludwig. No, a vysvětlili jsme mu situaci. Že jsem dcera paní Soni Dolejšové a s Ludwigen Frankem se chceme vzít… Ale moje matka, jako že Soňa, je proti, a tvrdí, že jsme sourozenci a že paní Linda Franková je jeho adoptivní matka. Co jako na to on, doktor, který byl jaksi u Ludwigova narození…“

„A Richter se na to nachytal?“

„Jo! Vždyť jsme ho přepadli úplně nečekaně, jako že jedeme kolem a chceme v tom tedy mít jasno. Tak nám to potvrdil. Udělal jasno! A když mu došlo, co vlastně prozradil, tak se strašně na Franka rozeřval, že si má najít dívku hezčí a z lepší rodiny. To víš, že měl pravdu,“ zahihňala se do telefonu. „Ale děda se tak rozčílil, že dostal srdeční záchvat,“ dodala beze stínu soucitu. „Před chvílí ho odvezla záchranka.“

Milan se ohlédl na Hanu.

Usmívala se.

„A opravdu se s Frankem chcete vzít?“ zeptal se.

„Ano. Soňa s Davidem už nám požehnali. Zatím ovšem jen telefonicky…“

„Zeptej se, kdy Soňa přijede do Prahy?“ požádala ho tiše Hana.

Milan se na to Sabiny zeptal.

„To nevím. Už zase nerada cestuje. To víš, ta posedlost už ji přešla,“ vysvětlila Sabina a rychle se rozloučila.

„Slyšelas to?“ podíval se na Hanu.

Přikývla.

„Tak, a ať už nás nikdo neruší,“ řekl Milan a vypnul mobil.

KONEC