Inna Rottová

Vzkaz na starém záznamníku

KAPITOLA PRVNÍ

1

Zamykal jsem dveře bytu a zaslechl, že zvoní telefon.

Chvíli jsem váhal. Nerad bych přišel pozdě na přednášku z psychologie v rámci Univerzity třetího věku. Už samotný název přednášky mě fascinoval: „Těšte se ze zážitků. Ne z věcí.“ Vlastně to odpovídalo mému životnímu krédu. Ale taky to byl jeden z důvodů, proč ode mne odešla má žena.

Nerozhodně jsem stál u dveří. Telefon pořád zvonil.

Na pevnou linku mi už dávno nikdo nevolal. Dokonce mě sem tam napadlo, že vlastně pevnou linku nepotřebuji. Zbytečně za ni platím. A navíc minimálně jednou měsíčně se ozval nějaký mladý ženský hlas a přesvědčoval mě o výhodách různých tarifů.

Asi je to i tentokrát nějaký dealer nebo někdo, kdo bude nabízet nějaké služby. Ta jejich ujišťování, že všechno bude zadarmo, mě přímo urážela. Proč mě považují za úplného blbce? Kdyby si aspoň uvědomili, že titul před mým jménem znamená, že jsem přece jen něco vystudoval a umím počítat a logicky myslet.

Udělal jsem krok ode dveří.

Tu jsem uslyšel, jak cvakl záznamník a ozval se dívčí hlas. Obchodní zástupci vzkazy na záznamníku nenechávají.

„Paní Turnovská! Volám paní Františce Turnovské! Tady je Klárka Lénská.“ Honem jsem odemkl dveře.

Jakási dívka do telefonu skoro křičela:

„Prosím, vyřiďte jí, že to vůbec není škola! Prosím! Dělají tu z nás…“

Vlítl jsem do kuchyně, kde na poličce mezi kuchařkami stál na tlustém telefonním seznamu přístroj.

Ale místo dívčího hlasu jsem ze záznamníku zaslechl podivný hluk. Tlumený mužský hlas něco vyštěkl. Nerozuměl jsem, co.

Zvedl jsem sluchátko.

„Haló! Haló!“

V sluchátku něco prásklo. Jako by na druhém konci něco někam spadlo. Pak podivné hučení. Chvíli ticho.

Najednou ženský hlas, který rozhodně nepatřil dívce, s přehnanou artikulací oznámil:

„Promiňte, to je omyl.“ Následovalo tutání. A ticho.

Položil jsem sluchátko zpátky na přístroj. Čekal jsem. Doufal jsem, že snad ta Klárka zase zavolá. Nebo mi ten neznámý ženský hlas vysvětlí, komu a proč neznámá Klárka volala. Podle hlasu se jí

něco přihodilo.

Ale mohlo ji přece napadnout, že volá na nesprávné číslo. V záznamníku mám nahraný svůj hlas oznamující, že momentálně nejsem doma a prosím, aby mi po zvukovém signálu nechali vzkaz.

Vlastně volající dívka asi sama pochopila, že je to omyl. Přesto hned nezavěsila. A naléhavě prosila, aby jakési Františce Turnovské vyřídili, že to není škola… Ale někdo jí překazil, aby řekla, co tam „z nás dělají“.

Vybavily se mi hrůzostrašné historky, jak nevinné dívky nutí k prostituci.

Ale vždyť se jednalo o nějakou školu… Proč si hned představuji to nejhorší? Co když je to nějaká hysterická studentka, které se ta škola nebo někdo z kantorů tak nelíbí, že si na ni chtěla stěžovat?

Najednou telefon zazvonil.

Popadl jsem sluchátko. „Haló! Haló!“ Nikdo se neozýval.

„Haló! Slečno Lénská?“ Ticho.

„Kdo, prosím, volá?“

Do sluchátka někdo tiše dýchal.

Do začátku přednášky zbývalo necelé půl hodiny. Teď všechno bude záležet na tom, jak chytnu autobus a jak dlouho budu čekat na metro.

Šel jsem ke dveřím. Zase zazvonil telefon.

Jedním skokem jsem byl zpátky u aparátu. Zvedl jsem sluchátko. Ale asi pozdě.

Najednou mě napadlo, že mi volá Helena. Před půl rokem jsme se rozešli. Ale několikrát mi přesto zavolala. Svým krásným sexy altem, kterého dosáhla nezřízeným kouřením a pitím, řekla jen: „To jsem já,“ a zavěsila. Tentokrát se mě asi chce zeptat, jestli bych s ní nešel na taneční festival. Teď právě probíhá v Praze. Pořád hledá záminky, abychom se setkali.

Vyťukal jsem Helenino číslo.

Ozval se záznamník. Na rozdíl od mého starého záznamníku měla moderní přístroj. Digitální. Heleniným hlasem požádal, aby volající zanechal své číslo.

To ještě neznamenalo, že není doma. Jen zjišťuje, kdo jí volá, a podle toho se buď ozve hned, nebo později, nebo vůbec. Dělal jsem to taky tak.

„Heleno, to jsem já,“ ovšemže jsem se nemusel představovat. „Že jsi mi před chvílí zkoušela volat?

Až budu mít čas…“ chtěl jsem říct „a chuť“, ale vyznělo by to hrubě, „…tak se ozvu. Jo, ale byl bych rád, kdybys mi vrátila klíče.“

Rychle jsem zamkl dveře. Rozhodl jsem se, že se nevrátím, i kdyby telefon zase zvonil. Ostatně, přece mám s sebou mobil.

Honem jsem seběhl ze schodů. Občas si sám před sebou předstírám, že mi není sedmdesát. Ale jen necelých padesát.

Zdálky jsem viděl přijíždět autobus. Utíkal jsem přes ulici. Málem jsem se dostal pod auto. Nečekaně vystartovalo od chodníku těsně u vchodu do domu.

Naštěstí mě řidič autobusu zahlédl a zase otevřel přední dveře.

2

Přednáška byla tak fascinující, že telefonní omyl se mi úplně vykouřil z hlavy.

Přednášející byl třicetiletý kluk. Kupodivu inženýr. Odborník přes počítače. Pořád se odvolával na knihu Daniela H. Pinka Úplně nová mysl. Budu ji muset sehnat.

Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř.

Překvapeně jsem se rozhlédl. Předsíň vypadala nějak jinak. Něco se tu změnilo. Že bych byl tolik pod vlivem té přednášky?

Nakoukl jsem do obýváku. Všechno bylo na svých místech – knihy, plastiky, rádio, televizor, počítač, tiskárna. Konferenční stolek, pohovka a křesla. Vlastně křesla stála trochu jinak. Příliš blízko ke stolku. Normálně stála o kus dál.

Okamžitě se mi vybavil jeden z výroků přednášky. Dokonce jsem si ho zapsal do bloku: „Normální neznamená dobré.“

Když to přednášející vyřkl, v duchu jsem se zasmál. Měl jsem rád slovo „normální“. Takové příjemné slovo zbavující člověka odpovědnosti. Všechno podle normy. V normě. Normální… Je hezky studené a šedivé. Podstatně se liší od barevného až laskavého, ale konkrétně nezměřitelného slova „obvyklé“…

Ač jsem technik, docela rád jsem si hrál se slovíčky a pojmy. Slovo „normální“ je mi jaksi blíž. Pochází od „normy“, která je v technice přesně stanovená a musí se dodržovat. Ale v ostatních oborech a taky v životě často vůbec není ani správná, ani dobrá a časem je překonaná.

Pořád jsem byl pod dojmem přednášky. Dokonce mě napadlo, že asi mám moc vyvinutou pravou hemisféru. Radost z podobných neužitečných hrátek a nevysvětlitelné pocity mají podle mladého lektora lidé s vyvinutou pravou mozkovou hemisférou.

Tu se mi vybavil spolužák z gymnázia Honza Weis. Po návratu z krátké dovolené v odborářské

zotavovně najednou vycítil, že v jeho nepřítomnosti byt někdo navštívil. Bezpečně vedený instinktem, který by se dal přirovnat k psímu čichu, objevil štěnici za obrazem Ladislava Maredy. Mareda byl taky náš spolužák z gymnázia. Své obrazy rozdával přátelům a známým. Nechtěl mít nic společného ani se Svazem výtvarníků, ani s organizací Dílo. Živil se jako redaktor technického zpravodaje a umřel rok po revoluci. Teď jeho obrazy visí v několika významných tuzemských a zahraničních galeriích a na aukcích se prodávají za desítky tisíc eur.

Potlačil jsem myšlenky na Weisse a Maredu a hned jsem si vzpomněl na podivný vzkaz.

Šel jsem do kuchyně. Podíval jsem se na záznamník. Byl to skoro starožitný přístroj. Uvnitř byly umístěny dvě magnetofonové kazety. Jedna měla krátkou pásku, na kterou byl nahrán můj hlas, a druhá – dlouhou, na kterou se nahrával vzkaz volajícího. Kazeta se vzkazy se dala vyndat, přehrát na jakémkoliv kazetovém magnetofonu a uschovat.

K tomu starému záznamníku jsem měl skoro citový vztah. V polovině osmdesátých let mi ho jako vzácnou novinku propašoval ze Západního Německa kolega z projekční kanceláře. Byl to slušný muž a cítil výčitky svědomí, že ho na konferenci o nových směrech v přístrojové technice poslali místo mne. Podnikoví kádrováci mi odmítli vydat služební pas. Kolega přednesl můj referát, který měl velký úspěch. Otiskli ho ve sborníku a v technickém časopisu. Za honorář mi kolega koupil záznamník. Byl to opravdu vzácně slušný muž.

Záznamník mi sloužil bez poruch už více než dvacet let. Zatím jsem ho nehodlal nahradit žádným digitálním přístrojem. Jen v případě, kdybych úplně zrušil pevnou linku. Ale to bych nepotřeboval žádný záznamník.

Světýlko oznamující nové vzkazy nesvítilo.

Vůbec jsem si nemohl vzpomenout, že bych záznamník vypnul.

Zapnul jsem ho. Zmáčkl jsem tlačítko přehrávání. Ale ozvalo se jen tiché šustění. Žádný záznam.

Znepokojil jsem se. To už jsem tak sklerotický a nepamatuji si, že jsem přístroj nejen vypnul, ale taky smazal všechny vzkazy?

Otevřel jsem kryt.

Nechápavě jsem zíral na místo, kde měla být nahrávací kazeta. Jen kolíky se poslušně otáčely naprázdno. Kazeta s nahrávkou dívčího hlasu byla pryč.

Podlomila se mi kolena. Musel jsem se posadit.

3

Nevím, jak dlouho jsem nechápavě zíral na záznamník.

Někdo se musel dostat do mého bytu a sebrat kazetu.

Ale jak? Jak to, že měl mé klíče? Dveře měly dva bezpečnostní zámky. I když jsem zamykal jen na jeden. Připadalo mi dost nepravděpodobné, aby můj jedna plus jedna v paneláku na sídlišti stál zlodějům za vloupání. Přece kvůli starému záznamníku, starožitnému rádiu a pomalému počítači se směšně nízkým výkonem a primitivním programem bez internetu nebudou zloději ztrácet čas.

Pro každý případ jsem si šel ještě prohlédnout zámek u dveří. Byl neporušený. Jen nepatrné škrábnutí, spíš špinavá rýha, která tam snad byla už dlouho.

Zase jsem šel do obýváku. Prohlídl jsem si knihovnu. Pohovku a křesla. Žádné stopy… Ačkoliv…

Kovral na podlaze…

No jasně! Ráno jsem přece zakopl o vybouleninu u křesla. A teď tam nebyla žádná. Někdo kovral narovnal, a proto ta posunutá křesla.

A tu jsem se nahlas rozesmál. Jsem to ale blbec! Idiot! Určitě tu byla Helena!

4

Měl jsem dvě milenky, totiž přítelkyně. Helenu a Janu.

S bývalou tanečnicí Helenou Vydrovou jsem se seznámil v kulturním středisku. Vedla tam baletní kroužek, do kterého chodila má vnučka. Několikrát jsem ji musel vyzvednout, když má dcera ani bývalá manželka neměly čas.

Helena byla o třicet let mladší, ale tvrdila mi, že se jí líbí jen starší chlapi. S mou vrstevnicí inženýrkou Janou Fišerovou jsem se seznámil v knihovně.

Stál jsem za ní v řadě a všiml si, že vrací několik detektivek. Nahlas jsem se tomu podivil. Ženy a literární kritikové podle mě detektivky nečtou.

Žena se zasmála a uvedla několik klasických děl, která bychom dnes označili za detektivky nebo aspoň krimi literaturu. Dokonce mi připomněla biblický příběh Ábela a Kaina. Je tam taky vražda, krátký výslech a potrestání…

To mě zaujalo. Pozval jsem ji do bufetu na kávu. Za půl hodiny jsme už oba věděli, že na spoustu věcí máme stejné názory a podobný vkus. Navíc v sobě měla něco, co mě odjakživa u žen přitahovalo.

S Helenou jsem spal, občas jsem si s ní povídal a vodil ji na knižní prezentace, výtvarné vernisáže, na

divadelní a filmové premiéry, na koncerty a na jiné společenské akce. Mezi umělci jsem měl spoustu bývalých spolužáků z gymnázia a mé jméno kolovalo v seznamech stálých hostů, kteří na společenských akcích měli jednoduchou úlohu – zaplnit sál a tleskat řečníkům při oficiální části.

S Helenou jsem měl pocit, že si vedle té nápadně mladší ženy získávám větší prestiž a punc úspěšného a významného muže.

S Janou jsem si hodně povídal, občas s ní spal, ale nikdy jsem ji nevodil do společnosti. Vedle své vrstevnice, jakkoliv příjemné, bych si žádnou prestiž ani punc nezískal.

Helena byla třikrát rozvedená. Hned v prvních dnech naší známosti přinesla do mého bytu pár svých věcí. Vyžádala si klíče a její návštěvy trvaly i několik dnů. Začala se u mne chovat jako doma. Za nějaký čas mi navrhla, že se ke mně nastěhuje natrvalo. Svůj byt hodlala výhodně pronajímat.

Jana byla vdova. Odmítala mě navštěvovat. Scházeli jsme se u ní doma. Ale nikdy mi nedovolila, abych u ní zůstal přes noc. Tvrdila, že si zvykla spát sama. Říkala, že v jejím věku není dobře, aby někdo zahlédl ženu ráno, když se probudí. Zvlášť, když je to muž, kterého má ráda.

Před rokem jsem se s Helenou rozešel. Hlavně kvůli tomu, že mě už nebavilo s ní bydlet. Najednou začala žárlit. Sledovala každý můj krok. Prý z lásky. Chtěla vědět, kde jsem byl, s kým jsem mluvil a o čem. Když jsem neměl chuť na milování, dělala mi scény. Nechtěla si uvědomit, že jsem přece jen starý muž. Plakala a vyčítala mi, že určitě někoho mám. Přišel jsem na to, že mi šacuje kapsy.

Kontroluje mobil. Až jsem se jednou neudržel a po jednom nezdařilém milování jsem přiznal, že mám rád ještě jinou ženu.

„Kolik jí je?“ zeptala se.

„Je stejně stará jako já.“

„Snad s ní nespíš?“ smála se.

Než jsem se jí odhodlal říct pravdu, prohodila:

„Doufám, že nejsi gerontofil,“ řekla a uklidnila se. Udělala si závěr, že vztah se stařenkou Janou je založen jen na duševním souznění.

Samozřejmě jsem jí to nehodlal vyvracet.

Ale jednou při milování jsem zašeptal: „Jano…“ Helena vyskočila, vykřikla: „Ty spíš s tou stařenou!“ V tom okamžiku jsem pocítil, že jí mám plné zuby.

„Ano,“ potvrdil jsem.

„Ty hajzle!“ Hodila po mně stolní lampu. „Už mě tu nikdy neuvidíš!“ Lampa prolítla těsně kolem mého spánku.

„Tak to jsem rád,“ řekl jsem.

„Hnusný dědku!“ křikla a utekla. Pak mi zavolala na pevnou linku:

„Martine, promiň mi to!“

Hned jsem zavěsil. Volala mi ještě několikrát. Neodpovídal jsem. Zkoušela mi volat na mobil. Se stejným výsledkem. Její esemesky jsem okamžitě mazal.

Jednou jsem jí přece jen poslal esemesku, že týden budu s dcerou a s vnučkou na horách a že ji prosím, aby si v mé nepřítomnosti odstěhovala své věci z mého bytu. Klíče ať hodí do poštovní schránky.

Pro věci přišla, když už jsem byl zpátky z hor. Plakala, pak ječela a vykřikovala urážky, nad kterými by se začervenal i příslovečný dlaždič. Pak konečně práskla dveřmi.

Ale zapomněla mi vrátit klíče.

5

Došel jsem k závěru, že kazetu se vzkazem odnesla Helena.

Dokonce se mi vybavilo, jak jsem před odchodem na přednášku čekal, jestli mi ta dívka znovu nezavolá. Pak zvonil telefon, ale nikdo se neozval. A na mé „Haló! Slečno Lénská?“ nikdo neodpověděl. Byla to jistě Helena. Pak sem přišla, aby mi vrátila klíče. A při té příležitosti si poslechla vzkaz na záznamníku. Objevila vzkaz od dívky…

Jak že se jmenovala? Klárka… Lénská…

Kupodivu, i ve svých sedmdesáti jsem sklerózou netrpěl. Měl jsem dobrou paměť. Na čísla. A dokonce i na jména. Přesně jsem si pamatoval, že sháněla jakousi Františku Turnovskou.

Takže všechno je jasné.

To mi to ale trvalo, řekl jsem si.

To je Heleně podobné. Chtěla mě přepadnout. Odemkla, prošmejdila byt a vyslechla dívčin vzkaz.

Ta „slečna Lénská“ ji musela pěkně vytočit. Asi se hrabala v mých věcech. Pak všude uklidila, aby zametla stopy.

Ale udělala to dost nešikovně. Uf! oddechl jsem si.

Šel jsem do kuchyně. Chvíli jsem rozvažoval nad telefonem. Pak jsem vyťukal Helenino číslo.

Hned se ozval její hluboký alt. Pokaždé, když jsem ji slyšel, napadlo mě, že s takovým hlasem by neměla být tanečnicí, ale hlasatelkou. Ale po našem rozchodu jsem si občas uvědomil, jak je to příjemné mít v bytě čistý vzduch, který není cítit kouřem.

„Heleno, nemělas to dělat,“ řekl jsem bez úvodu a pozdravu. Její sametový alt ve mně přes všechny její chyby rozezněl jakousi hluboko zasutou strunu.

„Co?“ ptala se udiveně.

„Nehraj, že to nevíš,“ snažil jsem se tu rozechvělou strunu umlčet. „Vím, že jsi nebyla jen dobrá tanečnice, ale taky výborná herečka.“

„Martine, proč vlastně voláš?“

V jejím hlase jsem slyšel napětí.

„Chci ti jen říct, že jsi ke mně neměla chodit a brát tu kazetu. Málem jsem dostal infarkt, než mi došlo…“

Přerušila mě:

„Jaká kazeta?“

„Ta nahrávka od dívky, to byl určitě omyl…“ V sluchátku se ozval její sexy smích.

„Chudáčku, a to je ti líto.“

„Heleno, prosím tě, pochop…“

Nehodlala nic chápat. „Nemám ponětí, o čem mluvíš.“

„Ale v tom vzkazu…“ Najednou vyštěkla:

„Tak jsi neměl tu ženskou…“

„Počkej,“ přerušil jsem ji. Změnil jsem tedy taktiku: „Heleno, vlastně jsem ti chtěl poděkovat.“

„Za co?“ štěkavou intonaci zase nahradily nízké sametové tóny. Opravdu byla škoda jejího dramatického talentu.

„Že jsi mi tak hezky uklidila byt. Ale tu kazetu…“

„Martine, fakt nevím, o jaké kazetě mluvíš,“ zapírala to, ale už se neurážela.

„Ale víš,“ trval jsem na svém. „Nemělas ji brát,“ opakoval jsem.

A najednou jsem si vzpomněl, jak mi po jedné roztržce taky sebrala kazetu se vzkazem od dívky,

která maturovala na večerní průmyslovce. Učil jsem tam externě. Ta dívka vyrůstala v dětském domově, přes den pracovala u soustruhu a po večerech studovala. Sem tam jsem jí pomohl s matikou a fyzikou. Po maturitě mi na záznamníku nechala vzkaz, že by mě ráda navštívila, aby se mi odvděčila. Za týden mi Helena kazetu s omluvou vrátila a zase jsme si tehdy padli do náručí.

„Podívej se, Heleno, nemusíš mi tu kazetu vracet. Udělal jsem si kopii,“ zalhal jsem. Zároveň jsem si uvědomil, že vlastně tu kazetu ani nepotřebuji. Pokud si vzpomínám, nebyl na ní žádný další vzkaz.

„Martine, ale já opravdu…“ Nenechal jsem ji domluvit.

„Měj se hezky a díky za úklid,“ zavěsil jsem. Pocítil jsem, že ještě několik Heleniných slov, pronesených tím jejím nádherným sexy altem už nevydržím. Domluvím si s ní schůzku a zase začnou žárlivé výstupy a vášnivé smiřování.

Jenže žádná z žen a dívek, které jsem znal, se nemohla srovnávat s Helenou. Sice byla už několik let v invalidním důchodu, ale půvab pružného těla, vláčných pohybů a vznešené chůze z ní dělaly ve

čtyřicítce přitažlivou ženu. Bylo příjemné objevovat se s ní ve společnosti, ale žít s ní, to bych přišel o nervy. Měla tak špatné zkušenosti s muži z divadelního a vůbec uměleckého prostředí, že ráda zakotvila u mne, obyčejného strojního inženýra. Jenže ani ta má pevná kotva nevydržela bouře její patologické žárlivosti.

Ještě chvíli jsem stál nad telefonním přístrojem. Úplně jsem viděl Helenu, jak kouří ve svém křesle u kulatého starožitného stolku. Stála na něm napodobenina starých telefonů. Bílý přístroj s pozlacenou vidlicí. Helena sedí, kouří a čeká, že jí zase nezavolám.

Z ničeho nic mě přepadly pochybnosti. Co když to opravdu nebyla Helena?

Tak kdo? Jana?

Proč by to dělala? Mimo to Jana netrpí ani náznakem žárlivosti. Aspoň to nikdy neprojevila. Ale hlavně – přece nemá od mého bytu klíče. Jak by se dostala dovnitř?

V hlavě mi kolem dokola kroužily myšlenky: Kdo by to mohl být? A jak se dostal do mého bytu?

Zase jsem si vzpomněl na Honzu Weisse. Vyprávěl mi, že existují takoví zámečníci-virtuózové, kteří umí otevřít jakékoliv bezpečnostní zařízení. Je pro ně hračkou dostat se do tajného sejfu, natož do obyčejného panelákového bytu.

6

V noci jsem špatně spal. Zdály se mi ztřeštěné sny: Jakási dívka, která utíká před nějakými svalovci. Chtěl jsem je zadržet, ale do cesty se mi postavila Helena. Pak zas Helena s obrovským vysavačem luxovala telefon, který zmizel v širokém nástavci. Chtěl jsem ji zarazit, ale Helena mi vyčetla, proč nezavolám paní Františce Turnovské. Namítl jsem, že neznám její číslo. Helena se dlouho smála, pak mi vynadala, že vždycky věděla, jak jsem neschopný chlap. Křičela na mě, že kdybych věděl, že Františka Turnovská je mladá ženská, už bych ji dávno vyhledal v telefonním seznamu, nebo se zeptal na informacích.

Probudil jsem se a prudce se zvedl.

Šel jsem do kuchyně. Vytáhl jsem zpod telefonu seznam. Zalistoval jsem v něm. A hned jsem objevil jméno Františka Turnovská. S číslem a adresou.

Při pohledu na číslo jsem pochopil, proč došlo k omylu. Telefonní číslo paní Turnovské se skládalo ze stejných číslic jako moje, jen v jiném pořadí. Dívka si spletla tři poslední číslice.

Chystal jsem se volat. Ale pohledem jsem zavadil o velké kuchyňské hodiny. Bylo čtvrt na pět. Rozhodl jsem se, že počkám aspoň do půl osmé. Vrátil jsem se do postele.

A usnul jsem…

Probudil jsem se až v devět.

Okamžitě jsem si vzpomněl na včerejší příhodu.

Telefonní seznam ležel otevřený na stránce, kde bylo jméno Turnovská Františka.

Vyťukal jsem její číslo. Napřed bylo ticho a pak nepříjemné „tu-duli-tu, tu-duli-tu“. Znamení, že telefon je buď odpojen, nebo je přetížen, anebo je tam nějaká porucha.

Zkusil jsem ještě několikrát. Se stejným výsledkem. Udělal jsem si snídani.

V deset jsem zase vyťukal číslo Turnovské. A zase se ozvaly tóny „tu-duli-tu, tu-duli-tu“. Telefon byl mimo provoz.

Podíval jsem se na adresu. Neznámá paní Turnovská bydlela dost daleko. Vážit cestu přes půl Prahy se mi kvůli nějakému telefonickému omylu vůbec nechtělo. I kdybych tu paní Turnovskou navštívil, co jí řeknu? Že nějaká dívenka jí vzkazuje, že ta škola není podle jejich představ? Že tu její stížnost sice mám nahranou na kazetě, ale má bývalá přítelkyně nahrávku odnesla a chce ji použít jako záminku k setkání.

Je to vlastně otázka, jestli ta paní Turnovská vůbec bude chtít se mnou mluvit. S neznámým mužským. Může se bát mě k sobě do domu vpustit.

A vůbec – mám svých starostí dost. Na dnešek jsem měl v plánu vrátit knížky do knihovny, vypůjčit si toho Pinka a v čítárně si prohlédnout noviny za poslední tři dny.

Vtom jsem dostal nápad. Přece za paní Turnovskou vůbec nemusím.

Z šuplíku jsem vyndal čistý list. Byl trochu zažloutlý. Papír jsem už dlouho nepoužíval. Skoro tiskacími písmeny jsem napsal:

Vážená paní Františko Turnovská,

včera na mém záznamníku slečna Klára Lénská omylem nechala pro vás sdělení o jakési škole. Ale technická nedokonalost mého přístroje způsobila, že se nahrávka smazala. Doufám, že se k vám slečna Lénská později dovolala. Kdybyste si přála dozvědět se o tom něco bližšího, počkám na vás čtrnáctého, ve čtvrtek…

Zamyslel jsem se. Čtvrtek je pozítří, dopis by měla dostat zítra, přesto… Zaškrtl jsem čtrnáctého ve čtvrtek a přepsal: patnáctého v pátek od 16 do 17 hod. Zase jsem se zamyslel. Dopsal jsem: v kavárničce v prvním patře knihkupectví, a přesně jsem popsal, jak ho najde a jak mě pozná – že mám šedivé vlasy a před sebou budu mít výtisk časopisu Ochrana přírody.

S pocitem, že jsem vykonal dobrý skutek, a s obálkou v ruce jsem konečně opustil byt.

7

Byl pátek, skoro pět hodin odpoledne a v minikavárničce nikdo až na mne nebyl. Seděl jsem u malého stolku a přede mnou ležel časopis Ochrana přírody. Jenže žádná žena se neobjevila.

V pět třicet jsem se zvedl, zaplatil, vrátil časopis do regálu a vyšel ven.

Po Václaváku se pohybovaly davy turistů. V pátek odpoledne jen málo Pražáků zůstávalo ve městě. Uvědomil jsem si, že to byla hloupost zvát neznámou paní na pátek odpoledne. Ale taky je možné, že paní Turnovská nedostala můj dopis. Nebo jednoduše měla jiné plány. Anebo, což je nejpravděpodobnější, Klárka Lénská se k ní dovolala. Takže důvod naší schůzky odpadl.

Bylo tři čtvrtě na šest a chvíli jsem nerozhodně stál na rohu Vodičkovy a Václavského náměstí. Pak jsem pomalu sešel dolů do metra. Svezl jsem se eskalátorem na nástupiště.

Tu mě napadlo zahrát si s osudem. Podle toho, kterým směrem přijede vlak, buď pojedu domů, nebo k paní Turnovské. Na mapě jsem zjistil, že bydlí na sídlišti z šedesátých let. Postavili tam první normované paneláky – dvoupokojové byty v patrech a třípokojové v přízemí. Domy byly pěti až

sedmipatrové a jeden jako druhý. Než vybudovali metro, byli obyvatelé sídliště odkázaní na tramvaje. Cesta do centra jim trvala skoro hodinu.

Vlak přijel v opačném směru, než kde jsem bydlel. V duchu jsem se zasmál: Osud za mě rozhodl. Jedu za paní Turnovskou.

8

Najít správné číslo domu byl docela problém. Celý blok se topil v lešení. Obrátil jsem se na mladíka, který si zrovna z kapsy vyndal svazek klíčů: „Kde je tu číslo dvacet sedm?“

„Druhý vchod,“ odpověděl a zmizel pod lešením.

U druhého vchodu jsem objevil zacákanou tabulku se jmény vedle špinavých zvonků.

Zmáčkl jsem tlačítko. Hledal jsem očima nějaký mikrofon. Nenašel. Na panelácích starších typů mikrofony ani automatické otevírání nedělali. Vlastně se v těch letech domovní dveře zamykaly jen přes noc. Přes den mohl kdokoliv vejít do chodby.

Ještě několikrát jsem zmáčkl tlačítko. Žádný pohyb za dveřmi jsem nezaslechl.

Udělal jsem několik kroků ode dveří. Zkoušel jsem se podívat do oken. Ale za lešením nebylo nic vidět.

Obešel jsem blok. Všechny tyto paneláky musely mít ještě jiný vchod.

Objevil jsem ho okamžitě. Z druhé strany fasády už sundali lešení. Zkusil jsem domovní dveře. Byly zamčené. A žádná tabule se zvonky.

Vrátil jsem se tedy k hlavnímu vchodu pod lešením. Mačkal jsem znovu tlačítko zvonku. Nikdo nepřišel otevřít.

Zajímalo by mě, jak se do domu dostávají stavbaři. Nebo se pohybují jen po žebřících mezi patry po lešení?

Rozhodl jsem se, že se na paní Turnovskou přeptám někoho ze sousedů. Snad by mi aspoň řekli, jestli tady vůbec bydlí. Nebo bydlí, ale odjela. Nebo jen na chvíli někam šla. Případně bych jí mohl napsat další vzkaz.

Zmáčkl jsem první tlačítko zespoda. Podle jmenovky patřil zvonek jakémusi Líbičkovi.

Skutečně jsem zaslechl nad sebou rámus a hlas. Stejně dobře mohl patřit muži jako ženě. Křikl: „Kdo je?“

„Mrázek!“ hlásil jsem nahoru. „Můžete mi otevřít?“

Někde něco bouchlo a za okamžik se domovní dveře otevřely. Celý vchod zaplnila odulá postava chlapa v šortkách a tričku.

„Dobrý den. Jdu za paní Turnovskou,“ nasadil jsem omluvně přátelský tón.

„Tak na ni zazvoňte,“ poradil mi tlusťoch. Provrtával mě malýma ostrýma očkama.

„Zvonil jsem, ale bohužel…“

„Tak asi není doma,“ chtěl zmizet.

„Promiňte,“ zadržel jsem ho. „Nevíte, jestli náhodou někam neodjela a případně, kdy se vrátí? Nebo neporadil byste mi, kdy a kde ji najdu?“ díval jsem se na něho prosebně.

„To nevím. A co jí chcete?“

Váhal jsem. Ale přiznat účel své návštěvy se mi té odulé kouli nechtělo.

„Poslal jsem jí dopis a chci zjistit, jestli ho dostala.“

Něco se v tlusťochově tváři pohnulo. Podobalo se to zájmu.

„Jdete z realitky? Ze které?“

„To ne,“ vypadlo ze mě. A hned jsem pochopil, že jsem udělal chybu. Měl jsem tomu tlusťochovi zalhat. „Potřebuju paní Turnovské něco důležitého vyřídit,“ pokusil jsem se chybu napravit.

Ale marně.

Tlusťoch udělal krok dozadu.

„Tak jí to vyřiďte, až tu bude,“ zabouchl dveře.

Skrz špinavou skleněnou výplň jsem viděl, jak mizí tlusťochův stín. Uvědomil jsem si, že už víc pro neznámou Klárku Lénskou udělat nemůžu.

Vykročil jsem zpátky ke stanici tramvaje. Měla mě dovézt k metru.

Přesto jsem se nějak cítil nespokojený. Od podivného telefonního omylu už uběhlo několik dnů, ale pořád mi nešel z hlavy. Potřeboval jsem se někomu svěřit.

Zavrhl jsem spolužáka Weise. Ten by v tom určitě hledal různé souvislosti, snad včetně politických. Přesvědčil by mě, že je to všechno dílo mé Heleny.

Weis Helenu nesnášel. Napřed jsem si myslel, že mi prostě hezkou tanečnici závidí. Kterému obyčejnému inženýrovi bez velkých příjmů a bez významného postavení se přece podaří chodit s hezkou tanečnicí? I když s bývalou? Ale když Helenino jméno objevil v seznamu spolupracovníků tajné policie, přímo zajásal: „Já jsem to věděl! No co se divíš? Myslíš, že by ji pustili tančit na Západ, kdyby jim spolupráci nepodepsala? A proč si myslíš, že mě nechtěli pustit ani k tátovi do Států? No protože jsem jim to odmítal podepsat. A jen si vzpomeň, kolikrát tebe lámali, abys jim přislíbil spolupráci? Stačilo jim to podepsat, a mohls být hvězdou mezinárodního technického nebe a majitelem minimálně pěti patentů!“ V zápalu trochu přeháněl. „Ale tvá Helenka, holt, nedokázala přijít o tanečky v nějakém pařížském bordelu!“

„Helena netančila v bordelech,“ bránil jsem tehdy svou přítelkyni.

„Jo? To tvrdí ona,“ poznamenal ironicky Weis.

Ne, svému bývalému spolužákovi jsem se s tím svěřit nemohl.

Jedině Janě. Jenže to bych jí musel říct i o tom, co se stalo s kazetou.

Čím dál tím víc jsem byl přesvědčen, že v tom má prsty Helena.

Vystoupil jsem z tramvaje u stanice metra. Sešel jsem do vestibulu. Přisunul jsem se k výloze s časopisy. Na mobilu jsem vyťukal Janino číslo.

„Kde jsi?“ Janin hlas, který na rozdíl od Helenina erotického altu byl optimistickým sopránem, přetékal radostí.

Místo odpovědi jsem se zeptal, jestli ji neruším a jestli k ní můžu přijet. Janin hlas zvážněl.

„Za jak dlouho?“

„Asi za půl hodiny.“ Teprve teď jsem jí vysvětlil, kde se momentálně nacházím.

„Fajn. Právě teď je u mne vnučka, ale už je na odchodu.“

„Promiň, nerad bych tě rušil.“

„Kdybys mě rušil, tak bych ti to rovnou řekla,“ prohlásila trochu nazlobeně. „Tak za půl hodiny. Ahoj.“

9

„Máš aspoň tušení, kdo by mohl tu kazetu sebrat?“ zeptala se Jana.

Vyprávěl jsem jí skoro všechno. Včetně nezdařeného pokusu navštívit záhadnou paní Turnovskou. Vynechal jsem jen rozhovor s Helenou.

„Ne,“ zalhal jsem.

„Martine, nemohlo se stát, že jsi sám tu kazetu vyndal a někam založil?“

„Vyloučeno. Zase tak sklerotický ještě nejsem.“

„A co tvá mladá přítelkyně?“

„Prosím?“

„Myslím, že se jmenuje Helena…“

„Jak?… Odkud to víš?“ Bylo to tak nečekané, že jsem si nestihl vymyslet, jak existenci bývalé milenky zapřít.

„Volala mi.“

„Jak? Kdy?“

„Na mobil. To už je dávno… Asi před půlrokem.“

„Jak se dozvěděla tvé číslo?“

„Jednoduše. Objevila ho ve tvém mobilu. Přece stačí se podívat na ‚volané hovory‘.“

„Co ti chtěla?“

„Varovala mě před tebou.“

„Varovala?“

„Jo. Prý jsi slaboch, zbabělec a nezodpovědný sobec a že jednoho dne mě nakopneš a že je v mém zájmu, abych tě včas nechala. Něco v tom duchu. Už si to přesně nepamatuju,“ vykládala s pobaveným úsměvem.

Ale všiml jsem si, že koutky rtů se jí nepatrně chvějí. Tu pobavenost přece jen předstírala.

„A co ty?“ chtěl jsem vědět.

„Co já? Ujistila jsem ji, že každá normální ženská ví, že skoro všichni mužští jsou slaboši a nezodpovědní sobci a že nehodlám předbíhat události. Počkám, až mě Martin Mrázek, jako že ty, nechá sám.“

„Proč jsi mi o tom neřekla?“

„A proč bych ti o tom povídala? Měla jsem ti předvádět, jak žárlím?“ zasmála se. Nebyl to veselý smích.

„Rozešel jsem se s ní.“

„To jsem pochopila. Proč by mi jinak volala?“ Rukou si hrábla do prošedivělých vlasů.

Když jsem se s ní seznámil, barvila si vlasy na tmavě hnědé. Ale řekl jsem jí, že by se mi víc líbily přirozeně prošedivělé. Nebyla to pravda. Jen jsem doufal, že až bude vypadat jako šedivá stařena, přestane mě tak přitahovat. Jana to samozřejmě neprohlédla. Skutečně si přestala vlasy barvit a děkovala mi za ten nápad. Teď prý šetří čas a peníze za kadeřníka. Jenže já jsem přišel na to, že s ní trávím čas stejně rád a stejně se mi líbí jako ženská.

Jana chvíli mlčela. Jako by mi dávala čas, abych tu informaci o Helenině telefonátu strávil. Pak vážným tónem řekla:

„Teď to není podstatné. Víš, co mám na mysli,“ podotkla, abych se nemýlil, že se jedná o můj vztah s Helenou. „Víš, napadlo mě, že bys ten vzkaz neměl brát na lehkou váhu. Dívka zřejmě potřebuje pomoc. Ať už je to dívenka, která si chce postěžovat na školu, jak říkáš. Anebo… V každém případě bys měl kontaktovat paní Turnovskou.“

„Jo. A jak? Neodpověděla mi na dopis, vůbec se neozvala, i když jsem uvedl obě telefonní čísla. Čekal jsem na ni v kavárně…“

„Martine, něco ti řeknu. Představ si starší ženu, která dostane dopis od neznámého…“

„Proč si myslíš, že je to starší žena? Klárka sice řekla – teta, ale teta může být i její vrstevnice. Znám případy, kdy teta je mladší než neteř. Pokud sedmdesátiletý chlap má dítě s ženskou mladší než…“ zarazil jsem se. Helena byla mladší než má dcera. A tvrdila, že kdybych chtěl, mohla by se mnou ještě mít dítě. Prý je teď úplně normální, když žena rodí ve čtyřiceti. Souhlasil jsem, že ženská ve čtyřiceti sice rodit může, ale chlap, který se v sedmdesáti stane otcem, je nezodpovědný samolibý sobec. Jak dlouho může takový dědek vychovávat dítě a zajistit rodinu, pokud není milionář?

„Klidně ta Turnovská může být mladá ženská,“ trval jsem na svém.

„Ale jo,“ souhlasila Jana. „Taky se dívám na televizi. Kdyby se nejmenovala Františka. Jenže si uvědom, že když se někdo jmenuje Františka… Tohle jméno bylo po válce dost vzácné. Jsem si skoro jistá, že je to starší žena. A teď si představ, že ta paní najednou dostane dopis od nějakého chlapa, který ji zve na schůzku a pak se ještě dobývá k ní do bytu…“

„Tak co mám dělat? Pevnou linku asi odhlásila. Chtěl jsem jí aspoň nechat vzkaz, jenže tomu tlusťochovi bych ho nerad svěřil. A schránky jsou uvnitř baráku a dům je ze všech stran zamčený.“

Jana se na chvilku zamyslela. Pak prohlásila:

„Mám nápad. Ale dneska už to nepůjde… Až v pondělí. Máš čas v pondělí?“ Nejistě jsem přikývl. Čekal jsem.

„Půjdu tam s tebou. Koukej se, samotnému neznámému mužskému, i když postaršímu, nezlob se, nemusí každý důvěřovat. Ale když přijde se starší ženskou, rozumíš? Když postarší solidní pár chce navštívit starší paní, je to přece jen, jak bych to řekla, prostě to nevzbudí podezření. Co tomu říkáš?“ rozzářila se. Její nápad se jí ohromně líbil.

„Něco na tom je,“ uznal jsem.

„A víš co? Když se někdo bude ptát, například i ten tlusťoch, co jí chceme, řekneme, že… že jsme ze sociálky.“

„Nevěděl jsem, že umíš lhát,“ poznamenal jsem skoro vážně. Vůbec se jí to nedotklo.

„To bys koukal, co všechno dokážu pro dobrou věc,“ dokonce se tím chlubila. A přece jen se trochu ospravedlňovala: „Myslíš, že kdybych neuměla lhát a vymýšlet si, tak bych přežila koncentrák a všechny dětské domovy?“

Bylo to vlastně poprvé za těch několik let, co ji znám, že si vzpomněla na své válečné dětství.

Od Jany jsem odešel kolem půlnoci. Měl jsem báječnou náladu. Není nad to mít kamarádku a milenku v jedné osobě. Chápající, tolerantní a milující. Která po mužském nic nechce. Taková by měla být manželka. Jenže manželky na chlapovi pořád něco chtějí, žádají a rozkazují.

Těšil jsem se na pondělí.

Věřil jsem, že problém záhadného vzkazu spolu s Janou vyřešíme.

KAPITOLA DRUHÁ

1

„Vůbec nechápu, proč tam musíme jet,“ rozčiloval se u volantu můj kolega Honza Lorenc. Mlčela jsem. Byla jsem ospalá. Nechtělo se mi mluvit.

Plížili jsme se krokem v závěsu za náklaďáky. Až jsme se konečně dostali na křižovatku. Zrovna naskočila červená.

„Stará paní usnula věčným spánkem,“ pokračoval s pohledem na světla semaforu. „Tak co tam máme hledat?“

Byla to řečnická otázka. Přesto jsem odpověděla:

„Zjistit, jestli jí k tomu někdo nepomohl.“

Nehodlala jsem mu připomínat to, co věděl stejně dobře jako já. Po několika případech, kdy policie pochybila a zjistilo se, že série údajných sebevražd a normálních úmrtí byly ve skutečnosti vraždy, skoro každá zdánlivě přirozená smrt podléhala důkladnému vyšetřování. Zvlášť když někdo umřel doma.

Naskočila zelená. Rozjeli jsme se, ale po několika metrech jsme museli znova zastavit. Podzimní provoz v Praze vyžadoval obzvlášť pevné nervy. Několik ulic bylo pro auta uzavřených. Pozorovala jsem, jak i klidnému Honzovi povolují nervy. Kriminalista je taky jen člověk.

Pomalu jsem se nadechla, zadržela dech a rychle vydechla. Udělala jsem to několikrát. Dechové cvičení. Doporučuje se pro překonání ospalosti způsobené ranním vstáváním.

Od doby, kdy jsem profesionálně hrála na housle a byla členkou významného symfonického

orchestru, uplynula pěkná řádka let. Přesto jsem si nemohla zvyknout na normální režim. Nedařilo se mi večer jít spát před půlnocí a ráno vstát před sedmou.

„Honzo, klid, přece nikam nespěcháme. Mrtvá stařenka nám neuteče,“ prohodila jsem a zívla. Dechová cvičení zatím neúčinkovala.

„No jo. Máš pravdu. A vrah, kdyby se z toho vyklubala vražda, což je málo pravděpodobné, tam na nás taky laskavě počká,“ souhlasil Honza.

Můj kolega nešetřil ironií. Pokaždé, když jsme byli někde spolu, snažil se ze všech sil mě vyprovokovat. Můj přítel Jakub tvrdil, že je to kvůli mým školám a vyšší šarži. A určitě taky kvůli

tomu, že jsem bývalá houslistka. Ale hlavně, jak tvrdil Jakub, se mu prostě líbím, ale ví, že u mě nemá ani nejmenší šanci. Zvlášť, když se mu určitě doneslo, že chodím se šéfovým kamarádem Jakubem Pavlovským.

Honza se ohlédl dozadu, jestli nejede tramvaj. Zajel na koleje. Chtěl předjet nějakou dodávku. Ale řidič dodávky udělal stejný manévr.

„Kam ten blbec leze,“ vylil si na něj vztek. To mě nečekaně pobavilo.

„Víš, že si ten řidič totéž myslí o tobě?“ Ohlídla jsem se dozadu. „A ten za námi nám nadává ještě šťavnatěji.“

Tu se dodávka zařadila zpátky. Blikla zadními světly a přibrzdila. Dávala nám znamení, že můžeme předjet.

Když jsme předjížděli, zvedla jsem ruku, že děkujeme. Honza neměl ve zvyku děkovat.

„Poznal, že jsme policajti,“ prohodil. Bez uznání.

„Prosím tě, podle čeho?“

„Spíš – podle koho. Co ty víš, jestli jsme ho už nevyšetřovali?“

„Aha,“ nechtěla jsem se s ním hádat. Jenže Honza chtěl.

„Svět je malý,“ upozornil mě na neoddiskutovatelný fakt.

„To jo,“ uznala jsem. „A netrpíš už náhodou něčím, co vypadá jako opak paranoie? Jako že se ti zdá, že všichni kolem nepronásledují tebe, ale že ty jsi je pronásledoval a vyšetřoval?“

Honza stiskl rty. Asi jsem se ho dotkla. Chlácholivě jsem nadhodila:

„Jen se tam porozhlídneme.“

„A popovídáme si…“ dodal podmračeně Honza. „A celý den máme v…“ Nenechala jsem ho to vyslovit. Hned jsem s ním vesele souhlasila:

„Ano, Honzíku, přesně tam.“

„Jo, a možná že ne jen ten dnešní den.“

„Já to vidím na pár týdnů.“

Můj kolega se skutečně zděsil:

„Sabino, myslíš, že to opravdu budeme vyšetřovat? Prosím tě, co? Ta stařena je bývalá vychovatelka z dětského domova. Už je dávno v důchodu. Co si kdo na ní vezme?“

„Mluvíš, jako bys už předem prostudoval její spisy,“ podivila jsem se. Trochu jsem se zastyděla.

„Nestudoval jsem spisy, ale stačilo pár telefonátů. Kdybys chodila do kanceláře včas…,“ konečně mi mohl něco vyčítat.

„Honzo…,“ řekla jsem varovně. „Nezačínej…“

Už několikrát jsme se kvůli mým pozdním příchodům pohádali. Objevoval se v kanceláři nejpozději v sedm. Ale ve tři, když neměl zrovna službu, už koukal zmizet. Byl přímo zoufalý, když se nějaká akce protáhla až do večera.

Odbočili jsme na silnici vedoucí ke starému sídlišti. Obstoupily nás paneláky postavené začátkem šedesátých let. Byly čerstvě natřeny různými veselými barvami. Kupodivu působily přívětivě a útulně.

„Tady,“ upozornila jsem Honzu na uniformovaného muže. Stál u cesty vedoucí přes malou předzahrádku k domovnímu vchodu.

Postávalo tam několik zvědavců.

To mě docela překvapilo. Obyvatelé paneláků se většinou nezajímají o události, které se odehrávají v jejich domě. Ale ani ve starších činžácích se už dávno nepěstuje sousedská soudržnost a pavlačové drby. Pokud se ovšem kdy pěstovala. Jestli to nebyly jen takové pověsti ze starých časů a představy obyvatel paneláků, kteří se do velkých měst přistěhovali ze svých rodinných domků, maloměstských vil a venkovských chalup. Nostalgicky si vzpomínali na „dobré mezilidské vztahy“. A úplně zapomněli na boje kvůli smradu z pálení listí, kočkám přeskakujícím ploty, štěkání psů rušících spaní, anebo na větve stromu ze sousedního pozemku, které soused odřízl, protože mu zakrývaly výhled z okna.

„Zdravím vás, paní vyšetřovatelko,“ vykročil k nám strážník. „Nazdar, Honzo,“ prohodil k mému kolegovi. „Turnovskou před chvíli odvezli. Technici už taky odjeli.“

„Jak to, že na nás nepočkali?“ rozzlobila jsem se.

„Někam pospíchali,“ pokrčil rameny strážník. „Zůstal tu jen doktor.“

Od skupinky se oddělila žena neurčitého věku. Něco mezi padesátkou a smrtí, jak by ji ohleduplně charakterizoval můj kolega.

„Určitě budete chtít mluvit se mnou,“ usmála se na Honzu a pak na mne. Tvářila se přívětivě, jako by vítala milou návštěvu. „Já jsem totiž paní Františku našla,“ sdělila nám. Všichni automaticky Honzu považovali za mého šéfa. Podle televizních seriálů, kde bodrému detektivovi asistuje mladá a mírně retardovaná ženská.

„Kapitánka Sabina Hronová,“ představil mě všem Honza a pak sebe: „Poručík Jan Lorenc.“

Měla jsem co dělat, abych si zachovala vážnou tvář. Názvy hodností a funkcí se měnily tak často, že jsme už ani sami pomalu nevěděli, kdo je kdo. Jen názvy zločinů zůstávaly stejné a úkolů s každým

rokem přibývalo.

K naší skupince se přisunul tlustý muž. Asi tak šedesátník. Přísně se podíval na mě, pak na Honzu. Asi rozvažoval, kdo z nás ho může kompetentně informovat.

Rozhodl se pro Honzu.

„Poručíku, už se potvrdilo, že smrt Turnovské zavinila cizí osoba?“

„Všechny informace vám sdělí náš tiskový mluvčí,“ reagoval pohotově Honza. Muž se na okamžik zarazil. Pak významně sdělil:

„Já vás jen chci upozornit, že teprve minulý týden tady sundali lešení. Dům opravovali Rusové…“

„To byli Ukrajinci,“ opravila ho sousedka.

„To je jedno,“ mávl na ni muž, jako by odháněl mouchu.

„Není,“ nenechala ho sousedka. „Ukrajina je samostatný stát a mají tam svůj jazyk…“

„No jo…“ nechtěl se s ní hádat tlusťoch. „Já jen, že k Turnovské mohli tihle Rusáci nebo…“ ohlédl se za sousedkou, „…ti vaši Ukrajinci vlézt oknem a paní oddělat.“

Sousedka Turnovské střelila po muži pohledem:

„Tak tihle dělníci sotva!“

Muž se na ni ironicky podíval, nadechl se, aby něco řekl. Nepustila jsem ho ke slovu:

„Později se u vás zastavíme, pane…“

„Líbiček,“ představil se důležitě. „Předseda sdružení vlastníků bytů,“ dodal.

Všimla jsem si, že si Honza muže pozorně prohlíží. Jako by se ho chystal na něco zeptat. A mohla by to být velmi nepříjemná otázka. Nevěstilo to nic dobrého. Honza svými otázkami dokázal vyslýchaného urazit. Chodily na něho stížnosti. A ten tlusťoch by se mohl stát vítaným terčem Honzových sžíravých jedovatostí. Bytostně nesnášel podobné typy. Na všechno mají okamžitou odpověď. Každého, kdo se pokusí zpochybnit jejich pravdy, považují za nepřítele.

Až s nějakou perverzní radostí jim Honza srážel hřebínek. Rázně jsem vykročila k domovním dveřím.

2

V bytě jsem musela zadržet dech. Na mrtvolný zápach jsem si přes několik let práce na kriminálce nedokázala zvyknout. Asi to na mně bylo vidět.

„Už jsme, paní doktorko, vyvětrali,“ řekl mi uniformovaný policista. Muž, který stál u okna, se na mě překvapeně podíval.

„Hronová,“ představila jsem se mu.

„Mudrow. Není to titul, ale jméno. Na konci s dvojitým vé.“ Podali jsme si ruce.

„Taky doktor,“ dodal s úsměvem. „Medicíny. A vy jste doktorka – čeho?“ zeptal se.

„Práv,“ odpověděla jsem neochotně. Něco mě na něm znepokojilo. Trochu se podobal mému Davidovi. Ale byl o hodně starší. Snad by David tak vypadal, kdyby se dožil doktorova stáří. Mudrowovi mohlo být kolem šedesáti.

„Kdy zemřela?“ zeptala jsem se zbytečně přísně. Jako bych byla lékařova nadřízená.

„Teď vám to přesně neřeknu. Ale odhadem před třemi týdny nebo měsícem.“ Pořád si mě prohlížel.

„Já vás ale znám,“ řekl najednou.

„Je to možný,“ prohodila jsem ledovým tónem. „Cizí zavinění?“ dala jsem mu na vědomí, že pokračovat v osobní rozpravě nehodlám.

„Zatím jsem nic zvláštního neobjevil,“ řekl konverzačním tónem. Otočil se ke dveřím. Stál tam pan Líbiček.

Doktor se naklonil k mému uchu.

„Na spánku jsem objevil starou podlitinu. Buď se o něco praštila sama, nebo ji někdo udeřil, ale nejsem si jistý, že by to byla příčina smrti.“ Napřímil se a nahlas sdělil: „Na první pohled žádné cizí zavinění. Víc vám řeknu po pitvě.“ Podíval se významně na mne a pak se ohlédl na Líbička.

Předseda sdružení vlastníků zachytil jeho zájem a zareagoval:

„Měl by si někdo posvítit na tu firmu, která prováděla opravy. Samí Ru…“ setkal se s Honzovým pohledem a raději to dořekl jinak: „A technici tu nebyli ani pět minut!“

Lékař mu laskavě vysvětlil:

„Pane, když v klidu a míru umře skoro devadesátiletá osoba, technici tu jen ztrácejí čas. Víte, v životě se to neodehrává přesně jako v televizních krimiseriálech. Mimoto týmy našich kriminalistů

nejsou tak početné, jak je popisují scenáristé, kteří se starají o to, aby bylo co nejvíce rolí pro herce a aby sponzorům vsugerovali, že se do hereckých hvězd vyplatí pořádně investovat.“

„V tom se nějak dobře vyznáte,“ podivila jsem se.

„Vždyť mě občas zvou jako poradce,“ přiznal doktor Mudrow.

Uvědomila jsem si, že i ta trochu výsměšná intonace je stejná, jako měl můj David.

„Jenže vím, že když někdo umře doma a ne v nemocnici…“ nevzdával se Líbiček. Snad ho taky někam zvali jako poradce.

„V pořádku,“ zasáhla jsem.

Ze zkušeností jsem věděla, že s podobnými lidmi musí kriminalista jednat opatrně. Rádi na sebe upozorňují. A jsou blahem bez sebe, když se aspoň mihnou na obrazovce.

„Právě proto jsme přijeli, abychom ten případ vyšetřili. Ale poněvadž pan doktor stanovil, že smrt vaší paní sousedky nikdo cizí nezavinil, práce techniků se zatím jeví jako zbytečná,“ vysvětlovala jsem tomu chlapovi dost šroubovaně. Tahle sorta lidí si na podobný způsob vyjadřování potrpí.

Považuje ho za příznak důležitosti úředníka a projev úcty ke své osobě.

Popravdě řečeno, není špatné si občas poslechnout lidi, kteří si všímají, co se kolem děje. I když jsou někdy velmi nesympatičtí jako ten předseda SVB. Dřív, před Listopadem, byli zároveň dost nebezpeční. Jenže bez donášečů se neobejde žádný režim. Ani ten demokratický. Donášení je přece jakýmsi druhem amatérského zpravodajství.

Pan Líbiček mě i Honzu bedlivě pozoroval.

Přemýšlela jsem, jestli bychom ho přece jen neměli z bytu vykázat. Ale ukázněně stál na prahu a nešel dovnitř.

Rozhlédla jsem se kolem. Obývací pokoj byl čistě uklizený. Šla jsem do kuchyně.

Žádný hrníček na stole. Žádná zapomenutá lžička. Čistě umytý sporák. Jen nepatrná vrstva prachu na rádiu na poličce u okna. Byt vypadal jako po pečlivém úklidu, který dělají pořádní obyvatelé, když se chystají odjet na dovolenou.

„Někdo tu uklízel?“ zeptala jsem se. Doktor Mudrow zrovna na brašně zatahoval zip. Udiveně vzhlédl a zavrtěl hlavou. Pak se nepatrně usmál:

„Heleďte, slečno…“ Všiml si, jak jsem se zatvářila, a opravil se: „…paní detektiv, stavte se u mě v pitevně zítra, ne, lepší bude až pozítří, řekněme, v sedm ráno.“

„V sedm?“ zděsila jsem se. Honza se zašklebil.

„Tak řekněme v půl deváté. Jestli ovšem chcete. Nemusíte. Všechno budete mít písemně ve zprávě. Zatím se mi zdá, že to byla normální přirozená smrt. Nejspíš ve spánku,“ zase se podíval na Líbička.

V přítomnosti obyvatel domu nechtěl prozradit své pochybnosti.

„Ale jak to, že byt je tak pečlivě uklízený?“ zase jsem se rozhlédla kolem.

„Víte, v tom jejím věku se to stává,“ ujal se slova lékař. „Možná že se právě tím úklidem tak unavila, že si na chvilku šla lehnout. Snad to dokonce i cítila. Proč by jinak nechala na stole občanku, rodný list, dokonce i průkaz pojištěnce? Už to mají vaši lidé.“

„Počítala s tím, že umře, a proto měla připravené dokumenty?“ zírala jsem.

„Spíš bych řekl, že to měla připravené pro případ, kdyby musela do nemocnice. A pak usnula a nenápadně, bez trápení a hluku nastoupila do převozníkovy loďky…“

„Do jaké loďky?“ nepochopil Honza.

„Převozníka Charóna, který převážel mrtvé přes řeku Styx,“ ozval se nečekaně Líbiček.

„Snad Léthé,“ vzpomněla jsem si na střípky řecké mytologie.

„Léthé byla řeka zapomnění,“ poučil mě Líbiček. Přitom vypadal spokojeně.

„O čem se tu vlastně bavíte?“ uraženě vybafl Honza.

„O řecké mytologii,“ otočil se k němu Líbiček. Pak se zase obrátil ke mně. „Kdybyste, paní detektiv, něco potřebovala, jsem v bytě číslo 2 v přízemí,“ sdělil mírně. V té chvíli vypadal jako hodný profesor odměňující sice hloupou, ale snaživou studentku. Postavy z řecké mytologie ho s kriminalisty jaksi smířily. Dokonce z předsíně vycouval na chodbu.

„Možná taky, že už cítila, že na ni jde smrt,“ pokračoval ve vysvětlování lékař. „Jednou jsem se setkal se starým mužem, který si takhle pořádně přichystal všechny dokumenty. Řekl mi, že to dělal pro všechny případy už od svých pětasedmdesáti, aby ti, co ho budou muset odvézt, ať už do nemocnice, nebo rovnou do márnice, nemuseli hledat jeho doklady. Tak, a už můžeme jít.“

Vyšli jsme na chodbu.

„Máme tu auto,“ upozornil ho Honza.

„Děkuju. Ale spěchám. Takže raději pojedu metrem.“ Líbiček trochu znervózněl.

„A to mě nebudete vyslýchat?“ divil se.

„Na co?“ vyštěkl můj kolega. „Myslíte, že byste mohl být podezřelý?“ Honem jsem to chtěla zahladit:

„Děkujeme. Až později, pane Líbičku. Chtěli bychom si s vámi promluvit o něco později.“

„Aha. Až budete přesně vědět, na co umřela,“ uznal zasvěceně divák televizních detektivek a znalec řecké mytologie.

Zaslechl to doktor, který už scházel dolů. Zastavil se.

„Na stáří, vážený pane. Na stáří. Vždyť jí bylo hodně přes osmdesát.“

„Byla zdravější než já,“ řekl jaksi velmi lidsky Líbiček.

Pochopila jsem, že se přímo třese na to, aby nám mohl něco povědět. Jenže když se už mám na něco ptát, tak bych si raději popovídala se stařenčinou sousedkou. Předpokládala jsem, že na nás čeká o patro níž. Ale sousedka paní Turnovské na chodbě nebyla.

„Ta paní sousedka, která tělo objevila…“

„Nora Gruberová,“ napověděl mi Honza.

Vůbec jsem si nevšimla, kdy její jméno zaznamenal. Asi se leccos dozvěděl, když jsem si prohlížela byt.

„Omluvila se, že pospíchá s vnukem do hudební školy,“ sdělil mi Honza. „Řekla, že asi v pět bude doma.“

Jen tak tak jsem se zdržela otázky, na co její vnuk hraje. Koukla jsem na hodinky. Byly čtyři. Líbiček mě a Honzu vyzval: „Tak se pojďte posadit,“ a ukázal zpátky na dveře bytu zemřelé ženy.

„Tam už nemůžete,“ rezolutně odmítl Honza a dodal: „Musím tady dohlídnout na zapečetění bytu.“ Řekl to v jednotném čísle. Tím mi dal na vědomí, že se můžu věnovat Líbičkovi.

Mimo kancelář, jak se říká, v terénu, se Honza rád choval, jako by opravdu byl můj šéf.

Vůbec mi to nevadilo. Uznávala jsem, že měl víc zkušeností než já. A kdyby měl vysokou školu, určitě by mohl šéfovat. A úspěšně. Na Honzovu smůlu náš velký šéf, který řídil naši kriminálku, pořád ještě uznával význam vysokoškolského diplomu. Dokonce tvrdil, že je to jedno, jakou vysokou školu člověk vystudoval a jaký obor, jestli technický, nebo humanitní. Důležité pro člověka prý je, aby nějaký čas strávil na vysoké škole. Aby byl aspoň pět let nucen něco studovat, mít trpělivost a být tak odolný, aby ve zdraví přežil stresy několika semestrů, vypracování ročníkových prací a projektů, diplomových prací a psychické napětí státnic. Krátce řečeno, šéf byl přesvědčen, že studium na vysoké škole upevňuje vůli, charakter a schopnost získávat potřebné informace.

Věděla jsem, že si mě šéf váží. Až mi nadržuje.

Kolegové si mysleli, že je to kvůli tomu, že jsem poměrně mladá a snad i trochu pohledná. Ve skutečnosti to bylo proto, že jsem za sebou měla dvě vysoké školy – Akademii múzických umění a právnickou fakultu. To, že jsem na akádě studovala housle, mu nevadilo. I když si z toho dělal legraci

– akademie jako akademie, zní to stejně vznešeně a důležitě. A dokonce tvrdil, že jen muzikanti a tanečníci vědí, co to je dřít bez odpočinku, trénovat každý den, neznat víkendy a dovolené.

3

V rozporu se svou nabídkou, kterou nám policistům udělal hned, když jsme přijeli, mě do svého bytu Líbiček nepozval. Vyšli jsme před dům a posadili se na lavičku vtisknutou mezi nějaké keře. Po tropickém létě se prudce a bez varování ochladilo. V panelácích začali dokonce topit. Naštěstí v bytě paní Turnovské bylo topení vypnuté. Jinak by se tělo rozložilo víc.

„Podívejte se, komisařko, detektive, nebo jak se vám říká,“ začal bez úvodu Líbiček. Vytáhl z kapsy složený list a podal mi ho. „Tady máte název, adresu a telefonní číslo firmy, která tady pracovala.“ Mávl rukou někam za sebe. „Ať vám dají seznam chlapů, co tu dělali,“ uložil mi.

„Dík,“ přikývla jsem bez komentáře.

„Paní Františka Turnovská jen tak sama od sebe neumřela.“

„Uvidíme, co ukáže pitva,“ poznamenala jsem.

„I kdyby nic neukázala,“ trval na svém. Ten jeho výrok mě opravdu překvapil.

„Jak to?“

„Prokáže ta vaše pitva,“ pohrdavě zdůraznil slovo „vaše“, „že se člověk na smrt vylekal?“

„Vy víte, kdo paní Turnovskou polekal?“ začínala jsem být zvědavá.

„Kupříkladu nějaký Rusák nebo Ukrajinec nebo který šmejd náš barák zateploval.“

„Vystrašil ji? Jak?“

„Kupříkladu k ní vlezl. Oknem. Vás by to nevystrašilo?“

„Asi ano.“

„A to jste mladá. A u staré paní to její srdíčko zastavilo,“ zatvářil se lítostivě. „Mohla spadnout a rozbít si hlavu.“

Asi zaslechl, co mi šeptem říkal lékař.

Se zájmem jsem ho pozorovala. Bylo neuvěřitelné, jak lehce střídal intonaci a barvu hlasu. Z nenávistné útočnosti přecházel až k ukňourané lítostivosti.

Neudržela jsem se a zeptala:

„Pane Líbičku, jaké máte povolání?“ A hned jsem si uvědomila, že má právo odseknout, co mi je do toho.

Ale Líbiček mi ochotně sdělil:

„Byl jsem předsedou OPBH. Víte, co to je?“

„Obvodní podnik bytového hospodářství,“ přeložila jsem tu zkratku. Neopravila jsem ho, že to není povolání, ale funkce.

„Vidím, že to víte,“ pochválil mě. „A snad chápete, že tomu rozumím.“

„Vy jste stavbař?“ Chtěla jsem upřesnit, jestli chápu správně, že rozumí stavebním pracím nebo možným příčinám stařenčiny smrti.

„Jsem v důchodu.“ Své původní povolání neprozradil. „Už dlouho.“ Podíval se na mne, jako by čekal, co já na to.

Asi jsem se měla zatvářit překvapeně a říct, že na to nevypadá.

Kdybych ho skutečně vyslýchala, tak bych to překvapení určitě zahrála. Zeptala bych se, jak je to dlouho, polichotila bych mu, že výborně vypadá, a tím bych si ho získala. Svěřil by se mi i s intimními detaily svého života a taky známých a příbuzných.

Jenže jsem jen zabíjela čas. Čekala jsem na paní Noru Gruberovou. Líbiček se mých poklon nedočkal a najednou prohodil:

„Možná ji chtěl znásilnit.“

„Prosím?“ Myslela jsem, že jsem se přeslechla.

„Ten chlap, když k ní vlezl…“

„Ale vždyť jí bylo přes osmdesát!“

„No a?“ zase změnil smutný hlas na útočný. „Mně je přes sedmdesát a myslíte, že o mě nemají ženské zájem?“

Chtěla jsem ho upozornit, že u mužských je to jinak. Ale osmdesátiletá stařenka by sotva v někom vyvolala zájem o sex.

Pan Líbiček uhádl, co chci říct, a pospíchal s vysvětlením:

„Když je mužskej nadrženej, tak se mu hodí i stařena. A stařena si pak nepoběží k policajtům stěžovat, že ji někdo znásilnil.“ Bylo na něm vidět, jak se svými představami přímo kochá.

Nechtěně jsem se od něj trochu odsunula. Nevšiml si toho a pokračoval:

„Františka i ve svých osmdesáti byla docela šťabajzna.“

„Ne!“ vypadlo ze mě.

„Ale jo!“ zatvářil se skoro vítězně tlusťoch. „A k tomu měla vlastní byt. Dneska takový byt může v

chlapovi vyvolat ještě větší touhu než krása a mladí.“ Na jeho tváří se objevil slizký úsměv.

Sice jsem nepochopila souvislost mezi erotickou přitažlivosti staré ženy a vlastnictvím bytu, ale už jsem v tom nehodlala pokračovat.

Změnila jsem téma.

„Pane Líbičku, měla paní Turnovská nějaké příbuzné?“ zeptala jsem se úřednickým tónem.

„Ne. Měla jen chovance.“

„Navštěvovali ji?“

„Jo. Pořád za ní někdo jezdil. Ženské.“

„Znal jste některou?“

„Ne.“

„Navštěvoval ji ještě někdo?“

„Jo. Taky nějací chlapi.“

„Myslíte – schovanci?“

„Ne, myslím, milenci.“ Nechápavě jsem zírala.

„Ale jo,“ odpověděl spokojeně na mou nevyslovenou otázku. „Chodili za ní nějací dědkové.“ Sám sebe k dědkům nepočítal. Asi by rád vylíčil nějaké pikantní podrobnosti. Nadechl se. Využila jsem toho:

„Viděl jste někoho?“

„A ne jednoho.“

„Kdy naposled?“

„No, asi tak před třemi týdny.“

„V kolik to bylo?“

„Asi v šest večer.“ Chvíli váhal a dodal: „A ještě pár dnů předtím. Někdy ráno. Snad v sedm. Šla po schodech otevřít domovní dveře. My totiž nemáme takové to automatické otevírání. Pak jsem je slyšel jít nahoru.“

„Nejezdil výtah?“ divila jsem se.

„Do druhého poschodí to ani nemá smysl.“

Uvědomila jsem si, že od vchodu k výtahu vede několik schodů a výtah zastavuje v mezipatře.

„Zaslechl jste ještě něco?“

„Jo. Chlap a ženská. Oslovovala ji, sestřička. Napadlo mě, že je nemocná. Tak jsem se jí šel zeptat, jestli je v pořádku. Zrovna když tam přišla dívka, která u paní Turnovské uklízí.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím. No, za pár dnů ji tu sháněl nějaký dědek, prý se nemohl k ní dozvonit,“ pokračoval.

„Kdy to bylo?“

„Počkejte… No jo, bylo to v pátek. Už jsem vám to řekl, nějak před šestou. Zazvonil na mne, ale já ho dovnitř nepustil. Co já vím? Když mu neotevírá, tak asi není doma. Nebo ho Františka nechce pustit.“

„Neptal jste se ho, kdo to je?“

„Ne.“

Koukla jsem se na hodinky.

V tu chvíli se objevil můj kolega.

„Tak je to hotový,“ hlásil. „Můžeme jet.“ Zvedla jsem se.

„A co Gruberová? Nechcete na ni počkat?“ znepokojil se Líbiček.

„Pane, nemáme jen tenhle případ,“ odpověděl místo mě Honza. „Musíme plnit své povinnosti, objasňovat další vraždy a chytat zločince.“

Líbička určitě zaujalo slovo „další“. Potvrdilo jeho domněnku, že skoro devadesátiletou Františku Turnovskou někdo zavraždil.

4

„To zapečetění trvalo tak dlouho?“ vyčetla jsem Honzovi.

„Ne. Ale popovídal jsem si s důvěrnicí, která u toho byla.“

„Jaká důvěrnice? Přece Líbiček…“

„Ten je předseda celého bloku. A každý vchod má svého zvoleného důvěrníka. No, a paní důvěrnice mě pohostila výbornou kávou a vynikající domácí bábovkou.“

„A k tomu se mi přiznáváš s klidným svědomím?“ pohoršila jsem se. „Nechal jsi mě s tím…“ spolkla jsem slovo blbcem, „Líbičkem a sám sis užíval u kafíčka a…“

„…a s velmi příjemnou a chytrou ženou. Náhodou, mám svědomí křišťálově čisté. Přece je logický, že se mužský, i když je tak slizký jako Líbiček, víc rozpovídá před půvabnou kriminalistkou. A sympatická mladá paní se s větší ochotou svěří atraktivnímu mužskému, i když je to policajt.“

„Tak s čím se ti coby atraktivnímu policajtovi svěřila?“

„Například, že nesnáší Líbička.“

„Tak tomu se nedivím.“

„Jenže, ten Líbiček prý Turnovskou strašně otravoval. Uháněl ji.“

„Ne! Ta stařenka byla tak neodolatelná?“

„Pro Líbička – určitě. Okatě se jí dvořil. Dokonce chtěl, aby se dali dohromady. Aby se sestěhovali. A její byt buď prodali, anebo pronajali. Turnovská ho napřed slušně odmítala. Ale nedával jí pokoj. Tak mu prý řekla, že má přítele. Víš, podle paní Vránové to byla velmi hodná ženská, nechtěla se nikoho dotknout, nikomu ublížit.“

„Toho přítele si vymyslela?“

„To paní Vránová neví. Ale jednou k ní Líbiček vrazil do bytu…“

„K paní Vránové?“

„Ne. K Turnovské. A za chvíli letěl ze schodů. Stará paní takovou sílou určitě nedisponovala. Líbiček řval na celou chodbu, že za to těžce zaplatí. Ale jestli to dal k soudu, nebo ne, to už paní Vránová nevěděla. Jen si je jistá, že by nikdo ze sousedů svědčit proti paní Turnovské nešel.“

„Kdy se to stalo? Ten konflikt?“

„Asi před půl rokem. Jo, a víš, že jsi paní Gruberovou propásla?“

„Jak propásla. Přece jsem s Líbičkem seděla před domem.“ Honza se zasmál.

„No právě. Když se vracela s vnoučkem z hudebky, zahlédla tě, jak si povídáš s jejich předsedou, tak raději šla k jinému vchodu. Z druhé strany. Prý vás nechtěla rušit. Podle mě se nechtěla s Líbičkem setkat. No, a co ti zajímavého pověděl?“

Krátce jsem mu vyložila obsah rozhovoru. Najednou jsem se zarazila.

„Co je?“ všiml si toho Honza.

„Fotky…“

„Technici něco určitě nafotili.“

„Osobní fotky! Rodiny… Přátel. Míst.“

„Prosím tě, na co? Fakt si myslíš, že to budeme vyšetřovat?“

„Přece jsi slyšel, co nám našeptal Mudrow. Ani mně se spousta věcí nezdá…“

„Neblbni a nelam si s tím hlavu,“ poradil mi můj kolega.

Pomalu jsme se blížili k nenápadnému činžáku, v němž sídlila naše správa. Doktor Mudrow měl pravdu. Metrem bychom už dávno byli na místě.

Chvíli jsme s Honzou mlčeli. Čekali jsme, kdy se už konečně rozsvítí zelená na křižovatce, a můžeme se krokem posunovat dál.

„Sabino, nezdá se ti to srandovní?“ přerušil mlčení Honza. „Když vyšetřujeme skutečný mord, každou informaci získáváme s velkou námahou. A tady, když je to jasný, že paní klidně a tiše umřela, máme tolik informací, že bychom už mohli určit potenciálního vraha. Například, klidně by to mohl být Líbiček. Měl možnost a motiv.“

„Myslíš, že měl políčeno na její byt?“

„Určitě.“

„Honzo, ale víš, co nechápu? Když ten Líbiček leží všem v žaludku, proč ho zvolili předsedou? Vždyť je to volená funkce…“

„Protože tam nikdo jiný nechtěl.“

„Odkud to víš?“

„Od domovní důvěrnice. Líbiček se prý aspoň vyzná v předpisech a v zákonech a má své staré kontakty na různých úřadech. A na pozemkovém úřadu, tam prý dokonce má nějaké příbuzné.“

Konečně jsme zaparkovali u chodníku.

„No, a teď, vážená šéfko, běž sepsat zprávu, já dám auto do garáže a můžeme tu milou stařenku a protivného Líbička pustit z hlavy.“

5

„Sabino, kde jsi?“ zeptal se mě Jakub. Ležel vedle mne.

Raději jsem zavřela oči. Styděla jsem se. Nehodí se, aby ženská hned po milování přemýšlela o pracovních záležitostech. Vlastně jsem nevěděla, jestli myšlenky o smrti neznámé starší ženy spadají do pracovních záležitostí.

Bylo mi z toho nějak smutno. Stará paní umřela tiše sama a nikdo si ani nevšiml, kdy a jak odešla z tohoto světa.

Otočila jsem hlavu k Jakubovi.

„Víš…“ Zasmál se:

„Nevím. Jen vidím, že jsi teď v myšlenkách hodně daleko. Tak, holčičko, pověz, co tě trápí.“

No není ten můj Jakub vzácný mužský? Existuje ještě na světě jiný chlap, který by se v téhle situaci neurazil? Nenaštval se? Mužskej, který by se staral o to, co jeho ženskou trápí?

Stejný byl můj manžel David. Jenže to byl houslista, narodil se ve Švýcarsku a vyrůstal ve Spojených státech. Až do svých pětadvaceti netušil, že jeho biologická matka je česká emigrantka, kterou jsem mu s novinářem Pacovským pomohla najít. A kdyby mého Davida v Paříži po návratu z koncertu nezabili…

„Nedokážu tu Turnovskou pustit z hlavy,“ postěžovala jsem si Jakubovi. „Ačkoliv nám to šéf skoro rozkázal.“

„No, když to Petr rozkázal jen skoro, tak to myslel tak, že můžete na tom pracovat. Ale potichu, bez velkého humbuku,“ vysvětlil mi Jakub. Šéfa dobře znal. Byl to jeho spolužák z gymnázia. „Hlavně co nejdál od médií.“

„Jenže nám s Honzou jasně řekl, že tu není co vyšetřovat.“ Na to Jakub nereagoval.

Chvíli jsme leželi bez hnutí. Nevěděla jsem, o čem si teď přemýšlí. Já jsem si v duchu promítala pečlivě uklizený byt.

„Pořád se mi na tom něco nezdá,“ řekla jsem tiše ke stropu. „To, jak paní Turnovská umřela,“ dodala jsem. Jako by Jakuba mohlo napadnout, že se v myšlenkách zase vracím k tomu večeru, když nás v tmavé pařížské ulici s Davidem přepadli mladíci.

Na začátku naší známosti jsem se Jakubovi poctivě přiznala, že se mi o tom přepadení často zdá. Stávalo se, že jsem tu hroznou scénu viděla před sebou i ve dne.

Jakub o mé minulosti věděl všechno. Dokonce i to, proč jsem se z hráčky u třetího pultu prvních houslí ve významném symfonickém orchestru proměnila v policajtku. A dokonce se vypracovala na detektiva. Věděl, že se ten životní převrat stal právě kvůli tak nesmyslné Davidově smrti.

Zvedla jsem se a oblékla si župan. Jaksi nešlo, abych se nahá v posteli svěřovala svému příteli se svými pochybnostmi. Ani vzdáleně se netýkaly naší lásky.

Asi to přece jen byla moje profesionální deformace.

„Nechce se mi věřit,“ říkala jsem cestou do kuchyně, „že ta paní opravdu tak pečlivě uklidila, než si lehla umřít.“

Vyndala jsem z ledničky láhev minerálky a vrátila se s ní do ložnice. Posadila jsem se na pelest postele.

„Chceš se napít?“ nabídla jsem Jakubovi. Vleže záporně zavrtěl hlavou.

Napila jsem se a dala láhev na podlahu.

„Kdybych aspoň měla ten pitevní protokol. Mudrow mě tam napřed pozval, ale druhý den ho někam odvolali, a sešlo z toho. A šéf tvrdí, že už nemám do pitevny chodit, prý nám stačí protokol z prvního ohledání. Mají dost závažnějších případů. Nemáš náhodou protekci v pitevně?“

Jakub se rozesmál.

„Zatím ne.“

Živil se tlumočením. S policií měl společné jen to, že se od gymnázia kamarádil s mým šéfem. Seznámili jsme se právě na oslavách šéfových narozenin.

„Tak tam rovnou zavolej sama…“ poradil mi.

„V telefonu mi stejně nic neřeknou…“

Od jisté doby nám všem dali na vědomí, že závažné věci nesmíme sdělovat telefonicky. Podsvětí má techniku odposlechu aspoň stejně výkonnou a moderní jako policie. A nejspíš i dokonalejší. A nejsou svázání různými předpisy a zákony.

„Tak když chceš, zavolám Petrovi,“ nabídl se.

„Co mu, prosím tě, řekneš?“ zapochybovala jsem.

„No… Napřed se ho poptám na zdraví,“ zašklebil se Jakub. „A pak mu prozradím, že s tebou není řeč, protože pořád přemýšlíš, proč ta paní, která umřela, byla oblečená.“

„Odpoví ti, že se unavila úklidem, na chvilku si lehla a už nevstala. Tak to vykládal doktor.“

„Ale uznej, zní to docela logicky.“

Jakub se nadzvedl, natáhl ke mně ruku a řekl banální chlapskou větu:

„Tak už na to nemyslí a pojď sem,“ chtěl mě stáhnout zpátky do postele. Právě ta banalita ve mně něco zablokovala.

„Ne, nezlob se. Teď ne,“ zvedla jsem se a odešla do koupelny.

Když jsem se vrátila, Jakub seděl v křesle oblečený. U ucha měl mobil a soustředěně poslouchal.

„S kým telefonuješ?“ zeptala jsem se zbytečně. Místo odpovědi mi podal mobil.

„Sabino,“ byl to hlas mého šéfa. „Zatím neoficiálně. Asi jsi měla pravdu – u tvé babičky něco není úplně košer.“ Asi se taky obával odposlechu. Kdo ví, jestli Jakubův mobil někdo neodposlouchává.

„Jeli tam naši lidé…“

„Jedu taky,“ hlásila jsem. „Podívám se po nějakých fotkách.“

6

Poprvé za dobu práce na kriminálce jsem se dostala do sporu se šéfem. Tvrdil, že se případem Františky Turnovské nehodlají zabývat. Prohlásil, že si momentálně nemohou dovolit ztrácet čas vyšetřováním smrti stařičké paní. A vzhledem k tomu, že neměla žádné příbuzné, nikomu to nebude vadit. Nikdo v tom nebude šťourat. Ani novináři nebudou do toho strkat nos a zjišťovat, jestli policie vyšetřovala dost, nebo málo.

Mí kolegové nemohli pochopit, proč trvám na tom, že tu něco nehraje. Šéf mě dokonce zavolal k sobě do kanceláře.

Napřed se mě přátelsky ptal, proč se tak cpu do toho vyšetřování. Jako bych těch úkolů neměla dost. Co mi je do nějaké stařeny, která v klidu a míru umřela a nikoho neotravovala? Přece technici nenašli vůbec nic, co by ukazovalo na cizí zavinění. Ani když tam byli podruhé. Objevili sice nepatrné stopy krve, částečky kůže na rohu stolu a šmouhu po sklouznutí podrážky, ale směr a intenzita té šmouhy prokázala, že paní na podlaze uklouzla a při pádu se nešikovně udeřila o roh stolu. Byla to jen nešťastná náhoda, jaká se starým lidem stává skoro každý den. Holt, nějaký starý člověk si doma zlomí ruku, nohu a, což je horší, i kyčel. No, ale ta paní si rozbila hlavu. Nejspíš tu bolest hned ani nepocítila. Všechno dokonale utřela. Umyla. Pečlivě setřela krev z rohu stolu a dokonce si ošetřila ránu na spánku. Krabičku od zásypu našli technici v odpadkovém koši. Tampony od krve asi spláchla na záchodě.

Šéf si dal práci, aby mi zase zopakoval údaje ve zprávě. A uzavřel jakýmsi uznáním, že paní Turnovská kvůli tomu úrazu nikoho neobtěžovala – žádnou pohotovost, ani záchranku, ani lékaře, ani nemocniční personál. Vlastně bychom jí mohli všichni in memoriam poděkovat, že zbytečně neobsazovala nemocniční lůžko, zažertoval.

„Prosím tě, tak co se ti na tom nezdá?“ ptal se mě kamarádsky.

„Všechno,“ přiznala jsem se poctivě. „Kdyby se opravdu udeřila hlavou o roh stolu náhodou, chovala by se jinak. Přece je to nenormální, aby…“

Rozzlobil se:

„A co ty víš, co je normální a co ne? Víš, jak se normálně chová ženská pomalu v devadesáti?“

„Nevím, ale když byla ve stavu všechno utřít, dokonce se umýt a ošetřit si ránu, proč nikomu nevolala?“ zeptala jsem se a zarazila…

„Co je?“ všiml si toho šéf.

„Neměla telefon. Přístroj… V bytě jsem neviděla žádný telefon. Ani pevnou linku, ani mobil…“

„Prosím tě… Sice musím ocenit tvůj postřeh, asi je to důsledek toho, že jsi hrála ve velkém orchestru a zároveň jsi musela sledovat noty, dirigenta a sólisty, ale to nic neznamená.“

„Petře,“ zapomněla jsem, že mluvím se šéfem v jeho pracovně a ne v kavárně v galerie Rudolfina. Chodíme tam po koncertě ve čtyřech – já s Jakubem a šéf se svou třetí ženou, učitelkou klavíru v hudební škole. „Určitě namítneš, že mohla telefon odhlásit. Tak musela mít mobil, ne? A ten se nenašel!“

Šéf ale už ztratil trpělivost.

„Už dost! Nejsme soukromá agentura a nemůžeš si vymýšlet zločiny, jen aby bohatí klienti platili za vyšetřování. Jasný?“ Zvedl se od stolu zavaleném lejstry tak, že za nimi nebyl vidět monitor.

Vstala jsem taky. Rozhodla jsem se udělat poslední pokus a zaútočila na šéfovy synovské city. Od Jakuba jsem totiž věděla, že vyrůstal bez otce a svou matku přímo zbožňoval. Asi proto se dvakrát rozvedl a třikrát oženil. Pořád hledal ženu podobnou své matce.

„Petře, tvá matka umřela v nemocnici, viď?“ Zalapal po dechu.

„A teď si představ starou ženu,“ pokračovala jsem bezohledně, „kterou například, co my víme, někdo tak vyděsil…“ vzpomněla jsem si na Líbičkovu verzi, „…mohl to být i nějaký dělník ze stavby, že upadla… A nikdo jí nepomohl… Lehla si. Oblečená. Umírala sama…“ Viděla jsem, že to na šéfa zabírá. „… a nikdo si toho nevšiml. Ani její přátelé. Ani chovanci dětského domova. Přes tři týdny ležela a nikdo se o ni nezajímal. Podle fotek ji přece chovanci měli rádi. Chceš se na to podívat?“

Z bytu paní Turnovské jsem odnesla balík fotek. Převážně skupinových. Byl na nich název dětského domova i s adresou a datum focení. Prvním poválečným chovancům by dneska mohlo být kolem sedmdesáti. Posledním asi třicet pět. Několik fotek bylo pořízeno poměrně nedávno. Paní Turnovská i ve svém věku asi za někoho zaskakovala.

„Dovol mi, abych aspoň pár lidí vyzpovídala. Dej mi týden…“

„Dva dny,“ vzdal se.

„Týden.“

„Tři dny,“ řekl.

Rozhodla jsem se dál nesmlouvat.

„Dobře, tři dny,“ souhlasila jsem a šla ke dveřím.

„Sabino,“ zadržel mě. „Pořád nechápu, proč ti na té paní tak záleží?“ Ale na to jsem nedokázala odpovědět.

7

Hned na chodbě jsem zavolala doktoru Mudrowovi.

„Mohla bych se u vás zastavit?“

Hned souhlasil. „Rád vás uvidím. A ukážu vám všechno, co vás zajímá.“ Za půl hodiny jsem byla na jeho ponurém pracovišti.

„Vytáhl jsem tělo z boxu. Chcete se na ni podívat?“ šel ke stolu přikrytému zeleným prostěradlem.

„Raději ne,“ zadržela jsem ho.

Správně by se mě měl zeptat, proč jsem tedy přišla. Na nic se neptal.

Vrátil se k psacímu stolu. Posadil se a nabídl mi místo naproti.

Hned bez úvodu řekl, že kdyby se paní Turnovské nestal ten hloupý úraz, klidně by dožila i stovky.

„Jste si jistý, že to byl náhodný úraz?“

„Jistý si nejsem. Ale všechno tomu nasvědčuje. Ten úder způsobil pád těla. Tak přesně zamířit úder nějakým ostrým předmětem, to by musel být zvlášť rafinovaný machr. Anebo hodně šikovná a silná osoba, která stařenku chytla, přidržela a udeřila její hlavou o roh.“

„A pak ještě stačila uklidit?“

„Je to skoro nepravděpodobné,“ odmítl nepříliš jistě doktor. „Nejspíš uklidila ještě předtím. S podobnou přípravou se nesetkávám poprvé.“ Najednou se rozpovídal: „Znal jsem jednu stařenku, která se z posledních zbytků sil nejen umyla a učesala, ale dokonce si nalíčila rty a napudrovala nos. Prý chce být upravená, až se setká se svým nebožtíkem manželem. Tu paní jsem znal osobně,“ dodal trochu změněným hlasem. „Byla to mimořádně silná žena,“ uzavřel a začal něco soustředěně hledat na stole.

Mlčel.

Pak s pohledem do nějakých papírů, ale už normálním lékařsky autoritativním hlasem prohodil:

„Rozhodně neumřela hned. Ještě si stačila umýt ránu.“

„Nemohl to někdo udělat až po její smrti?“

„Na to bych potřeboval další zkoumání jinými přístroji. Ty ale nemám.“

„Ale připouštíte to?“ trvala jsem na svých pochybnostech.

Tehdy zvedl hlavu. Pohlédl na mě tmavýma očima tak podobnýma očím mého Davida.

„Člověk mého povolání a stáří už připouští úplně všechno.“

„Proč to nezkoumala laboratoř?“

„No… Přece víte, že mě zastupoval kolega. A bylo mu známo, že tělo této stařenky není předmětem žhavého zájmu. Rozumíte?“ Pak se z ničeho nic zeptal: „Jste vdaná?“

„Ne,“ vyrazila jsem.

„Rozvedená?“

„Vdova.“

„Já taky,“ sdělil s radostí. „Co děláte dnes večer?“

Místo, abych uvedla svůj večerní program, jsem vybafla:

„Mám přítele.“

„Aha,“ přikývl. Ale nevypadal zklamaně. Zdálo se, že naopak.

„Už vím, odkud vás znám. Byla jste na oslavách šéfových narozenin. S Jakubem Zabranským. Je to váš přítel?“

„Jo.“

„Máte dobrý vkus. A děkuju.“

„Za co?“

„Že jste mě někam neposlala. Neřekla, že mi do toho nic není. A víte, proč jsem se na to ptal?“

„To nevím,“ zasmála jsem se.

„Předpokládal jsem, že tak hezká dívka, jako jste vy, určitě někoho má. A chtěl jsem jen vědět, do zelí koho bych vlezl. Do Zabranského zelí si vlézt nedovolím. Stejně by to bylo beznadějné, že?“

„Je to otázka, nebo tvrzení?“ bavila jsem se.

„To druhé,“ divadelně si povzdychl.

Na rozloučenou mi poradil:

„Neztrácejte s případem paní Turnovské mnoho času. Ať už ji někdo v klidu pohřbí.“

8

Vrátila jsem se do kanceláře. Dělila jsem se o ni s Honzou Lorencem. Teď ale tu nebyl. Místo abych začala rozvíjet pátrací činnost, zamyšleně jsem se dívala na tmavou obrazovku.

Počítačový odborník mi několikrát nabízel instalovat barevné pozadí – od uklidňujících fotek půvabné krajiny přes krásné kytky až po veselá dovádějící zvířátka. Tvrdošíjně jsem to odmítala. Nechtěla jsem se čímkoliv rozptylovat.

Teď bych asi přece jen uvítala nějaký hezký obrázek. Například pohled na střechy Malé strany z nejvyššího bodu Vrtbovské zahrady. To místo jsem považovala za nejkrásnější v Praze. Z levé strany se tyčí Hrad, a pod terasovitou zahradou s Braunovými sochami červenohnědý koberec střech a

„stříbrem se třpytí Vltava s harfou mostů“. Kde jsem tu větu četla? Nebo slyšela? Asi od matky? Vím jistě, že do Vrtbovské zahrady mě jako malou holku zavedla má matka. A pak jsem tam šla s Davidem…

Tu větu určitě pronesla moje matka. Občas propadala romantice chvíle a byla schopná recitovat básníky svého mladí.

Najednou jsem si uvědomila, že jsem se matce dlouho neozvala. Dokonce mi došlo, že smrt staré paní Turnovské ve mně vyvolala něco, co jsem v té chvíli nedokázala pojmenovat. Z ničeho nic jsem začala přemýšlet o své matce. Ačkoliv byla daleko mladší než paní Turnovská.

Vybavilo se mi, jak mi posledně v telefonu vyčetla, že se dlouho neozývám. S těžko potlačovanou podrážděností jsem jí řekla: „Neozývám se, protože je všechno v pořádku. Kdyby se něco stalo, tak bych ti zavolala.“

Místo aby se urazila, maminka se zasmála:

„Ano, chápu. Nebo kdybys ode mne něco potřebovala.“ To jsem se zase urazila já.

„Jo, tak nějak.“ A na maminčino laskavé: „Tak se, holčičko, měj a dávej na sebe pozor,“ jsem jen krátce vyštěkla: „Ahoj!“

Teď jsem se snažila spočítat, kdy to bylo? Před týdnem? Nebo dvěma?

Vyťukala jsem číslo matčina mobilu. Bezbarvý hlas mi odpověděl, že je nedostupný.

Zkusila jsem pevnou linku. Maminčin hlas na záznamníku mě požádal, abych nechala vzkaz. Nechala jsem vzkaz, že volám jen tak, že jsem zdravá, že mám hodně práce a že ji prosím, aby mi večer

zavolala.

Okamžitě jsem měla dobrý pocit. Jako bych učinila bůhvíjaký dobrý skutek. A tu se mi zase vybavil stařenčin byt.

Vynadala jsem si, že ztrácím čas neužitečnými myšlenkami. Mám k dispozici jen tři dny.

Zapnula jsem počítač. Ve zprávě z pitevny jsem neobjevila nic, co bych už nevěděla. Vlastně jsem už věděla o něco víc. Mohl existovat někdo, kdo do ní strčil tak, že se udeřila o roh stolu. Byla to náhoda? Nebo něčí šikovnost?

Na obrazovce jsem si prohlížela fotky, které pořídili technici. Kurzorem jsem jezdila od jednoho detailu ke druhému. Stůl. Bez ubrusu. Zvětšovala jsem označený roh, o který se stará paní praštila.

Pak jsem si prohlížela skříně, knihovnu, každou poličku. Zvětšovala jsem tak, že jsem četla i názvy knih na policích.

Na podlaze pod knihovnou jsem objevila kousek drátu. Našla jsem ho při druhé návštěvě stařenčina bytu. Vedl k telefonní přípojce.

Jela jsem kurzorem zpátky.

Na poličce jsem rozeznala tmavší skvrnu. Zvětšila jsem ji. Teď jsem jasně viděla tmavší místo. Něco na tom místě dlouho stálo, a proto místo tolik nevybledlo.

Telefon?

Že by to byl telefonní přístroj?

Kam ho paní Turnovská uklidila? A proč? Aby pod ním utřela prach? Proč ho normálně neodsunula a nedala pak zpátky? Proč ho úplně odpojila?

Vlastně, co blbnu? Mohla odhlásit telefonní linku a vrátit přístroj telefonní společnosti. Přece, jestli se nemýlím, telefony patřily dřív telefonním firmám.

Vyťukala jsem jméno Františka Turnovská na internetu i s adresou. Hned naskočilo její telefonní číslo. Ale to ještě nic neznamená. Mohla ho odhlásit a ze seznamu ho ještě nevyřadili.

Jako bych ho přivolala, zazvonil telefon. Centrála. Jestli si přeji, aby mi přepojili hovor. Volá paní Nora Gruberová.

Přála jsem si.

„Dobrý den,“ trochu ostýchavě promluvil hlas sousedky paní Turnovské. „Chtěla jsem se jen zeptat, kdy bychom, totiž sousedi… protože paní Turnovská nikoho v Praze nemá, kdy ji můžeme pohřbít? Aspoň přibližně?“ v hlase paní Gruberové se ozýval prosebný tón.

„Bohužel vám to teď nemůžu říct. Ale paní Gruberová, potřebovala bych se vás na něco zeptat. Mohla bych vás navštívit?“

„Doma?“ Něco ji vystrašilo.

„Nebo byste se raději se mnou setkala někde venku?“

„A kdy?“

„Co nejdřív.“

„Dnes?“

„Můžete hned dnes?“

„Teď?“ Ale nepřímo souhlasila: „Kde? U vás? Na oddělení?“ vyplašila se ještě víc.

„Kdekoliv se vám to hodí. Zvolte si místo…“ Gruberová mlčela.

Obávala jsem se, že odmítne.

„Trochu si popovídáme. Aspoň to budete mít hned za sebou,“ dodala jsem.

„Takže Líbiček měl pravdu, že paní Františku někdo zabil?“ zase se znepokojila paní Gruberová.

„Ještě nevíme. A proto bych se chtěla…“

Přerušila mě: „Víte co? Za dvě hodiny bych mohla být v centru. Na Václaváku. Teď je kolik?“ Koukla jsem na nástěnné hodiny:

„Dvanáct.“

„Ve dvě na Vás počkám v kavárně v prvním poschodí v knihkupectví. Na rohu Vodičkové a Václaváku. Víte, kde to je?“ Asi si myslela, že policajti znají spíš hospody a vyhlášené podniky a ne malé kavárničky v knihkupectvích.

Na co paní Gruberová potřebuje ty dvě hodiny? Asi na oběd.

Jakub se jednou smál, že čas mezi půl dvanáctou a druhou je svatá doba, kdy se dobře vychovaní lidé chystají na oběd, obědvají nebo jídlo tráví. Od této bohulibé činnosti je neslušné kohokoliv vyrušovat.

Pracovními záležitostmi se nikdo nesmí otravovat taky v pátek po dvanácté.

Ani v době předvánoční, která začíná v listopadu, ani povánoční a posilvestrovské, která končí v polovině ledna.

Je vyloučeno na někom něco chtít čtrnáct dnů před a po Velikonocích, pak v období na ně navazujících květnových oslav.

A je nehoráznost žádat práci přibližně od poloviny června až do poloviny září, kdy je doba prázdnin a dovolených. Po tyto tři měsíce nikdo po nikom nemůže chtít jakýkoliv pracovní výkon. Ovšem s

výjimkou tvůrčích a výkonných umělců, pracujících důchodců a studentů na brigádách. Ti naopak mají příležitost konečně si něco vydělat.

Zavolala jsem na centrálu a požádala, aby zjistili, odkud byl ten telefonát. Za chvíli mi oznámili, že žena volala z pevné linky v kavárně Louvre.

Zajímavé… Proč mi nenavrhla, abych tam přijela? Bála se, že v kavárně potká známé a bude mě muset někomu představovat? Prosím, seznamte se, mladá paní je policajtka z kriminálky…

9

Po točitých schodech jsem vystoupila do prvního patra.

Prokličkovala jsem mezi regály knih až na konec sálu. K barovému pultu a několika malým stolkům.

Paní Nora Gruberová vypadala mladší, než jak jsem si ji pamatovala ze setkání před domem paní Turnovské. Asi to způsobily zlehka nalíčené výrazné rty, trochu maskary na dlouhých řasách a pečlivě upravené obočí. Lehké béžové sáčko a pod ním černá halenka a krémová šála kolem krku schovávající vrásčitou kůži tvořily správnou nenápadnou eleganci.

Paní Gruberová seděla v rohu u okna a četla noviny. Pozdravila jsem ji a posadila se.

Paní Gruberová do mě zavrtala tmavé oči.

„Takže Líbiček měl pravdu,“ řekla bez úvodu.

„Ještě nevíme,“ opakovala jsem to, co jsem jí řekla v telefonu. „Pohřeb můžete uspořádat už zítra.“

„Fajn,“ přikývla, ale nespouštěla ze mě očí. „Jak se to stalo?“

„Vyšetřuje se to,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

„Máte podezření, kdo jí k tomu pomohl?“

„Každý, kdo se s ní stýkal.“

„Například já,“ trochu se pousmála paní Gruberová. Konečně odvrátila pohled.

„Možná vy,“ odpověděla jsem. Z ničeho nic mě sousedka mrtvé stařenky začala štvát.

„A právě proto jsem potřebovala ty dvě hodiny, abych sjela domů a zpátky.“ Začala se přehrabovat v tašce. Vyndala složený lístek a dvě obálky. „Vidíte?“ Přisunula ke mně složený papír a dopisy.

„Možná že tu objevíte další podezřelé.“ Zase se pousmála. Tím mi dávala na vědomí, že to nemyslí vážně.

„Co to je?“ ptala jsem se hloupě.

„Dopisy,“ zdůraznila hloupost mé otázky. „A to je vzkaz pro paní Františku. Našla jsem to v její schránce. Mám od její schránky klíče.“

„Kdy?“ poposedla jsem znepokojeně. Jak to, že nikoho, mě ani Honzu, nenapadlo podívat se do schránky? Ani techniky, když jsem vyrukovala se svým podezřením? Nejspíš to vůbec nebrali vážně.

„Dopisy a vzkaz jsem našla několik dnů před tím, než jsem se rozhodla upozornit Líbička, že jsem už dlouho paní Františku neviděla.“

„Jak na to reagoval?“

„Vyčetl mi, že se starám o soukromí cizích lidí. Prý jako nějaká drbna. Prohlásil, že paní Turnovská je svéprávná, samostatná a mohla někam odjet. Dokonce žertoval, že by se tomu vůbec nedivil, kdyby si jela zalyžovat. Na hory.“

„Byla tak zdatná? Přece jí bylo skoro devadesát!“

„Ano. Nikdo by jí tu devadesátku nehádal. No a když ji pak sháněli muž a žena…“

„Po rozhovoru s panem Líbičkem?“ upřesňovala jsem.

„Ano. Ten muž asi byl inženýr Mrázek,“ ukázala na složený papír.

„Mluvila jste s ním?“

„Ano. Otevřela jsem mu dveře. Řekl mi, že se k paní Turnovské nemůže dovolat, že už tu byl, ale nedostal se do baráku. Vůbec se neozvala. Jeho paní, přišel s paní, mi řekla, že pro ni mají důležitý vzkaz. Slíbila jsem jim, že vzkaz paní Františce předám, jakmile se objeví. Pak jsem ten lístek hodila do její schránky.“ Najednou se zase zeptala: „Jaká je vlastně příčina smrti?“

Chvíli jsem váhala. Pak jsem se přece jen rozhodla to prozradit:

„Udeřila se do hlavy. Pravděpodobně uklouzla a spadla na roh stolu, přesto…“

„Přesto to vyšetřujete,“ konstatovala.

„Napadá vás někdo, kdo by jí k tomu eventuálně pomohl?“

„Líbiček,“ řekla bez rozmyšlení. „Když jsme paní Turnovskou objevili, hned křičel, že ji někdo zabil. Ale předtím pořád odmítal podívat se k ní do bytu. Říkala jsem mu, že už to není normální. Dokonce mě napadlo, jestli už stará paní nepodlehla Líbičkovu tlaku a někam se nepřestěhovala. Dokonce jsem jí zkoušela volat. Divila jsem se, že nemá zapnutý ani záznamník, ani…“

Skočila jsem jí do řeči: „Paní Turnovská měla telefon?“

„Samozřejmě,“ divila se mé otázce Gruberová.

„Pevnou linku?“

„Ano.“

„A mobil?“

„Pokud vím, ne. Jednou jsme spolu mluvily o mobilech, jak je děcka mají pořád u ucha, a paní Františka řekla, že ho nechce, protože by si připadala jako pejsek na vodítku.“

„Takže pevnou linku neodhlásila?“

Paní Nora Gruberová se tvářila překvapeně:

„Pokud vím, tak neodhlásila. Proč by to dělala?“

„Byla jste často v bytě paní Turnovské?“

„Docela ano.“

„Měla jste od bytu klíč?“

„To ne. Paní Turnovská mi ho nabízela, ale odmítla jsem.“

„Proč?“

Povzdechla si. Tiše odpověděla: „Vím o sobě, že jsem… No, dřív, za mlada, by se o mně řeklo, že jsem zapomnětlivá nebo nepořádná. Teď by se řeklo, že mám sklerózu,“ zase se usmála.

Její úsměv jsem neoplatila.

Paní Gruberová tedy vážně pokračovala: „Bála jsem se, že bych její klíče ztratila nebo někde zapomněla. Víte, kolik už jsem klíčů ztratila nebo někam strčila a nemohla najít? Asi to nepochopíte…“

Chtěla jsem jí říct, že by se moc divila, jak ji dobře chápu. Ale nesetkaly jsme se, abychom si vykládaly o svých povahových vadách. Zajímalo mě něco jiného.

„Paní Gruberová, jak dobře jste se v bytě paní Turnovské vyznala?“

„Promiňte, nerozumím. V jakém smyslu – vyznala?“

„Vzpomínáte si, jak byly uspořádány věci…“

Viděla jsem, že tomu pořád nerozumí. A nebyla to její chyba. Zeptala jsem se tedy konkrétně:

„Kde stál telefonní přístroj? Nebo stanice, jestli ho měla bezdrátový.“

„Na knihovně. Na poličce v knihovně.“

„Víte to přesně?“

„Jo. Párkrát jsem od ní telefonovala. Na poruchy. Znáte to…“ Najednou vytřeštila očí. „Ale tam nebyl! No vždyť jo! Když jsme tam přišli, totiž když otevřeli byt, vůbec tam nebyl! Víte, když se mě

policajti, pardon, policisté ptali, jestli tam něco zmizelo, řekla jsem, že nic. Rádio, televizor – všechno bylo na svých místech. V bytě bylo čisto. Hezky uklizeno. Až jsem se tomu divila…“

„Proč jste se divila? Paní Turnovská byla nepořádná?“

„Ne, ne… Byla pořádná. Většinou k ní chodila uklízet jedna slečna, vyluxovala, utřela prach, vyprala a pověsila záclony.“

„Znáte tu slečnu?“

„Ne. Jednou jsem ji zahlédla, když odemykala dveře.“

„Takže měla od jejího bytu klíče.“

„Asi ano.“

„Opravdu nevíte, jak se jmenuje?“

„Paní Františka se mi jednou zmínila o Olince a že je to studentka, myslím že studovala fyziku.“

„Na matfyzu?“

„Nevím. Ale stejně ten byt byl jako po velkém generálním úklidu, jako kdyby…“ zamyslela se. Čekala jsem mlčky na pokračování.

„…jako by se připravovala na návštěvu. Že někdo měl přijít, aby si prohlédl byt. Snad se Líbiček chystal přivést nějakého podnájemníka nebo kupce. Nebo už přivedl…“

„Ptala jste se na to Líbička?“ chtěla jsem vědět.

„Já?“ divila se Gruberová. „Snad jste se na to ptala vy? Přece jste tam na lavičce před domem rozmlouvali přes hodinu.“

„A vy jste proklouzla jiným vchodem,“ připomněla jsem jí. „Co vám Líbiček udělal?“ Zachmuřila se.

„Celkem nic. Ale nemám ho ráda. Je nějaký slizký. Možná že mu křivdím a že to všechno, co dělá, myslí dobře… Snad ta stavební firma, kterou původně prosazoval, udělala by to rychleji a levněji, ačkoliv, jak tvrdil, nezaměstnává žádné přivandrovalce. Ale architektka Vránová, ta bydlí přesně nad bytem paní Františky, zorganizovala něco jako konkurz, vyžádala si návrhy od několika stavebních firem, prostudovala je, sepsala, všem nám ty kopie materiálů rozdala, a pak na základě připomínek všech obyvatel bloku, vlastníků bytů a nájemníků, odhlasovali jsme tu, co prováděla to zateplování. No, a Líbiček zuřil a strašně tu firmu a architektku Vránovou pomlouval, prý určitě dostala úplatek, a pořád slídil, kontroloval, co a jak pracuje, mluvím o té firmě, pořád všechno kritizoval, prý je všechno špatně…“

„A kvůli tomu ho nemáte ráda?“ nechtěla jsem tomu věřit.

„Nejenom kvůli tomu. Mám ještě své důvody,“ otočila se k oknu. Jako by mi dávala znamení, že o těch dalších důvodech nechce mluvit. Za chvíli na mne znovu pohlédla a nadechla se. „Na vašem místě bych ho… pořádně proklepla. Určitě měl dobrý motiv.“

10

V tom okamžiku mě napadl jiný Líbičkův možný motiv. Zcela nepravděpodobný – že na paní Turnovskou žárlil. Vyplývalo to z jeho narážek. A taky ještě z toho, co jsem se dozvěděla od paní Gruberové.

Stařenčina sousedka mi navíc bez vyzvání vysvětlila:

„Chtěl se k ní nastěhovat a svůj byt pronajímat. Bál se, že k sobě nastěhuje někoho jiného. A dělal,“ zasmála se ironicky, „že se do ní zamiloval.“

Chtěla jsem se zeptat, odkud to ví.

Paní Gruberová mou otázku předběhla:

„Vůbec se s tím netajil. Vykládal to každému, kdo to snesl poslouchat. Chtěl si ji vzít!“

„Tak to je vážný,“ poznamenala jsem bez ironie.

„Velmi,“ souhlasila. „Počítal, že ona brzy umře a mu připadne její byt.“ Najednou si paní Gruberová vzpomněla. „A na co jste se mě vlastně chtěla zeptat?“

„Nestěžovala si vám paní Turnovská na stavbaře?“

„Máte na mysli, jak Líbiček říkal o těch dělnících, co pracovali na lešení?“

Najednou jsem měla dojem, že tou otázkou chce paní Gruberová získat čas, aby našla správnou odpověď.

„Měli jste s nimi nějaké komplikace?“ trochu jsem ji popohnala.

„To víte, že jsme měli. Aspoň někteří z nás,“ odpověděla váhavě. „Vlastně, ne s nimi, ale s tím lešením. Myslíte, že je příjemné, když se vám před okny pohybují cizí lidí? A hlavně, když vám u hlavy vrtají do betonu?“

„Dovedu si to představit,“ poznamenala jsem.

„Nedovedete,“ namítla. „Když jste nezažila, že se to opakuje den co den několik měsíců. Ačkoliv práce prováděli dost ohleduplně. Začínali tak v osm. Pracovali asi dvě hodiny. A pak ještě dvě hodiny odpoledne.“

„Jen čtyři hodiny denně?“

„Ne. Nesprávně jsem se vyjádřila. Mluvím o vrtání do betonu. Pak dělali asi něco jiného. Ale nešlo jen o ten strašný zvuk vrtačky. Nepříjemné bylo to, že se pořád někdo pohyboval těsně u oken. A v noci… Osobně jsem se bála spát s otevřeným oknem. Někdo by mohl po lešení vylézt a dostat se oknem do bytu. Měla jsem strach.“

„Takže někdo se mohl dostat oknem i k paní Turnovské?“

„Teoreticky – ano.“

„A prakticky?“

„V noci měla okna zavřená.“

„A přes den?“

„Asi taky. Z toho lešení se hrozně prášilo.“

„Pan Líbiček prohlásil, že k ní mohl vlézt někdo z dělníků.“

„Vyloučeno!“ reagovala prudce. Až nepřiměřeně ostře.

„Proč jste si tak jistá?“

„No… Vlastně jsem udělala velkou chybu. S Líbičkem.“ Nadechla si. „Víte, to nebylo úplně tak, jak jsem řekla vašemu kolegovi…“

„Tvrdila jste, že vás znepokojilo…“

„Jo. Že mi připadalo divné, že jsem paní Turnovskou dlouho nepotkala, a proto jsem trvala na tom, aby přivolali policii a otevřeli její byt. To bylo trochu jinak…“ odmlčela se.

Seděla jsem zticha. Čekala jsem.

„Den předtím, než začali sundávat lešení, na mé okno zaklepal dělník,“ začala Gruberová. „Otevřela jsem, a on se mě zeptal, jestli rozumím rusky. Samozřejmě jsem mu rozuměla, dokonce jsem mu řekla, že může mluvit ukrajinsky.“

„Jste Ukrajinka?“

„Ne. Oba rodiče byli Pražáci, ale narodila jsem se v Kyjevě, protože oba tam studovali. Přes den mě hlídala babička Ema. Lékařka v důchodu. K důchodu si přivydělávala uklízením na koleji. Ukrajinka. Vůbec mým rodičům pomáhala. Zadarmo. Žila sama, protože celou její rodinu – manžela, dvě malé děti a všechny příbuzné – Němci postříleli u Babího Jaru. Víte, kde to je?“

„Ano,“ přikývla jsem.

„Tak to se divím. O tom se ani na Ukrajině, ani v Rusku moc nemluví. Asi těch třicet tisíc zabitých a pohřbených, spoustu zaživa, kyjevských židů je nepatrná epizoda ve srovnání s miliony mrtvých. Ta babička Ema, jmenovala se doktorka Ema Blumentalová, se zachránila náhodou, protože za městem sháněla nějaké jídlo, i když to bylo… Promiňte, vás to nemusí zajímat.“

Mýlila se. Zajímalo mě to. A velmi. Jenže v té chvíli mi šlo o něco jiného.

„Krátce řečeno,“ pokračovala pevným hlasem Gruberová, „díky babičce Emě umím rusky, ukrajinsky, německy, dorozumím se i v jidiš – to je jazyk východoevropských židů, kterým psali Moše Sforim, Šolom Alejchem a Singer, který dostal Nobelovu cenu,“ vysvětlovala. Snad předpokládala, že to někdo neví. Dokonce dodala: „Je podobný němčině, ale píše se jako hebrejština.“

Musela jsem přerušit: „Vím to…“ Gruberová na mě tázavě pohlédla. Ale nic jsem jí vysvětlovat nehodlala.

„Mluvila jste o dělníkovi…“ připomněla jsem jí.

„Jo, promiňte. Zaklepal mi na okno a když se ujistil, že umím ukrajinsky, řekl, že si myslí, že bych se měla podívat k sousedce, že se mu u ní něco nezdá. Já jsem mu řekla, aby ke mně šel, totiž vlezl dovnitř.“

„Nebála jste se ho?“ vzpomněla jsem si na Líbičkovo podezření.

„Ne. Vůbec. Ten muž měl, jak bych to řekla, inteligentní hlas… Nevím, jestli mi rozumíte. Myslím, že se lidi víc poznají, podle hlasu než podle tváře či postavy. Nejde o krásu, ale o…“

Zase jsem ji musela přerušit:

„Já vím. Dokonce existují identifikační metody. Takže jste ho pustila dovnitř.“

„Jo. A uvnitř mi řekl, že oknem zahlédl, že paní pořád leží na posteli. Několikrát na ni klepal, ale paní ani nezvedla hlavu. A do okna se nedíval z nějaké zvědavosti, ale protože se tam pořád svítí. I přes den. A ví, že u nás je elektřina drahá. Pak mě požádal, abych se podle možností o něm nezmiňovala. Tím, že se mnou navázal kontakt, riskuje velké nepříjemnosti. Přesto považuje za svou normálně lidskou povinnost, aby mě na to upozornil. Neudržela jsem se a zeptala se ho, jaké vlastně má skutečné povolání. Byl to dějepisář. Středoškolský profesor. Moc mě prosil, abych o něm nikomu neříkala.“

„Jak to, že vám tak důvěřoval?“

„Nebudete mi věřit, ale podle knížek. Opravdu. Řekl, že majiteli bytu, který má na zdech tolik polic s knížkami, může důvěřovat.“

„Takže se díval do oken,“ poznamenala jsem.

„Knihovnu zahlédl, když mi pomáhal tahat dovnitř krámy z balkonu,“ bránila ho.

„Představil se vám? Víte, jak se jmenuje?“ Chvíli váhala a pak řekla důrazně:

„Ne.“

Dělník sice paní Gruberové důvěřoval, ale paní Gruberová nedůvěřovala mně.

„Krátce řečeno,“ nakazila jsem se způsobem mluvy stařenčiny sousedky, „upozornil vás, že ve vedlejším bytě leží nehybně starší žena. A vy jste to ohlásila panu Líbičkovi.“

„Řekla jsem mu, že jsem ji dlouho neviděla, že bychom měli zavolat policii a podívat se tam. Odmítl to, že jak by to prý vypadalo, kdyby tam z ničeho nic vtrhla policie. A že paní Turnovská klidně může být u svých příbuzných. Možná že odjela do ciziny. Ke svým bývalým chovancům. Byla totiž vychovatelka…“

„Vím,“ nenechala jsem ji domluvit. Dostala jsem strach, že se Gruberová zase odchýlí od toho, co mě zajímá.

„Krátce řečeno,“ vrátila se k tématu Gruberová, „stejně mi bylo podezřelé, proč Líbiček tvrdošíjně odmítá ten byt zkontrolovat. Dokonce jsem měla pocit, že o tom něco ví. Že už ho někdo na to upozornil. Tak jsem mu řekla, že trvám na tom, aby byt paní Turnovské otevřeli…“

„Což hned udělal.“

„Hned – ne. Odkládal to. Prý může být… u nějakého svého přítele a že už je teď jiná doba a nesmíme omezovat osobní svobodu. Tak jsem policii zavolala sama…“ Pohlédla na hodinky.

Pořád jsem nevěděla, čeho se zachytit.

„Paní Gruberová, nenapadá vás, kam mohl zmizet telefonní přístroj?“ Chvíli na mě nechápavě zírala.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. Dala jsem na stůl fotky.

„Poznáváte tu někoho?“

„Tady je paní Františka,“ ukázala na hezkou starší ženu uprostřed skupiny dětí.

„A někoho z dětí?“

Zadívala se na rozesmáté tváře. Vůbec nevypadaly jako opuštěné děti ze sirotčince.

„Ne.“ Pak se zase podívala na hodinky.

„Pospícháte?“

„Musím s vnukem do hudební školy,“ koukla se omluvně.

„Na co hraje?“ konečně jsem se zeptala.

„Na housle.“ Celá se rozzářila. „Je úžasně nadaný. Profesorka tvrdí, že z něj bude profesionální muzikant a že jednoho dne na něj bude pyšná.“

„Jak se jmenuje jeho profesorka?“ Gruberová na mě koukla trochu svrchu:

„Tu určitě nebudete znát.“ Nevyvracela jsem jí to.

Z kavárny jsem odcházela se dvěma zalepenými obálkami a s krátkým vzkazem od nějakého M. Mrázka.

11

V kanceláři jsem v Honzově přítomnosti obálky rozlepila.

V jedné byl krátký dopis od inženýra Martina Mrázka. Byl napsaný tiskacími písmeny. Šlo o jakýsi omyl. Inženýr prosil, aby paní Turnovská přišla na schůzku, aby jí vyřídil vzkaz od Klárky Lénské. Schůzka se měla konat v pátek patnáctého na stejném místě, kde jsem před hodinou seděla s paní Gruberovou.

Z Mrázkova vzkazu vyplývalo, že na schůzku paní Turnovská nepřišla a Mrázek ji navštívil v pondělí.

V druhé obálce byla pozvánka na tradiční sraz chovanců dětského domova. Setkání se mělo konat v hotelu Stachy v den, kdy paní Turnovská zemřela. Byl vložen i dotazník s otázkami, na kolik dnů se má rezervovat pokoj, jestli vyžaduje celodenní stravu a místo na parkování. Všechny otázky byly napříč přeškrtnuté a dole bylo rukou připsáno, že pro vychovatele je pobyt zdarma a že se všichni na tetu Fáňu těší. Podepsána Jiřina Kopecká a adresa v Plzni.

Rozhodla jsem se, že si napřed promluvím s inženýrem Mrázkem. Zeptala jsem se Honzy, jestli by za Mrázkem nejel se mnou.

Honza mi připomněl, že ten případ jsem vyfasovala na vlastní přání. Smrt stařenky ho ani v nejmenším nezajímá. Takže s jeho účastí počítat nemůžu. Jedině že by to dostal jako oficiální úkol.

„A já jsem si myslela, že jsi kamarád,“ poznamenala jsem zklamaně.

„A já jsem si myslel, že jsi profesionál,“ reagoval naštvaně Honza Lorenc. Pak jsme si už nevyměnili ani slovo.

Večer se hlasitě rozdrnčel můj služební mobil. Nehrál žádnou libozvučnou melodii. Normálně klasicky vyzváněl.

„Slyším!“ ohlásila jsem se, jak se patří v služebním telefonu.

„Zlobíš se?“ ptal se Honza Lorenz.

„Ne,“ odpověděla jsem, ačkoliv to nebyla pravda.

„Něco pro tebe přece jen udělám.“

„Dostals to za úkol?“

„Ne. Ale zítra to šéfovi navrhnu.“

„Fajn.“ Měla jsem radost. „Půjdeš se mnou za Mrázkem?“ Zklamal mě:

„To ne.“

„Tak v čem mi chceš pomoct?“

„No, napadlo mě, že bych se zkusil podívat do té stavební firmy a poptat se na jejich dělníky. Co říkáš?“

„Říkám, že jsi kamarád. A ještě bys mohl…“

„Sabino, mohl bych spoustu věcí, ale nevím, jestli budu mít čas,“ hodil zpátečku.

„Jen jsem si myslela, že bys mohl taky zjistit něco o konkurenční firmě, kterou jim chtěl Líbiček dohodit.“

„A výši úplatku, který mu slíbili?“ zasmál se můj kolega. „To se mi možná podaří, pokud to má nějakou souvislost se smrtí stařenky.“

„Jestli to má, nebo nemá souvislost, na to snad přijdeme až potom. Ale musím mít co nejvíc informací.“

„Já vím, já vím, prosím, nepoučuj…“

Vytušila jsem, že Honza už lituje své velkorysé nabídky. Přesto jsem se ho odvážila požádat:

„A ještě něco…“

„Ne! Sabino, ne!“

„Honzíku, zlatíčko, miláčku…“

„Teď by tě měl slyšet tvůj Jakub!“

„Ať! Je chápavý! Honzíku, lásko…“

„Tak co ještě chceš?“

„Potřebuju, aby sis zjistil, ve kterém dětském domově nebo ústavu byla paní Turnovská naposledy

zaměstnána nebo zaskakovala.“

„Víš, jak to bude těžký?“ zaúpěl Honza.

„Vím. Ale to svedeš jenom ty. V takových zařízeních pracují převážně ženy, a žádná ženská před tebou neobstojí.“

„Jo, kromě tebe.“

„A víš, co mě to stojí sil?“ chechtala jsem se.

„Ach jo! Tak je to, když člověk koná dobro a nemá ani špetku naděje na odměnu…“

„Jako odměnu ti můžu dohodit mladou a velmi šikovnou slečnu.“

„Sem s ní.“

„Napřed ji musíš najít.“

„Jo? A kde?“

„Asi na matematicko-fyzikální fakultě.“

„Takže mladá, šikovná…“

„… strašně inteligentní…“

„… a strašně ošklivá.“

„Proč myslíš?“

„Protože si dovedeš představit, že by hezká holka studovala matfyz?“

„A tys nikdy neviděl hezké ženské u počítačů?“

„Jo, v bance. Manažerky… Ale mačkání tlačítek nemá nic společného s fyzikou a vyšší matematikou.“

„Ty seš ale chytrý!“ uznala jsem.

„To jo. A jak se jmenuje?“

„Olga.“

„A dál?“

„Nevím. Ale kolik může být vysokoškolských posluchaček, které si na studium vydělávají úklidem v domácnostech a jmenují se Olga? A co ty víš – co když odporuje tvým vžitým představám a je mimořádně hezká?“

„No, kdyby byla jako ty…“

„Děkuju. Ale všechny lichotky šetři na zítra. Začínám mít obavy, že nám za ten hovor strhnou z platu, protože nezní úředně.“

„Takže úřední úkol, který mi ukládáš, zní: Prověřit stavební firmu…“

„Ano, Honzíku, a zjistit, kde pracovala paní Turnovská. A taky vyhledat studentku Olgu, která u ní uklízela a měla klíče od jejího bytu…“

„Že jsem ti já blbec vůbec volal!“ zahrál zoufalství. Pak se přátelsky rozloučil: „Ahoj a dobrou noc!“

KAPITOLA TŘETÍ

1

Mobil v mé kapse vyhrával melodii Ódy na radost. Když má vnučka byla malá, považovala ji za písničku o mravenečkovi. Občas mě napadlo, co by tomu řekl Beethoven. A jestli by za to nežádal tantiémy.

Vyndal jsem mobil z kapsy. Na displeji jsem přečetl nápis „Nový hovor“. Volal mi někdo, kdo není uložený v mém seznamu. Na žádné telefonické hovory jsem neměl náladu.

Mobil zmlkl. Objevil se nápis „Nepřijatý hovor“.

Chtěl jsem mobil strčit zpátky do kapsy. Ale Óda na radost se rozezvučela zas.

Založil jsem tužkou stránku knihy. Zrovna jsem dočetl větu, která na mě přesně seděla: „…Také jsem postrádal vnitřní autoritu, abych si otevřeně dělal, co chci.“ Vlastně má spisovatel Philip Roth ve svých knihách spoustu věcí, které cítím a prožívám stejně.

Óda na radost zněla pořád hlasitěji.

„Haló!“ ozval jsem se nevraživě.

„Dobrý den,“ pozdravil mě neznámý mladý ženský hlas. „Je to pan inženýr Martin Mrázek?“ Hlas udělal pauzu. Vyžadoval odpověď.

„Ano,“ odpověděl jsem tedy.

„Sabina Hronová, kriminální policie.“

„Tak to vám ale trvalo,“ poznamenal jsem ironicky.

Ode dne, kdy se na mém starém záznamníku objevil vzkaz od nějaké Klárky a někdo, snad Helena, odnesl kazetu, uplynuly asi tři týdny. Pak se mi vloupali, přesněji řečeno, dostali se do bytu a sebrali

mi můj starý přístroj i s předhistorickým záznamníkem. Nahlásil jsem to tehdy policii, vyměnil jsem na její radu zámek a pustil jsem to z hlavy.

A teď mi najednou posílají nějakou ženskou. Podle hlasu hodně mladou. Kriminalistka mou ironii přeslechla.

„Potřebujeme vám položit několik otázek.“

„Jsem vám k dispozici,“ odpověděl jsem slušně. Slušné jednání vyvolává stejnou slušnost. I když jednáte s policistou.

„Měl byste pro mě v nejbližší době čas?“ zeptala se skoro laskavě. Taková laskavost vyžaduje pak vstřícnost.

„Měl.“

„Kdy?“

„Dneska?“

„Výborně.“

„Přijedete ke mě do bytu?“

„A hodí se vám to?“

Měl jsem dojem, že policistku má vstřícnost přece jen překvapila.

„Ano. Hodí se. Pokud tady budete do půl hodiny.“

„Snad,“ řekla dívka, civilně dodala, „pokud ulice nebude ucpaná,“ a zeptala se: „Platí adresa z telefonního seznamu?“

„Prosím?“ nepochopil jsem.

„V dopise pro paní Turnovskou jste uvedl pevnou linku a číslo mobilu. Na pevné lince se ale nikdo nehlásil…“

„Počkejte, slečno… nebo paní… Hronová. Policii jsem jasně ohlásil, že mi ukradli telefon a záznamník.“

„Někdo se vloupal k vám do bytu?“

Tato otázka mě dost udivila. „A vy se mnou nechcete mluvit kvůli tomu vloupání?“ Místo odpovědi řekla: „Pane inženýre, za půl hodiny jsem u vás.“

„A smím vědět…“

„Tak za půl hodiny, maximálně za tři čtvrtě. Počkejte na mě, prosím, doma.“

Najednou jsem pocítil strach. Co s tím má společného paní Turnovská? A co to všechno znamená – vzkaz, zmizení kazety, pak vloupání kvůli nějakému starému záznamníku? A teď ještě jakási kriminalistka, která ani netuší, že mi ukradli telefon.

Přepadlo mě neblahé tušení, že jsem spadl do nějakého průšvihu. Schyluje se k událostem, kterých jsem se celý život obával. Že se dostávám do situací, kterým jsem se vždycky vyhýbal.

Nikdy jsem se do ničeho nechtěl zaplést. Celý život jsem se snažil být nenápadný. Netoužil jsem po žádné kariéře, ani po hrdinských činech. O nic jsem nebojoval. Své myšlenky, názory na události a dění, na lidi a na politiku, své nápady a vize jsem svěřoval svým deníkům. Ukládal jsem je v šuplících psacího stolu.

Šuplíky jsem nezamykal. Sešity jsem měl zastrčené do desek spolu se stvrzenkami, fakturami, výpisy z účtů a reklamními letáky. Na deskách byl jen rok. Předpokládal jsem, že by sotva koho napadlo nahlížet do těch lístečků, brožur a papírů různého formátu. Určitě by se nikdo neobtěžoval luštit obsah hustě popsaných stránek v obyčejných linkovaných sešitech s měkkými deskami formátu A5.

Ale i kdyby? Koho by zajímaly názory obyčejného konstruktéra stavebních strojů z obyčejné vývojové kanceláře obyčejného výzkumného ústavu, jakých v republice byly stovky?

Občas mě ovšem napadlo, že bych své zápisky zpracoval a vydal knižně. Jenže stačilo, abych přišel do knihkupectví a rozhlédl se po té záplavě knih. Hned jsem ten nápad musel zavrhnout. Okamžitě mi mizela chuť cokoliv zveřejňovat. Včetně příběhů – skutečných, vyslechnutých a vymyšlených, které by mě docela bavilo napsat.

Do sešitů jsem také zapisoval některé své soukromé objevy a logické souvislosti, na něž jsem přišel při čtení knih. Často byly v rozporu s oficiálními, které jako polopravdy a šikovně zaobalené lži předkládala média.

S tím vším jsem se odvážil svěřovat jen papíru.

Několikrát jsem zkoušel dělat záznamy rovnou do počítače. Samotné psaní bylo rychlejší, ale nebylo to ono. Když jsem se například chtěl podívat, co jsem dělal a jak jsem uvažoval před deseti nebo dvaceti lety, stačilo otevřít příslušné desky a nahlédnout do sešitu. U počítače mě rozptyloval už samotný průběh nastartování, nastavování, vyhledávání správného adresáře a souboru… Ale hlavně při psaní na počítači jsem neměl ten pocit jakéhosi intimního spojení, té duševní vazby s papírem, když se písmenka, slova a věty automaticky vynořovaly a samy letěly z hlavy na papír.

Do sešitu jsem psal jako se píše dopis důvěrnému příteli. Psal jsem dopisy svému druhému já.

A právě když jsem objevil, že se někdo vloupal do bytu a hrabal se v mých šuplících, vrhl jsem se zkontrolovat desky se sešity.

Byly na místě. Netknuté. Oddechl jsem si.

Teprve poté jsem zkontroloval, co mi ukradli.

Bylo mi jasné, že hledali něco konkrétního. Dělali to docela ohleduplně. Nic než telefon se záznamníkem a všechny magnetofonové kazety neodnesli.

Kazet s nahrávkami mi bylo líto. Měl jsem několik nenahraditelných. Pořád jsem se chystal přehrát je na diskety a pořád jsem to odkládal.

Zavolal jsem tedy na policii. Z mobilu.

Policista na telefonu měl unavený hlas, ale byl velmi slušný. Hlášení prý poznamenal. Slíbil, že ke mně někoho pošlou. Ale až později. Až budu na řadě. Teď mají hodně práce. A když tvrdím, že mi nic cenného neukradli, že mám neporušený zámek, tak to asi nebude tak naléhavé. Poradil mi, abych zapřemýšlel, kdo z mých příbuzných nebo známých má klíče a mohl se dostat do mého bytu. Taky mi poradil, abych vyměnil zámek.

Poděkoval jsem mu za radu.

Podezřívat zase Helenu nemělo smysl. Co by ještě v mém bytě hledala? A nikdo jiný klíče neměl. Druhý den jsem vyměnil zámek.

Od vloupání uplynul týden a žádný policista se neobjevil.

2

Od chvíle, kdy mi zavolala Hronová, neuběhla ani půlhodina, a už byla dole u domovních dveří. Šel jsem jí otevřít.

Přede mnou stála štíhlá tmavovlasá dívka v černých džínách a béžovém saku oblečeném přes černý rolák. Kdyby mi neukázala průkaz, v životě by mě nenapadlo, že je od policie.

Řekl jsem jí to.

„Nevím, jestli to mám brát jako poklonu, nebo se urazit,“ zasmála se. Někoho mi připomínala.

„Samozřejmě jako poklonu,“ přijal jsem její lehký tón. „Přece jako dobře vychovaný občan, kterého od dětství strašili strážníkem, bych se policistku urazit neodvážil.“

Chtěl jsem přivolat výtah. Blikalo světýlko, že je obsazen.

„Které je to poschodí?“

„Třetí.“

„Nebude to rychlejší pěšky?“

Asi si nevšimla, že jsem starý muž. Vyšli jsme po schodech k mému bytu.

Odemkl jsem dveře, které jsem předtím zabouchl.

„Vidíte?“ ukázal jsem jí na několik nenápadných škrábanců. „Otevřeli a zámek vůbec nezničili. Myslím ten původní. Jak jste mi poradili, vyměnil jsem ho,“ vykládal jsem poslušně, i když se mě na nic neptala.

Zavedl jsem ji do obýváku. Nabídl jsem jí židli a kávu. Posadila se a kávu odmítla. Že mě nebude dlouho zdržovat. Pořád jsem se nemohl zbavit pocitu, že jsem ji někde viděl. Zneklidňovalo mě to.

Přece jsem měl dobrou paměť na tváře. Ale tuto mladou ženu jsem nikam nemohl zařadit. Všiml jsem si, že se kolem pozorně rozhlíží.

„Už jsem po lupičích uklidil,“ odpověděl jsem jí na nevyslovenou otázku. Aspoň jsem předpokládal, že by ji to mohlo zajímat.

„Kdy vás vyloupili?“ zeptala se.

„Na policii jsem to už nahlásil. Byl jsem chvíli pryč. Jen pár hodin. A když jsem se vrátil, byt byl vzhůru nohama. Knihovna, šuplíky…“ lhal jsem. Myslel jsem si, že kdybych jí řekl pravdu, že mi naopak uklidili a věci přerovnali, považovala by mě za cvoka. A asi by mi taky poradila, abych si vzpomněl, komu ze známých nebo příbuzných jsem dal klíč a kdo mě mohl navštívit v mé nepřítomnosti.

„Co vám ukradli?“ chtěla vědět Hronová.

„Paní Hronová, neposílá vás náhodou pojišťovna?“ napadlo mě. S policií jsem se stýkal, jen když jsem měnil občanský průkaz nebo žádal o pas.

Hronová zrozpačitěla.

„Ne. Ale neodpověděl jste mi na otázku.“ Její rozpaky mě trochu naštvaly.

„Nečetla jste protokol?“ Mlčela.

„Přece jsem všechno ohlásil!“ zvýšil jsem hlas.

„Zmínil jste se o tom, že vám ukradli telefon,“ připomněla mi.

„Jo. Starý.“

„A co ještě?“

„Hodně starý záznamník. Ten ale lupiči neprodají ani v tom nejlevnějším bazaru. Ale stejně nechápu…“

Najednou se Hronová zeptala:

„Jak dobře se znáte s paní Františkou Turnovskou?“ Nechápavě jsem na ni zíral.

„Ale… Vůbec ji neznám.“

„Ne?“ Hrábla do tašky, která jí visela přes rameno.

Podle mých představ se ani ta taška k policajtce nehodila.

Vyndala obálku a složený lístek. Rozložila ho a přisunula ho ke mně.

„Psal jste to vy?“

„A… ano,“ vykoktal jsem. Pak jsem se napůl ptal a napůl tvrdil: „Něco se té paní stalo?“

„Umřela.“

„Proto… proto nepřišla. A ta Klárka…“

„Kdo je Klárka?“ zbystřila pozornost Hronová.

„Dívka… Asi dívka.“ Zadíval jsem se na policistku. „Nepřišla jste kvůli vloupání…“

„Ne…“

„Přišla jste, protože…“

„Ano. Protože umřela.“

„Někdo… někdo jí něco udělal?“

„Ještě nevíme. Proč jste jí psal ten dopis?“

„Nemohl jsem se k ní dovolat. Tak to už asi byla…“

Pohlédl jsem na obálku a na svůj vzkaz. Cítil jsem, jak mi po zádech stéká studený pot.

Jak je to možný, že jsem se celý život snažil, abych se do ničeho nezapletl, a teď najednou… Kvůli nějaké školačce.

Proč jsem si jistý, že to byla školačka? Protože mluvila o škole? Ale mohla to být taky učitelka. Nebo maminka nějakého děcka.

Ale o to teď nejde…

„To znamená, že Klárka…,“ začal jsem. Hronova mi okamžitě skočila do řečí:

„Kdo je Klárka?“

„Nevím… Klárka Lénská. Volala, abych něco vyřídil Františce Turnovské… Ale byl to omyl…“ Otřásl jsem se hrůzou. Co když jde o vraždu?

Asi ano. Proč by mě jinak vyhledala policie? A co když mě podezírá?

Hronová se na mě mlčky dívala.

Nadechl jsem se. Rozhodl jsem se, že té dívce povím všechno. Od samého začátku. Od podivného vzkazu na mém starém záznamníku až do poslední návštěvy domu, kde bydlela paní Turnovská.

3

„Pane inženýre, tak to shrneme,“ navrhla Hronová, když jsem skončil své vyprávění. Fascinovaně jsem pozoroval, jak z tašky vyndala blok. Vzala si do rukou propisovačku. A při pohledu na její pravou ruku jsem si vzpomněl, proč mi je tak povědomá.

Samotného mě to překvapilo. Zavrtěl jsem hlavou. Hronová si toho všimla.

„Něco není v pořádku?“

„Promiňte, smím osobní otázku?“

V tváři mladé ženy se objevilo napětí. Ale svolila: „Zkuste.“

„Máte sestru? Dvojče?“

„Ne. Proč?“

„Víte, velmi se podobáte… Jako kdybyste jí z oka vypadla…“

„Ano? Komu?“

Bylo mi jasné, že ani policistka nedokáže v sobě potlačit přirozenou ženskou zvědavost.

„Víte, trpím přímo patologickou pamětí na tváře,“ chtěl jsem to nadlehčit.

„To vám závidím,“ poznamenala. „A?“

„A velmi se podobáte jedné houslistce. Nemusíte mi ovšem věřit, ale když jste nějak zvedla ruku, úplně jsem viděl tu dívku z orchestru…“

„Tak v čem je ta podoba? Ve tváři, nebo v rukou?“ dělala si ze mne legraci.

„Ve všem.“

Asi ji to zaujalo. Vůbec se neurazila.

„A jak je to velký orchestr?“ zeptala se pobaveně.

„Velký. Symfonický. Nevím, jestli chodíte na koncerty vážné hudby…“

„A to poznáte všechny jednotlivé hráče velkého symfonického orchestru?“ usmívala se. Spíš překvapeně než ironicky.

„To ne. Ale tahle houslistka se od ostatních lišila.“

„Čím?“

„Rukávy…“

„Prosím?“

„Tím, že měla dlouhé rukávy.“

Bylo na ní vidět, že mi vůbec nerozumí.

„Totiž, určitě víte, že muzikanti v orchestru hrají ve fracích, ale ženy v šatech. A většina z nich má na sobě šaty sice černé, ale bez rukávů. A to na pohled není hezké. Ty holé ruce houslistek.“ Všiml jsem si, že mi pozorně naslouchá. Pokračoval jsem tedy: „Většinou sedím v první nebo druhé řadě vlevo.

Takže přede mnou na pódiu jsou právě hráči prvních houslí. Řekl bych, že je vidím zblízka. Vlastně jsem tu houslistku, které se tak podobáte, tam už dlouho neviděl.“

„A nezkresluje to zvuk, když sedíte v prvních řadách?“ projevila určité znalosti. Asi chodí na koncerty.

To mě docela potěšilo.

„Trochu určitě,“ potvrdil jsem to. „Jenže když sedím dál od pódia, posluchači sedící přede mnou mě ruší. Snad něco vyzařují nebo co… No, a při poslechu zároveň koukám taky na hráče a hráčky. A všiml jsem si, že u třetího pultu prvních houslí hraje dívka v šatech s dlouhými rukávy…“

„Tříčtvrtečními…“ vypadlo z Hronové. „Ty šaty mají tříčtvrteční rukáv.“ Pozorně jsem se na ni zadíval.

„Promiňte… To jste… vy?“ Hronová se rozesmála:

„Dřív jsem… byla na koncertech…“

„A že jste si té houslistky taky všimla?“ Nevím proč, ale měl jsem z toho radost. „A nezdálo se vám, že se vám hodně podobá?“

Policistka náhle zvážněla:

„Pane inženýre, co mi ještě můžete povědět o událostech posledních tří týdnů?“

„Na nic dalšího si už nevzpomínám.“

„No, to se stává, když se člověk zbytečně rozptyluje nepodstatnými záležitostmi,“ prohodila zachmuřeně. Neslušelo jí to. Hned nějak zestárla.

Soustředila pohled na můj dopis.

„Takže shrneme,“ prohlásila s očima na obálce. „Zaslechl jste, že jakási Klárka Lénská volala paní Františce Turnovské, ale spletla si pořadí číslic a zatelefonovala vám. Nechala na záznamníku vzkaz…“

„Spíš chtěla nechat vzkaz,“ přerušil jsem ji. „Někdo jí to nedovolil.“

„…pak jste z bytu hned odešel…“ Zase jsem jí skočil do řečí:

„Ne hned. Čekal jsem, že mi zavolá znovu, a skutečně telefon zvonil, někdo řekl hlubším hlasem, že je to omyl…“

„Nic víc?“

„Nic víc. Ještě jsem nějakou dobu čekal, telefon zase zazvonil, ale nikdo se neozval. Později mě napadlo…“ Váhal jsem, jestli jí to mám prozradit.

„Co vás napadlo?“

„Že někdo kontroloval, jestli jsem doma…“

„Jak dlouho jste byl pryč?“

„Asi tři hodiny. A v té době někdo vnikl do mého bytu a odnesl kazetu s nahrávkou.“

„Ale zámek neporušil?“

„Právě že ne. Dokonce jsem si myslel…“

„Kdo má klíče od vašeho bytu?“

„No…“ zrozpačitěl jsem.

„Nějaká vaše známá?“ pochopila Hronová. Byla to bystrá a asi zkušená dívka. „Vy jste s ní o tom samozřejmě mluvil?“

Přikývl jsem.

„A vaše známá to popřela?“

Podíval jsem se na ni překvapeně. Jak to mohla vědět?

Ale proč by nemohla? Přece je ženská a dovedla si to představit. Najednou jsem ztuhl.

„Paní Hronová, někdo můj telefon odposlouchával. Víte, řekl jsem tedy… zalhal jsem, že mám vzkaz ze záznamníku přehraný na další kazetu. Že mám kopii… Volal jsem… své známé z pevné linky.

Takže ten odposlech…“ nechtěně jsem se ohlídl k poličce, kde původně stál telefonní přístroj. „Mám si stěžovat, že mi odposlouchávali telefon?“

„To je na vás,“ odpověděla Hronová. Zase hrábla do tašky a vyndala si balík fotek. „Pane inženýre, nepoznáváte tu někoho?“

Na fotografiích byla starší žena obklopená několika výrostky a pubertálními dívkami. Na další fotce byla tatáž žena mezi několika asi šestnácti až osmnáctiletými dívkami.

„Ne. Nikoho z nich neznám.“ Vrátil jsem jí fotky.

Podala mi další fotografii. „Tady je paní Turnovská zamlada.“

Díval jsem se na kopii staré černobílé fotografie. Podle oblečení vyhublých dívek a chlapců byl snímek pořízen hodně dávno. Uprostřed seděla mladá žena, která se podobala té starší na barevných fotkách. Tady jí mohlo být něco ke třicítce. Nebyla příliš hezká, ale vyzařovalo z ní něco milého.

Laskavého a klidného. Na rozdíl od dětských tváří. V dětských očích byl smutek a napětí. Žádné z dětí se neusmívalo.

Prohlížel jsem si podrobně jednu tvář po druhé. Můj pohled přitahoval jeden vyhublý chlapec s černým ježkem odrůstajících vlasů. Připomínal mi… Janu.

„To není možné,“ zašeptal jsem. Jana se nikdy nezmínila o bratrovi. Možná že umřel.

„Není možné, aby se paní Turnovská tak změnila?“ vysvětlila můj údiv vyšetřovatelka. „Ale ta fotka

byla pořízená před šedesáti lety…“

„Paní Turnovskou jsem viděl jen na fotografiích, které jste mi ukázala,“ připomněl jsem jí. „Ale tady, ten chlapec…“

„Vyfocené jsou jen dívky,“ upozornila mě policistka. „Je to fotografie z roku čtyřicet sedm. Dětský domov.“

„Tak to by mohla být… má přítelkyně. Jana.“

„Ta, která má váš klíč?“

„Ne. Klíč má Helena.“ Policistka ani nemrkla.

„Helena? A dál? Kde ji najdu?“ ptala se přísně.

„Ale Helena… nemá s tím nic společného…“ Hronová se zachmuřila.

„Pane inženýre, uvědomte si, že vůbec nemuselo jít o odposlech, ale jednoduše o to, že když jste své známé Heleně volal, nebyla sama. Co když si váš rozhovor o kazetě vyslechl někdo, kdo zrovna byl u ní?“

Zíral jsem užasle na Hronovou. Jak to, že mě to vůbec nenapadlo? Helena tam někoho měla, a ten někdo dostal od ní klíč, odnesl kazetu a pak ještě později hledal kopii a pro každý případ odnesl telefon i se záznamníkem.

Ale proč?

„Ale proč?“ opakoval jsem otázku nahlas.

„To bychom se měli zeptat vaší známé. Znáte její příjmení?“

„Dušáková. Helena Dušáková,“ řekl jsem a nadiktoval její adresu a telefon. Přitom jsem měl nepříjemný pocit, že svou bývalou milenku opravdu zrazuji.

„Dušáková? Tanečnice?“

„Jo. Vy ji znáte?“ nepříjemný pocit ve mně zesílil.

Najednou Hronová zrozpačitěla. Zdálo se mi, že jsem na něčem policistku nechtěně nachytal.

„Helena je ale bývalá tanečnice,“ zdůraznil jsem slovo bývalá. „Setkala jste se s ní… na policii?“

„Ale ne…“ prohodila nejistě. „Asi jsem ji potkala na nějakém mejdanu. Studentském,“ vysvětlila, soustředěně sklepala fotky, pečlivě je uložila do desek a prohodila: „Svět je hrozně malý.“

„Takže se jí na všechno můžete klidně zeptat,“ poznamenal jsem. Nelíbilo se mi, že se policajtka zná

s Helenou.

A zrovna když jsem si uvědomil, že jsme se zase odchýlili od hlavního tématu, Hronová se zeptala:

„V kolik jste byl u paní Turnovské?“

„Přece jsem vám to už řekl! Poprvé to bylo kolem šesté večer a podruhé za několik dnů brzy ráno před osmou. Nebyl jsem sám, ale se svou přítelkyní inženýrkou Janou Fišerovou. Chcete její adresu a telefon?“ A zase jsem jí opakoval všechno, co jsem dělal a kde byl od toho dne, kdy Klárka Lénská nechala vzkaz na mém starém záznamníku až do toho pondělka, kdy jsem byl v domě paní Turnovské a mluvil s její sympatickou sousedkou. Přidal jsem i více méně přesné časové údaje.

Náhle mi to došlo:

„Vy se nemáte čeho chytit?“

„Ale ano,“ řekla dost nepřesvědčivě. Zvedla se.

Vyprovázel jsem ji ke dveřím.

„Rád bych vám pomohl,“ přiznal jsem skoro upřímně.

„To by od vás bylo hezké,“ řekla. „Kdyby vás něco napadlo, zavolejte, nebo mi nechte vzkaz,“ podala mi kartičku.

Stálo na ni JUDr. Sabina Hronová. Líbilo se mi jméno Sabina.

4

Mobil přes noc vypínám. Zapínám ho ráno, teprve když se oholím a osprchuji.

Každé ráno se hned na displeji objevovalo oznámení o nepřijatých hovorech a přijatých esemes-zprávách.

To ráno jsem měl jen jednu jedinou zprávu. Od Heleny:

„Prosim hned zavolej, nutne!!!“ Po snídani jsem vyťukal její číslo.

„Martinku, blahopřeju!“ zavibroval Helenin erotický alt.

„K čemu?“

„K dobrému vkusu.“

„Díky, ačkoliv nevím, v čem jsem ho právě projevil.“

„Vždycky jsi měl dobrý vkus na ženské.“

„To jako myslíš sebe?“ nadhodil jsem. Přemýšlel jsem, s jakou jobovkou teď vyrukuje. Nepříjemné věci Helena nikdy neříkala rovnou. Na začátku našeho vztahu se mi to líbilo. Později mě to štvalo.

„Ovšem, že včetně mě,“ zasmála se. Znělo to docela upřímně.

Už už jsem ji chtěl požádat, aby ten úvod zkrátila a řekla, proč volá. Helena mě předběhla:

„Ta, kterou jsi mi teď poslal, je velmi příjemná. A velmi hezká. Je jí pro tebe škoda…“

„Já že jsem ti někoho poslal?“

„Ne? Takže přišla sama od sebe? Tak to je od ní drzost! Ale u tak milé dívky člověk leccos promine. A byl to ohromný fór! Že zrovna ona!“

„Heleno, prosím tě…“

„Takže pro ten tvůj klíč přišla jen tak, sama od sebe? Stejně jako ta paní?“

„Proboha, tys snad pila? Vždyť jsem ti nikoho neposílal! Žádnou dívku ani paní.“

„Martine…“ najednou jí hlas zvážněl. „Neztrácíš už paměť? Víš, ve tvém věku…“ Měl jsem co dělat, abych nepraštil mobilem. Nadechl jsem se:

„Zatím jsem na sobě žádné příznaky ztráty paměti nepozoroval. Heleno, a teď úplně vážně: kdo to byl a kdy. Je to opravdu vážné… Možná, že jde o vraždu… Nebo o zločin.“

„Hm…“ reagovala. „Tys měl vždycky bujnou fantazii,“ nevěřila mi.

„Heleno, něco se kolem děje.“

„A do toho, co se kolem tebe děje, se zamíchala i má roztomilá spolužačka?“

„Jaká spolužačka?“

„Z konzervatoře. Ačkoliv se tehdy taneční konzervatoř oddělila od hudební, ale některé všeobecné předměty jsme měli společné a měli jsme taky společné…“

„O kom to mluvíš?“

„Přece o Sabině…“

„Prosím?“

„O tvé Sabině Hronové. Houslistce. Vlastně je Mayerová. Vzala si toho světoznámého houslového virtuóza Davida Mayera, pamatuješ si, byl s ním trochu skandál, protože mu u nás nechtěli dovolit, aby hrál houslový koncert Alfreda Šnitkého, že prý ho náš posluchač zvyklý na Smetanu a Čajkovského nepochopí, ale ve skutečnosti ho nechtěli jaksi z vlasteneckých důvodů, protože je to současný Rus, a někteří z politických důvodů, protože emigroval. A Mayer, který taky nebyl pro tehdejší hudební papaláše úplně košer, protože měl matku z Prahy, trval na svém a nechtěl Šnitkého nahradit dokonce ani Sukem. Tak ten koncert jednoduše zrušili. A na to jsme si taky se Sabinou zavzpomínaly. S Mayerem žila Sabina jen krátce. Zabili ho v Paříži. Nějací lupiči je přepadli, když se zrovna vraceli z koncertu. Tys o tom nevěděl? Jak dlouho se znáte?“

„Dlouho – ne,“ dokázal jsem vykoktat. Ze záplavy Helenina vyprávění mi utkvělo jen to, že ta houslistka u třetího pultu primů byla skutečně dnešní policejní vyšetřovatelka, detektiv Sabina Hronová.

„Aha,“ vesele konstatovala Helena. „A nevěděls ani to, že jsme spolužačky. Jinak bys ji ke mně pro klíče neposlal, co?“

„Ale já jsem…“

„Nemusíš se ospravedlňovat. Bylo to docela milé setkání. Po tolika letech…“

„Heleno, ve skutečnosti…“ Zase mě nepustila ke slovu. Když se Helena rozjede, je k nezastavení.

„Martine, vždyť se nezlobím. Naopak. Vím, že jsem ti měla zavolat hned, když ta dáma…“

„Jaká ještě dáma?“

„Dáma, která mne požádala o klíče od tvého bytu.“ Zvedl jsem se ze židle.

Do levého ramene mi vystřelila ostrá bolest. Znovu jsem se posadil.

„Martine, jsi tam?“ znepokojila se Helena.

„Jo,“ dokázal jsem odpovědět. „Heleno, za okamžik ti zavolám,“

„Zavolej z pevné linky…“

„Nemám…“

„Co nemáš? Tys ji odhlásil?“ Vypnul jsem mobil.

Krok za krokem jsem došel do koupelny, kde mám malou lékárničku. Našel jsem krabičku s nitroglycerínem. Rozlomil jsem tabletku a strčil ji pod jazyk. Ať už to bylo díky léku, nebo díky tomu, že jsem se trochu uklidnil, bolest pominula. Teprve pak jsem se koukl, dokdy můžu ten lék použít.

Lék byl už tři roky prošlý.

Před lety, když jsem žádal o nový řidičský průkaz, jsem musel absolvovat různé lékařské prohlídky.

Doktoři objevili, že jsem skrz naskrz nemocný, ačkoliv do té chvíle jsem se cítil úplně zdráv. Od každého z lékařů jsem si odnesl balíky předpisů na nejrůznější léky, přesto, že nový řidičský průkaz jsem dostal. Ale stejně jsem si auto nekoupil. Z léků jsem si vyzvedl jen ten klasický – na srdce, protože kardiolog byl velmi sympatický mladý muž. Prohlídl si výsledky mých vyšetření a klidně prohodil: „No, a co byste chtěl ve vašem věku?“ Se smíchem jsem mu odpověděl: „Být úplně zdravý!“

– „Tak věřte, že jste!“ a napsal mi recept na nitroglycerín s poznámkou, že je to pro případ, kdyby mi vlevo nebo mezi žebry něco na okamžik narušilo mou pevnou víru ve své zdraví. A navrhl mi, abych k němu občas zašel se vyzpovídat.

5

Zase jsem vyťukal Helenino číslo.

„Že jsi teď volal své Sabině?“ vesele se zeptala.

„Ne. Proč?“

„Nemohla jsem se k tobě dovolat. Bylo obsazeno.“

„Nikomu jsem nevolal.“

„Tak byla nějaká porucha. Za starých časů bych řekla, že tvůj telefon odposlouchává.“ Polkl jsem naprázdno. Nadechl jsem se, vydechl a tiše řekl:

„Není to vyloučeno…“

„Cože? Neslyším! Nějak zmizel zvuk…“

„Možná že mě někdo odposlouchává.“ Helena se rozesmála.

„Martine, mám dojem, že svůj společenský význam poněkud přeceňuješ.“ Nekomentoval jsem to. Zeptal jsem se: „Proč jsi vlastně chtěla, abych ti volal?“

„Protože tvá krásná mladičká Sabina…“

„Není má…“ Přeslechla to.

„Víš, že není o moc mladší než já? Ale Sabina se mě velmi podrobně vyptávala na tu dámu, kterou jsi ke mě poslal, abych jí odevzdala klíče od tvého bytu. A prosím tě, nedělej, že to nevíš. Nebo se už nevyznáš ve svých přítelkyních a kamarádkách? Máš jich tolik?“

„Kdy to bylo?“

„Za chvíli, když jsi mi volal… Asi tak… počkej, před třemi týdny? Měl jsi nějaké telefonáty, nebo co, a myslel sis, že vytáčím tvé číslo a pak se neozývám.“

„A nedělalas to?“

„Jo. Ale to už je dávno. To mě tehdy pořád ještě bolelo a… chtěla jsem… No nic. Ujišťuju tě, že jsem se už dávno z tebe vyléčila. A dokonce se divím, že jsem byla tak blbá, že…“

Přerušil jsem ji.

„Heleno, máš teď čas?“

„Proč?“

„Chci tě vidět…“

„Najednou?“ zasmála se polichoceně.

„Ano. A hned teď…“

„Ale Martine…“

„Heleno, prosím…“

„Dobře. Asi tak za hodinu.“

„Díky!“

„Otevřeš mi? Klíče nemám…“

„Ne. Počkám na tebe na mém tradičním místě. Víš kde?“

„Myslíš, v prvním poschodí knihkupectví?“

Slyšel jsem, že je zklamaná. Snad si nemyslela, že ji chci okamžitě do postele.

„Ano. Tam.“

V té kavárničce jsem s Helenou byl jen dvakrát. A chlubil jsem se jí, že jsem tam vlastně štamgast. Líbilo se mi, že si tam v klidu mezi knihami můžu sedět nad kávou nebo dvěma dečky a prohlížet si nějakou knihu nebo časopis, které ležely na regálech.

„Budu čekat, dokud nepřijdeš…“

6

Helenu jsem neviděl skoro rok a málem jsem ji nepoznal. Krátké červené rozčepýřené vlasy nahradily tmavě hnědý elegantní sestřih. S tím moderním účesem vypadala, jako by zrovna vylezla z

postele a nestihla se učesat. Nebo že si v hysterickém záchvatu jen tak nůžkami před zrcadlem různě ustřihla jednotlivé prameny. Její snaha vypadat za každou cenu mladší vyvolávala opačný efekt.

Uvědomil jsem si, že bych se s ní teď ve společnosti nechlubil, ale naopak – styděl se za ni. Ačkoliv, když kráčela k bufetu uličkou mezi regály knih, všichni se na ni dívali. A nějaký mrňavý chlap, který si na konci regálu s počítačovou literaturou prohlížel jakousi publikaci, honem strčil knihu zpátky a začal hledat volné místo poblíž nás.

Helena byla nepřehlédnutelná.

Dokonce se mi zdálo, že do bufetu kvůli ní začali přicházet lidi. Vstal jsem.

Cítil jsem, jak se všeobecná pozornost teď soustředila na mne. Sotva jsme se posadili, už u našeho stolku stála číšnice.

„Co si dáš?“ zeptal jsem se rychle. Objednala si dvě deci frankovky.

„Ráda tě vidím,“ řekla. Zdálo se, že to nebyla jen banální fráze.

„Já tě taky,“ odpověděl jsem povinně. A hned jsem se zeptal: „Heleno, jak ta žena vypadala?“ Milý úsměv se proměnil v ironický.

„Nevíš, kterou jsi ze svých přítelkyň ke mě poslal?“

Viděl jsem na ní, jak je zklamaná. Určitě předpokládala, že to bude rande na usmířenou. Ale byl jsem v zajetí posledních podivných událostí. Neměl jsem chuť se zdržovat ani zdvořilostmi.

„Jak vypadala?“ opakoval jsem otázku. Helena zvážněla. Zamyslela se.

„Jako výkonná úřednice a zdatná sportovkyně. I když na ní bylo něco divného. Ani jsem netušila, že máš rád takové typy,“ neudržela se, aby mě nepopíchla. „Už víš, o koho jde?“

Zase jsem pocítil ostrou bolest v levém rameni.

Sáhl jsem si do vnitřní kapsy saka. Nahmátl jsem tam lék. Ale bolest pominula.

„Co ti řekla?“

„Celkem nic. Jen že ji posíláš pro klíče od svého bytu.“

„Představila se ti?“

„Samozřejmě. To neměla? Měla takové hezké usedlé jméno. Marie Nováková.“

„A dál?“

„Co dál?“ reagovala znechuceně. „Odmítla kávu a čaj, že prý pospíchá a zastavila se jen pro klíče. Hned jsem ti volala, ale nebyl jsi doma. Mobil jsi měl vypnutý. Tak jsem ti nechala vzkaz, že sis mohl pro klíče přijít sám. To víš, že mě to naštvalo.“ Zmlkla.

Počkali jsme, až číšnice dala přede mne sklenici vína a před ni kávu. Vyměnil jsem to.

„No, a pak jsi mi večer v telefonu nadával, že jsem ti něco ukradla,“ pokračovala ukřivděným hlasem.

„Vzpomínáš si?“

„Neříkal jsem, že jsi nahrávku ukradla, jen…“

„Že jsem ji odnesla,“ hned se opravila. „Zeptej se na to té paní. Marie Novákové. Tu jsi už taky nechal? Jasně, kvůli Sabině.“

„Ale…“

Vůbec mě nepustila ke slovu.

„Počkej… Víš, docela jsem se divila, žes tak prudce změnil svůj vkus.“ Její hlas zněl pořád ironicky. „I když… Něco jsme přece jen měly společného… S paní Novákovou,“ zadívala se na mne. Vyzývala, abych se jí na to zeptal.

Zeptal jsem se tedy:

„Co?“

„Přece hlas!“ Nepochopil jsem.

„Jaký hlas?“

„Ta paní Nováková měla stejný nízký hlas jako mám já. Hodně hluboký. Alt. Přece jsi mi často tvrdil, že na rozdíl od ženských ječivých vysokých hlasů mám vzácný sametový alt. Že ani u pěvkyň nesnášíš soprán… Vzpomínáš si, jak jsi mi radil, abych to zkusila se šansony? Jenže skoro ve čtyřiceti po pětadvaceti letech tancování začínat se zpíváním je už pozdě,“ povzdechla si. „Když jsem si uvědomila, že ta dáma má podobný hlas, i když trochu hrubší, řekla bych nekultivovaný, pocítila jsem se tak trochu polichocená. Víš? Asi ti připomíná mne. Že ti nejsem…“

Musel jsem ji přerušit:

„Heleno, prosím tě…“

„No jo, ale včera jsi ke mně poslal Sabinu. Ta je opravdu něco jiného. Takovou nástupkyni ti schvaluju.“ Najednou zahýkala.

Vzhlédl jsem překvapeně. To zahýkání jsem u ní slyšel poprvé. K jejímu obvyklému altu se vůbec

nehodilo. Spíš k tomu účesu.

A najednou mi všechno bylo jasné.

„Heleno, promiň. Odpusť mi, že jsem tě podezíral.“

„Martine, odpouštím ti všechno,“ řekla procítěně. Ale pokračoval jsem věcně:

„Tím klíčem otevřeli byt a odnesli…“

„Ježíši!“ nadskočila. „Ta ženská byla podvodnice?“ došlo jí.

„Vypadá to tak.“

„Vykradli ti byt?“

„Jo. Tak nějak…“ nechtěl jsem ji ještě víc vystrašit. „A Hronová to vlastně vyšetřuje.“

„Cože??? Hronová??? Sabina???“

„Je policistka.“

„Nekecej!“ nevěřila mi. Nedivil jsem se jí.

„Já jsem zase nevěděl, že je bývalá houslistka. A že se mi proto zdála povědomá. Všiml jsem si jí na koncertě.“

Kupodivu se to Heleny dotklo:

„No jo, aby si Hronové někdo nevšiml. I ten její nebožtík Mayer…“ Přerušil jsem ji:

„Povědělas paní Hronové o té ženě?“

„Ne. Jak bych mohla? Byla jsem totiž přesvědčená, že ta paní je tvá… totiž má nástupkyně. Předpokládala jsem, že jen krátkodobá. A proto, když se objevila Sabina, byla jsem přesvědčená, že je taky… rozumíš?“

„Ne.“

„Že je tvá další milenka. Jen jsem jí řekla, že ten klíč od tvého bytu už nemám, že jsem ti ho už vrátila. Ptala se, kdy… Jo, počkej, ptala se mě, jestli jsem ti ho vrátila osobně. Řekla jsem…“ zarazila se. Podívala se na mě provinile. „Řekla jsem, že jo. Zalhala jsem jí.“

„Proč?“

„Přece jí nebudu vykládat o tvých předchozích milenkách.“ Zastavil se mi dech.

Když jsem ho znovu popadl, zeptal se:

„A pak?“

„Pak jsme si zavzpomínaly na staré časy.“

„A o té ženě, které jsi odevzdala můj klíč, už jste nemluvily?“ zeptal jsem se jí podruhé.

„O tvé starší přítelkyni jsem jí nic neřekla,“ odpověděla mi podruhé.

„Přece už víš, že to nebyla přítelkyně, ale… asi zlodějka.“

„Tak si příště dáš pozor,“ utrousila se zadostiučiněním.

Zhluboka jsem se nadechl a pomalu, hodně pomalu vydechl. Dýchací cvičení, které se doporučuje v případech velkého rozrušení.

„Tak ti děkuju.“

„Ale vždyť jsem lhala kvůli tobě!“ ospravedlňovala se.

„Ale ne… Nic ti nevyčítám. Opravdu ti děkuju. Za informaci. A za to, že jsi přišla. Na nic jiného se tě vyšetřovatelka neptala?“

„Počkej – mluvíš o mé bývalé spolužačce Sabině?“

„Ano.“

„To je divné. Sabina – a vyšetřovatelka?“ Helena se zatvářila nevěřícně.

„Vůbec ti neprozradila, že je u kriminálky?“

„Ne. I když mě to mohlo napadnout. Ne, ne… Ani ve snu! Ačkoliv se mě ptala, jestli neznám nějakou Kláru Lénskou. Tak jsem jí řekla, že jsem o ní v životě neslyšela. Vidíš, zase jsem lhala. Přece jsi na mě řval něco v tom duchu, že jsem ti ukradla nahrávku s hlasem nějaké Kláry Lénské. A pak ze mě Sabina chtěla dostat, co vím o nějaké Františce Turnovské. A o té jsem opravdu nic neslyšela.

Martine, víš, z jedné strany mě docela pobavilo, jak se chtěla dozvědět o všech tvých milenkách, ale z druhé strany jsem vůbec netušila, kolik jich máš.“

„Heleno, tu Lénskou jsem v životě neviděl, a paní Turnovská…“ Přerušila mě trochu podrážděně:

„Jen mi nic nevysvětluj. Mne už to nezajímá.“ Podívala se na hodinky.

„Pospícháš?“

„Ano. V pět mám být ve studiu.“ Připomněla mi, že pořád ještě učí v kurzech baletu. „Ale zajímalo by mě, jak ta ženská, ta Marie Nováková, ta, co ode mne vyžádala tvým jménem tvé klíče, na mne přišla?“

„Bojím se, že…“ začal jsem a zmlkl.

„Opravdu ji neznáš?“

„Ne.“

„Tvůj telefon se odposlouchává?“ konečně jí to začalo docházet.

„To je jediné vysvětlení…“

„Proto jsi mě tak hned pozval na schůzku?“ S obavami se rozhlédla kolem. Muž u vedlejšího stolku netajil, že ji pozoruje. Obdivně.

„Heleno, kdyby sis na něco vzpomněla, tak mi zavolej, abychom se domluvili. Na mobil…“

„A mobil ti neodposlouchávají?“

„Nevím,“ přiznal jsem. „Snad nikomu nestojím za to, aby mě přes operátora hlídali. Přesto…“

„Právě teď jsem četla, že pomocí mobilů…“

„Nebo víš co?“ skočil jsem jí do řečí. „Zavolej radši Hronové. Máš její číslo?“

„Jo. Nechala mi ho.“ Teď už mluvila vážně.

„Zavolej Hronové a řekni jí pravdu. O té ženské…“

„Martine, o co jde?“ zeptala se vystrašeně. „Je to kvůli vloupání? Nebo ty ses do něčeho zapletl?“

„Nevím. V každém případě se tě to netýká.“ Zamával jsem na číšnici.

Helena se zvedla.

„Musím už jít. Nedoprovázej mě.“ Chtěla odejít sama. Přikývl jsem. Vstal jsem.

Rozloučili jsme se jako náhodní známí.

Muž od sousedního stolku se za ní díval, dokud nezmizela mezi regály. Posadil jsem se.

Konečně přišla číšnice. Najednou jsem dostal žízeň. Zaplatil jsem za frankovku, kávu a minerálku,

kterou jsem ještě objednal.

Muž se zvedl a přišel k mému stolku.

„Omluvte mě prosím. Ta dáma, s níž jste seděl, nebyla to náhodou tanečnice paní Helena Dušáková?“ mluvil s nepatrným cizím přízvukem. Snad německým. Nejspíš to byl Čech, který dlouho žil venku.

„Ano. A vy jste…“ podíval jsem se na něj tázavě.

„Svoboda. Redaktor.“ Bez vyzvání si přisedl. „S kolegyní připravujeme materiál o bývalých umělcích. Mohl byste mi dát na paní Dušákovou kontakt?“

Chtěl jsem ho upozornit, že jako novinář by mohl vědět, že se jen tak neznámým lidem kontakty nedávají.

Ale jen jsem nerudně prohodil:

„Je v telefonním seznamu.“

Dopil jsem bez dalších řečí minerálku a odcházel. Redaktor Svoboda zůstal sedět.

Něco se mi na tom redaktorovi nezdálo. Proč čekal, až Helena odešla? Přece ji sledoval od stolku po celou dobu, když jsme spolu mluvili?

Hlavou mi prolítla myšlenka, jestli bych na toho redaktora neměl upozornit vyšetřovatelku Hronovou. Vrátil jsem se ke stolku a redaktora se zeptal:

„A nechcete psát taky o jedné bývalé houslistce?“

„Fajn!“ Svoboda radostí až nadskočil. „Díky! Jak se jmenuje? A kde ji najdu?“

„Poptejte se na policii na bývalou houslistku. Určitě vám ji najdou.“ Obrátil jsem se k redaktorovi zády a zamířil k východu.

Po několika krocích jsem se zastavil. Ohlédl jsem se.

Redaktor právě telefonoval.

KAPITOLA ČTVRTÁ

1

Vyšetřování smrti paní Františky Turnovské dostalo oficiální požehnání od šéfů a já jsem obdržela ústní pochvalu a jakési neoficiální povýšení. Byla jsem určená jako vedoucí vyšetřovací skupiny.

Dvoučlenné. Druhým členem skupiny a mým podřízeným byl samozřejmě Honza Lorenc. Měli jsme za úkol záhadnou smrt objasnit a hlavně najít pachatele. Maličkost.

Šéf oddělení mi laskavě vysvětlil, že třídenní termín vyšetřování už ovšem neplatí. Přesto musíme úkol vyřešit co nejrychleji. A taky co nejšetrněji. Což ovšem neznamená šetrné jednání se svědky a podezřelými, ale šetrné zacházení s technickými prostředky a s pomocí odborníků. Přece použití různých analýz, pokusů, odborných expertiz a moderních přístrojů není zadarmo. Smrt bývalé učitelky a vychovatelky sirotků bez příbuzných a vlivných známých nestojí za to. A úspěšné polapení pachatele nikomu slávu nepřinese. Ani mediální zájem.

Takže, ačkoliv třídenní termín neplatí, případ musíme ukončit co nejrychleji. Jinak bude odložen.

Šéf nechtěl slyšet mé a Honzovy námitky. Kolem dokola zdůrazňoval, že případ zas tak společensky závažný není, aby se jím zabývalo víc lidí a techniky. Přece to není vražda bohatého podnikatele ani významného politického činitele či kamaráda a stranického sponzora. Máme se na to dívat tak, že někdo jen urychlil stařenčin konec. A udělal to asi dost nešikovně. Snažil se zahladit stopy tak důkladně, až se to jevilo podezřelé. Kdyby v bytě nechal nepořádek, nikoho by ani nenapadlo provádět soudní pitvu. Soudní lékař má závažnějších případů víc než dost.

To všechno jsme museli od šéfa vyslechnout. Samozřejmě po poradě. A po pracovní době.

Honza mi to oprávněně vyčítal. Kvůli tomu, že jsem měla pravdu, přibylo v oddělení úkolů. A je pravděpodobné, že se zvýší procento odložených případů. Jak budeme pátrat, když nám nepomohou ani analytičtí a jiní odborníci?

„A jak to dělali detektivové dřív?“ chtěla jsem nadlehčit situaci.

„Myslíš v dobách Sherlocka Holmese?“

„Například.“ Naštval se.

„Fajn. Doufám, že housle ještě máš. Tak si zahraj na housle a já si opatřím dýmku. Jo, a obstarej do kanceláře pořádné starožitné křeslo. Ty budeš muzicírovat a já budu v křesle přemýšlet.“ Hodil po mně zlým pohledem.

„To je nápad!“ Nevím proč, ale něco mě nutilo ho ještě víc naštvat. „To křeslo v rozpočtu bude určitě levnější než počítačový park, nákup a zavedení speciálních a antivirových programů, programů proti úniku dat a…“

„Přestaň!“ vybafl na mě Honza.

Pochopila jsem, že už přeháním. Sklapla jsem.

S okázalou galantností přede mnou otevřel dveře do kanceláře. Mlčky jsme se posadili ke svým stolům. Proti sobě.

Beze slov jsem na Honzův stůl posunula papír. Zašilhal po něm.

„Honzíku, koukni se na to, jestli souhlasíš,“ požádala jsem ho, jako by se nic nestalo. „Včera v noci jsem to sepsala.“

„Jo, noty, podle kterých budeme hrát?“ nepodpořil mé mírumilovné snahy. Ale já jsem nechtěla zase rozpoutat hádku.

„Tak nějak. Kdyby tě ještě něco napadlo…“

Honza si přisunul papír. Začetl se do něj. Pak zvedl hlavu.

„Tady je práce pro celý velký tým lidí a my jsme jen dva.“ Pořád ještě nechtěl ustoupit ze svých pozic tvrdošíjného odporu. Vůči mně. Nehodlal být ani trochu vstřícný.

Ale měli jsme společný úkol.

„Honzo, tam jsou otázky, se kterými by nám sice mohli pomoct odborníci, ale něco dokážeme udělat i bez nich. Například, máme prověřit, jestli Mrázkův telefon někdo odposlouchával, nebo má štěnici v bytě.“

„Taky ho mohl někdo odposlouchávat zvenku,“ konečně začal spolupracovat. „Pokud o něho měl někdo zájem, mohl mít technické prostředky, o jakých se nám ani nesní. Například jsem viděl v kině, že se dá navést takový snímač zvuků, něco jako malý radar, zvenku do okna.“

„Nebyl to nějaký sci-fi film?“ zeptala jsem se a hned jsem se laskavě usmála. Aby pochopil, že ho vůbec nehodlám shodit.

„Ne. Ale máš pravdu, že se nám spousta zařízení, která mají tajné služby…“ Oddechla jsem si.

„Honzo, já vím. O přístrojích, které se dostanou do rukou zločinců, se nám jen může zdát. To víš, že na to mají peníze. Na rozdíl od nás. Ale počkej… Hned to zjistím,“ vyťukala jsem na mobilu Mrázkovo číslo.

Honza mě zvědavě pozoroval.

„Pane inženýre, můžu mluvit?“ Inženýr Mrázek mi to krátce potvrdil a já jsem pokračovala: „V den, kdy jste dostal vzkaz od neznámé dívky a kdy vám odcizili telefonní přístroj, nevšiml jste si náhodou něčeho podezřelého… v okolí?… Ne?… A číslo jste nezahlédl?… To víte, pro nás je každá maličkost důležitá… Děkuju a přeju vám hezký den.“ Vypnula jsem mobil a sdělila jsem Honzovi: „Ten den moc pospíchal, a pamatuje si jen to, že ho nějaké auto málem srazilo. Ani si nevšiml značky.“

Honza pokýval, prohodil:

„Ale to ještě vůbec nic neznamená,“ a pustil se do čtení mého elaborátu. Čekala jsem, až si to dočte.

Pak jsem se zeptala:

„Už jsi něco zjistil o dívce, která u Turnovské uklízela?“

„Jo. Není to jistý, ale mohla by to být Olga Benešová.“

„Mluvils s ní?“

Má otázka ho zase podráždila.

„Prosím tě, kdy?“

Ach jo. To mu tak strašně vadí, že musí ten případ vyšetřovat právě se mnou? Nebo případ sám?

Cítila jsem, že ze samé ohleduplnosti mi brní pusa a lícní svaly. Přesto jsem nadhodila až podlézavým tónem: „Například večer.“

„Večer jsem ji nesehnal. Bydlí v podnájmu.“

„Zkus ještě dnes odpoledne.“

„Odpoledne jsem měl v plánu…“

„Tak to odvoláš!“ přerušila jsem ho. Už jsem toho měla opravdu dost. Co tu na mě hraje? Není zlobivý chlapeček a já nejsem jeho milující maminka.

Koukl na mě nešťastně.

„Terezka zítra ráno jede na měsíc na sportovní soustředění…“

Jsem to ale bezohledná kráva! Vůbec jsem nebrala na vědomí, že všichni nežijí jako já, úplně osaměle. Mám sice Jakuba, ale náš vztah je přece jen víc milenecký než partnerský.

„Dobře. Ta dívka počká. Myslím Olga Benešová, ne tvá Tereza. Ale měls mi to rovnou říct,“ vyčetla jsem mu to. „A já si promluvím s Ukrajincem, který Gruberovou upozornil, že zahlédl nehybnou Turnovskou. Jo, a díky,“ zamávala jsem lístečkem s adresou stavební firmy.

„Za málo. Přepsal jsem to z internetu. Ale jsou čtyři.“

„Co – čtyři?“

„Ukrajinci. Ti, kteří v té době pracovali na lešení, jsou čtyři. Zjišťoval jsem to.“

„Tím líp. Tak si promluvím se všemi čtyřmi.“

„Pracují ale na jiné stavbě. Chceš, abych zjistil, kde přesně?“ Najednou byl ochota sama.

Ale já taky.

„To udělám sama. Tvůj policajtský hlas by ty dělníky mohl tak vystrašit, že by se honem někam poschovávali,“ vysvětlila jsem vážně. „Jo, a máme tu někde Zlaté stránky?“ šla jsem s lístečkem k oknu. Na parapetu se vršila hromada starých a nových telefonních seznamů. Odmítala jsem je vyhodit.

„Na co je potřebuješ?“ divil se Honza.

„Abych se podívala, jestli tam náhodou nemá firma reklamu.“

„Přece je na internetu.“

„Když se jako ženská odvolám na reklamu ve Zlatých stránkách, budou mi víc důvěřovat.“ Na chvíli jsem se zatvářila jako bezmocná ženuška. Pak zase jako výkonná intelektuálka: „Vidíš, k čemu jsou vhodné starožitné prostředky? Občas poslouží i starý dobrý telefonní seznam.“

„Tak se odvolej raději na tohle,“ vytáhl z koše pod svým stolem zmačkané noviny. Uhladil je na stole.

„Tadyhle,“ ukázal mi.

Byly to regionální noviny. Vydává je každý pražský obvod.

Dívala jsem se na reklamu. Slibovala, že veškerou práci na fasádách i uvnitř budov provedou jejich vysoce kvalifikovaní dělníci v mimořádně krátkých termínech a za snížené ceny.

„Honzíku, jsi génius!“ zajásala jsem.

„No konečně to uznáváš,“ podotkl skromně.

Hned mezi námi zavládl mír a nerozborné přátelství.

Vyťukala jsem na mobilu číslo uvedené v reklamě. A pak jsem hlasem znuděné paničky někomu vysvětlovala, že se potřebuji setkat s jedním z těch pánů, co pracovali na lešení… Uvedla jsem adresu, pak jsem se omlouvala, že chápu, jak je to trapné… Ale moc ho potřebuji vidět… Ne, ne, nic neprovedl… Naopak. Slíbil mi, že mi pomůže v jedné čistě soukromé věci. Ne, netýká se to stavebních prací. Spíš jazykových… Ale bohužel neznám jeho jméno.

Dívala jsem se na Honzu a do mobilu jsem mluvila s koketní intonací. Na závěr jsem vřele poděkovala.

Slíbila jsem, že se v jejich kanceláři zastavím, protože taky potřebuji něco opravit v bytě. Zase jsem děkovala, prohodila, že reklama jejich firmy určitě nelže, a vypnula jsem mobil.

„Tak, a mám to,“ sdělila jsem Honzovi. Nespokojeně zavrtěl hlavou.

„Kdyby tě slyšel šéf, tak by ti v nejlepším případě vynadal, že se nechováš jako policajtka, ale jako soukromá detektivka.“

„A v horším případě?“

„To ani nechtěj vědět.“

„Máš pravdu. Nechci.“

„Neodložíš to raději na zítra?“

„Proč?“

„Jel bych tam s tebou.“

„Ne. Zvládnu to sama. Už jsem ti vysvětlila, že by z tebe dělník dostal strach. Připadal by si jako u výslechu.“

„A ty si s ním chceš jen přátelsky popovídat?“ tvářil se nesouhlasně.

„Přesně tak. Se mnou si bude myslet, že jsem jen tak zvědavá ženská.“

Honza se na mě podíval s převahou zkušeného policisty. Občas mi říkal, že jsem hodně naivní.

„A ty si myslíš, že až předvoláš čtyři ukrajinské dělníky a budeš se jich laskavě vyptávat, kdo se z nich díval do bytu Turnovské a pak její sousedku upozornil, že tam leží jakási babička bez hnutí, zůstanou všichni klidní a ten dotyčný se ti vstřícně a bez zábran přihlásí?“

„Vidíš, to mě nenapadlo,“ uznala jsem.

„To vidím a divím se.“

„Zkusím z Gruberové dostat jeho jméno.“

„Už vidím, jak ti ho jako kamarádce hned poví,“ zašklebil se Honza.

„Možná, že ty to svedeš líp,“ navrhla jsem.

„Snad,“ souhlasil.

Volal rovnou přes počítač.

„Jan Lorenc, kriminální policie, oddělení vražd,“ představil se. Přepnul na hlasitý poslech a hned se bez dalšího vysvětlování zeptal: „Paní Gruberová, jste teď doma?“

„A… ano,“ vykoktala.

„Sdělte nám, prosím, jak se jmenoval ukrajinský dělník, který vás upozornil, že je v sousedním bytě mrtvé tělo,“ požádal rozkazovacím tónem.

„Ale já nevím, jak se jmenoval,“ odpověděla roztřeseným hlasem žena. „Neřekl mi to.“ Honza koukl na mne.

Pokrčila jsem rameny.

„V takovém případě, paní Gruberová, budete dopravena k nám na oddělení…“

„P… proč?“ zděsila se.

„Kvůli konfrontaci s čtyřmi dělníky, kteří v té době natírali fasádu vašeho domu a pohybovali se po lešeních ve vyšších patrech. Pravděpodobně to bude dnes odpoledne a do té doby nesmíte opustit dům… Za hodinu nebo dvě pro vás přijede naše auto a…“

Zírala jsem.

„Jmenoval se Grigorij Ostapenko,“ řekla zdráhavé. „Ale…“

„Děkujeme. V pořádku.“

„Můžu odejít? Musím totiž…“

„Jistě. Jen, prosím, nevypínejte mobil… Nejspíš už vás nebudeme potřebovat, ale kdyby se vyskytly nějaké nejasnosti, musíte nám být k dispozici,“ uzavřel slušně, ale přísně. Otočil se ke mně: „Tak vidíš. Bez žádného divadélka.“

„Nevidím. Čumím.“

„Tobě bych doporučoval na nic si nehrát.“ Cítil se na koni. Dělalo mu radost, že mi předvedl správný styl správného detektiva.

„Díky.“ Ale nehodlala jsem se vzdát svých metod. „Záleží to na lidech a situaci. A teď jedu za tím Ostapenkem.“

2

Stála jsem v rozpacích před mužem v modrácích zaflákaných barvou.

„Jak to – není?“ ptala jsem se podruhé.

„No, odjel.“ Muž netrpělivě přešlapoval z nohy na nohu.

„Kdy?“

„Vždyť vám říkám, že přesně nevím. Asi tak před půl hodinou.“

„Jen tak – sebral se a odešel?“

„Ne. Odjel. Auťákem. Taxíkem.“

„Řekl vám něco?“ ptala jsem se muže. Předtím se mi představil jako parťák.

„Jo. Že nutně potřebuje odejít.“

„Vy jste mu to dovolil?“

„Neptal se, jestli mu to dovolím. Jen nahlásil, že musí. A vypadal, že opravdu musí. Ostapenko je z nich,“ kývl k fasádě pokryté lešením. Někam k třetímu patru, odkud se ozývaly hlasy,

„nejspolehlivější. Nekouří a nechlastá. Ani pivo jsem ho neviděl pít. A šikovný. Tak jsem se ho na nic nevyptával. Když mi řekl, že musí, tak musí. Něco se mu přihodilo, opravdu závažného. Možná že měl v nepořádku papíry. Ale to není má starost. O to se stará vedení.“

„Ale ráno tu byl?“

„To jo. Něco se muselo stát… Jen tak by se neuvolnil. Ráno dělal tamhle,“ ukázal někam nahoru. „A já jsem byl pořád dole. Tady ve sklepě, jak jste mě našla. To jste viděla, že tam máme…“

Přerušila jsem ho:

„Můžete se zeptat někoho…,“ koukla jsem nahoru. Pohybovali se tam dělníci a občas se ozval odporný zvuk vrtání do betonu, „… někoho z jeho kolegů.“

„No,“ podíval se na hodinky. „Heleďte, slečno nebo paní, za dvě hodiny končíme. Stavte se tady. Teď nikoho nesmím zdržovat od práce, víte?“

„Na deset minut…“

„Ani na minutu. Máme termíny, které musíme dodržet. Teď to není jako za totáče a pokuty za nedodržení čehokoliv neplatí soudruh stát, ale platíme z naší kapsy, víte?“ poučil mě.

Sáhla jsem si do vnitřní kapsy saka. Chystala jsem se vytáhnout legitimaci. Ale s rukou pod levým ňadrem jsem se zarazila.

Stavbař se zájmem tu pantomimu pozoroval.

„Tak dobře,“ přikývla jsem. „Za dvě hodiny. A počkejte na mě. Jinak…“ na okamžik jsem se zamyslela. „Jinak si na vás budu stěžovat.“

„Ale jo, slečno. Žádný strach. Počkáme,“ slíbil mi muž, obrátil se ke mně zády a seběhl dolů do sklepa.

3

Vrátila jsem se ke stanici metra. Sjela jsem eskalátorem dolů na nástupiště. Chystala jsem se vrátit se do práce.

A najednou se mi do kanceláře strašně nechtělo.

Přijel vlak v opačném směru. Několik minut jsem váhala. A pak jsem vběhla do vagónu, když už se dveře zavíraly.

Vystoupila jsem uprostřed Václaváku. Prošla jsem Františkánskou zahradou na Jungmannovo náměstí.

S nechutí jsem odvrátila zrak od Jungmannova pomníku zahaleného do nějakého plátna pomalovaného reklamami na auta. Sice jsem chápala, že radnice za tyhle hadry hyzdící město dostává nějaké peníze, a peněz není nikdy dost, přesto jsem si však nebyla jistá, že stály za to.

Prchala jsem mezi secesními domy na Národní třídu.

Ale jako pokaždé, když jsem se ocitla na konci Národní třídy, zvedla jsem hlavu, abych se pokochala pohledem na sousoší Adria na střeše paláce původně postaveného pro Italskou pojišťovnu.

Jako pokaždé na tomto místě jsem se v duchu smutně zeptala, kdo si dneska všimne toho 5 metrů vysokého a 4 tuny vážícího dramatického výjevu v kovu od Jana Štursy? Ještě že sousoší je umístěno tak vysoko. Aspoň tolik nehrozí nebezpečí, že toto dílo a pomník šikovnosti německých mistrů, kteří tyhle sochy odlévali podle Štursova modelu, skončí někde ve sběrně surovin.

Chvíli jsem tam stála se zvednutou hlavou. Několik chodců vedle mě zabrzdilo kroky. Zastavili se. Taky zvedli hlavy. Všimli si soch.

Vtom mě přepadl pocit, že jsem právě vykonala dobrý skutek. Nálada se mi zlepšila. Pospíchala jsem rušnou Národní třídou.

Došla jsem do kavárny Slavie.

U vchodu stála skupinka pěti černovlasých a snědých výrostků a hlasitě se francouzsky bavila nad mapou Prahy.

Jeden z mladíků si všiml, že se na ně dívám. Oddělil se od skupinky a anglicky se mě zeptal, jak se dostanou k Lichtenštejnskému paláci.

„Hledáte budovu AMU?“ zeptala jsem se francouzsky.

Hned následovalo „O! Oui!“ Vychrlili na mě, že jsou z Toulouského komorního souboru. Zítra hrají v kostele na Starém Městě, ale dnes si chtějí poslechnout houslový recitál. Řekli mi jméno. V životě jsem ho neslyšela. Ujistili mě, že je to světoznámý houslový virtuos a vítěz všech možných soutěží.

Rovnou u vchodu do kavárny mě zahrnovali spoustou otázek. Byli milí a slušní. Ale ve svých džínách a vytahaných tričkách vypadali stejně jako výrostci, kteří na noční pařížské ulici zabili řidiče taxíku a mého Davida. Vlastně se skoro ničím nelišili od tamtěch mladíků. Ty Davidovy vrahy policie nikdy nechytla.

A najednou, vůbec poprvé za těch – proboha, kolik už? – deset let mě přepadly pochybnosti. Udělala jsem vůbec správně, že jsem tak prudce, od základů, změnila svůj život a povolání?

S lítostí a s trochou závisti jsem vysvětlila francouzským muzikantům, jak se pěšky dostanou na

Malou Stranu.

A najednou jsem ztuhla.

Do kavárny po schůdkách šla Gruberová a v jejím závěsu muž ve vytahaných džínách a neforemné balonově bundě.

Rychle jsem se s mladíky rozloučila. Pospíchala jsem za Gruberovou dovnitř.

Skrz prosklené dveře jsem několik minut oba pozorovala. Čekala jsem, až se posadí.

Neposadili se ke stolkům u velkých oken, ačkoliv tam byla volná místa. Usadili se k podlouhlým stolům u vzdálené zdi.

4

Zamířila jsem k nim.

„Dobrý den…“

Gruberová zbledla. Kývla. Na odpověď jí asi chyběl dech.

Muž tázavě pohlédl na mne, pak na Gruberovou a zase na mne.

„Jsem ráda, že jsme se přece jen setkali,“ podávala jsem mu ruku.

Muž vstal a lehce ji stiskl. Jeho dlaň byla mozolnatá, suchá a teplá. Klidně si mě prohlížel.

Představila jsem se mu. Řekla jsem česky a pak svou školní ruštinou opakovala, že vyšetřuji vraždu Františky Turnovské.

Muž mlčky přikývl.

„Paní Hronová,“ tiše promluvila Gruberová, „já vím, že jsem to neměla…“

„To jste neměla,“ přikývla jsem. „Neměla jste hned volat panu Ostapenkovi a varovat ho, že si s ním chci promluvit.“

„Ale když mně váš kolega v telefonu pohrozil,“ ospravedlňovala se.

„Chtěli jsme jen znát jeho jméno. Svým varováním jste ho úplně zbytečně vystrašila.“ Pohlédla jsem na muže. Vystrašeně vůbec nevypadal. „Teď bude mít nepříjemnosti v práci. I kdyby nebyl cizinec, ale místní, šéfové určitě nebudou chtít, aby u nich pracoval někdo, kdo má opletačky s policií.

Přeložte mu to, prosím…“

Muž a já jsme pořád stáli.

„Nemusí,“ zasáhl. „Já vám rozumím.“ Neměl žádný cizí přízvuk. „Máte úplnou pravdu. Řekl jsem jí, že to neměla dělat. Posaďte se…“ Galantně odsunul židli a pak mi ji přisunul.

Posadil se taky.

Pozorně jsem si ho prohlížela. Poprvé jsem viděla ruskojazyčného cizince, který mluvil jako rodilý Čech. Znala jsem několik hráčů z orchestru, kteří pocházeli z Ruska a žili v Praze mnoho let, přesto měli cizí přízvuk. Potvrzovali vžitý mylný názor, že lidé s hudebním sluchem jsou schopní dokonale zvládnout jazyk. Ostatně, i na mně v Paříži každý poznal, že jsem cizinka.

„Nemáte žádný cizí přízvuk,“ řekla jsem muži obdivně.

„To doufám,“ zasmál se pobaveně. Konečně mi to došlo:

„Vy nejste… Vy nejste pan Ostapenko?“

„Ne. Jmenuju se Gruber. Jsem Nořin muž. Promiňte, že jsem se hned nepředstavil…“

„Ale já jsem myslela…“

„Že Nora je sama?“

„Jak jsem pochopila, pan Líbiček…“

„Tomu jsem řekl, že když ještě bude Noru obtěžovat a vykládat jí o mně nesmysly, rozbiju mu hubu a nakopám ho do jeho tlusté prdele. Pardon,“ vyložil s roztomilým úsměvem. „Víte, jsem většinou na cestách. Tam, kde je momentálně krize… ozbrojený konflikt… Doma jsem nebyl tři měsíce. Vrátil jsem se teprve předevčírem. Nora mi všechno pověděla. Včetně toho, jak mě Líbiček pomlouval, že spím s černoškami a asiatkami a že určitě mám AIDS. Jen si představte toho tlustého mizeru…“

Neměla jsem čas ani chuť si ho představovat.

„Tak kde… Kde je Ostapenko?“ ptala jsem se bezmocně. Byla jsem úplně vyvedená z míry.

„Zmizel?“ pochopil pan Gruber a vyčítavě pohlédl na ženu. „To se dalo čekat.“

„Někdo pro něj prý přijel… Taxíkem.“ Gruber se zamyslel.

„Zkusíme ho najít v ubytovně,“ řekl.

„Vy víte, kde…“

„Já to vím. Říkal mi to,“ konečně se ozvala Gruberová. „Jenže nevím… Nevím, proč ho podezíráte? Myslíte, že kdyby v tom měl prsty, řekl by mi, co viděl oknem?“ zvýšila hlas.

„Noro, přece tady slečna Hronová…,“ pokusil se ji utišit její muž. Gruberová si ho nevšímala.

„A víte, proč jsem ho varovala? Protože by na něho tu smrt mohli hodit! Vy byste hned měli případ vyřešený, a kdo by se obtěžoval s důkazy, když jde o Rusa nebo Ukrajince? Myslíte, že by ho někdo hájil? Že má peníze na dobrého advokáta?“

„Noro,“ zase zasáhl Gruber, „nekřič tak.“

„Nekřičím,“ ohradila se, ale hlas neztišila. „Já vám, paní Hronová, věřila, a Ostapenko věřil mně. Zklamala jste mě. A já jsem zklamala jeho důvěru! Když mi volal váš kolega nebo kdo to byl, dostala jsem strach! Proto jsem mu zavolala! Abych se mu přiznala, jak jsem zbabělá! Abych se omluvila, aby mi odpustil!“

„Mluvila jste s ním?“

„Bohužel ne. V telefonu se ozvala nějaká paní. Snad nějaká pracovnice z kanceláře.“

„A té jste řekla co?“

„Požádala jsem ji, aby mu vyřídila, že ho jedou navštívit mi příbuzní. A aby mi co nejdřív zavolal. Nadiktovala jsem jí číslo svého mobilu.“

„Ozval se?“

„Sám – ne. Ozvala se mi ta paní. Že mi Grigorij děkuje, ale bohužel na návštěvu nebude mít čas. O policajtech nepadlo ani slovo. Ale on se dovtípil…“

Všimla jsem si, jak se Gruber podíval na svou ženu. S laskavým pochopením. A uvědomila jsem si, že svět asi není tak zkažený a zlý, když existují dva lidé, kteří nejsou lhostejní k hrozící nespravedlnosti. Zdálo by se, co je jim do nějakého cizince? Do jednoho z přivandrovalců, nad kterými u nás kde kdo ohrnuje nos?

Tu jsem dostala nápad.

„Víte co?“ pohlédla jsem na ně na oba. „Až ho najdete, vyřiďte mu, že ho moc prosím, aby se mi ozval. Dejte mu mé číslo. Může mi zavolat kdykoliv. I večer. Jen bych se ho zeptala, jestli si náhodou něčeho nebo někoho nevšiml.“

Gruberovi se na sebe zase podívali.

Uvědomila jsem si, že do kavárny určitě nepřišli, aby mi pomohli vyřešit mé problémy s pátráním. Zvedla jsem se.

„A děkuju,“ usmála jsem se omluvně. Obrátila jsem se k východu z kavárny.

Tu jsem si vzpomněla. Vrátila jsem se ke stolku.

„Promiňte, mám ještě jednu otázku…“ Gruber se rozesmál.

„Posloucháme vás, poručice Colombo…“

Na okamžik jsem se zarazila. Pak mi to došlo:

„Tak to se mi povedlo!“ zasmála jsem se taky. A zvážněla jsem: „Nezlobte se. Ale opravdu jsem si teprve teď na to vzpomněla. Paní Gruberová, říká vám něco jméno Klára Lénská?“

„Ne. Proč?“

„Sháněla prý paní Turnovskou. Paní Františka se o ní nikdy nezmínila?“

„Nevzpomínám si. Co jí chtěla?“ ptala se z čisté zvědavosti.

„Zdá se, že si jí chtěla postěžovat na nějakou školu.“

„Školu?“ Gruberová se vážně zamyslela.

„Víte o tom něco?“

„No, o nějaké škole mi paní Turnovská vyprávěla. Že je ráda, že se konečně někdo ujímá mladých lidí, kteří opouštějí dětské domovy. Hlavně dívky.“

„Víte, kde ta škola je?“

„Nemám ponětí. Řekla mi jen to, že je to soukromá škola a že ji vede nějaký její bývalý chovanec.“

„V Praze?“

„Určitě ne.“

„Má nějaký název?“

„Nevzpomínám si. Říkala, že dívky z dětských domovů se tam učí zdarma. Ale ti, kteří mají rodiče, prý musejí platit školné. Tak jsme se s mužem o tu školu moc nezajímali. Abychom dceři platili soukromé školy, na to nemáme.“

„Kdy vám o té škole říkala?“

„Dávno. Dáša byla v posledním ročníku gymnázia. Hlásila se na medicínu. Nedostala se tam. Paní Turnovská se o to zajímala a tehdy mi o té škole řekla, že je to nějaká zdravotní, nebo tak nějak. Nic víc o tom nevím. Jo, že prý ta škola má svůj internát, jakousi kolej se zázemím.“

„Usoudili jsme tehdy, že musí být drahá,“ poznamenal její muž.

„No právě, ale je snad jediná, která je zaměřená převážně na chovance z dětských domovů. Nic víc o té škole nevím.“

„Netušíte, kde je? Aspoň v kterém kraji?“

„Ne.“

„Těch soukromých škol teď je,“ dal se zase slyšet Gruber. Nezbývalo mi, než se s nimi rozloučit a odejít.

5

K paneláku, který dělníci zateplovali a natírali, už jsem se nevrátila. Jela jsem do kanceláře. Honza Lorenc seděl u svého stolu.

„To jsem ráda, že jsem tě ještě zastihla!“ zajásala jsem. Odlepil oči od počítače.

„To vidím. Přímo záříš. A to je kvůli tomu, že jsem ještě tady, nebo už víš, kdo a proč zabil naší stařenku?“ Otázka vyzněla nepřiměřeně vážně.

„Tak to ještě nevím,“ přiznala jsem a tázavě pohlédla na Honzu.

„Škoda. Tak nemáš čím odvrátit bouřku.“

„Děje se něco?“

„Máš jít za šéfem.“

„Ten je ještě tady?“ divila jsem se.

„Čeká na tebe. A nemůže se dočkat.“

„Honzo, o co jde?“

„O novinový článek…“

„Tisková mluvčí informovala tisk o smrti Turnovské?“

„Není to článek o Turnovské, ale přímo o tobě.“

„O mně?“

„Jo. Jsi hvězda našeho nejhoršího bulváru.“

„Ukaž.“

„Nemám. Já ho nekupuju.“

„Tak odkud to víš?“

„Od Marty Duškové. Byla tak velkorysá, že napřed sháněla tebe, a když tě nesehnala, tak šla za mnou, co tomu říkám.“

„Sháněla? Proč mi nezavolala? Mám u sebe dva mobily. A proč jsi mi nezavolal ty?“ Honza mlčel.

„Tak o čem je ten článek, že se tváříš, jako by mě přistihli při braní úplatků?“

„To by snad bylo lepší,“ prohodil.

„Tak se už vymáčkni!“

„Neřvi,“ ohradil se Honza. „Článek se jmenoval Klíč ke kazetě aneb…,“ pohlédl na mne lítostivě,

„…aneb Policajtský obušek místo houslového smyčce.“ Svezla jsem se na židli.

„Kdo… Kdo o tom vůbec věděl?“

„Přece tvá spolužačka.“

„Která?“

Jednou dávno, když jsem chodila v uniformě, jsem potkala bývalého kolegu z orchestru. Samozřejmě se to mezi kolegy muzikanty rozneslo. Ale to bylo před několika lety. Proč o tom píšou teprve teď?

„Která spolužačka?“ opakovala jsem otázku.

„Baletka.“

Nevěřícně jsem zírala.

„Helena?“

„Nevím, jak se jmenuje. Prý jsi k ní vtrhla a udělala žárlivou scénu, protože jsi zjistila, že ti s ní zahýbá tvůj starší přítel. Žádalas ji, aby ti vrátila nějakou kazetu, na níž byly nahrány vaše vzdechy při milování, a taky nějaký klíč, který chudák tanečnice vůbec neměla, ale tys jí vyhrožovala, že ji udáš, že neplatí daně za taneční kurzy, a když ti řekla, že platí, tak jsi jí tvrdila, že pro tebe není problém si něco vymyslet, aby si pár let odseděla nebo zaplatila pokutu. Ta tvoje bývalá spolužačka z konzervatoře se teď třese hrůzou, protože…“

Honza nedovyprávěl. Zacinkal telefon. Vnitřní linka. Zmáčkl tlačítko. V kanceláři se rozlehl šéfův hlas.

„Je už tam Hronová?“ Šéfova intonace nevěstila nic dobrého.

„Ano, už jdu,“ řekla jsem do mikrofonu. Byla jsem už ve dveřích.

„Sabino, ještě okamžik,“ zadržel mě Honza. „Šéf zuří, že vyslýcháš lidi jen tak sama, jako bys k nim přišla na kávu. Já jsem tě bránil. Řekl jsem mu, že jsem vůbec neměl čas. A radím ti, připomeň mu, že původně ti nařídil, abychom opravdu pátrali jen my dva a nikoho dalšího neobtěžovali. Řekl jsem mu, že jsme si práci rozdělili, abychom vyšetřování urychlili. Asi zapomněl, že ti původně dal jen tři dny.“

6

Nezapomněl. Nebo si na to vzpomněl, když jsem otevřela dveře jeho pracovny.

„Je to částečně i moje vina,“ uznal. Posadila jsem se naproti. Přes stůl mi přisunul výtisk bulvárních novin.

Článek nebyl na první stránce, ale na třetí. Přesto do očí bil titulek s obrázkem velkého revolveru vedle nedbale pohozených houslí se smyčcem a velká fotka půvabně se uklánějící baletky. Snad to byla Helena zamlada.

„Čti!“ rozkázal mi šéf. Četla jsem.

Krátký text sděloval to, co jsem se už dozvěděla od Honzy Lorence. Oběť žárlivé policistky se uváděla pod jménem Helena D., můj nevěrný přítel jako Martin M. a žárlivá policistka jako S. Hronová, na konzervatoři známá pod přezdívkou Hronovka.

Helena prý rozhodně nechce pomlouvat svou bývalou spolužačku. Velmi ostýchavě a jen kvůli pravdě se zmínila, že Hronovku pro neschopnost vyhodili z orchestru. Chudák si prý nemohla sehnat práci, – co s netalentovanou houslistkou, že? – a zaměstnání našla jen u policie. Přece policii zoufale chybí lidi a berou tam každého.

Článek byl podepsaný značkou „ss“. Zasmála jsem se.

Šéf se rozzlobil.

„Ty se tomu ještě směješ?“

„Vždyť je to kravina,“ ujistila jsem ho.

„Je! Jenže to si přečtou tisíce lidí!“

„No a?“

„Prosím tě, Sabino, proč jsi tam k ní lezla?“

Krátce jsem uvedla své důvody. A připomněla jsem mu, že mi sám zdůraznil, že mají hodně důležitějších úkolů a málo lidí, a proto musíme pracovat rychle a převážně sami. Dokonce žertoval s ohledem na mou hudební minulost – vystupovat sólo nebo s Honzou jako duo.

„Já vím, já vím,“ uznal smířlivě. „Jenže co teď?“ radil se se mnou.

„Nic. Za chvíli si na to nikdo nevzpomene.“

„Jo? To se, holčičko, mýlíš. Už na nás naváží všechny tři televize. Je mi to, Sabino, líto, ale musíš pryč!“ Odvrátil se a soustředěně začal něco hledat v šuplíku.

Kupodivu mě to nechalo klidnou.

„Mám padáka?“

Tak co? Zase změním povolání. Třikrát za třicet osm let – to není tak hrozný. Pravda je, že se k profesionálnímu hraní vrátit nemůžu. Housle vyžadují každodenní cvičení. Ale můžu učit na hudební škole. Nebo dělat hudební agentku. S hudebním a právnickým vzděláním práci budu mít vždycky.

Vlastně, nenapadlo mě to právě nedávno? Že bych od policie odešla? Že bych chtěla mít více času na koncerty, divadla, kina a především pro Jakuba? Že konečně si budu smět svůj život plánovat?

„Mám odejít na vlastní žádost? Napíšu, že z rodinných důvodů. To snad stačí…“ Šéf trochu nadskočil.

„Jo, a půjdeš dělat do soukromé agentury, co? K Pacovskému?“ Hm, tady je další možnost, o níž jsem neuvažovala.

Bývalý novinář Pacovský byl přítelem mé bývalé kolegyně z orchestru. Kvůli její vysoké postavě a krásným mandlovým očím jsme jí přezdívali Žirafa. Seznámili se, když jsme s Pacovským pomáhali panu Mayerovi, mému budoucímu tchánovi, najít jeho ženu. Mou budoucí tchyni. Odhalili jsme tehdy, že paní Mayerová poznala ve světovém houslovém virtuózovi svého syna, kterého jí ukradli, hned když se narodil.

Pacovský pak založil soukromou detektivní agenturu a já jsem si vzala Davida Mayera. Mlčela jsem.

Šéf se zachmuřil.

„Pacovský se mě už několikrát ptal, jak jsi u nás spokojená a jestli se nechystáš od nás odejít.“ To mě zaujalo.

„A co jste… cos mu řekl?“ Nevěděla jsem, jestli pořád smím šéfovi tykat, nebo už s odstupem vykat.

„To takhle! Získáš u nás zkušenosti a informace a budeš je pak soukromě prodávat?“

„Vidíte, to mě nenapadlo,“ přiznala jsem se. Začala jsem mu vykat. „Tak mám, nebo nemám psát žádost o propuštění?“

„To by se ti hodilo, co?“ pořád mi tykal. „Nemáš!“

„Takže můžu ve vyšetřování pokračovat? Ostatně – tady v článku není nic o mém vyšetřování. O smrti paní Turnovské – ani zmínka, a ta baletka vlastně skutečně nevěděla, o co mi jde.“

„A o co ti šlo?“ chtěl vědět šéf. Asi příliš pozorně neposlouchal mé líčení o vzkazu nějaké Kláry Lénské, zmizení kazety a pak i celého telefonního přístroje se starým záznamníkem. O tom, že v tentýž den, kdy umřela paní Turnovská, zmizel taky její telefon. Teď už jsem byla přesvědčená, že nedokončený vzkaz od Klárky Lénské, zmizení kazety a telefonů souvisí se stařenčinou smrtí. „Chtěla bych pokračovat v pátrání,“ uzavřela jsem své vyprávění.

„To nejde,“ řekl šéf.

Zdálo se, že je mu to samotnému líto. Ale možná jsem se mýlila.

„Po tom článku,“ vysvětlil mi třemi slovy.

„Ale nechápu, proč by ten hloupý článek vadil pátraní? I kdyby to byla pravda, tak co? Týká se to jen mého soukromí!“

Šéf k sobě přisunul noviny.

„Koukni se. Podle novin tys jí vyhrožovala!“ Začal hledat to místo v článku. Pak toho nechal.

„Mám nadřízené…“ Chvilku mlčel. „Musím udělat nějaká opatření.“ Zase koukl na fotografii baletky.

„Budou tě pronásledovat novináři.“

„Pošlu je na tiskovou mluvčí.“

„To nemůžeš, když budeš trvat, že je to tvá soukromá věc.“

„Takže nezbývá, než abys mě propustil?“

„Zbývá ještě něco.“

„A to?“

„Dovolená.“

„Dovolená?“

„Jo. Neplacená.“

„To jako mě postavíš mimo službu?“

„Neoficiálně. Oficiálně budeš na dovolené. Skupinu teď povede Honza Lorenc,“ šéfův hlas nabýval na rozhodnosti. Řešení asi nepřipravil předem. Přišel na to teprve teď.

„Jak dlouho mám mít dovolenou?“ zeptala jsem se.

„Dvě tři neděle. Pak se uvidí.“

Pak se uvidí, opakovala jsem v duchu. Dvě tři neděle se budu muset poohlížet po jiné práci. Promluvím si s Pacovským. Vlastně to vůbec není špatný nápad, stát se soukromým detektivem.

„Kdy nastupuju? Na dovolenou?“

„Dneska. Jo, a bylo by dobře, kdybys jela někam mimo Prahu. Na chatu. Nebo ven. Do nějakého zahraničí. Přece máš příbuzné ve Francii.“

Napadlo mě, že by staří Mayerovi měli velkou radost, kdybych se tam u nich objevila.

Když David zahynul, navrhli mi, abych se k nim přestěhovala natrvalo. Dokonce i s matkou. Jenže moje máma se zhrozila. Žít v úplně cizím prostředí, bez znalosti jazyka, bez starých přátel, být závislá na příbuzných, kteří by ji museli živit? Prý za nic na světě!

A nechat tady matku samotnou jsem nechtěla. Mé mlčení považoval šéf za souhlas.

„Tak si vyzvedni na personálním formulář žádosti a já ti ji hned podepíšu. A předej všechno Lorencovi…“

Když jsem s podepsanou a orazítkovanou žádostí odcházela od šéfa, požádal mě: „Občas se nám ozvi…“

„Samozřejmě,“ slíbila jsem mu.

7

„A nevíš, koho mi do party dají?“ zeptal se mě můj kolega. Díval se, jak uklízím stůl.

„To nevím. To mi šéf neřekl.“ Skláněla jsem se nad šuplíkem. Přemýšlela jsem, jak je to možné, že ačkoliv je všechno uloženo v počítači, v šuplících se hromadí tolik papírů a různých drobností – vyschlé lepidlo, svorky, propisovačky, fixy.

„Kdy se vlastně vrátíš?“

„Vím já?“

„A co ty úkoly, které jsi mi uložila?“

Zvedla jsem hlavu od šuplíku. Zadívala jsem se na Honzu. Jestli v jeho očích nezahlédnu ironii. Nezahlédla jsem.

Ptal se vážně.

„Nevyhazují mě,“ připomněla jsem mu. „Jen mě posílají na neplacenou dovolenou. A ty zatím zapátrej po dětských domovech, domovech mládeže a výchovných ústavech.“

„Snad jsou na internetu.“

„Pak je obvolej. Zjisti, kde Turnovská pracovala. A jaké tam byly vztahy. Hlavně, kdo ji hodně neměl rád. A taky něco o Kláře Lénské. Taky se koukni na soukromé zdravotní školy. Mimo Prahu. Ty, co mají ubytování pro studenty. Pak…“

„Zadrž!“ zasmál se Honza. „To akorát stačím, než se vrátíš…“ Zamkla jsem poloprázdné šuplíky.

„Jo, Honzo, kdyby mě za tu dobu někam přeřadili, zbylé věci dej někam k sobě,“ požádala jsem ho.

„Někam pojedeš?“ ptal se, když jsem už byla na odchodu.

„Ano.“

„Do Francie?“

„Ne, do Plzně. Ale předtím ještě navštívím Olinku, která uklízela u paní Turnovské.“ Přečetla jsem její adresu na počítači. „Dneska ještě pátrat můžu, ne?“ koukla jsem se na Honzu, který nespokojeně poposedl na své židli. „Na dovolenou nastupuju až zítra.“

8

Hned na ulici jsem volala Jakubovi. Naštěstí byl v Praze.

Rovnou do mobilu jsem mu krátce vylíčila, co se mi přihodilo. Vůbec jsem nedbala na to, že by můj mobil mohl někdo odposlouchávat. Dokonce jsem se mu svěřila, že už mám dost závislosti na šéfech, obav z médií a policejní kázně. Půjdu „na volnou nohu“. Budu spolupracovat s Pacovským. Určitě to uvítá.

Jakub mi řekl, že ten článek už četl. Abych tolik neblbla. Navrhl mi, abych k němu hned přijela. Napadlo mě, že bych teď uvítala milování. Lidské teplo by mě určitě uklidnilo.

Jakub mě u dveří hned vzal do náručí. Ale místo gauče mě přivedl ke konferenčnímu stolku.

„Něco jsem objevil,“ hlásil.

Zadoufala jsem, že přišel na něco, co zásadně vyvrátí tu nehoráznou pomluvu. V té chvíli by mě to mohlo uklidnit víc než postel.

„Tady to je,“ ukázal mi na otevřenou knížku. Několik řádků bylo podtrženo. Koukla jsem na obal. Byl to román Věk prodejnosti od Petra Skarlanta.

„To jsem četla. Někdy začátkem devadesátých let.“ Byla jsem hluboce zklamaná. Ani milování, ani vyvracení pomluv. „Tos mi ji připravil, abych se v době své nucené dovolené pobavila?“ zasmála jsem se, abych se nerozplakala. Takovou slabost jsem v jeho přítomnosti projevit nemohla.

„Koukni se na to. To místo jsem podtrhl.“ Tak jsem četla podtržené řádky:

„Zpovídaná osoba přece není k tomu rozhovoru ani třeba. Dokonce překáží, poněvadž říká něco jiného, než si novinář, lokaj svého listu, představuje, než potřebuje. Proto se zpovídaný pozná jen na fotce…“

Dočetla jsem to a povzdechla si:

„No a?“

„Promluvím si s Petrem,“ slíbil. Nemyslel autora, ale šéfa.

„Myslíš, že to neví?“ Cítila jsem, že mi je můj milovaný Jakub najednou protivný.

„Tuší. Ale na všechno potřebuje… pojistku. Nejlepší, když je na papíře.“

„Ach bože!“ vylítlo ze mě. „Měla jsem o něm lepší mínění.“ Málem jsem dodala, že o tobě taky. Včas jsem to spolkla.

„Sabino, je to dobrý a poctivý chlap, ale nechce být postavený mimo službu,“ řekl to, o čem jsem přemýšlela cestou.

„Jenže, když je tak… bázlivý…“ začala jsem. Jakub mě rázně přerušil:

„Opatrný! Kdyby byl bázlivý, tak by tě neposlal na dovolenou, ale mimo službu, nebo by tě rovnou vyhodil.“

„Určitě by to udělal rád. Jenže nejsou lidí,“ prohodila jsem ironicky. „Ale tohle,“ poklepala jsem ukazovákem po otevřené stránce, „je jen beletrie. Román.“

„A to, co o tobě napsali, jsou jen jakési výlevy bývalé tanečnice a navíc v bulváru,“ namítl. „A pak… Jo, dáš si brusinkový džus?“ vzpomněl si. Jednal se mnou jako s malou ubrečenou holčičkou.

„Raději něco tvrdého,“ požádala jsem.

Překvapeně vzhlédl. To u mne bylo dost neobvyklé.

„Vidím, že tě to hodně sebralo,“ poznamenal.

Šel do kuchyně. Vrátil se s lahví pálenky a s jednou malou štamprlí. „Z Jugoslávie,“ řekl.

„Někam jedeš?“ pochopila jsem, že si nedá ani hlt.

„Do Plzně. Tlumočím na obchodním jednání.“

„Jé! Mohl bys mě tam svézt,“ nadskočila jsem.

„No…,“ váhal. Můj nápad se mu nelíbil. „Nejedu tam sám. Jedu ještě se dvěma kolegy.“

Chtěla jsem mu říct, že by mi nevadilo tísnit se na zadním sedadle. Ale určitě by měl další výmluvy.

„Vlastně – ne,“ rozhodla jsem se, že na něj nebudu dál tlačit. „Pojedu tam za pár dnů.“

„Budu tam skoro týden. Jak dlouho se tam zdržíš? Mohli bychom se spolu vrátit.“ Chtěla jsem se ho zeptat – co jeho kolegové? To je zpátky pošle vlakem?

„Fajn,“ odpověděla jsem. „Uvidíme…“

Musela jsem uznat, že je to lepší varianta. Cestou do akce se Jakub musí soustředit. Nebo s kolegy budou probírat jazykové záležitosti. Taky vím, že když jede na akci sám, poslouchá záznamy přednášek z minulých konferencí vztahujících se k daném tématu. Potřebuje si obnovit terminologii a vpravit se do problematiky.

„Víš co, Sabino. Jak jsem o tom přemýšlel, přišel jsem na jednu věc…“ Pochopila jsem, že otázku cestování do Plzně jsme vyčerpali.

„Myslíš, ten článek?“

„Jo. Podle mě to, co o tobě napsali, je ti k dobru.“

„Cože?“

„Koukej se, čtenáři bulváru zas tak blbí nejsou. Jen si udělají závěr, že i policajti, natož policistky, jsou úplně normální lidé. Navíc, například ve tvém případě, někteří jsou s prokazatelně uměleckými sklony. Proč myslíš, že je tak populární ten detektiv, co píše básně, jak se jmenuje…“

„Myslíš Adama Dalgliesha, detektiva z románů Jamesové?“

„Jo. Přesně. No a tady máme detektiva, mladou ženskou, která se profesionálně věnovala hudbě. Můžu si představit, že nějakému chlapečkovi, který odmítá cvičit na housle, maminka řekne: ‚Vím, že se chceš stát velkým detektivem, ale teď musíš cvičit, protože většina detektivů hrála dobře na housle. Počínaje Sherlockem Holmesem až tady po houslistku, která je u policie‘.“

Tak tenhle způsob uvažování by mě v životě nenapadl.

„Myslíš, že v naší době existuje kluk, který by se chtěl stát policajtem?“ zapochybovala jsem.

„Myslím, že jo.“

Neřekl to příliš jistě a hned změnil téma:

„Promluvím si s Petrem. Nebudeš mi ovšem věřit, ale na můj úsudek tvůj šéf v mnoha věcech dá.“

Asi se vytahoval. Ale tvářila jsem se, že mu věřím. Pak přece jen došlo na to, kvůli čemu jsem k němu vlastně přišla.

9

Budík mě vzbudil jako obvykle v půl sedmé. Vypnula jsem zvonění. Slastně jsem se protáhla. A zachumlala jsem se zpátky do deky. Přece mám dovolenou!

Všechno, co se děje, děje se k lepšímu, tvrdila má maminka. I když v prvním okamžiku to tak nevypadá.

Probudila jsem se až v deset. Nádhera! Maminčin profesor na technice prý tvrdil, že člověk konající duševní práci musí spát do okamžiku, než pocítí jasné přání se probudit.

Patří práce v kriminálce k duševní? Asi jak u koho.

Ale ten chlapeček, který se podle Jakuba učí na housle, ale touží se stát detektivem, by měl taky pěstovat fyzičku. Jo, a byl Sherlock Holmes fyzicky zdatný? Spíš ne. Budu se na to muset podívat.

Tu jsem si vzpomněla, že jsem se chystala jet do Plzně. A předtím se podívat za Olinkou z matfyzu. Ale mám to udělat, nebo nemám? Přece jsem na dovolené.

Jenže proč bych si na dovolené nemohla popovídat se studentkou, která si na studia přivydělává úklidem?

Zavolala jsem Honzovi.

„Kde jsi?“

„U sebe. Proč?“

„U nás,“ opravila jsem ho. „Ještě mě nevyhodili.“

„Nechytej za slovíčka,“ ohradil se. „Co chceš?“ Nevyznělo to příliš vstřícně.

Chtěla jsem, aby mi řekl, ve kterém ročníku a který obor studuje.

„Vždyť máš dovolenou!“ připomněl mi, jako bych to sama nevěděla.

„No a?“

„Přesto pokračuješ ve vyšetřování?“

„Kdepak, Honzíku. Jen jsem dostala doporučení na jednu dívku, která levně a dobře uklízí. Víš, jak nerada uklízím? A skrz okna už není vidět. Ty uklízíš sám?“

„Ne, Terezina maminka,“ nechal se nachytat. Což by správný detektiv neměl.

„Že se nestydíš? Zneužívat starou ženu. A navíc, která není ani tvá oficiální tchyně. Přece jste se s Terezou ještě nevzali. To nemáš nějakých pět šest stovek na úklid? Nebo víš co? Měl bys je zaplatit Terezině mamince. Jo, a už mi můžeš nadiktovat, kde na fakultě slečnu Benešovou najdu?“

Buď jsem ho tak zblbla, nebo už se mě chtěl zbavit, ale bez dalších poznámek mi řekl, co Olga Benešová konkrétně studuje, kde mívají přednášky a málem jejich rozvrh.

10

Přesto najít Olgu Benešovou vůbec nebylo lehké. Až konečně jsem našla přístrojovou laboratoř, kde zrovna probíhal seminář.

Stála jsem u dveří asi deset minut. Nechtěně jsem propadla pocitu jakési úcty. Chvíli jsem rozjímala nad tím, jestli ta dlouhá léta, která jsem věnovala hudbě, nebyla marná. Neměla bych se raději věnovat studiu skutečné prapodstaty života? Například místo hodin cvičení stupnic a etud, krok za krokem poznávat fyzikální souvislosti a zákony? Objevit tajemství černých děr. Zákony chaosu.

Vypočítat vznik a průběh velkého třesku. Možná že bych se teď účastnila výstavby a zkoumání superurychlovače v tunelu ve Švýcarsku u Ženevy.

Někde uvnitř laboratorní místnosti zazvonil telefon. Vždyť většina z nás ani neví, jak funguje mobil, ačkoliv ho všichni používají… Z místnosti vyběhl mladík s mobilem u ucha. Snažila jsem se ho neposlouchat. Ale bez zábran si s někým domlouval schůzku. Přitom celý zářil.

Nakonec vypnul mobil a podíval se na mě.

„Čekám na slečnu Benešovou,“ sdělila jsem mu.

„Olgu? Hned ti ji zavolám.“ Asi mě považoval za spolužačku. Měl z něčeho takovou radost, že si ani neuvědomil, jak oficiálně jsem ho o tu službu požádala.

Zmizel za dveřmi.

Za chvíli se objevila drobná blondýnka. Nevypadala na budoucí objevitelku nových galaxií ani srážek

s antihmotou. A na zdatnou uklízečku už vůbec ne.

„Olga Benešová?“ ověřila jsem to. „Hronová. Kriminální policie.“ Nechápavě na mne zírala.

„Mohla byste mi věnovat několik minut?“ Polkla naprázdno a přikývla.

„Máte tu někde bufet?“

Zase přikývla a vykročila. Následovala jsem ji. Sešly jsme do přízemí.

Bufet byla malá místnost. Stály tam tři stolky a automaty na kávu, limonády a sendviče. Žádná obsluha.

„Dáte si kávu?“ zeptala jsem se slečny.

Zase mi odpověděla kývnutím. Nešlo mi do hlavy, proč pořád mlčí? Proč se na nic nezeptá? Zdá se, že se něčeho bojí. Ale čeho?

Hodila jsem mince do automatu, počkala jsem, až do dvou umělých kelímku nacrčela černá tekutina. Káva mě pálila do prstu. Honem jsem kelímky dala na stůl. Posadila jsem se naproti Benešové.

„Kdy jste naposledy uklízela u paní Františky Turnovské?“ Okamžitě se uklidnila.

„Počkejte, vy nejste kvůli krádeži obrazů u doktora Sekery?“

„Ne,“ přiznala jsem se. „Vy jste u něho uklízela a…“

„Když tu nejste kvůli těm obrazům, tak proč?“ Byla v pohodě.

„Koukám, že úklid je vlastně nebezpečné povolání,“ usmála jsem se. Chtěla jsem tu pohodu udržet.

„A proč vás zajímá paní Turnovská?“ Váhala jsem, jestli jí to mám prozradit. Olga Benešová mě předběhla.

„Asi jí to ta paní nevyřídila.“

„Co jí měla vyřídit?“

„Že už jí jen tak uklízet nesmím. Musí mě objednat přes firmu. Ale klíč jí snad ten pán odevzdal…“ Rozbušilo se mi srdce. Jestlipak se i psovi zvýší srdeční frekvence, když vycítí, že je na stopě.

„Kdy to bylo?“

„To už je hodně dávno. To jsem jí uklízela naposled. Ale pak jsem měla ten průšvih s daněmi. Někdo mě udal. Buď někdo ze zákazníků, nebo… Nejspíš přišli na to, že dostávám peníze na ruku, když vyšetřovali tu krádež obrazů. Musela jsem se přihlásit do úklidové firmy. Podepsala jsem jim, že mimo firmu pracovat nebudu, a když mě nachytají, budu platit velkou pokutu. Ale řekli mi, že se nemusím starat o daně, že mi je budou srážet sami. Chtěla jsem o tom říct taky paní Turnovské, hned druhý den brzy ráno, ale vůbec jsem se k ní nedovolala. Tak jsem k ní šla…“

„Můžete mi upřesnit, kdy to bylo?“

„Proč? Ji taky vyloupili?“ znepokojila se.

Na otázku jsem jí neodpověděla. Požádala jsem ji:

„Pokračujte. Kdy jste k ní šla?“

„Určitě v úterý. Vždycky jsem u ní uklízela první úterý v měsíci. Zkoušela jsem se k ní dovolat brzy ráno, ještě před školou. Asi v půl sedmé. Pak jsem k ní šla. Asi tak v sedm. Jen jsem se s ní chtěla domluvit, jak to budeme dělat. S tím úklidem. Chtěla jsem jí říct, že jí občas uklidím. Ne tak pravidelně, ale pokaždé se domluvíme. Ale nikomu o tom neřekneme…“

„A domluvily jste se?“

„Právě že ne. Zazvonila jsem na ni…“

„Vždyť máte klíče,“ skočila jsem jí do řečí.

„Jo. Měla jsem. Jenže jsem stejně pokaždé napřed zazvonila. Co když se jí zrovna nehodí, abych tam vlezla. Ale když jsem zvonila a už jsem strčila klíč do zámku, otevřela mi sestra…“

„Jaká sestra?“ nadskočila jsem.

„Sestřička z pohotovosti.“

„V bytě paní Turnovské byla ráno zdravotní sestra?“

„Jo. Sestřička mi řekla, že se jí udělalo špatně a zavolala pohotovost. Přijel doktor, dostala injekci a že teď spí.“

„Mluvila jste s ním?“

„Jo.“

„Viděla jste paní Turnovskou?“

„To ne. Jen jsem ve dveřích zahlédla, že leží na gauči. Bylo mi jasné, že bych ji neměla rušit. A doktor mi ještě řekl, že sestra s ní ještě zůstane. Ptal se mě, kdo jsem a co jí chci. Tak jsem ho prosila, vlastně sestru, aby jí vyřídila, že uklízet můžu jen přes firmu. A to asi zaslechl takový tlustý pán. Asi pán domácí…“

„Dům je družstevní…“

„Ale tam v domě bydlí. Párkrát jsem ho potkala. A vždycky se choval, jako by mu ten dům patřil. Taky přišel ke dveřím a řekl mi, že mu mám odevzdat klíče.“

„Takže v bytě paní Turnovské byli tři lidi?“

„Jo. Doktor, sestra a ten hodně tlustý pán.“

„Odkud věděli, že máte klíče?“

„Přece jsem byt odemkla,“ podivila se mé otázce.

„O čem jste ještě spolu mluvili?“

„Vlastně o ničem. Pospíchala jsem na přednášku. Proč?“

„Ještě mi řekněte, jak vypadali? Můžete mi je popsat?“

„Jo. Doktor byl docela sympaťák. Asi tak přes padesát. Vysoký. Šedovlasý. Modré oči. Pořád je mhouřil. Připomínal mi jednoho strašně hodného doktora, který nám se Zdeňkem pomohl, když jsme havarovali. A nikam to nehlásil, i když jsme mu rozbili přední světla. Mávl nad tím rukou a říkal, že hlavně, že se nám nic nestalo. A že nemáme jezdit po soukromé cestě, když je jasně označená, že…“

„A sestra?“ Její výlety na motorce mě nezajímaly.

„Sestra byla taky postarší paní. O něco větší než já. A ramenatá. Jako veslařka. Nebo kajakářka. Mám takovou kamarádku. Dělá vodní sporty. A huhňala takovým nízkým hlasem,“ předvedla mi ho.

„Kdyby na sobě neměla módní sukni, zvonovou, kousek nad kolena, tak bych si myslela, že je to chlap. Přesně jako moje kamarádka,“ usmála se.

„A další muž?“

„Hodně tlustý. Ale vypadal docela dobrácky. Potvrdil, že paní Turnovské všechno vyřídí a předá jí klíče. Dokonce mě uklidňoval, že paní Turnovská bude určitě v pořádku. Ale teď si musí odpočinout.“

Pak se přece jen znepokojila: „Proč se ptáte? Něco nebylo v pořádku?“

„Paní Turnovská umřela…“

„Ne…“

„Právě to úterý…“

„Sama? Nebo…“

„Vyšetřujeme to.“ Pochopila mě po svém.

„Eutanazie? Lékař s tou paní a s tím tlusťochem? Byli tam jako svědkové? Usmrtili ji?“ dívala se na

mě nevěřícně. „Vždyť je to u nás zakázané. A paní Františka… Vůbec nevypadala jako nevyléčitelně nemocná. Vypadala úplně zdravá. Vždycky dobře naložená. Na nic si nestěžovala. Ne, to není možné…,“ vrtěla hlavou. „Vždyť… Vždyť ten doktor byl… takový sympatický…“

„Jste si jistá, že tam byli v sedm ráno?“

„Určitě. Strašně se mi nechtělo vstávat o hodinu dřív, ale paní Františku jsem měla hrozně ráda…“ Najednou jí z očí vytryskly slzy.

„Slečno Olgo…“ Nevěděla jsem, na co se jí ještě mám zeptat. Všechny otázky se mi vypařily z hlavy.

„Proč?“ vzlykala dívka. „Byla… byla tak hodná. Ne jako vetchá stařenka… Jako vzdělaná… šlechtična.“ Vyndala si kapesník a hlučně se vysmrkala. Najednou se skrz slzy usmála: „Ta by mi teď dala. Že dívky nemají troubit jako jeleni v říji…“

„Byla vychovatelkou v ústavech…“

„Já vím. Vyprávěla mi o tom.“ Tím mi nahrála otázku.

„Neslyšela jste jméno Klárka Lénská?“

„Ne. Určitě ne.“

„A o chovancích v dětském domově?“

„To ano. Vzpomínala si na první léta po válce. Hlásila se jako učitelka hudby. Ale poslali ji jako vychovatelku do dětského domova, toho, kde byly děti, které přežily koncentráky. Jak to bylo těžké najít k nim cestu.“

„A o pozdějších chovancích?“

„Taky. Snažila se sledovat jejich osudy.“

„Nevzpomínáte si na někoho konkrétně?“

„No, mluvila o nějaké dívce, která bydlí v Plzni.“

„Jiřina Kopecká?“

„Jo. Tak nějak. Kopecká. Prý ji doporučila do nějaké dobré školy, ale přijímali tam jen úplně zdravé dívky. Musely absolvovat vyšetření snad stejné jako kosmonauti, no a její oblíbenkyně se tam nedostala. Tak šla dělat uklízečku do nemocnice a přes den teď studuje.“

Takže by to mohla být mladá dívka.

„U paní Františky jsem uklízela ráda,“ pokračovala slečna Benešová. „Když jsem byla s úklidem hotová, uvařila mi čaj. Posadily jsme se ke stolu a paní Františka se mě na všechno vyptávala. Dalo se s ní povídat o všem možném a…“ rozplakala se zas. „Ne… Opravdu… Opravdu ji zabili? Už nechtěla žít? Proč? Vždyť byla tak… optimistická. Dokonce… Víte, že měla přítele?“ utřela si slzy a

usmála se. „Nevěříte? Opravdu…“

„Jak se jmenoval?“

„Mluvila o něm jen jako o Milanovi. Příjmení neznám… Ale celá se přímo rozzářila, když si na něj vzpomněla.“

„Víte o něm něco ještě?“

„Prý se znají přes šedesát let. Znali… Jednou…“

„Ano?“

„Asi vás to nebude zajímat.“

„Slečno Benešová, zajímá mě úplně všechno, co se týče paní Turnovské.“

„Tak dobře. Jednou jsem přišla, a paní Turnovská byla strašně rozčílená. Tak jsem se jí zeptala, co se jí stalo. Napřed mi to nechtěla říct. Jen tiše někomu nadávala: ‚Ten blbec… Tak starý a takový blbec!‘ a kroutila hlavou. Ale neznělo to zle. Spíš nějak udiveně. Tak jsem se ji zeptala, kdo je ten blbec. A paní Turnovská se ke mně takhle otočila,“ předvedla mi prudké otočení hlavy, „měla byste ji vidět, byla nenapodobitelná, a řekla: ‚Můj Milan. Jen si, Olinko, představte, udělal mi žárlivou scénu! Prý, že někoho mám!‘ a u toho se tak legračně zašklebila, že jsem nevydržela a zeptala se ji: ‚A máte?‘ A ona na to: ‚Samozřejmě, že mám.‘ Chápete? Osmdesátiletá paní a ještě starší pán na sebe žárlí!“ zasmála se.

Zasmála jsem se taky.

„No řekněte, není to nádhera?“ ptala se mě dívka. „A když jsem skončila úklid, paní Turnovská mě celá v rozpacích požádala, abych – nebudete tomu věřit – zavolala panu Milanovi. Ze svého mobilu. A mám mu říct, že ji to moc mrzí a že se se svým novým známým už nikdy nesetká. Ptala jsem se jí, proč mu nezavolá sama. Ale řekla, že jí v mobilu vůbec neodpovídá nebo hned pokládá sluchátko.“

„Takže jste tomu panu Milanovi zavolala?“

„Ano.“

„Ale to znamená, že máte jeho telefonní číslo?“

„Nemám. Smazala jsem ho. Vlastně ho smazala paní Turnovská. Protože když se pan Milan ozval, paní Turnovská mi vzala mobil a všechno mu řekla sama. Mluvila dlouho, ale já jsem šla do koupelny a pustila jsem vodu. Když jsem se vrátila, paní Turnovská vypadala spokojeně. Asi se smířili. Paní Turnovská mi poděkovala a chtěla mi dát peníze za telefon. Pochopitelně jsem to odmítla.“

„Pamatujete se, kdy to přesně bylo?“

„Dávno…“

„Tak aspoň přibližně?“ Číslo volaného by se přes operátora snad dalo dopátrat.

„No, asi tak… Minulý podzim.“

„Jaké máte číslo mobilu?“

„Ale mám nový. A jinou sim kartu. A starý… Asi bych to číslo někde našla. Víte co? Když mi dáte číslo svého mobilu, pošlu vám ho esemeskou.“

Vytáhla z kapsy svůj mobil a vyťukala číslo, které jsem jí nadiktovala.

„A kdybyste si na něco ještě vzpomněla, zavolejte mi,“ řekla jsem jí obligátní žádost. Konečně si uvědomila, o co mi hlavně jde.

„Ne, to není možné! Proč by ji někdo chtěl zabít?“ ptala se mě.

„To právě nevíme,“ odpověděla jsem.

Počkala jsem, až dívka odešla, a zavolala jsem Honzovi.

„Kde jsi?“ ptal se.

„To tě nemusí zajímat,“ odpověděla jsem. „Ale musíš vyslechnout Líbička. Mám ověřenou informaci: V den smrti paní Turnovské byl u ní v bytě. S ním ještě dvě osoby. Údajně lékař a zdravotní sestra. Mezi sedmou a půl osmou ranní. Zatím ahoj.“

KAPITOLA PÁTÁ

1

Třásl jsem se vzteky.

„Proboha, jak jsi to mohla udělat?!“ zařval jsem do mobilu, jakmile jsem zaslechl Helenin nízký alt. Tentokrát mi vůbec nepřipadal erotický, ale odporný.

Helena zůstala klidná. Dokonce úsměvná.

„Myslíš ten článek?“

„Ano!“

„Ale já jsem ho nepsala.“

„Já vím, že ne! Ale je napsaný na základě tvých slov!“

Ostré píchnutí do levého ramena mi připomnělo, že se nesmím rozčilovat.

„Heleno, přece jsem ti tehdy v kavárně všechno vysvětlil,“ snažil jsem se uklidnit.

„Jo? Dovol, ať se tomu zasměju!“ skutečně se zasmála. „Tomu hororu říkáš vysvětlení? Jen jsi mě chtěl nakazit svou paranoií…“

„Heleno…“

„Co – Heleno? Napřed jsem si opravdu myslela, že ta ženská je tvá milenka, když na mně chtěla ten klíč. Pak ses mě snažil přesvědčit, že je zlodějka. Teď už vím, že jste se domluvili, že…“

„V životě jsem ji neviděl!“

„Ale Martine, fuj,“ prohodila výsměšně Helena. „Vždyť ta paní se už přiznala, že je tvá…“

„Neznám ji!“ zase jsem zařval. V rozčilení jsem chtěl praštit mobilem. Pak jsem ho přece jen napřed vypnul a pak ho strčil do kapsy.

Za chvíli se mi z kapsy donesla melodie Mravenečka alias Ódy na radost. Mobil začal vibrovat. Na displeji se objevilo: HELENA.

Nadechl jsem se. Zapnul jsem mobil.

„Martine, už jsi v pořádku?“ zeptala se starostlivě.

„Ne!“ vyštěkl jsem.

„Tak mě nech domluvit,“ požádala mě jemně sametovým hlasem. Škrábal mi ucho jako šmirglpapír.

„Nemusíš!“

Chtěl jsem mobil vypnout, ale roztřásly se mi ruce. Nedokázal jsem se strefit do tlačítka. A z přístroje se linul Helenin alt.

„Ten den, hned odpoledne, mi volal pan redaktor Svoboda. Budeš taky tvrdit, že ho vůbec neznáš?“ Přiložil jsem mobil ke rtům a poctivě se přiznal:

„Oslovil mě, když jsi odešla.“

„No právě. A hned jsi ho za mnou poslal.“

„Neposílal jsem ho. Zase to všechno překrucuješ!“

„Aha! Já že všechno překrucuju… A tu paní Novákovou…“

„Heleno, jaká paní Nováková?“

„Tu taky neznáš?“

„Nevím, o kom mluvíš!“

„Paní, kterou jsi ke mně poslal, aby ode mne vyzvedla klíč od tvého bytu. Tehdy v kavárně jsi naznačil, že je zlodějka. Chtěl jsi, abych dostala strach. Jenže ve skutečnosti ta paní byla tvá…“

„Žádnou Novákovou jsem k tobě neposílal!“ Srdce se mi zběsile rozbušilo.

„Martine, víš co? Necháme toho. Potřebuješ se léčit. Máš těžkou paranoiu a já nejsem psychiatr,“ vypnula mobil.

Nechápavě jsem se díval na mobil. To bylo vůbec poprvé, kdy Helena jako první přerušila hovor. Váhal jsem, jestli jí mám, nebo nemám zase volat. Ale zacinkalo oznámení o zprávě.

„KLICE VISI V SATNIKU V PREDSINI KAM PANI NOVAKOVA UKLIDILA TVUJ STARY TELEFON A ZAZNAMNIK. ZNAM DOBREHO PSYCHIATRA, H.“

Otevřel jsem šatník, kam v létě odkládám zimní oblečení a boty. Na podzim zas letní.

Na háčku z vnitřní strany, kde obvykle visely klíče od sklepa a náhradní klíče od poštovní schránky, se skutečně na kolečku houpaly dva klíče – jeden od domovních dveří a jeden od bezpečnostního zámku do bytu.

Dole mezi krabicemi se zimními botami byl zastrčen telefonní přístroj i se záznamníkem. Před otevřenou skříní jsem se v hrůze svezl na zem.

Nevím, jak dlouho jsem tak seděl na podlaze.

Pak jsem se konečně vzchopil k činnosti. Přímo horečné. Vytáhl jsem telefon a záznamník. Otevřel kryt.

Nevěřícně jsem se díval na kazetu. Elán mě zase opustil. Pomalu jsem se zvedl z podlahy.

V polomdlobách jsem se doplížil do koupelny. S obrovským úsilím jsem zvedl ruku k lékárničce. Nahmátl jsem krabici s prášky. Spolkl jsem hned dva.

Pak jsem se přesunul do ložnice. Jak jsem byl, oblečený a v botách, jsem se svalil na postel. Snad pod vlivem prášků nebo vysílením jsem usnul. Nebo omdlel.

K životu mě probudily zvuky Mravenečka v kapse kalhot. Byla to Jana.

„Neruším?“

„Nevím,“ odpověděl jsem mdle.

„Něco se děje?“ zeptala se znepokojeně.

„Jano, jsem blázen?“ zeptal jsem se jí. Vycítila, že se ptám vážně.

„Mně se jako blázen nezdáš. Ale jestli chceš, přijeď. Promluvíme si o tom.“

„Díky. Přijedu. Jestli to dokážu…“

„Tak já přijedu k tobě,“ navrhla.

Najednou jsem dostal strach. Co když stěny mají uši?

Nebo má Helena pravdu a skutečně trpím paranoií. Nebo ztrátou paměti? Stařeckou demencí? Vůbec si nepamatuji, že bych telefon schoval. A proč?

Opravdu jsem si najal nějakou paní Novákovou, aby mi uklízela? Svého času mě skutečně napadlo, že bych si na uklízení mohl někoho najmout. Co když nezůstalo jenu přání a někoho jsem najal? A pak jsem na to zapomněl? A jakási paní Nováková mi uklidila byt a telefon dala do skříně? Že bych se jí svěřil i s dalším plánem – pořídit si modernější přístroj? Neměl bych se na to v klidu zeptat Heleny a vyslechnout, co mi ještě o těch lidech a událostech poví? Proč si na nic nepamatuji? Jak to, že mám okno?

„Jano, musím si ještě něco zjistit. Pak přijedu k tobě.“

„Za jak dlouho?“

„Tak asi za hodinu. Můžu?“

„Dobře. Budu čekat. Kdyby ses necítil dobře, zavolej. Pokud nezavoláš, ani nepřijedeš, jedu za tebou. Nechceš mi ale říct, co se vlastně děje?“

„Raději osobně,“ vypadlo ze mne. Hned jsem se zastyděl. Přece jen to bude paranoia.

Vyndal jsem ze skříně telefon, odnesl jsem ho do kuchyně, kde byla zástrčka. Připojil jsem ho. Zvedl jsem sluchátko. Ozvalo se pravidelné tú – tutú – tutú.

Zapnul jsem přehrávač. Kazeta se s šustěním roztočila. Žádná nahrávka na ní nebyla.

2

Chvíli jsem váhal.

Pak jsem se nadechl a vyťukal číslo Heleniny pevné linky.

„Tak vidíš,“ laskavě se ozvala Helena. Na svém displeji viděla mé číslo. „Žádný telefon, ani kazetu ti nikdo neukradl. A zbytečně jsi urazil paní Novákovou, že po jejím úklidu nic není na svém místě.“

„Ta Nováková je uklízečka?“ upřesnil jsem.

„Martine, neptej se tak hloupě.“

„Jak často u mě uklízela?“

„Ty to nevíš?“

„Právě zjišťuju, že mám něco s pamětí.“

Rozhodl jsem se hrát její hru. Přesto jsem se nedokázal smířit s tím, že snad opravdu trpím nějakou poruchou.

„Jen dvakrát.“

„A pak jsem ji vyhodil?“ chtěl jsem vědět.

„Řekla mi to.“

„To není možné,“ zašeptal jsem. Helena to ale zaslechla.

„Martine, dám ti kontakt na mého známého psychiatra. Je výborný. Znám ho ještě z divadla.“

„Fajn. Až potom.“ Dostal jsem strach, že zapomenu, proč jsem jí volal. „Povídej. Jak to bylo s tím článkem?“

„Paní Nováková byla za mnou ve studiu a ptala se, jestli by ke mně nemohla přivést svého syna.“

„Kdy? Kdy za tebou přišla?“

„V den, kdy jsme se sešli v bufetu knihkupectví. V předvečer. Po našem setkání jsem měla hodiny.“

„Ano. Vzpomínám si, že jsi pospíchala. Tak pokračuj.“

„Paní Nováková se obávala, že už je to pro jejího syna pozdě. Jejímu chlapci už je 13 let. Sice začínal s baletem v sedmi – to víš, že i těch sedm je pro balet už skoro pozdě, ale pak přestal, protože se styděl, že se mu všichni budou smát, a protože za nejlepší tanečníky jsou považovaní Rusové a všemu ruskému se všichni posmívají. Ale pak si přečetl knihy o londýnském královském baletu a rád by pokračoval. Samozřejmě jsem byla ráda, protože chlapců tanečníků je zoufalý nedostatek. Ujistila jsem ji, že klidně může… A právě při té příležitosti mi pověděla, že je v invalidním důchodu, ale musí si pochopitelně přivydělávat. Uklízením… Má na úklid několik domácností. Jenže pracuje načerno.

Proto s každým, i s tebou se domluvila, že se moc o tom šířit nebudete, že bude říkat, že je jen známá nebo vzdálená příbuzná… Takže jsem na ni zbytečně žárlila.“

„A kdy jsem ji vyhodil?“

„To mi neřekla a já jsem se jí neptala. Popravdě řečeno, mě víc zajímal její chlapec.“

„Dobře. Ale pořád jsi mi ještě neřekla, jak to bylo s tím článkem.“

„To byla čistá náhoda. Svoboda mě zahlédl, když jsme spolu seděli v té kavárničce, a poznal mě. Viděl mě totiž tančit před mnoha lety.“

„Heleno, ale vždyť jsi nikdy netančila sólo, vždycky ve sboru, tak jak by tě mezi stejně oblečenými labuťáčky…“

To se bývalé tanečnice dotklo:

„Netančila jsem jen v Labutím. A říkals mi, že jsem se dost lišila od ostatních.“

Nehodlal jsem ji ujišťovat, že je to skoro nepravděpodobné, aby mezi dvěma tucty dívek ve stejných bílých sukýnkách, se stejnými korunkami na stejně učesaných hlavičkách nebo mezi krásnými francouzskými vesničankami tančícími kolem nešťastné Gisele Helenu poznal.

„Zavolal mi, že připravují publikaci…“

„To vím,“ přerušil jsem ji.

„Tak sláva! Aspoň něco si pamatuješ. A zároveň mě požádal o rozhovor. Jo, a vlastně ti musím poděkovat,“ změnila trochu téma a intonaci na vřelou.

„Za co?“

„Žes mu na mě dal kontakt.“

„Heleno…“

Nechtěla slyšet mé námitky.

„Já vím, já vím… Stejně ti děkuju.“

„Heleno, prosím tě, co z toho pomlouvání bývalé spolužačky máš?“

„Nikoho jsem nepomlouvala!“

„Ne? Tvrdilas, že byla neschopná, netalentovaná, a proto ji vyhodili…“

„A ty víš, jestli byla talentovaná? Slyšels ji, jak hraje?“ ptala se ironicky.

„Ne. Ale vždyť hrála ve skupině prvních houslí!“

„Tak nějaké houslistky v orchestru sis všiml, ale nevěříš, že si někdo taky všiml mne ve skupině baletek?“

Musel jsem uznat, že trochu logiky jí není cizí.

„A jestli tě zajímá, co jsem z toho rozhovoru měla,“ pokračovala ironicky, „tak tohle: Nabídli mi roli v

muzikálu!“

„Ty budeš tančit?“ divil jsem se.

„No, přímo tančit – to ne. To by mi sebrali invalidní důchod, kdybych opravdu tančila. Budu se po jevišti jen procházet.“

„Takže kompars?“ vrátil jsem se k ironickému tónu.

„Ne, miláčku. Je to skutečná role. Královny!“

No budiž… Vlastně jí to přeji. Bude zase na jevišti, i když se jen procházet…

„Jenže ten článek…“

„Martine, Svoboda se mě ptal a já jsem vyprávěla pravdu.“

„Jakou pravdu?“ Zase jsem se rozčílil. „Přece tvá spolužačka…“

„No, jen ji polituj!“ zasmála se. „A trochu přemýšlej! Co to musí být za ženskou, když umění, hudbu promění za policajtský obušek,“ citovala větu z článku.

Nedovedla si představit, že by někdo, kdo pobýval na jevišti, v centru pozornosti, dobrovolně pódium opustil.

Nemohl jsem si pomoct, ale něco na tom bylo. I když mi vyšetřovatelka Sabina Hronová byla sympatická. Víc než to. Líbila se mi. Moc. Jen kdyby nebyla policajtka…

A zase jsem pocítil v prsou tlak. Připomněl mi, že jsem starý nemocný dědek.

„Promiň, musím končit,“ zavěsil jsem bez rozloučení. Počkal jsem, až se tlak mezi žebry polevil a zavolal Janě:

„Promiň, přijdu k tobě později.“

„Za jak dlouho?“

„Nevím. Musím se ještě s někým setkat. Pak ti zavolám.“

Neodvážil jsem se jí vysvětlovat do telefonu, že ji nechci do ničeho zatahovat.

3

„Potřebuješ panáka,“ prohlásil můj bývalý spolužák Weis, hned, jak mi otevřel dveře. „A nezouvej se!“ zarazil mě, když jsem se pokusil ohnout, abych si rozvázal tkaničky u bot.

Šel jsem za ním do obýváku. Sloužil Weisovi zároveň jako ložnice i pracovna. Posadil jsem se do křesla. Rozložené se proměňovalo v postel.

Weis se smál, že k sobě nemůže pozvat ženskou. Sotva která souhlasí s milováním na tak úzkém lůžku. Milovat se na podlaze mezi psacím stolem a velkou knihovnou jde jen z velké vášně, a ta se v jeho kmetském věku už jaksi nedostavuje.

Weis posunul několik knížek a vylovil láhev polské vodky. Dal ji na psací stůl. Byla poloprázdná. Tak akorát na dva tři malé panáky.

Tvrdý alkohol nepil. Vodku prý používal jen jako lék při nastydnutí. Tvrdil, že polévková lžíce vodky do horkého čaje oslazeného několika lžičkami brusinkového kompotu nebo džemu okamžitě postaví na nohy. Ještě lepší v takových případech prý jsou klikvy. Jenže kde je sežene?

Můj spolužák o sobě tvrdil, že je „nepiják, nekuřák a nemrava“. Vysvětloval, že to není jeho chyba, ani přednost. Nepil, protože mu alkohol nechutnal a bolel ho po něm žaludek. Nekouřil, protože odmalička běhal dlouhé tratě a v dospělosti dokonce zvládal maratón. A co se týče mravnosti, podle něj je to pojem velmi relativní. Snad se někomu zdá nemravné, že už skoro čtyřicet let miluje jednu vdanou ženu. Napřed se nechtěla rozvést kvůli dětem. Čekala, až budou samostatné. A když už se dcera a syn postavili na vlastní nohy, onemocněl její muž. Nedokázala opustit těžce nemocného manžela. Umíral. Už patnáct let. S tou paní se scházejí tak jednou dvakrát za měsíc v odlehlém hotýlku za Prahou.

Weis nalil do prťavých skleniček vodku. Bez přípitku jsme to hodili do sebe.

Chvíli jsme chroupali sýrové tyčinky.

Pak do mé skleničky vyprázdnil zbytek vodky.

Hodil jsem do sebe i ten zbytek. Cítil jsem, jak se mi po těle rozlévá klid. Dokonce jsem se usmál.

„Četls ten článek?“ konečně jsem se zeptal Weise.

„Jaký? O čem?“

Tu jsem si uvědomil, že můj bývalý spolužák nečte bulvár. A že nic neví o historce s klíčem, o policistce Sabině Hronové a o mém dramatickém rozchodu s bývalou tanečnicí.

„Všechno nasvědčuje tomu, že jsem cvok,“ sdělil jsem mu smířlivě. Jako bych se s tím faktem vyrovnal.

„Tak povídej,“ vybídl mě Weis.

Pověděl jsem mu tedy o Kláře Lénské, o nahrávce, o pokusu navštívit Turnovskou, dokonce dvakrát – jednou sám a po druhé s Janou, o setkání s Helenou, o vyšetřovatelce Sabině Hronové, o údajné uklízečce, o podivném redaktoru Svobodovi a o článku v bulváru.

„Dal bych si ještě jednoho panáka,“ řekl jsem, když jsem dopovídal.

„Vodka došla,“ Weis se na mě podíval lítostivě. „Ale mám víno.“ Přikývl jsem.

Weis odněkud ze spodního šuplíku psacího stolu vytáhl láhev červeného cabernetu a jeden pohár.

„Není to škoda otevřít jen kvůli mně?“ zapochyboval jsem.

„Je,“ souhlasil Weis, otevřel láhev a naplnil pohár.

Vynechal jsem rituál prohlížení, očichávání a převalování na jazyku a napil se.

„Už pochybuju, že nějaká Klára Lénská vůbec volala,“ přiznal jsem se. „A že jsem měl nahrávku na svém starém záznamníku.“

„Tak zaprvé, jak jinak bys přišel na paní Františku Turnovskou? A za druhé – prosím tě, vzpomeň si, jestli na té kazetě byly nějaké další vzkazy. Ještě před tou dívkou.“

„Byl tam vzkaz od tebe. Zval jsi mě na nějakou vernisáž.“

„A nahrávka pak zmizela?“

„Jo. Jenže co já vím, jestli jsem ji náhodou nesmazal? Rozumíš?“

„Rozumím. Mně osobně se to dost často stává,“ uznal Weis.

„Co když jsem si opravdu najal uklízečku, úplně na ni zapomněl a pak ji vyhodil?“ Začínal jsem být zase nervózní. Chtěl jsem si zase nalít víno.

Weis mě zadržel.

„Musíš zůstat střízlivý.“

„Ze dvou decek se neožeru,“ namítl jsem, ale láhev jsem dal zpátky na stůl.

„Kdybys měl uklizečku, to by ses mi tím pochlubil,“ pousmál se Weis. „Za běžných okolností se rád vytahuješ. Už i ve škole.“

Dotklo se mě to.

„Já že se vytahuju?“

„Často,“ potvrdil Weis. „Ale někdy, ne vždycky, máš proč. Ale mně to nevadí. A o to teď taky nejde. Snaž si vzpomenout, jestli jsi nějakou ženskou nepožádal, aby ti uklízela. Některou z tvých přítelkyň. Nebo jednorázových dívek, kterou jsi náhodou někde sbalil?“

„No dovol!“ ohradil jsem se.

„Neříkej, že jsi občas takovou lehkonohou dívenku domů z nudy nepozval,“ pokračoval Weis ve

stejném duchu. Vždycky mi záviděl, že jsem u holek měl úspěch. Už na gymplu.

„Ne!“ a opakoval jsem mírněji: „Už dávno – ne! A i kdybych si nějakou domů přivedl,“ přece jen jsem to připustil, „tak rozhodně ne za účelem úklidu.“

„Takže je vyloučeno, že bys nějakou hodnou paní takhle zneužil?“ V jeho hlase jsem vůbec nepostřehl ironii.

„Je to jediné vysvětlení, které mě napadlo,“ řekl jsem vážně.

„Nemyslím.“ Můj bývalý spolužák se taky zatvářil vážně. „Existují i jiná vysvětlení,“ namítl.

„Že by Helena lhala?“

„Nemusela.“

To mi vyrazilo dech.

„Tak ty si taky myslíš, že jsem cvok?“

„Ne, Martine, nejsi cvok. Ale jak víš, mám určité zkušenosti. S odposloucháváním a se štěnicemi v bytě. To tě nenapadlo?“

„Napadlo,“ přiznal jsem se. „A vzpomněl jsem si na tebe. Ale pak jsem si uvědomil, že tebe odposlouchávali někdy v sedmdesátých a osmdesátých letech, kvůli tvým aktivitám a kontaktům, z politických důvodů.“

„No, a tebe můžou z ekonomických.“ Zdálo se mi to jako úplná blbost.

„Prosím tě, co si na mně vezmou? Nejsem žádný podnikatel ani bankéř.“

„Martine, poslouchej. Nemusím ti zdůrazňovat, že dnes jsou prostředky podstatně dokonalejší,“ začal vyrovnaně jako nějakou přednášku.

„Taky dražší,“ skočil jsem mu do řečí.

„Jo, dražší.“

„A myslíš, že kvůli nějakému chudému starému důchodci někdo bude do těch prostředků investovat? Komu a kvůli čemu by to stálo za to?“

„To nevíme. Přece sám říkáš, že tu dívku někdo rázně přerušil… Víš ty, co paní Turnovské chtěla sdělit?“

„Stejně se mi nechce věřit, aby kvůli náhodnému omylu nějaké dívenky nasadili tolik techniky.“

„Ale nezapomeň, že zavraždili paní, které byl ten telefonát určen. Snad si nemyslíš, že je to jen shoda náhod?“

Zmlkli jsme. Přemýšleli. Dolil jsem si víno.

Mlčení přerušil Weis.

„Takže ty ses do toho zapletl.“

„Díky, že mě tak uklidňuješ,“ prohodil jsem. „A zatahuju do toho i tebe…“ Ale Weis se pousmál.

„O mne se neboj. Já se nedám.“

4

V duchu už jsem litoval, že jsem za ním vůbec jel. Co jsem vlastně mohl od něho čekat? Že nad tím mávne rukou? Ujistí mě, že se zbytečně plaším? Že je to jen taková shoda náhod? Připomene mi, že se mi nic špatného neděje. Kromě záhadného zmizení a ještě záhadnějšího navrácení starého záznamníku. S prázdnou kazetou.

„Víš, Martine,“ znovu zahovořil Weis.

Bylo to tak nečekané, že jsem sebou trhl, strčil do stolku a shodil skleničku. Naštěstí byla prázdná.

„Do toho jsi zatáhl příliš mnoho lidí.“

„Já?“

„Ty a ti, kteří chtějí umlčet tu dívenku, aby nikdo nedostal informaci, kterou chtěla sdělit. A tam, kde se do problému zamíchá víc lidí, problém se dlouho neutají. Ta holka chtěla sdělit něco tak závažného, podle mě to musel být nějaký zločin, že se kolem tebe rozvířil jakýsi až příliš dramatický až tragický balet. Vznikla rovnice o několika neznámých. Ale sami dodávají několik konkrétních dat.“

Úplně jsem zapomněl, jak rád přednáší.

„Mluv, prosím, konkrétně,“ požádal jsem ho.

„Dobře, Tak tedy konkrétně. Popořádku. Napřed to byla jakási Klára Lénská… Náhodou jméno Lénská není zas tak rozšířené. Většinou je to umělé. Znal jsem jednoho Laufera. Přežil Terezín a Osvětim, pak studoval a hned po promoci na filozofické fakultě ho upozornili, že s takovým příjmením nesmí publikovat ve významném časopise. Smál se tomu, ale po několika nepříjemných zkušenostech ho smích přešel. Přejmenoval se na Lénského. A zase se začal smát. Ironicky až sarkasticky.“

„Slíbils, že budeš konkrétní,“ připomněl jsem mu.

„Jo. Takže, napřed potřebuješ zjistit, kdo je Klára Lénská. Snad ta tvá…,“ všiml si, jak jsem se zatvářil, „… ta policistka už to možná ví.“

„Dokud jsem jí to neřekl, neměla o tom ponětí,“ řekl jsem. „Kazeta zmizela než jsem šel k paní Turnovské, abych jí vyřídil ten vzkaz.“

„A to byla hloupost…“

„To mi poradila Jana, abych to udělal!“

„Že jsi poslech! Kdyby ses na to vykašlal, žádné uklizečky, ani redaktoři by se neobjevili, ani vyšetřovatelka, jak že se jmenuje?“

„Sabina Hronová.“

„Je aspoň trochu pohledná?“

„Je hezká!“ vypadlo ze mne.

„No, tak aspoň ses seznámil s hezkou ženskou. V našem věku už o hezkou ženskou zakopneš čím dál míň. Pro hezké ženské jsme už neviditelní. Pokud ovšem nešustíme miliónama nebo nás nepředvádějí v 13. komnatě či v pořadu Gen. To by na nás pak spočinul pohled i nějaké missky.“

„Proboha, Weissi!“

„Jo. Promiň. Ale chtěl jsem ti jen říct, že to sice byla obrovská blbost, žes tam vůbec lezl a nechals tam vzkaz, ale přivedla ti do cesty hezkou ženskou.“ Všiml si, že jsem se zase nadechl, abych mu něco řekl, ale nepustil mě ke slovu. „Nepřerušuj mě. Dovedu si představit, jak ti bylo, když ses vrátil domů a objevil, že se někdo dostal do tvého bytu a odnesl kazetu…“

„…a telefon i se záznamníkem.“

„Jo. Něco podobného jsem zažil několikrát. Poprvé, když jsem dostal pozvání na kongres do Londýna a nevydali mi pas. Kontrolovali, jestli jsem organizátorům neprozradil, že jsem živ a zdráv, ale že…“

„Myslel jsem si, že to udělala Helena.“

„A tvá baletka, promiň, říkáš, že už není tvá, ti vykládala, že to byla jakási žena a tu dámu považovala…“

„…za mou milenku.“

„No a ty se divíš? Být já na jejím místě a kdyby se u mě objevila nějaká pohledná dáma, vlastně by nemusela být nijak pohledná, stačilo by, kdyby byla mladší, tak by to taky bylo to první, coby mě napadlo…“ zašklebil se Weis. Pak zvážněl. „Já ti řeknu, jak to bylo. Sleduj mě.“

Pochopil jsem, že teď už opravdu bude mluvit k věci.

5

„Někdo, Martine, kdo za žádných okolností nechtěl, aby se ta Klára Lénská kontaktovala s tetou Františkou a možná i s kýmkoliv jiným – přece říkáš, že jsi slyšel, jak někdo silou přerušil hovor, se dozvěděl číslo tvého telefonu. Žádný technický zázrak. Viděl ho na displeji. To i já vím, kdo mi volá. Navíc jsi to dokonce i potvrdil, když říkáš, že ti pak někdo volal a ty ses ozval. Okamžitě se napíchli na tvůj telefon.“

„A to se dá?“

„Prosím tě, Martine, nebuď směšný. Dneska se dá všechno. Myslím – technicky. A tedy… Protože jsi hned volal Heleně, a dokonce jsi jí připomněl, že pořád ještě má tvůj klíč… Sleduješ mě?“

„Jo.“

„Pak podle čísla našli tvou adresu. A taky podle čísla, toho, na které jsi volal, našli i Helenu. A věděli, že má klíč od tvého bytu. Dál už to nebyl žádný problém. Přišla k ní ženská, jako že od tebe, aby jí odevzdala klíče…“

„Helena mi prý volala, ale nebyl jsem doma. Byl jsem na přednášce.“

„Správně… Takže už nebyl problém jít k tobě do bytu, sebrat nahrávku…“

„Odnesli i telefon.“

„Ale jak jsem pochopil, telefon se záznamníkem odnesli, když jsi zase volal Heleně a řekl, že máš kopii. Tak hledali tu kopii a telefon odnesli, aby zkontrolovali, jestli tam nemáš nějaké nahrávání. No a dál už je všechno jasné…“

„Nic není jasné,“ prohodil jsem, popadl jsem láhev a nalil si zbytek vína. Vyzunkl jsem celou sklenici, jako by to byla voda.

Weis mě mlčky pozoroval.

„Nic mi není jasné!“ opakoval jsem zoufale.

„Ale je. Odstranili Turnovskou, asi taky ze strachu, jestli se jí ta slečna Lénská přece jen nedovolala. A kdybys tam ve schránce nenechal vzkaz, tak by ta vyšetřovatelka Sabina Hronová… Říkáš, že je to bývalá houslistka? Vlastně, když sis jí všiml i mezi hráči v orchestru, tak musí být opravdu hezká. Ber to všechno z lepší stránky. Krátce řečeno, kdyby ses necpal do toho baráku a nenechal vzkaz, tak by sotva kdo přišel na souvislost mezi nějakým omylem v telefonu a smrti staré paní. Proč jsi vlastně do toho lezl? Chtěl jsi konat dobro? Jako bys nevěděl, že každé dobro musí být potrestáno. Promiň mi tu banalitu, ale je to zákon, který pořád platí. A teď otázka je, o co ti vlastně jde? O co ti jde právě teď? Toužíš zjistit, kdo je ta Klára Lénská? Nebo co se jí nelíbí ve škole? Jo, a doufám, že jsi vyměnil ve dveřích zámek…“

„To jo, ale…“

„A odhlas pevnou linku. Na co ji potřebuješ? Všichni ti stejně volají na mobil.“

„To jo, ale…“

Zase mě nepustil ke slovu.

„Chceš vědět, co bych na tvém místě udělal já?“

„Ano.“ Zadoufal jsem, že to nebyla jen řečnická otázka. Skutečně jsem potřeboval radu.

„Na tvém místě bych to nechal být. Rozumíš? Vykašlal bych se na to. Jako by neexistoval žádný telefonát, žádná slečna Lénská a všichni ostatní. Uvědom si, že se tě to vůbec netýká. Nech to plavat. Máš svých starosti dost.“

„A myslíš, že ten Svoboda…“

„Je součástí té akce? Budu tomu říkat – případ Klára. Ne, raději – případ Lénská. Svoboda možná je součástí případu a možná – ne. Pro ano mluví ten článek. Chtějí zkompromitovat tu bývalou houslistku. Pro ne… Ne, podle mě je to součást nějakého boje. Jen nevíme proti komu a pro co.“

„No právě.“

„Heleď Martine, fakt nechápu, proč se v tom tak angažuješ. Nechci tě strašit, ale jak já to vidím, tak to hodně smrdí organizovaným zločinem. Co když tu jde o obchod bílým masem? Toužíš se v tom hrabat? Podle toho, kolik lidí do toho nasadili as jakou vervou…“

„Jenže ten článek pomlouvá…“

„No a? Co chceš proti tomu dělat? Napsat, že, prosím, slečna detektiv není má žárlivá milenka? Ačkoliv bych si to moc přál?“ zasmál se. „Ale nejsme na Slovensku a nemáme jejich tiskový zákon. Nemůžeš žádat, aby tam otiskli tvou odpověď. Zaplať pánbůh. To bychom četli jen pomluvy a odpovědi. Ale pro svůj klid můžeš si promluvit s tím Svobodou.“

„Kdy?“

„Hned teď. Chceš?“ Neodpověděl jsem.

Můj bývalý spolužák to považoval za souhlas.

6

Z jednoho z množství šuplíků v psacím stole vytáhl tlustý telefonní seznam. Chvíli v něm listoval.

„Tady je. Chceš tam teda zavolat?“

„Kam?“

„Do redakce. Že chceš mluvit s redaktorem Svobodou.“ Váhal jsem.

Weis se rozhodl za mne:

„Tak dobře. Zavolám jim sám.“ Za chvíli jsem slyšel:

„Redaktora Svobodu, prosím… Jak se jmenuje křestním jménem?… To nevím… Máte tři redaktory, kteří se jmenují Svoboda?… No počkejte, chci mluvit s autorem článku, který se jmenoval…“ tázavě na mě pohlédl.

„Klíč ke kazetě aneb policajtský obušek namísto smyčce…“ Weis to opakoval do sluchátka. A zeptal se:

„A kdy bych se mohl s panem Josefem Svobodou setkat?… A nemohl bych dostat číslo jeho mobilu?… Ne? A jeho e-mailovu adresu? Taky ne? Abych vám nechal svou a vy mu ji předáte? No…,“ podíval se na mne.

Zavrtěl jsem hlavou. Weis pokrčil rameny.

„A ukazuje vám číslo, ze kterého volám? Ne? Asi je to tím, že volám ze služebního telefonu,“ mrkl na mne. „Tak zapište si, prosím, číslo mé soukromé linky a že prosím, ať mi zavolá,“ nadiktoval šest číslic. „Děkuju. A doufám, že se mi brzy ozve… Jakže se jmenuju? Je, promiňte, nepředstavil jsem se. Novák. Doktor Jan Novák.“ Vypnul telefon. Otočil se ke mně: „Napsal to jakýsi externí spolupracovník, který se v redakci neobjevuje a komunikuje jen e-mailem. Podle mě to jméno Josef Svoboda je stejně pravé jako moje Jan Novák.“

„Ale dal jsi jim číslo svého mobilu!“

„Ale Martine, za koho mě máš? To je číslo mého ukradeného mobilu. Vzpomínáš si? Ten, co mi ukradli před osmi lety? Jo, a taky jsem zařídil, aby se mé číslo na žádném displeji nevyskytovalo.“ Zatvářil se spokojeně: „Ať žije zbrojní průmysl!“

„Co blbneš? Jaký zbrojní průmysl?“

„A co si myslíš, odkud se bere naše spotřební elektronika? Je to jen vedlejší produkt zdokonalení zbraní.“

„Vidím, že jsi přesvědčený optimista,“ řekl jsem a vrátil se k našemu tématu: „Myslíš, že ještě má cenu shánět toho údajného Josefa Svobodu?“

„Myslím, že už nemá.“

„Taky nemusí mít nic společného s kazetou,“ dodal jsem zamyšleně.

„To nemusí,“ uznal Weis.

„Zavolám Hronové,“ rozhodl jsem se.

„Víš, co nechápu?“ zašklebil se můj bývalý spolužák.

„Nevím.“

„Proč se na to nevykašleš?“ Místo odpovědi jsem se zeptal:

„Můžu si zavolat z tvého telefonu?“

„Posluž si,“ přisunul ke mně sluchátko bezdrátového telefonu. Zároveň nesouhlasně vrtěl hlavou. Z kapsy jsem vylovil vizitku. Vyťukal jsem číslo.

Pevným hlasem jsem si vyžádal paní Sabinu Hronovou z oddělení vražd. Chvíli jsem čekal.

Pak se mě nějaký chlap, který se představil jako poručík Lorenz, přísně zeptal, jak se jmenuji a v jaké záležitosti volám.

„Paní Hronová mě žádala, abych jí dneska zavolal,“ trochu jsem zalhal. Nehodlal jsem odpovídat na žádnou z jeho otázek.

„Paní vyšetřovatelka je na dovolené,“ řekl.

„Na dovolené?… A kdy se vrátí?“ bezmocně jsem se ohlédl za Weisem. Ten rukou točil kolem ucha.

„Mohu vás tedy požádat, abyste – až se objeví – jí vyřídili, že ji sháněl Martin Mrázek?“ Vypnul jsem telefon a zeptal jsem se bezmocně Weise: „Není to divné?“

„Tak je to jen další znamení, že se na to máš vykašlat.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil jsem.

7

Opustil jsem Weise. Ale nechtělo se mi jít domů. Měl jsem strach.

Co když zase objevím, že mě někdo v mé nepřítomnosti navštívil? Sice jsem vyměnil zámek a klíče už nikdo jiný neměl, ale Weis je přesvědčen, že v současném světě není nikdo v bezpečí. „Velký bratr“ nás všude pozoruje, poslouchá a kdykoliv může porušit naše soukromí. Spisovatel Benjamin Kuras se už dávno ve své knížce zamyslel nad otázkou: „Sekl se Orwell o dvacet let?“

Podle Weise se určitě sekl.

Vzpomněl jsem si na příjemnou paní, která nás s Janou pustila do domu, když jsme tam sháněli paní Turnovskou. Tehdy mi dovolila, abych ve schránce nechal vzkaz.

Neměl bych si s tou paní promluvit? Ne, neměl.

Přece mi Weis poradil, abych se na všechno vykašlal. A v duchu jsem s ním souhlasil. Opravdu to všechno mám pustit z hlavy.

Nakonec to už asi vyřešila policie. Vždyť bývalou houslistku Hronovou příliš nezajímala nějaká vyšinutá holka z ukradené nahrávky, ale smrt paní Turnovské. Pátrala po vrahovi. Možná je jediný, kdo si myslí, že mezi tím telefonátem a smrtí staré paní je nějaká souvislost.

Ne, není jediný. To si myslí taky Jana.

Jenže Jana je přímo patologická čtenářka. Čte úplně všechno. Včetně detektivek. A nestydí se k tomu přiznat. A dokonce kacířsky tvrdí, že z detektivek poznává život líp než z literatury faktů. Měli by ji slyšet naši literární kritikové. Vlastně by ji ani neposlouchali. Ale to tvrdí taky autor hororů Stephen King v knížce O psaní.

Najednou jsem zatoužil Janu vidět. Zastavil jsem se u výlohy s elektronikou.

Potlačil jsem nápad vejít dovnitř. Podívat se po moderním telefonním přístroji se záznamníkem. Vyťukal jsem Janino číslo.

„Kde jsi? Už jsem o tebe měla strach!“

Úplně mi vypadlo z hlavy, že jsem se u ní chystal zastavit.

Pověděl jsem jí, že jsem se sešel s kamarádem, který má zkušenosti se sledováním a odposloucháváním. Ten mi poradil, abych se do ničeho nemíchal.

„To chápu,“ prohodila a zeptala se: „Přijdeš? Říkals, že jsi něco zjistil…“

„Objevil jsem…“

Ne, nebudu jí nic říkat.

„Co?“ zeptala se.

„Řeknu ti, až přijdu…“ Snad si cestou něco vymyslím.

„Aha. Chápu.“ Asi jsem ji nakazil strachem z odposlouchávání.

„Hned jsem u tebe.“

Přesto jsem se rozhodl, že všechno pustím z hlavy. I když jsem jí chtěl říct, že jsem ji objevil na staré fotce chovanců dětského domova. Hlavně, zeptat se jí, proč mi zatajila, že paní Turnovskou zná.

Ne, nic jí říkat a vyptávat se nebudu. Žádné záhady už nebudu řešit. O nic, co by souviselo s

„případem Lénská“, se starat nebudu. Nechci už o tom nic slyšet. Chci se jen milovat.

Šel jsem na metro.

Už jsem byl u vchodu do stanice, když v kapse zavibroval mobil. Na displeji se neobjevilo ani jméno, ani číslo volajícího. Jen hláška „Nový hovor“.

Napadlo mě, že bych se neměl ozvat. Cítil jsem, že ten telefonát nevěstí nic dobrého. Ale má zvědavost zvítězila.

„Hronová,“ uslyšel jsem dívčí hlas. „Prý jste mě sháněl.“

„Ano. Ale… už se to všechno vysvětlilo. Na své otázky už znám odpovědi,“ dodal jsem.

„Přesto bych se vás ráda na něco zeptala,“ řekla Hronová. „Měl byste pro mne chvilku čas?“

„Kdy? Teď?“

„Kdyby to šlo… Nezdržím vás dlouho.“

„Paní Hronová, nezlobte se, ale zrovna teď nemám čas. Bohužel. Ani teď, ani večer. Právě jsem na cestě…“

„Tak zítra?“

Copak nepochopila, že se s ní vůbec nechci setkat. Ale je to policajtka. Musím opatrně.

„Zítra taky budu celý den pryč. Bohužel…“

„Budete mimo Prahu?“ ptala se najednou přísně.

„Ano… Ne… Ale vrátím se hodně pozdě.“

„Dobře. Nevadí. Počkáme na vás.“

To množné číslo mě vylekalo. Pochopil jsem, že tomu výslechu stejně neuniknu. Můžou mě kdekoliv a kdykoliv zadržet. A tím, že se jí takhle vyhýbám, vyvolám podezření.

Hodil jsem tedy zpátečku.

„Snad by to dneska šlo, ale…“

„Výborně!“ vrátila se jí přátelská intonace. „Kdy?“

„… ale hodně pozdě večer.“

„Nevadí. V kolik?“

„Asi po deváté,“ navrhl jsem s tím, že to odmítne jako příliš pozdní hodinu.

„Fajn,“ souhlasila. „Tak v půl desáté?“

„A není to pro vás příliš pozdě?“ staral jsem se.

„Ne. V půl desáté ve Slávii.“ Vyznělo to jako rozkaz.

„Dobře, přijedu…“

Cestou k Janě jsem přemýšlel, jestli u sebe mám dost peněz, abych večer v drahé kavárně měl na dvě kávy. Ještě jsem nikdy žádné ženě, ani dívce nedovolil, aby za mě platila.

8

Hned na prahu jsem Janu pevně objal. Jako bych se chtěl schovat v jejím náručí. Nebo ji ve svém.

Nebránila se tomu. Nehybně jsme tak stáli asi půl minuty. Pak se Jana trochu odtáhla. Pohlédla mi vzhůru do očí.

„Co se děje?“

„Nic. Jen se mi po tobě stýskalo.“

Pousmála se napůl polichoceně a napůl starostlivě.

„Dáš si kávu?“ zeptala se, když jsem se usadil do křesla.

Bylo to mé tradiční místo. Před konferenčním stolkem s výhledem na zdařilou kopii Říše světel od Reného Magritta. Přes kontrasty světlého nebe a do tmy pohrouženého domu s blednoucí lucernou v popředí na mě obraz působil jakýmsi radostným klidem předranní naděje. Zvlášť se mi líbila do tmy svítící okna. Představoval jsem si, že za nimi až do ranních hodin čte někdo knihu. Je tak zajímavá, že se od ní nemůže odtrhnout, a zapomněl na čas. Nebo tam tvoří spisovatel, který nechce přerušit psaní, aby se mu nepřetrhla nit.

„Raději ne. Slíbil jsem Hronové, že v půl desáté přijdu do Slávie. Asi si tam budu muset dát kávu. A

dvě by na mne bylo moc.“

„Hronová – to je detektiv, která vyšetřuje smrt paní Turnovské?“

„Jo. Pojď sem…“ natáhl jsem k ní ruce. Zavrtěla hlavou.

„Ne… S očima upřenýma na hodiny, víš, to neumím…“ Pochopil jsem, že z milování nic nebude.

Přinesla láhev minerálky a dvě sklenice. Posadila se naproti.

„Co od tebe Hronová ještě chce?“

„Nemám ponětí.“

Pořád jsem se bránil tomu, abych o „případu Lénská“ mluvil. Ale když mi připomněla, že jsem objevil něco převratného, už to nešlo.

„Jano, proč jsi mi neřekla, že Turnovskou znáš?“

„Já že Turnovskou znám?“ dívala se na mne překvapeně. A vůbec to nehrála. „Jak jsi na to přišel?“

„Objevil jsem to na staré fotografii. Z dětského domova. Poznal jsem tě ve skupině chovanců. A mladá vychovatelka uprostřed byla Františka Turnovská.“

Jana mlčela.

„Tu fotografii mi ukázala Hronová,“ dodal jsem. „Je to starý snímek. Asi tak z konce čtyřicátých let. Čtyřicet sedm až devět.“

„Je to možný…,“ řekla zamyšleně.

„Co je možný?“ nepochopil jsem.

„Že se jmenovala Turnovská…“

„Tys zapomněla, jak se jmenovala tvá vychovatelka?“ zeptal jsem se. Pohoršilo mě to.

„A ty si pamatuješ, jak se jmenovali tví učitelé ze základní školy?“

„Ne…“

„Tak vidíš. Vlastně jsem to ani nevěděla. Říkali jsme jim prostě teta. Nebo slečna. Bez jména. Ani tu, kterou jsme všichni měli nejraděj… Nevěděli jsme, jak se jmenuje. Pochop, byly jsme děti z koncentráku… Vzpomínám si na jednu holku, byla stejně stará jako já, pořád se schovávala pod postelí. Chtěli ji dát do blázince. A naše vychovatelka, nevím, jestli to byla Františka, byla proti, Řekla, že ji z toho dostane. A myslím, že dostala…“

„Jak?“

„Pamatuju si, že párkrát s ní zalezla pod postel… Víš, ostatní se nás snažili rozveselit, pořád nás nutili sportovat, honili na procházky… Jenže sportování nám připomínalo, jak jsme museli běžet, a ten kdo zůstával vzadu…“

Nedopověděla. Ale dovedl jsem si to představit. Filmů o koncentrácích jsem viděl dost. Ale opravdu dost?

Přece bych i teď byl rád, kdyby se svými vzpomínkami přestala. Nepřestala. Pokračovala.

„A ty sportovní povely… Jen jedna vychovatelka, snad to byla právě paní, vlastně slečna Turnovská, která… nevím, jak bych to řekla… nikdy nerozkazovala, nepoužívala ani slovo ‚musíš‘. I pohladit nás uměla… Abychom se nebáli. Tomu asi nebudeš rozumět…“

„Ale jo. Rozumím. Taky jakmile slyším, že něco musím, hned k tomu cítím odpor.“ Na to se jen pousmála.

„Víš, i později, když někdo z dospělých zvedl ruku, aby nás pohladil, okamžitě jsme se přikrčili… Podvědomě… jsme čekali ránu… Vlastně i pohlazení nic neznamenalo. Někdo dostal pohlazení a hned nato… kopnutí. Ne, dost!“ prudce se zvedla a odešla z obýváku.

Vrátila se za několik minut. Posadila se do křesla.

„Promiň.“

„Ty promiň.“

Cítil jsem se mizerně. A taky provinile. Jako bych mohl za to, že se ani mně, ani mým rodičům a příbuzným za války nic tak zlého nestalo. Ani jsme moc nehladověli.

„Poslyš,“ řekla úplně jiným tónem, „ale když paní Františku Turnovskou někdo zabil, musíme policii pomoct najít vraha.“

„Prosím tě, jak?“

„Jak? Zkusíme to všechno znova probrat. Od začátku. Určitě na něco přijdeme.“ Uvědomil jsem si, že Jana k tomu má úplně jiný přístup než můj bývalý spolužák Weis.

Takže jsem dnes už podruhé líčil, co jsem dělal, komu volal, kam jsem šel, kde jsem byl od chvíle, kdy nějaká Klárka Lénská nechala na mém starožitném záznamníku vzkaz.

KAPITOLA ŠESTÁ

1

Seděla jsem u stolku uprostřed sálu. Pozorně jsem se rozhlížela. Už několik dnů jsem měla nepříjemný pocit, že mě někdo sleduje. Ale nikoho podezřelého jsem nezahlédla. Přesto mě ten pocit neopouštěl.

Ze strany jsem musela vypadat jako cvok. Mé oči fungovaly jako světla majáku: Neustále opisovaly kruh.

A právě když se vrátily k výchozímu bodu – ke dveřím – uviděla jsem Honzu Lorence.

V prvním okamžiku jsem si pomyslela, že se mi to jen zdá. Snad je to někdo, kdo je mu podobný. Takové typy, sympatické ve své nenápadnosti, potkáte na každém kroku.

Ale byl to bez veškerých pochyb Honza. Stál u vchodu do kavárny a někoho hledal.

Nebyla jsem si jistá, jestli můj kolega shání mě, nebo někoho jiného. Pro každý případ jsem na něho zamávala.

Rychle ke mně přišel.

„Ahoj!“ a bez přechodu spustil. „Jsem rád, že jsem tě našel.“

„Odkud ses dozvěděl, že jsem tady?“

„Od svých informátorů,“ zašklebil se.

„Někdo mě sleduje?“

„Jo,“ odpověděl. Klidně. Jako by to byla samozřejmost. Takže to nebyl můj paranoidní pocit.

„Tys na mne někoho nasadil?“

„Přesně tak.“

„Proč? Zjistit, jak si trávím dovolenou?“

„Dalo by se to tak říct,“ přiznal. To mě naštvalo.

„Fajn. Tak napřed si stěžujeme, že nám chybí lidi, a pak jich máme přebytek? Tolik, že je vyšleme na

stopu vlastních pracovníků? Přece zatím ještě nemám padáka!“

„Uklidni se. Sleduje tě očko od Pacovského.“

„Cože?“

„Člověk z Pacovského agentury ti dělá stín. A průběžně mě informuje, kde jsi a jestli jsi v pořádku. Hlásil mi, že jsi tady.“

„Děláš si legraci?“ zeptala jsem se spisovně.

„Ne. Mluvím, bohužel, vážně,“ a podle toho se zatvářil.

„Tak tomu vůbec nerozumím. Sleduje mě člověk od Pacovského, ale informuje tebe. Můžeš mi to vysvětlit? O co jde? A prosím, vysvětluj mi to pomalu a hlavně srozumitelně, abych to rychle pochopila.“

„Volal mi tvůj Jakub…“

„Tobě – Jakub?“

„Jo. Dostal o tebe strach. Prý, když jsi od něho odcházela,“ snažil se mluvit bez velkého zájmu,

„zahlédl, že se od chodníku odlepilo nějaké auto a jelo pomalu za tebou.“ Honza viděl, že se ho chci na něco zeptat. Uhádl na co, a odpověděl:

„Díval se za tebou z okna.“

„Ničeho jsem si nevšimla.“

„Pochopitelně,“ přikývl. „Jakub mi řekl, že ví, že na ochranu nemáme lidi, a proto se chtěl se mnou poradit, co a jak by mohl zařídit. Nenápadně. Slíbil jsem mu, že o tom budu přemýšlet. Zavolal jsem hned Pacovskému a vysvětlil mu situaci. Pacovský okamžitě souhlasil, že tě ohlídá. Samozřejmě zadarmo. Jen z lásky. K tobě. A ten jeho kluk…“

„Kluk?“

„Sabino, proč pořád opakuješ? Jako nedoslýchavá. Ano, kluk, mladý pracovník z agentury. A když se chceš něco dovědět, tak mě nepřerušuj.“

„Už mlčím.“

„Dobře. Tak za deset minut po našem rozhovoru s Pacovským už byl u mne. Ten kluk. Domluvili jsme se o detailech. Že mě bude informovat. A víš, co bylo první, o čem mě informoval?“

„Nevím. Je to přerušení, nebo odpověď na tvou otázku?“

„Nešaškuj, je to vážné. Informoval mě, že tě skutečně někdo sleduje. Takže bude sledovat toho, kdo sleduje tebe.“

„Aha. Doufám, že nebudu pod dohledem fronty slídilů. Snad se za mnou nepotáhne dlouhý řetěz

oček.“

Nevěděla jsem, jestli se tomu mám smát, nebo se zlobit. Najednou Honza řekl:

„A jsem rád, že jsi v Praze.“

„Počkej, a to jsi mi nemohl zavolat?“

„Nemohl. Nevíme, jestli ti, co o tebe mají takový zájem, nežhaví mobilní síť.“

„Ach jo. Miláček Orwell to předvídal. Ale stejně ho mám vypnutý. Mám dovolenou a mám na to právo. Takže očko ti řeklo, kde mě najdeš.“

„Kdo hledá, ten najde,“ potvrdil zbytečně. Pokrčila jsem nos. Nemám ráda banální výrazy.

„Je tady?“ chtěla jsem vědět.

„Myslíš – očko?“

„Myslím – gorilu.“

„Jo.“

„Oba?“

„Ne. Zdá se, že ta, která byla navěšena na tebe, odpadla. Možná jen na chvíli, to nevím.“

Zkoumavě jsem si prohlížela několik mužů u stolků v mém dohledu. Žádný z nich na gorilu ani detektiva nevypadal.

„Který to je?“

„Nestarej se o to,“ odmítl mi ho Honza ukázat.

„Nelíbí se mi to,“ řekla jsem.

„Nám taky.“

„Nám?“

„Nám: Jakubovi, mně a šéfovi,“ vyjmenoval.

„Šéf o tom ví?“ divila jsem se.

„Jak jinak? Nejsme soukromí detektivové a nemůžeme dělat, co chceme.“

Pochopila jsem, že soukromí detektivovi neleží v žaludku jen našemu šéfovi, ale taky mému kolegovi.

„Honzíku, ale já tady na někoho čekám,“ upozornila jsem ho.

„Rande?“

„Tak nějak.“

„Pracovní, nebo soukromé?“

„Tak napůl. Čekám na Mrázka,“ prozradila jsem mu.

„To je ten, s nímž údajně chodíš? A žárlíš na jeho přítelkyni tanečnici?“

„… která je mou bývalou spolužačkou z konzervatoře. Náhodou by se tu měl za chvíli objevit,“ koukla jsem na hodinky. Bylo za pět minut tři čtvrtě na deset. „Už o deset minut se opozdil.“

„Vidím, že připravuješ další potravu pro bulvár,“ zasmál se. „Určitě budou popisovat, že se inženýr Mrázek setkal s tvým bývalým přítelem, který kvůli tobě rovnou v kavárně Mrázka zmlátil.“

„Tím mým bývalým přítelem myslíš sebe?“

„Nevypadám tak?“

„Ne,“ zašklebila jsem se. „I bulvár uzná, že nejsi můj typ.“

Honzy se to kupodivu dotklo. Sice měl smysl pro humor, ale ten humor se nesměl týkat jeho osoby. Především jeho mužského ega.

Rozhodla jsem se úplně změnit téma.

„A kvůli čemu jsi mě vlastně hledal? Jen kvůli starosti o mou bezpečnost?“

„Chtěl jsem vědět, jestli jsi už byla v Plzni u paní Kopecké.“

„Ještě ne. Proč?“

„Šéf ti vzkazuje, abys tam nejezdila.“

„Ale to je snad má věc, kam o dovolené pojedu.“ Honza Lorenc se na mne upřeně podíval.

„Sabino, jako bys nevěděla, že naše povolání vyžaduje, – a mám dojem, že nejen naše – abychom hlásili místo, kde se chystáme trávit dovolenou,“ poučoval. „Je to povinnost zaměstnance. Tys to v žádosti o dovolenou neuvedla, kde ji budeš trávit.“

Měl pravdu.

Začala jsem se ospravedlňovat:

„Přece víš, jak to bylo. Vždyť mě vlastně postavil mimo službu.“

„Ne, poslal tě na dovolenou. To je rozdíl.“

„Poslal?“ trochu jsem se rozčilila. „Vyhodil! Na hodinu. Vlastně na patnáct minut!“

„Přesto jsi mi řekla, že jedeš do Plzně.“

„Přece mám právo jet kamkoliv, když mám dovolenou!“ zvýšila jsem hlas. Už mi lezl na nervy. Nepřišla jsem do kavárny, abych s nim tady mlátila prázdnou slámu. Aspoň tak mi připadal náš rozhovor.

Honza si snad ničeho nevšiml. Pokračoval ve stejném duchu:

„Mimo to nemáš právo jednat s osobou, která…“ Přerušila jsem ho:

„Honzo, necháme toho. Proč nemám jet do Plzně? Spojil ses s Plzeňáky, kteří tu ženu vyslechnou? Nebo tam pojedeš ty?“

„Jo. S tebou. Pojedeme tam spolu.“ Chvíli se kochal mým údivem a pak dodal: „Máš se vrátit do práce.“

„Copak? Šéf si mou dovolenou rozmyslel?“ začalo mi to docházet.

„Jo. Proslýchá se, že ten článek měl velký ohlas. Jo, a mluvčí byla kvůli tobě na roztrhání. Byla dost překvapená, když objevila, že máš za sebou několik úspěšně a rychle vyřešených případů. Prý policajtů s uměleckými sklony by mělo být víc. Mezi dopisy čtenářů prý byly návrhy, jestli by na policejních školách neměli zavést hudební výchovu.“

„Kecáš!“ nevydržela jsem.

„Já nekecám. Když, tak to kecá autor toho dopisu a tvůj kamarád Pacovský.“

No jo. Tomu se to podobá. Určitě se bude snažit přemluvit mě, abych šla k němu do soukromé kanceláře.

„A na Správu dokonce přišla žádost z klubu fanoušků detektivek. Zvou paní policistku, která má za koníčka hraní na housle, na besedu věnovanou Sherlocku Holmesovi. Musíš přerušit dovolenou.“

„Kvůli té besedě?“

„Ne. Musíš pokračovat ve vyšetřování.“

„Kdy?“

„Hned teď. Dneska.“

„Vždyť je skoro deset večer!“

„Vlastně zítra. Mám dokonce pocit, že šéf od někoho dostal vynadáno.“

Nemohla jsem se zbavit myšlenky, že v tom má prsty Jakub. Přece byli se šéfem velcí kamarádi.

Snad byl ten Jakubův zásah důvodem toho, proč jsem necítila žádné zadostiučinění. Žádnou radost. Byla jsem dokonce tak trochu zklamaná. Už jsem počítala s tím, že sama a bez nadřízených a podřízených přijdu na záhadu telefonátu Kláry Lénské a ukradené nahrávky.

„Děkuju za zprávu. To je všechno?“ zeptala jsem se Honzy. Nechtěla jsem, aby se tady setkal s Mrázkem.

„Ne. Naši počítačoví machři zapracovali. Našemu případu věnovali snad celých deset minut. A zjistili, že za a: Klára Lénská je bývalá chovanka dětského domova v Malebné u Doubnic. Před rokem ji propustili. Mezi pohřešovanými není hlášená. Z přátelství a pod vlivem tuctu poeticky laděných lichotek naší odborníci pátrali po středních zdravotnických školách, ale na žádné z nich studentku s tímto, ani s podobným jménem počítačoví koumáci nevykoumali. Seznam škol máš v kanceláři.

Zároveň provedli sice bleskové, ale hloubkové pátraní po školách připravujících personál pro sociální zařízení. Žádnou Schulzovu školu neobjevili. Ovšem může se oficiálně jmenovat jinak. Může připravovat studenty pro úplně jiné profese. Taky může být v kompetenci jiného resortu. Nebo jen místní správy.“

„Klidně jsi mi to všechno mohl říct do telefonu.“

„Vždyť ti říkám, že to na pevné lince nikdo nebral, a oba mobily – služební a svůj – máš vypnutý. Doma jsem tě nezastihl, tak jsem se napřed kouknul do kavárniček v knihkupectvích, pak jsem zavolal Radimovi a ten mi řekl, že jsi na cestě do…“

„Aha! Takže se jmenuje Radim?“

„Nevím, jestli se tak jmenuje, nebo je to jeho krycí jméno.“ Bylo na něm vidět, jak ho mrzí, že se tak podřekl.

„Honzo, vyslechls Líbička?“

„Dostal předvolání. Volal mi a slíbil, že přijde. Ráno v devět. Měla bys u toho být, protože…“

„Dobrý večer,“ u stolku se objevil Mrázek.

Představila jsem mu svého kolegu. Honza vstal a bez řeči přitáhl židli od vedlejšího stolku. Okamžitě se odněkud vynořil číšník, který nás předtím přehlížel.

„Pane, to se…“

„Za chvíli odcházím a židli dám zpátky,“ sdělil mu laskavě Honza.

„Přesto bych vás požádal…“

Honza mu beze slova strčil pod nos průkaz.

Číšník chvíli váhal. Asi se nemohl rozhodnout, jestli má trvat na dodržení nepsaných pravidel. Pak jen přikývl a zeptal se, co si dáme.

Honza si objednal dvě kávy. Pro mne a pro sebe. Mrázek požádal o minerálku.

Počkali jsme, až číšník naservíroval na stůl dvě kávy, do skleničky chrstl trochu minerálky a odešel. Asi pět minut jsme hodnotili počasí a že ta zima přišla ráz na ráz.

Konečně jsem Honzovi řekla, že to zítra do kanceláře asi nestihnu. Mám ještě něco k zařizování. Honza na mě tázavě pohlédl. Pak na Mrázka.

Ten soustředěně pozoroval bublinky ve sklenici.

„Nastoupím v pondělí,“ slíbila jsem.

„Tak fajn.“ Honza nic nenamítal. Rozhlídl se po sále. Snad hledal vrchního.

„Já zaplatím,“ řekla jsem honem. Honza se zvedl.

A najednou se znovu posadil.

„Zjistil jsem, kde pracovala paní Turnovská.“

„Výborně.“

„A taky jsem našel Olinku… Prý jsi s ní už mluvila.“

„Ano.“ Nevěděla jsem, proč o tom najednou začal v přítomnosti Mrázka. Mrázek se do toho nečekaně vložil:

„A už víte, kdo je Klára Lénská?“

Honza se na mě spokojeně koukl. Pak se otočil k Mrázkovi.

„Pokud vím, pane Mrázku, celý případ začal vzkazem, který jste dostal.“

„… přišel na můj starý záznamník,“ potvrdil inženýr. „Ale bohužel někdo mi tu nahrávku ukradl.“

„Počkat… Takže v tom článku – to všechno je pravda?“

„Všechno ne,“ povzdychla jsem si. Nelíbilo se mi, že tu Honza zahájil něco podobného výslechu.

„Pravda je, že se s tanečnicí Helenou známe z konzervatoře a že jsem u ní byla, protože jsme si oba – tedy pan inženýr Mrázek a já, – mysleli, že tu nahrávku odnesla právě…“

„… má bývalá přítelkyně. Měla totiž klíč,“ dokončil Mrázek. „Jenže v telefonu jsem jen tak prohodil, že jsem si udělal kopii…“

„A udělal?“ chtěl vědět Honza.

„Ne. A pak začaly dost podivné události. Objevil se jakýsi redaktor Svoboda. A jakási paní, prý má uklízečka. Jenže já žádnou uklízečku nemám ani jsem neměl, všechno to byl nějaký podvod, to už jsem paní Hronové vyprávěl.“

Honza pana Mrázka vážně požádal:

„Mohl byste to ještě jednou vyprávět pro mne? My jsme totiž s paní Hronovou kolegové, víte? Dokonce ona je moje šéfka.“

„Ale vždyť…“ Chtěla jsem mu připomenout, že jsem pořád ještě na dovolené a že případ paní Turnovské mi šéf vlastně sebral.

Můj kolega mě nepustil ke slovu. Oznámil mi:

„Všechno je při starém,“ a s milým úsměvem vybídl inženýra: „Tak povídejte.“

Mrázek nám všechno vyprávěl. Podrobně. Jako u zpovědi. Bez komentáře. Dokonce si postěžoval, že začal pochybovat o svém duševním zdraví.

Pozorně jsme ho poslouchali. Jeho vyprávění jen potvrdilo, že smrt staré ženy a vzkaz mladé dívky mezi sebou souvisí. Ale jak?

Co tak závažného chtěla sdělit Klárka Lénská staré paní, že ji museli umlčet?

Mrázek tvrdil, že měla mladý dívčí hlas. Snad tu jde o obchod „s bílým masem“? Pak by to spadalo do jiného oddělení.

Dostala jsem nápad. Doufala jsem, že by se mi ho podařilo uskutečnit.

„Pane Mrázku, ten váš telefon a záznamník – dal jste je pak na svá místa?“

„Ano. Proč?“

„Vadilo by vám, kdyby k vám přišli naši technici?“

„Myslíte kvůli otiskům prstů? Ne, nevadilo. Ať klidně přijdou. Jenže jsem přístroj už dal tam, kde byl vždycky. Chci říct, že jsem se ho dotýkal.“

„Ale neutíral jste ho?“

„To ne…,“ odpověděl a s úsměvem dodal: „Nerad uklízím. Vlastně bych opravdu potřeboval uklízečku.“

Pohlédla jsem na svého kolegu.

„Zařídíš to?“

Honza pokrčil rameny. Musí přes šéfa. Všechno záleží na jeho náladě. Když o to Honza požádá sám, vedoucí techniků to pravděpodobně odmítne.

„Nechcete to oznámit policii?“ zeptal se Mrázka Honza.

„Co? Přece mi nic neukradli. Naopak – vrátili. Myslíte, že by se tím vaši kolegové zabývali?“

V duchu jsem uznala, že má pravdu. A bude-li vůbec šéf souhlasit, sotva něco najdou. Po tolika dnech je málo pravděpodobné, že by tak zkušení pachatelé – a už jsem nepochybovala, že jde o zkušené, šikovné a vynalézavé zločince – po sobě nechali nějaké stopy.

Přece i v bytě paní Turnovské se nenašlo nic, co by svědčilo o nějakém vloupání a násilné smrti. Žádné stopy. Žádné cizí otisky. Jen mně se to jevilo divné. Jen já jsem přišla na nepatrnou chybičku – uklidili a odnesli telefon.

Ale proč? Chtěli snad zjistit, jestli se ta slečna, či kdo byla Klára Lénská, přece jen Turnovské dovolala?

A pořád se mi vracela otázka: Co tak zvláštního potřebovala paní Turnovské sdělit?

Kdyby se jednalo o únos nebo obchod bílým masem, proč mluvila o škole? Co se stalo na té škole? A co to je za školu, která podniká tak složité kroky, dokonce i zabije, jen aby se něco nedostalo na povrch?

S Honzou jsme oba tušili, že zločinci jsou velmi dobře technicky vybavení. Snad líp než policie. Přesto jsem pořád neměla nic, čeho bych se chytila.

A co když se přece jen všichni mýlíme?

Co když smrt paní Turnovské a vzkaz od Kláry Lénské nemají nic společného? Jen časovou shodu náhod?

Co když Líbiček měl pravdu a Turnovskou má na svědomí ten Ukrajinec? Ten, který upozornil sousedku, že paní Turnovská leží a nehne se? Proč vlastně tak náhle zmizel? A kdo mu pomohl? Gruberová?

Otázky se mi v hlavě rojily jedna za druhou. Na žádnou jsem neměla odpověď.

„Paní Hronová, chtěla jste se mě na něco zeptat,“ připomněl mi najednou Mrázek.

„Mohl byste mi zopakovat, co říkala Klára Lénská? Byla bych ráda, kdybyste si vzpomněl na všechny detaily – jakou měla intonaci, hlas, jestli jste zaslechl nějaké vedlejší zvuky… Pak minutu po minutě, co jste potom dělal, kdo telefonoval vám a komu vy.“

„To už víme,“ tiše promluvil Honza. „Panu inženýrovi volali z mobilu odněkud z jihozápadních Čech.“

„Ale chci vědět, jak ten telefonát, totiž vzkaz zněl. Byl hlas hodně rozrušený?“ Mrázkovi vůbec nedělalo potíže vylíčit dívčin telefonát.

Ale trochu se zakoktal, když vyprávěl o rozhovoru s Helenou.

„Říká vám něco jméno Jiřina Kopecká?“ zeptala jsem se, když skončil.

„Ne. To je všechno?“

„Ne. Pane Mrázku, na fotografii jste vedle mladé paní Turnovské poznal jednu svou známou. Můžete mi prozradit, kde ji najdu?“

„Ale… Už jsem s ní mluvil, zmýlil jsem se. To nemohla být ona.“

Byla jsem si jistá, že lže. Vždyť když si prohlížel snímek dětí z poválečného sirotčince, nápadně zbledl.

„To je všechno?“ zeptal se zase. Tentokrát netrpělivě.

„Ano. Děkuju.“

„Smím se vás na něco zeptat zase já?“ podíval se na mne a na Honzu.

„Tak to zkuste,“ svolil Honza. „Když nebudeme chtít odpovědět…“

„… tak neodpovíte,“ přikývl. „Jak umřela paní Turnovská? Jak ji zabili?“

„Proč to chcete vědět?“ zajímalo mne.

„Ze zvědavosti. Když už jsem se do toho zapletl. A vtahuju do toho i další lidi. Dálo by se říct, že udávám…“

„Udeřila se do hlavy,“ řekl Honza.

„Nebo ji někdo udeřil,“ řekla jsem.

Honza po mně šlehl nespokojeným pohledem.

„To právě vyšetřujeme,“ dodala jsem.

„A jestli to má souvislost se vzkazem na mém starém záznamníku?“ pochopil Mrázek.

„Ano. To taky,“ potvrdila jsem.

„Tak děkuju. Můžu už jít?“

„Jistě. Taky děkujeme,“ řekla jsem v množném čísle. Ačkoliv jsem si byla jistá, že by Honzu ani nenapadlo poděkovat.

Mrázek se okamžitě zvedl, rozloučil se a rychle odcházel. U východu se zastavil a někam volal.

Všimla jsem si, že Honza někam rychle mrkl. Jakýsi mladý muž se šoural za Mrázkem. Ale u východu odbočil. Směrem k WC.

„Nesleduje někdo taky Mrázka?“

„Od nás určitě ne. Jestli od Pacovského, to nevím. Pochybuju. Jinak to bylo zajímavé. Ten rozhovor. Co ten čas do pondělka hodláš dělat?“

„Honzíku, správně jsem pochopila, že bys do Plzně jel se mnou?“

„To jo…“

„Takže zítra jedeme…“

„No počkej, zítra vyslýchám Líbička a…“

„Pojedeme odpoledne. Vlakem, jako správní ochránci přírody.“

„Řeklas, že začneš pracovat v pondělí.“

„Ano – pracovat. Teď ale mám chuť udělat si nezávazný výlet do Plzně. Tak pojedeš, nebo tam mám jet sama v rámci dovolené?“

„Jsi cvok!“ okomentoval to Honza. Povzdychl si a vytáhl si z kapsy mobil. „Zjistím jízdní řád.“ Byla skoro půlnoc.

Domů mě Honza svezl svým autem. Cestou jsem mu pověděla o tom, co jsem se dozvěděla od dívky, která uklízela u paní Turnovské.

Dívala jsem se do zadního zrcátka, jestli nás někdo nesleduje. Honza si toho všiml.

„Když jsem s tebou, tvé očko má volno,“ ujistil mě.

3

Vzbudil mě telefon. Pevná linka. Volal Honza.

„Jak to, že nejsi v kanceláři?“ ptal se.

„Přece mám dovolenou.“

„A já tu mám slečnu Jiřinu Kopeckou.“

„Z Plzně?“

„Jo. Čeká na tebe. A taky mám pro tebe dopis.“

„Od koho?“

„Přijeď a uvidíš. A taky máme průšvih. Líbiček nám po slečně Kopecké vzkazuje, že se omlouvá, ale nějaký čas bude pryč. Kde, bohužel, nám nesdělil.“

„Honzíku, za dvacet minut jsem v kanceláři. Připrav mi, prosím, nějaký silný kafe a dej ho na můj stůl. Může to být i z automatu.“

Cestou v metru jsem snědla jablko.

Prolítla jsem chodbou. Krajem oka jsem zahlédla, že před kanceláří někdo sedí.

„Konečně,“ uvítal mě Honza.

Mrkla jsem na velké nástěnné hodiny. Od Honzova telefonátu uplynulo třicet pět minut. Ale nechala jsem to bez komentáře.

Na mém stole už stydla káva. Hodila jsem do ní tři kostky cukru. Ranní přísun energie by mi tak mohl stačit na několik hodin.

„Sabino, už ji můžeme pozvat?“

„Jo. Ale napřed mi řekni, co tady dělá?“

„Přijela za paní Turnovskou. Chtěla zjistit, proč se neúčastnila srazu absolventů, pardon, bývalých chovanců dětského domova. Prý poprvé na tom srazu nebyla. Nemohla se k paní Turnovské dovolat, tak si v práci vzala volno a přijela. Vlastně už tušila, že se něco muselo stát, protože paní Turnovská dosud žádné setkání nevynechala. Líbiček, na kterého zazvonila, protože jí paní Turnovská nešla otevřít, jí oznámil, že stará paní umřela. Podrobnosti jí žádné nesdělil, protože už nasedal do auta. Jen jí poradil, aby se zeptala na policii, a že konkrétní informace dostane od paní Hronové. A taky že může policajtům vyřídit, totiž konkrétně tobě, že právě teď odjíždí z Prahy a na schůzky s policií už nemá čas. Sabino, všimni si, že ten tlusťoch neuvedl mé jméno, ačkoliv předvolání nedostal od tebe, ale ode mne. Jo, a tady ještě jeden zajímavý moment, který…“

Přerušila jsem ho:

„Honzo, je mi to už jasné. Zavolej, prosím, Kopeckou,“ požádala jsem ho a tím jsem mu trochu naznačila, že si šéfování zase přebírám.

4

Do místnosti vstoupila drobná plavovláska.

Vstala jsem, podala jí ruku, představila jsem se a nabídla jí židli.

„Nezlobte se, že jsem vás nechala tak dlouho čekat na chodbě,“ řekla jsem. Všimla jsem si, jak dívka

zašilhala po umělém hrníčku od mé kávy. „Dala byste si kávu?“ zeptala jsem se jí. Dívka přikývla.

„Nevadí vám, že je z automatu?“ Dívka zavrtěla hlavou.

„Okamžik.“ Vstala jsem a chystala se jít na chodbu k automatu.

„Seď. Já tu kávu slečně přinesu,“ nabídl se Honza. Posadila jsem se naproti dívce.

„Kdy jste přijela?“

„V půl sedmé.“

„To jste musela… vstávat snad ve čtyři! A chytit vlak do Prahy…“

„Vstávala jsem ve tři.“

Vyskočila jsem, otevřela dveře na chodbu a křikla na Honzu, který už byl u automatu: „Ještě dva… nebo tři chlebíčky!“ Chlebíčky dávají do automatu ráno. Tak by nemusely být okoralé. „A nějaké tatranky nebo miňonky!“

„Děkuju,“ tiše promluvila Jiřina Kopecká. Vypadala hodně unaveně. Kdybych já musela vstávat tak brzy, byla bych snad už mrtvá. Ovšem v případě, že bych si večer šla lehnout. Pro mě je jednodušší vůbec nespat, než jít do postele před půlnocí a vstávat s rozbřeskem.

„Slečno Kopecká, klidně jezte,“ řekla jsem jí, když před ní Honza dal talířek s chlebíčky, tatranku a kelímek s kávou. Pětkrát mi ukázal ruce s roztaženými prsty. Pochopila jsem, že mu dlužím padesát korun. „Budu se vás ptát a vy mi buď souhlasně přikývnete, anebo záporně zavrtíte hlavou. Znala jste paní Františku Turnovskou dlouho?“

Kopecká přikývla.

„Vyrůstala jste v dětském domově?“ Zase kývnutí.

„Říká vám něco jméno Klára Lénská?“ Nepřikývla. Honem spolkla sousto. Odpověděla:

„Ano. Klárku znám. Co je s ní?“

„Slečna Lénská někde studuje, že? Jen jezte, stačí přikývnout.“ Ale slečna Kopecká nechala nakousnutý chlebíček na talíři.

„Je v pořádku?“ znepokojila se.

„Kdy jste ji viděla naposledy?“ zeptala jsem se místo odpovědi.

„Už dávno… Když jsme v domově slavili plnoletost. Ale Klárka byla mladší než já. Ale už ji přijali do Schulzovy školy. Hodně jsem jí záviděla. Mě tam nevzali. Prý nemám všechny fyzické předpoklady potřebné pro tu školu. Ale pak jsem se dozvěděla, že do školy nepřijímali ty, které mají nějaké příbuzné. Vlastně ano, přijímali by, jenže ne zadarmo. Mám bráchu. Staršího. Ten už je ženatý a nemohl by za mě platit.“

„Byla na té slavnosti i paní Turnovská?“

„Samozřejmě. Bez ní by se ta slavnost ani nekonala. Právě nám všem bylo divné, že na sraz do Stachů, byl dvacátého, nepřijela. Nikdy naše setkání nevynechala. Teta Františka, víte, všichni jsme jí říkali teta, byla…“ Odvrátila se. Vysmrkala se. Popadla chlebíček, jako nějakou záchranu. Začala soustředěně jíst.

Dojedla a pak začala vyprávět. O tom, jak se do dětského domova dostala po smrti obou rodičů, babičky a mladší sestry. Všichni zahynuli při autohavárii, když jeli navštívit Jiřinu do tábora, kde trávila prázdniny. V domově se Jiřina upnula na tetu Františku, která sice už byla v důchodu, ale pořád děti v domově navštěvovala. Taky si brala děti, které neměly žádné příbuzné, k sobě na víkendy do Prahy. Jiřině připomínala její babičku. Ta taky s sebou vždycky vozila knížky. Četla dětem ve vlaku. V autobusu. Na výletech. Lehli si kolem ní u vody ve stínu a poslouchali pohádky. Nebo různé příběhy. A s mladší Klárkou se skamarádila, protože se podobala její mladší sestře. Taky neměla rodiče. A na rozdíl od Jiřiny ani žádné příbuzné. Díky tetě Františce si zamilovaly knížky. Od skutečnosti unikaly ke čtení. Teta Františka se jim vůbec neposmívala, když si četly dívčí románky.

Dokonce říkala, že je to lepší, než kdyby si četly příběhy o násilí nebo i hrdinské příběhy, které konají různí svalovci. Ale hlavně je nabádala, aby se učily. Studovaly. Je úplně jedno, jaký obor. Říkala, že právě my musíme být ti nejlepší v jakémkoliv oboru, v jakékoliv činnosti, protože nemáme rodinné zázemí. Prý musíme být vytrvalejší a silnější než ostatní. Netajila před námi, že to nebudeme mít v životě lehké…

Viděla jsem, že ji vzpomínky na dětský domov vůbec nedeprimují. Přesto jsem ji musela přerušit.

„A co ta Schulzova škola?“

„Většina holek se snažila se do ní dostat. Doktor Schulz nás starší dívky, které by se rády staly zdravotnicemi…“

„Jednalo se o zdravotní školu?“

„Ano. Teta Františka nám říkala, že medicína je nejužitečnější obor. Nejušlechtilejší činnost – pomáhat lidem.“

Trochu mi vadila ta patetičnost. Zajímala mě ta škola.

„Takže jste se hlásily na medicínu.“

„Na zdrávku. Všechny jsme chtěly k doktoru Schulzovi. Navíc nikdo nemusel dělat přijímačky. Uchazečky si vybíral sám.“

„Podle čeho?“ chtěli jsme s Honzou vědět.

„To bylo tak,“ celá oživla. „Všechny holky shromáždili v sále kulturního domu…“

„Byly tam uchazečky i z jiných dětských domovů?“ ptal se Honza.

„Ano. A několik z nás vybral.“

„Podle zevnějšku?“ zase ji přerušil. „Jako na soutěž miss?“ Honzova otázka dívku zaskočila.

„Ne. Vlastně trochu. Vlastně, bylo to spíš takové… no, Romky jsem tam neviděla, ani jiné, s tmavou pletí nebo výrazné černovlásky… Aspoň v den, kdy jsem tam byla i já.“ Pohlédla na Honzu a pospíchala ho ujistit: „Ale nebylo to kvůli rasismu. Prostě, kvůli prospěchu ve škole. Víte, ty holky, které chtěly opravdu studovat, které se do toho výběru přihlásily, musely mít dobré známky. Hlavně z matiky a z angličtiny.“

„A z češtiny – ne?“ nedal pokoj Honza.

„To taky. Ale ten doktor Schulz nám říkal, že absolventky pak budou pracovat venku. Jo, a taky bylo dobře, když se některá učila německy. V domě jsme měli kroužek. Učila teta Františka. Vlastně to nebyl oficiální kroužek, myslím, že jí za to ani neplatili, jen se snažila, aby většina z nás uměla co nejvíc…“

„To je nějaký pohádkový dětský domov,“ nevydržel Honza.

„To jo… Ale u nás se docela často objevovali nějací cizí lidi, úředníci – všechno kontrolovali, vyptávali se i nás, dětí, jak tu žijeme, co pořád děláme, jaký máme vztah k vychovatelům… Dokonce si nás

brali stranou, každého zvlášť a říkali: ‚Jen se neboj a řekni nám pravdu…‘ Jednou jsem se naštvala a zeptala jsem se jedné báby, promiňte, pardon, paní úřednice, myslím, že byla z krajské školské správy, koho chce, abych pomluvila… Pak prý žádala, aby mě dali do speciálního ústavu…“

Honza hlučně povzdechl.

Měla jsem dojem, že úplně zapomněl, kvůli čemu tu Jiřina Kopecká je. Problematika dětských domovů ho neobvykle zaujala.

„Nevím přesně, do jakého. Jenže jsem jednou zaslechla, jak teta Františka říkala ředitelce, že kdyby byl ten domov blíž k Praze, nenechali by nás na pokoji, ať už v dobrém, nebo ve zlém.“

„Ale to místo zas tak daleko nebylo,“ namítl můj kolega.

„A co je v Čechách daleko?“ neudržela jsem se.

„Jo, jenže je tam špatná doprava. Musíte několikrát přestupovat. A taky tam jsou špatné silnice. Vlastně je to dost zapadákov. Víte, že se tam topilo postaru v kamnech? Na mytí jsme vodu musely ohřívat. A v zimě jsme do školy jezdili na lyžích. Byla tam jedna slušná silnice, ale ta vedla k rekreačnímu areálu pro papaláše. Prý v tom areálu měli úplně všechno – vodu, ústřední topení, prý i ohřívaný bazén. Občas jsme se snažily něco skrz plot zahlídnout, cestou ze školy. Z gymnázia.“

„V Doubnicích bylo gymnázium?“ divili jsme se oba.

„Jo. A taky učňovská škola a průmyslovka. Tu ale, mám dojem, zavřeli. Jo, a lyže nám obstaral okresní úřad. Za to jsme tam občas pomáhali… S úklidem a tak…“

Nějak jsme se pořád vzdalovali od našeho problému.

„Slečno Kopecká, na tom vašem srazu…“

„Ve Stachách… Víte, proč zrovna tam? Jede tudy autobus, přímá linka, má tam konečnou a…“

Zase jsem ji musela přerušit. Mluvila jako člověk, který hodně dlouho mlčel. A teď si konečně našel dobré posluchače, kteří o jeho vyprávění mají zájem.

Měli jsme zájem, ale ne o všechno, co nám toužila povědět.

„Byla na vašem srazu Klára Lénská?“

„Ne…“

„A na jiných?“

Chvíli váhala a pak úplně jiným tónem řekla:

„Nikdo, koho do té školy přijali, na žádném našem setkání nebyl.“

„Víte, proč?“

„Prý je tam moc přísný režim. Nikdo nesmí prostory školy opustit, dokud nedostuduje. To nás varovali, když jsme se na tu školu hlásili.“

„Přesto jste tam chtěla studovat?“ divila jsem se.

„Proč ne?“ zvedla na mě inteligentní šedé očí. „Prý je to tam jako na vojně. Ale absolventky mají perspektivu. Takže jsem Klárku neviděla. Ani mi nenapsala.“

„To je divné,“ poznamenala jsem. „Mluvila jste o tom s někým?“

„Jo. Teta Františka řekla, že doktor Schulz nechce, aby byl do školy nával. Přece uchazeče vybírá sám a pak platí jejich lékařské prohlídky, pohovory a podobné věci. Právě že vybíral dívky zdravé, chytré, svobodné. Dával přednost těm, které nemají žádné příbuzné… Prý příbuzenstvo svými návštěvami studentky jen stresuje. Takže já bych se do té školy hodila, jenže když mám bráchu… Ačkoliv se s ním nestýkám.“

„Proč?“

„No… Jeho paní… mě nějak nechce,“ pokrčila rameny. „A navíc se vypátralo, že táta měl cukrovku. Asi to po něm zdědím. Už i teď mám nepatrně zvýšený cukr. Možná jen z rozčilení. Jenže to stačilo, aby mě vyřadili.“

„Doktor Schulz ten výběr prováděl sám?“

„Ne, byla s ním ještě sestřička. Taková velká a rázná.“

„Ještě jedna otázka, slečno Kopecká. Na srazy bývalých chovanců zvali taky starší ročníky?“

„Jo. Občas tam dorazili i hodně staří lidé. Ten náš domov nedávno slavil šedesát let. Prý to byl jeden z prvních sirotčinců…“

Takže se toho srazu mohla účastnit druhá Mrázkova přítelkyně. Řekl mi vůbec její příjmení?

„A… mohla bych dostat vodu?“ slečna Kopecká prosebně pohlédla na Honzu. Honza okamžitě utíkal k automatu a vrátil se s lahví minerálky.

Dívka poděkovala, jedním dechem vypila sklenici vody, nalila si další, ale tu už pila pomalu.

„Slečno Kopecká, řekněte nám, co jste ještě slyšela o té škole?“

„Ale to jsem vám už řekla všechno, co vím.“

„A žádné negativní informace se k vám nedonesly?“ Zamyslela se.

„Snad… Ale to není nic špatného… Jen nám všem bylo občas divné… O tom jsme sem tam mluvily na našich srazech, znáte to, povídáme, kdo kde je, kdo koho potkal, ale nikdo z nás nepotkal žádnou z těch holek, které se do té školy dostaly. Vlastně ne… Jednou mi Tereza říkala, že ve Frankfurtu na knižním veletrhu viděla holku, která tlačila vozík s nějakou stařenkou. Mohla by přísahat, že to byla Zdenka Fojtová. Přece v ložnici měly vedle sebe postele. Přišla k ní, a ta ženská jí německy řekla, že je to omyl. Terezka ji dokonce chvíli sledovala, jenže ta ošetřovatelka něco řekla ochrance a ukázala na Terezu. Terezka raději zmizela na záchod. A pak už ji neviděla… A můžu já se vás na něco zeptat?“

„Zkuste to,“ usmál se na ni Honza.

„Má ta škola něco společného se smrtí tety Františky?“ Honza na mě koukl. Jako by mě prosil o svolení. Najednou… Přikývla jsem.

„Zdá se, že má.“

„I s Klárkou?“

Tentokrát jsem odpověděla já:

„Nějaká souvislost by tu mohla být.“

A najednou mi blesklo hlavou hrozné poznání: Proboha, chovám se jako amatérka. Přes všechny své školy, kurzy, studium odborných knih, nejsem skutečná profesionálka a na profesionálního detektiva si jen hraji. Jako nějaký part nebo spíš roli v docela zábavném kusu. Seznamuji se s cizími lidmi,

povídám si s nimi, vyprávějí mi své osudy, zajímají mě, ale pořád přešlapuji na místě.

„Slečno Kopecká, teď vás poručík Lorenc doprovodí k našemu odbornému kreslíři a pokusíte se namalovat portrét doktora Schulze. Až budete hotoví, pan Lorenc vás pozve na oběd.“

Koukla jsem na Honzu. Ani nemrkl.

Vstal. Docela galantním gestem ruky ukázal Kopecké ke dveřím. Ani se po mně neohlédl.

5

Zavolala jsem na matematicko-fyzikální fakultu, zjistila jsem rozvrh přednášek a za půl hodiny jsem stála u dveří velké posluchárny. Přednáška měla skončit za tři minuty.

Tři minuty uplynuly, ale nikdo se neobjevil. Není to jako ve škole, že po zvonění všichni vesele vyběhnou na chodbu.

Počkala jsem ještě dvě minuty. Pak jsem lehce zaklepala. A vstoupila do posluchárny.

Žena, asi tak v mém věku, pořád ještě něco rozmáchle psala na tabuli, na okamžik se ohlídla, prohodila: „Posaďte se,“ a pokračovala ve vypisování dlouhé řady řeckých písmen a arabských číslic.

Dívala jsem se na lavice zdvihající se v řadách až ke stropu. V řadě uprostřed vstala dívka. Teprve když sbíhala dolů, poznala jsem Olgu Benešovou. Přiběhla ke mně, zašeptala: „Pojďte,“ a vyklouzly jsme na chodbu. Nevím, jestli profesorka naše zmizení zaregistrovala.

„Něco jste zjistila?“ zeptala se dychtivě.

„Ne. Ale prosím, pojeďte k nám. Něco bych vám ukázala. Vlastně někoho.“

Skoro jsme běžely ke stanici tramvaje. Když jsme nastoupily do vozu, Olga se najednou rozesmála.

„Kde máte auto? Přece pro svědky a zločince máte všude neohroženě jezdit silným vozem! S několika bodrými, ale mírně přihlouplými mladými podřízenými, které cestou ohromujete moudrými nápady? Kde je máte?“

„Zůstali na televizní obrazovce,“ odpověděla jsem. „Ale když se vyšetřují závažnější případy…“

„Já vím,“ přerušila mě. Nenechala mě bránit občas pravdivá zobrazení akčních zásahů, ani vyprávět o nenápadné, důsledné a navenek neatraktivní práci mých kolegů.

Portrét doktora Schulze už byl na obrazovce.

„Připomíná vám někoho?“ zeptala jsem se studentky.

„Jo,“ přikývla bez rozmyšlení.

„Koho?“

„Určitě je to ten doktor, který nám pomohl, když jsme bourali na motorce. A pak…“ Honza a já jsme skoro nedýchali.

„Už jsem vám to říkala… Je taky podobný tomu doktorovi, který byl u paní Turnovské…“

„Tak okamžik,“ řekl portrétista. Přidal šedivé vlasy. Vrásky kolem očí a nosu.

„Vpředu měl trochu pleš.“ ukázala Benešová. Muž na obrazovce rychle stárnul.

„Nejsem si jistá… Ty rty… Byly úzké. Koutky dolů.“ Tvář dostala trochu pohrdavý výraz.

„Zdá se, že je to on.“

6

Zavolala jsem Mrázkovi. Jen jsem se ho zeptala, jestli je momentálně doma. Potvrdil to a slíbil, že byt neopustí.

Jeli jsme s Honzou k němu autem. Služebním. O vůz jsem neprosila, ale tvrdě jsem si ho vyžádala. Najednou nikdo neměl žádné řeči. Ani řidič Vondra nebrblal a uctivě mě oslovoval „paní šéfko“.

Zaparkoval u vchodu do Mrázkova domu. Mrázek už nás vyhlížel z okna.

„Potřebujeme mluvit s vaší přítelkyní,“ spustila jsem, když nám otevřel domovní dveře.

„S vaší… bývalou spolužačkou?“ divil se.

Nechtěla jsem ztrácet čas vysvětlováním, že kdyby šlo o Helenu, jeli bychom rovnou k ní.

„Ne, s tou, kterou jste poznal na staré fotografii. Jak se jmenuje?“

„Jana Fišerová.“

„Prosím adresu,“ požádal Honza.

„Smolná ulice. Číslo neznám…“

„Hm…“ reagoval Honza.

„Ale hned naproti stanici tramvaje je lékárna, pak trafika a hned vedle ní vchod.“ Věřila jsem mu. Taky nevím, jaké číslo má Jakubův dům. I když bych ho našla poslepu.

„Nevím, jestli je doma,“ přece jen namítl Mrázek. „Zavolám jí.“

„Prosím, tady…!“ podával mu Honza svůj mobil. Měl zabudovaný program proti odposlouchávání. A zároveň spojení s počítačovým střediskem.

„Mám jí říct, že k ní jedete?“

„Zeptejte se jí, jestli je doma.“

Vyťukal číslo a zeptal se: „Jsi doma? Nikam se nechystáš?“ Asi dostal kladnou odpověď. Vrátil Honzovi mobil.

Doprovodil nás k domovním dveřím.

Odemykal je a zeptal se, jestli chceme, aby k ní jel s námi. Honza váhal.

Byla jsem pro.

„Tak počkejte. Vezmu si něco na sebe,“ souhlasil Mrázek.

„Potřebujeme ho tam?“ ptal se mě Honza, když Mrázek jel výtahem zpátky ke svému bytu.

„Myslím, že ano. V Mrázkově přítomnosti určitě nebude tvrdit, že na fotce není a nikoho nepoznává.“

Honza na mobilu zmáčkl několik tlačítek. Chvíli poslouchal a spokojeně se zašklebil: „Mrázek jí volá…“

„Myslíš, že ji varuje? Co když z domu odejde?“

Zmáčkl na mobilu dvě tlačítka. Požádal nejbližší hlídku, aby chvíli počkala u domovních dveří v Smolné ulici vedle lékárny a trafiky. Kdyby z nich vyšla starší žena, ať zjistí, jak se jmenuje, a kdyby to byla Jana Fišerová, mají ji slušně požádat, aby chvíli počkala… „Slušně, jasné?“ zdůraznil.

Vypnul svůj přístroj a s láskou na něho pohlédl:

„Šikovná mašinka. Kdy ji taky vyfasuješ?“

„Asi zítra.“

Nespěchala jsem na to. I s obyčejným mobilem jsem se cítila jako pejsek na provázku. Každou chvíli

mi mohl kdokoliv zavolat a poslat mě jinam. Jako když pán trhne vodítkem…

Konečně se objevil Mrázek. Tmavě modrá bunda zvlášť podtrhávala jeho bílé husté vlasy. Šli jsme k autu, které řidič zaparkoval o dva bloky dál. Blíž k Mrázkovu vchodu nebylo místo.

Musela jsem uznat, že je to atraktivní chlap. Představila jsem si ho vedle své bývalé spolužačky Heleny. Musel na ně být hezký pohled: vysoký chlap se vznešenými šedinami a vedle křehká mladá zlatovlasá žena. Popravdě řečeno, jsem tanečnicím trochu záviděla už na konzervatoři. A velmi mi lichotilo, když si mě s nimi kvůli mé hubenosti někdo spletl.

Přišli jsme k autu. Mrázek se chtěl posadit vzadu.

„Posaďte se, prosím, vpředu,“ požádal ho Honza. „Kdybychom potřebovali, abyste nás navigoval.“ Asi chtěl ukázat, že mu úplně důvěřuje.

7

Jeli jsme necelých dvacet minut. Celou cestu jsme mlčeli. Mrázek se na nic neptal. Ale z jeho křečovitě vzpřímených zad vyzařovala nervozita.

Mezi lékárnou a trafikou parkoval policejní vůz. Když jsme se přiblížili, blikl na nás zadními světly a rozjel se.

Mrázek se po mně ohlédl. Ale nic neřekl. Všichni tři jsme vystoupili.

Mrázek zmáčkl tlačítko zvonku. Okamžitě se ozvalo typické bzučení. Honza zatlačil na dveře a šli jsme dovnitř.

„Třetí poschodí,“ řekl Mrázek a ukázal na dveře výtahu.

„Půjdeme pěšky,“ navrhla jsem.

Ve třetím poschodí nás čekala žena neurčitého věku. Podle mého odhadu by jí mohlo být něco kolem šedesáti. Měla husté vlnité prošedivělé vlasy. S trochu skobovitým nosem nad výraznými velkými rty mi připomněla herečku Barbru Streisandovou. Asi proto mi byla hned sympatická. Měly jsme, jak se říká, stejnou krevní skupinu. Dokonce mě napadlo, že se k Mrázkovi rozhodně víc hodí než lehkonohá Helena. Snad by nevypadali spolu tak atraktivně, ale příjemně přirozeně.

Zároveň jsem se trochu zastyděla. Za to, že jsme poslali kolegy, aby ji hlídali. Tato žena ani před povinnostmi, ani před údajným nebezpečím zbrkle neutíká.

„Prosím, nezouvejte se,“ zarazila nás, když se Honza chystal rozvázat si tkaničky. Chtěli jsme se s Honzou legitimovat.

„Nemusíte. Už vím, kdo jste a proč jste přišli. A o vás, paní Hronová, už jsem od Martina slyšela. Pojďte dál,“ vyzvala nás. Ještě se zeptala, jestli si dáme kávu nebo čaj. Nebo vodu.

Když jsme poděkovali a odmítli, rovnou se zeptala:

„Máte tu fotografii s sebou?“ Dala jsem jí snímek.

„Ano, to jsem já,“ usmála se, jako každý, když si vzpomíná, jak vypadal v dětství. „A tady… je slečna Fáňa.“ Zvedla na mne očí, „říkáte, že je to paní Turnovská?“

„Ano. Nezdá se vám?“

„Ale vždyť jsem ji už šedesát let nepotkala.“ Vyndala jsem z desek snímky z pozdějších let. Paní Fišerová si je pozorně prohlížela.

„Aha. Tak takhle naše slečna Fáňa později vypadala.“ Vrátila mi fotky. „Víte, že jsem ani nevěděla, že její celé jméno je Františka Turnovská? Pro nás byla jen slečna Fáňa. Už jsem to Martinovi říkala,“ podívala se směrem k tiše sedícímu Mrázkovi, „že si vůbec nepamatuju, jak se naše vychovatelky jmenovaly. Vlastně jsme to ani nevěděli. A slečnu Fáňu jsme měli ze všech nejraději.“

„Paní Fišerová, říká vám něco jméno Schulz?“ zeptala jsem se jí.

„No jistě, že říká. Přece tady… koukejte, tady ho máte,“ přisunula k nám fotku. „Sedí vedle mě. Tenhle. Otík Schulz. Doufám, že myslíte Otu Schulze, že?“ ukázala na oholenou klukovskou kulatou hlavu.

Mohl to být stejně dobře chlapec, nebo dívka. Barva trochu vykulených očí byla samozřejmě nejasná. Stará fotka byla logicky černobílá.

„Taky přežil koncentrák?“ divila jsem se. Vůbec nevypadal jako židovské dítě. Měl árijský pršák, vystouplé lícní kosti a úzké rty.

„Ne. Až mnohem později mi řekl, že se do toho sirotčince dostal omylem. V těch zmatcích na konci války se ztratil rodičům a přidal se k nějakým ženám, které se vracely z lágrů. A tak ho odevzdaly do sirotčince. Ale tehdy jsem to samozřejmě nevěděla. Otík se chlubil, že rodiče pro něho brzy přijedou. Některé děti ho neměly rády, dokonce ho bily. V sirotčinci patřil k nejmladším. Bylo mi ho líto.

Bránila jsem ho. Ale opravdu nebyl s námi dlouho. Jednoho dne zmizel.“

„Jestli jsem správně pochopil, později jste se setkali,“ zasáhl Honza. Neměl, z čeho by to pochopil. Jen ji chtěl nachytat.

„Ano. Na sympoziu o zdravotnické technice.“

„Kdy to bylo?“

„Přesně vám neřeknu. Někdy začátkem… devadesátých let.“

„Po tolika letech vás poznal?“ divil se Honza.

Já osobně jsem se nedivila. Vždyť moje tchyně Soňa Mayerová poznala svého syna po pětadvaceti letech. Ačkoliv ho viděla jako novorozeně.

„Představte si, že poznal. Já bych ho samozřejmě nepoznala… Vlastně, pochopil, že jsem to já, když mé jméno zahlédl v programu přednášek. Poslyšte, proč se o něho tak zajímáte?“

Vytáhla jsem z desek fotku vytištěnou z počítače.

„Paní Fišerová, může to být váš… bývalý spoludomovec Ota Schulz? Teď doktor Schulz?“ Koukla se. Nedivila se. Dokonce se usmála.

„No ano, zdá se, že je to Otík. Ota Schulz. Copak provedl?“

„Vyšetřujeme vraždu paní Františky Turnovské,“ nahlásil jí pevně Honza.

„A podezíráte Otu Schulze?“ zasmála se pobaveně.

„Máme svědky, že v době její smrti byl u ní v bytě,“ doplnila jsem Honzovu zprávu. Paní Fišerová zavrtěla hlavou.

„Nezlobte se, ale je to nesmysl!“

8

Volal Jakub.

„Sabino, jsi v pořádku?“

„Jo. Proč?“

Vybavilo se mi, jak jsem tenhle způsob ptaní vyčítala matce. „Máš se mě zeptat, jak se mám, nebo jak se mi vede. Co znamená – v pořádku?“ zlobila jsem se. „Ale když se dlouho neozýváš, mám o tebe starost,“ ospravedlňovala se.

Mám teď napomenout taky Jakuba?

„No, dlouho ses neozvala,“ odpověděl skoro stejně jako má matka. „Svůj mobil jsi měla vypnutý. Na služební jsem ti nechtěl volat.“

„Mám strašně moc práce,“ řekla jsem popravdě. A hned jsem dostala strach, že si to vezme jako banální a neurážlivý signál pro ochlazení vztahu. „Všechno se tak zamotalo, že nevím, ze kterého konce to mám rozmotávat,“ postěžovala jsem si.

„Sabino, dozvěděl jsem se něco, co ti možná ten případ pomůže objasnit. Nebo taky naopak. Přijeď…“

Představila jsem si, jak čekám na autobus, pak jedu metrem a pak dvě stanice tramvají… Neměla jsem auto. Ne proto, že se mi většinou vyplatilo po Praze jezdit taxíkem, ale protože jsem nechtěla mít další starosti. Uznávám, že jsem v podstatě líná a nebaví mě starat se o další věci. A auto, jako každá věc, vyžaduje přece jen dost starostí a péče.

„Přijeď raději ty ke mně,“ navrhla jsem mu. Bez elánu. Byla jsem strašně unavená.

„Dobře. Tak za patnáct dvacet minut. Pojedu vozem. Myslíš, že tam budu mít kde zaparkovat?“

Rozhlédla jsem se po svém malém bytě. V kuchyni mě strašila hora nemytého nádobí. V koupelně se na podlaze válely ručníky a v umývadle mokvalo mýdlo. V předsíni u dveří se válely tenisky a kozačky, jak jsem je ze sebe stáhla a nechala ležet. V pokoji nezastlaná postel a na stolku pohozené časopisy. Vždycky ráno šíleně pospíchám, nestačím uklízet a večer jsem tak strašně unavená, že ze sebe všechno shodím, vlezu pod sprchu a pak s knížkou do postele. A jsem ráda, že nemusím gauč rozkládat a rozestýlat. Vlastně to nevnímám jako špínu nebo nepořádek. Popravdě řečeno, takový běžný nepořádek nevnímám ani v cizích bytech. Spíš naopak. V perfektně uklizených bytech bez běžných stop jeho obyvatel mě přepadávají obavy, abych náhodou neporušila ten dokonalý pořádek.

Vím, že spousta lidí se mnou nesouhlasí. Ale taky vím, že by se ani ty „stopy“ neměly přehánět. A ještě vím, že když se někomu u mě ten lehký, ale obyvatelný nepořádek nelíbí, tak ať ke mně nechodí. Že mě někde bude pomlouvat, že jsem nepořádná? No a? Když mu to udělá dobře a jiné zajímavější téma momentálně nemá, tak ať si poslouží. Já se už nepředělám.

Přesto jsem rychle opláchla a uklidila nádobí. Tenisky a kozačky jsem strčila do šatníku v předsíni. A než Jakub u dveří zazvonil, stihla jsem zkontrolovat, jestli přes křeslo nevisí podprsenka a na posteli se neválí noční košile. Uklidit postel a složit ji do tvaru gauče jsem nestihla. Asi zafungovalo podvědomí…

Jakub mě políbil. A tím polibkem mi vdechl trochu energie.

„Dáme si kávu?“ zeptala jsem se.

„Ne. Za chvíli půjdeš spát.“ Vyznělo to jako rozkaz. Přátelský. Starostlivý. „Přinesl jsem ti med. Lesní. Přírodní. Od kamaráda.“

„Jé. Díky.“ Potěšilo mě to.

„A právě od něho jsem se dozvěděl něco, co se možná týká tvého případu.“

„Smrti paní Turnovské?“

„A toho podivného vzkazu.“

Únava okamžitě zmizela. Stejně jako u herců nebo i muzikantů. V zákulisí se cítí nemocný, všechno ho bolí, nemůže se pohnout, ale jakmile se ocitne na scéně, zázrakem se uzdraví a s před chvíli bolavými klouby tančí, ztuhlé prsty si najednou získávají virtuózní pohyblivost, mizí rýma, uvolňuje se zacpaný nos a může zhluboka dýchat.

Přesně tohle se stalo se mnou.

„Tak povídej,“ vyzvala jsem Jakuba netrpělivě.

„Můj kamarád, bývalý novinář…“

„Pacovský?“ Pocítila jsem zklamání.

„Ne. Uklidni se. Kromě Pacovského existují i jiní bývalí novináři.“

„Znám ho?“

„Ne. A poslouchej a nepřerušuj. Ten se vykašlal na noviny a chtěl koupit, ovšem s ještě jedním kolegou, rekreační areál a zařídit v něm takové relaxačně lázně.“

„Novinář má tolik peněz?“

„Jo. Jeho rodiče vlastnili několik činžáků a lázeňské budovy. Ale věděl o jednom místě, kam si jezdili odpočinout rodinní příslušníci našich nejvyšších činitelů. Znal to tam, protože jednou tam tlumočil na uzavřeném jednání.“

„Novinář tlumočil?“

„Ne. Můj kolega. Novinářův spolumajitel. Pardon, budoucí spolumajitel. Ale zjistil, že se to prý nesmí prodávat, protože to je teď majetek kraje…“

„Jakube, já těm věcem stejně nerozumím. Můžeš mi bez úvodu říct…“

„To není úvod. To je důležité pro to, abys pochopila, o co mému kamarádovi vlastně šlo. Můj kamarád…“

„Novinář, nebo kolega?“

„Novinář. Po letech se jel na ta místa podívat. A narazil snad kilometr od toho areálu na výstražnou tabulku a závory, jako se dřív dávaly podél hranic…“

„Prosím tě, i když je to důležité, zkrať to.“

„Vždyť jo.“ A pokračoval stejně rozvláčně. „Na těch tabulkách stálo, že dál začíná soukromý pozemek, na který je vstup zakázán.“

„A tvůj kamarád ovšem toho zákazu nedbal a šel dál.“

„Ty o tom víš?“

„Vím, jak se píšou pohádky a dobrodružné příběhy. Tvůj kamarád šel a šel a nečekaně uviděl – co? Tajemný zámek?“

Jakub se zasmál.

„Ne, plot. Hodně vysoký…“

„A ten plot přelezl…“

„Sabino, je to vážný,“ řekl, ale pořád se usmíval. „Počkej… Dojít až k plotu se kamarádovi nepodařilo…“

„… protože kolem plotu byl nepřístupný příkop…“ Skutečně jsem se začínala bavit. Ale Jakub najednou opravdu zvážněl.

„Ne, žádný příkop. Odněkud se vynořila udělaná ženská s velkým psem.“ Ale já jsem to nedokázala brát vážně:

„Hrůza! Někdo venčil psa! Doufám, že ten pes byl na vodítku?“

„Poslouchej: Podle kamaráda ta ženská nevypadala, že je jen tak na zdravotní procházce. Řekla totiž kamarádovi, že je na soukromém střeženém pozemku. A se psem ho vyprovodila zpátky za ty šraňky.“

„No a? Vždyť neměl co dělat na soukromém pozemku.“

„Jo. Jenže kamaráda to dost naštvalo… Na normální silnici – závory!“

„Že ho nepustili na soukromý pozemek?“

„Že to byl pozemek, který byl kolem toho areálu. Jako za starých časů. Jen budka strážného tam chyběla.“

„Vidíš, jaký je to pokrok!“

„Jo. Sabino, jenže dřív člověk směl jít až těsně k tomu plotu. A teď se k tomu areálu nesmíš přiblížit ani na kilometr!“

„Prosím tě, takových věcí jsou plné noviny. A televizní Občanské judo…“

„Jo. Ale můj kamarád šel na úřad…“

„…a tam mu pochopitelně vysvětlili, že k tomu areálu, který určitě výhodně prodali, majitelé přikoupili ještě kus silnice. No a?“ předvedla jsem zívání.

Jakub to nepostřehl.

„Přesně tak. Prodej prý přinesl městečku a dokonce celému okresu obrovské výhody – vybudovali kanalizaci a vodovod, postavili…“

Ztratila jsem trpělivost.

„Tak vidíš! Tvůj kamarád novinář by určitě do místní kanalizace a vodovodu neinvestoval. Ale pořád ještě nevím, jak se to týká mého případu.“

Cítila jsem, že se mi vrací únava.

„Sabino, v tom areálu nejsou lázně, ani sanatorium, ale prý škola. Soukromá.“

„Prý? To neví přesně?“

„Neví.“

„Takže tam může být taky bordel?“ Bylo to první, co mě okamžitě napadlo.

„Může. Ale nezahlédli tam žádná luxusní auta. V dřívějších dobách tam jezdily šestsettřináctky, víš, co to je. Ale teď – jen velmi zřídka nějaké auto, sem tam dodávka.“

„Výrobna drog!“

„To je taky možné… Ačkoliv prý nikdy nikoho ani trochu podezřelého neviděli. Jen projede mikrobus s nápisem school.“

„Všimli si espezetky?“

„Ne. Kromě mého kamaráda se o ten areál nikdo nezajímá.“

„Copak tu školu nikdo z úřadů nenavštívil?“

„Ale jo. Prý tam byli ze školského odboru. Ale moc se tam šťourat nemohli. Je to soukromé zařízení…“

„Komu patří?“

„Jakési společnosti Schulz a Wolf.“

KAPITOLA SEDMÁ

1

„Jano, odpusť mi to,“ prosil jsem ji, když oba vyšetřovatelé konečně odešli. „Nechtěl jsem tě do toho zatahovat.“

„Martine, vůbec se nemusíš omlouvat,“ uklidňovala mě.

Přesto jsem se upřímně styděl. Uvědomoval jsem si, že kdyby to bylo naopak a Jana by na mě poslala policajty, nikdy bych jí to neodpustil.

Je má přítelkyně tak velkorysá? Nebo mě tak miluje? Lehce mě pohladila po vlasech. Jako dítě.

„Je to v pořádku,“ řekla měkce.

Nevěděl jsem, jestli to gesto je mi příjemné, nebo ne. Na chlapečka vyžadujícího mateřskou péči jsem si nikdy nehrál. Dokonce mě přímo pobuřoval názor, že většina mužských zůstává až do smrti hravými kluky. Já, prosím, ne. Nepatřím k těm věčným chlapcům. Chci být a chovat se jako dospělý chlap.

Přitáhl jsem si ji k sobě.

„Jano, můžu u tebe zůstat?“ Doufal jsem, že aspoň dneska udělá výjimku.

„Martine, nezlob se. Jsem strašně unavená,“ posílala mě pryč. Nechtělo se mi odcházet.

„Jano, já vím, že to, co jsem ti udělal, je neodpustitelné.“

„Miláčku, nezačínej zas…“

„Jenže…“

„Martine, přece jsem to byla já, kdo ti poradil, abys ten vzkaz nenechal plavat a šel ho vyřídit paní Turnovské. Mimoto, uvědom si, že to, co po tom vzkazu následovalo – tajemná návštěva tvého bytu, zmizení a pak podivné vrácení telefonu a záznamníku – nemělo nic společného se mnou. Rozumíš?“

Měla pravdu.

„A už běž domů. Taky si potřebuješ odpočinout.“ Zvedl jsem se.

„Jano, a co zítra?“

„No…“ podívala se na mne zkoumavě.

„Co kdybychom si vyvětrali hlavy a přišli na jiné myšlenky? Teď je ve Valdštejnské jízdárně výstava…“

„Martine, nezlob se, ale mám v plánu něco jiného.“ To mě docela překvapilo.

Obvykle mi říkala rovnou, co se chystá dělat, kam půjde, s kým se setká.

„A nemůžeš do svých plánů zahrnout taky mne?“ nasadil jsem lehký tón.

„Můžu, ale ty to nebudeš chtít.“

„Jak to, že to víš předem? Co když ano?“ Váhala.

„Víš…“

A tu jsem pochopil.

„Vím. Chceš vyhledat Otu Schulze.“ Údivem otevřela ústa.

„Jak jsi to uhodl?“

„Jano, vždyť tě znám.“

„Díky,“ koukla na mě očima plnýma lásky.

„Prosím tě, za co?“

„Martine, když v našem věku řekne člověk někomu, že ho zná, je to skoro stejné, jako by mu řekl, že ho má rád.“

Zachmuřil jsem se, abych se nezasmál.

„Prosím tě, s těmi psychologicko-filosofickými poučkami na mne nechoď. Zaprvé, to neplatí všeobecně, a za druhé, mám tě opravdu rád. A proto… Jano, nedělej to.“

„Musím ho najít.“

„Proč?“

„Protože ho podezírají…“

„Nech to policii.“

„Nevěřím, že zabil naši slečnu Fáňu. Nemohl ji zabít. Vždyť ji měl taky rád.“

„A co ty víš, jak se člověk změní za těch šedesát let? Kdy jsi ho viděla naposledy?“

„Přece jsem té paní Hronové říkala, že jsem Otu Schulze před lety potkala.“

„No a? Ty víš, kde ho máš hledat?“

„No… Začnu v Doubnicích.“

„Proč zrovna tam?“

„Říkal, že má velký projekt a hledá vhodné místo. A že by se mu pro ten projekt navíc hodil areál u Doubnic. Prý na to už dlouho myslel. Víš, že ta Malebná u Doubnic bylo lázeňské místo? A ve starém klášteře nedaleko odtud byl právě náš sirotčinec. Dokonce se mě ptal, jestli bych u něho nechtěla pracovat.“

„Jako kdo?“

„Jako odbornice přes zdravotnickou techniku. Že tam bude mít nejmodernější zařízení. A plat v markách…“

„Snad v eurech…“

„To bylo před lety.“

„Tys to odmítla?“

„Záhy mě odmítl sám.“

„Proč?“

„Kvůli mému manželovi. Nepřál si mít pracovníky zatížené rodinami. Překvapilo ho, že jsem pořád ještě vdaná, že žiju s manželem. Byl přesvědčen, že většina vzdělaných a inteligentních ženských středního věku a starších je rozvedených případně jsou vdovy.“

„To je zvláštní.“

„Ani ne. Stačí se podívat kolem. A mimoto, s našimi životními zkušenostmi, těch, kteří neměli rodiče, těch zvláštnosti je ještě víc… No nic. Chci ho najít a promluvit si s ním,“ uzavřela.

Vzpomněl jsem si, jak právě nedávno tvrdila, že když někdo Františku Turnovskou zabil, musíme pomoct policii ho vypátrat.

Považoval jsem to jen za frázi. Ale zdá se, že to myslela vážně.

Nemohl jsem ji v tom nechat samotnou. Vždyť jsem to byl já, kdo ji do toho zatáhl.

„Jano, pojedu s tebou…“

Koukla na mě nějakým zvláštním pohledem.

„Martine, jestli chceš, tak zůstaň u mne přes noc.“

2

Už si ani nepamatuju, kdy jsem naposledy jel vlakem. Seděli jsme s Janou v nekuřáckém kupé druhé třídy.

Cítil jsem mladistvé vzrušení, jako by mě nečekala jen dvou a půl hodinová cesta do nějakých zapadlých Doubnic, ale velké dobrodružství ve vzdálených, neprobádaných a nebezpečných končinách. Vlastně, co se týče nebezpečí, kdo ví? Možná že se s něčím, co se podobá nebezpečí, setkáme. Vždyť když jsem zaslechl ten krátký dívčí vzkaz, ani ve snu by mě nenapadlo, co všechno kvůli tomu zažiji.

Taky je otázka, jestli o nějaké to nebezpečné dobrodružství stojím.

A tahle myšlenka ve mně vyvolala něco jako strach. Nebo přesněji řečeno, trému.

„Jano,“ otočil jsem se ke své přítelkyni. Pozorovala ubíhající předměstí. „Neměli bychom paní Hronovu informovat, kam jedeme?“

„Proč?“

„Aby to věděla,“ prohodil jsem neurčitě.

Zdálo se mi, že rozložitý chlap naproti nás pozorně sleduje. V poslední době jsem se stal zvlášť opatrným. Možná že přehnaně. Ale to by se na mém místě stal snad každý. Když se k vám někdo neznámý vplíží do bytu, odnese telefon a pak ho zas vrátí, zůstanete klidný?

Je to horší než kdyby mě vykradli. O vloupání by se snad začala zajímat policie. Ale kdo se bude zabývat zmizelým a navráceným starým záznamníkem a dědkem, který se cítí ohrožený? Leda tak nějaký cvokař. A není jisté, že by ho zaplatila pojišťovna.

„Martine, nechápu, proč bych Hronové oznamovala, že jedu navštívit svého starého známého?“ Napadlo mě, že moc dobře chápe.

Chlap naproti se očividně bavil. Dokonce se na Janu usmál. Mrkl na ni. Ten blbec si určitě myslel, že jsme manželé a že žárlím.

Kolem našeho kupé přešla uličkou parta rozjívených puberťáků. Něco na sebe pokřikovali.

Kluk v rozedraných džínách a s ohonem do půlky zad odsunul dvířka, slušně pozdravil a zeptal se: „Je tu volno?“

„Není!“ vyštěkl chlap.

„Ale je,“ řekla Jana.

Chlap naproti hlučně zafuněl.

„Tři místa jsou volná,“ podpořil jsem Janu.

Kluk sundal z ramen batoh a strčil ho na vrchní polici nad mou hlavu.

„Můžu ho tady chvíli nechat?“ požádal mě. Docela přátelsky.

Přikývl jsem a kluk pospíchal za ostatními. Od konce vozu k nám doléhaly výbuchy smíchu, veselé dívčí ječení a jásavé výkřiky. Přehlušily i rachot kol.

„To jsou dneska mladí,“ prohodil zlostně náš spolucestující. Řekl to do prázdna. Ale bylo nám jasné, že touží po konverzaci.

„Stejní, jako jsme byli my,“ odpověděla mu mírně Jana.

„Kdepak, milostpaní. Tihle,“ kývl směrem k uličce, „ničeho si neváží. Ani jídla, ani věcí…“

„A vám by se líbilo, kdyby taky měli hlad a neměli co na sebe?“ Chlapovi asi hned tak nedošlo, že Jana mu odporuje.

„My jsme v jejich letech,“ pokračoval, „dřeli od rána do noci…“ Jana ho přerušila.

„Aby se naše děti měly dobře a nemusely tolik dřít. Aby aspoň tihle mladí nemuseli prožít to, co my. Viďte, pane?“ a usmála se. Tím svým odzbrojujícím úsměvem.

Zase jsem si uvědomil, jak Janin úsměv působí na lidí. A zvlášť na mužský. Jana nikdy nepatřila ke krasavicím, ale stačilo, když se na někoho usmála, a hned ho okouzlila.

Chlap se najednou uklidnil.

„Ale jo.“ Jenže konverzaci ukončit nechtěl. „Vy jste Pražáci, co?“

„Ano,“ odpověděli jsme oba zároveň.

„A já jsem z Doubnic,“ sdělil, ačkoliv se ho na to nikdo neptal.

„No to je náhoda!“ zajásala Jana. „Právě tam jedeme.“ Chlap se zatvářil polichoceně. Jako by ho někdo pochválil.

„K někomu, nebo jen tak na výlet?“

„Na rekreaci,“ odpověděl jsem. Přece nebudu pořád mlčet.

Chlap na mě nespokojeně pohlédl. V jeho očích jsem přečetl: „Co sem lezeš? Tebe se nikdo neptá.“ A zase se obrátil k Janě.

„Jedete k příbuzným? Nebo ke známým?“

„Známým,“ řekla Jana.

„Jo? Kdo je to? Já u nás skoro všechny znám.“ Nestačil jsem Janu zarazit.

Řekla: „K doktoru Schulzovi.“ Chlap posmutněl.

„No vidíte, a právě toho neznám. To je nějaký nový? V nemocnici?“

„Ne, ne… Pracuje ve škole.“

„Jo?“ divil se. „Ale všechny učitele ze základky a profesory z gymnázia znám. A znám i učitele z učňovské školy. Má dcera se v ní vyučila. Ale odstěhovala se do Prahy. Má moc dobrý flek. Sehnala podnájem. Její paní domácí je moc hodná. Dovolila, abych u dcery přespával. Skoro týden.“

Chvíli vyprávěl o hodné paní domácí, jak na jeho dceru dává pozor, líp než vlastní máma. Pak si stěžoval, jak je v Praze všechno drahé. Že obyčejný důchodce snad ani nemůže v Praze žít. On by určitě nemohl. Nevystačil by se svým důchodem…

Byl jsem rád, že se nás přestal vyptávat. Ale radoval jsem se předčasně.

„A kde ten váš známý doktor v Doubnicích bydlí? V nemocničních domcích?“ Zase jsem zasáhl:

„Nebydlí přímo v Doubnicích, ale v okolí.“

„V lázeňském areálu,“ dodala Jana. Podíval jsem se na ni vyčítavě.

Nevšímala si mě. Soustředila se na našeho spolucestujícího. Ten byl blahem bez sebe.

„A jo. Něco jsem o tom areálu slyšel. Prý se tam léčí tubera. A nikdo tam nesmí. Kdo by to řekl, v naší době, a tubera. Prý tam při tom sanatoriu je taky škola. No, já bych své dítě do takové školy nedal, aby pak muselo ošetřovat tuberáky. Kvůli tomu sanatoriu bylo velké pozdvižení. Nikdo je tady nechtěl. Odvolali starostu. Kvůli korupci. Že tu celou rekreaci, víte, dřív tam jezdili samí tajemníci. Od nás a z Ruska a tak… A starosta to prodal. A to neměl. A ten nový majitel je děsný boháč. Prý za ty prachy, co od něho dostali, vybudovali vodovod. A baráky. A zavedli všelijaké vymoženosti. Díky

němu nám nezrušili nemocnici. Prý je moc dobrá. Jako ta na Kraji města, víte, ta v televizi. Taky je na kraji města,“ uvedl pyšně. „No jo, ale mít tady tuberáky… Nedávno tu otevřeli sportovní areál.

Takový nám můžou závidět i Pražáci. Jo, jo… Tak ten váš známý tam pracuje, mezi těmi tuberáky… A bydlet budete u něho?“

„Ne, ne. V hotelu.“

„No bodejť. Mezi tuberáky, to by si každý rozmyslel. Aha…“ Podíval se z okna. „To nám to utíká,“ poznamenal.

Objevil se dlouhovlasý kluk.

„Díky,“ sundal batoh. Navlékal ho na záda. Vstal jsem a pomohl mu.

„Dík.“

„A ty pačesy, mladej, si ostříhej.“ Kluk se otočil k chlapovi.

„Jo, dědo. To udělám. Až ještě trochu odrostou. A pak ty své vlasy prodám.“ Chlapovi se svěsila brada.

Kluk prohodil: „Nashle!“ a zmizel.

„Je to možný?“ zeptal se Jany.

„Samozřejmě. Prodá je parukářům. Z jeho zdravých vlasů udělají hezkou paruku.“

„Podívejme…“

Najednou se představil: „Šrámek. Václav.“

Představili jsme se taky. Janě neohrabaně políbil ruku. Nakonec se z něho vyklubal docela sympaťák.

3

„Tak kam dál?“ zeptal jsem se Jany, když jsme vyšli z nádražní budovy. Byla nezvykle čistá a čerstvě omítnutá.

Jana se v rozpacích rozhlížela.

„Tady skoro nic nepoznávám.“

„Chceš říct, že jsi tu těch šedesát let nebyla?“ divil jsem se. Většina lidí ráda navštěvuje místa, kde strávila dětství a mládí.

„Jednou, koncem padesátých let…“

Vedle nás zabrzdilo a zastavilo auto. Nechápavě jsem se díval na tabulku na střeše: TAXI. A na dvířkách nápis: Hotel Philip.

Řidič vykoukl z okénka.

„Potřebujete někam svézt?“

„V Doubnicích jezdí taxíky?“ reagoval jsem. Jako bych nevěřil vlastním očím. Na rozdíl ode mě se Jana hned zorientovala.

„Ano, prosím. Do hotelu Philip.“

Řidič vystoupil a vzal ode mne Janinu velkou tašku a můj malý kufřík.

„My tu zůstaneme přes noc?“ divil jsem se. „Počítal jsem, že…“

„Můžeš se hned vrátit,“ tiše řekla Jana.

Ale řidič to určitě zaslechl. Otevřel vzadu kufr a decentně čekal. Asi si myslel, že jsme rozhádaní manželé.

Bez komentáře jsem otevřel zadní dvířka, pustil napřed Janu a usadil se vedle ní. Řidič to považoval za signál, že už může dát zavazadla do kufru.

Když jsme odstartovali, zeptal jsem se řidiče:

„Kolik je v Doubnicích obyvatel, že tu jezdí taxíky?“

„Přesně vám to neřeknu. Teď asi čtyři tisícovky včetně studentů a učňů. V sezóně je nás tu víc, ale to zase studenti mají prázdniny,“ vyprávěl ochotně.

„A to se vyplatí vlastnit taxi? Promiňte, že se tak ptám.“

„Jo. Vždycky jezdíme k Pražákům. K pražskému autobusu a k vlaku. Někdy se musíme otočit i vícekrát.“

„Je vás tu taxikářů víc?“

„Byli jsme dva. Ale kolega nedávno havaroval. Naštěstí se nikomu skoro nic nestalo. Jen se trochu pomlátili. Nic hrozného. Vylížou se z toho,“ vykládal ochotně. „Ale já vozím hlavně rekreanty a hotelové hosty. Když například chtějí někam na výlet, nebo se někde pobavit a chtějí se napít, tak mě můžou kdykoliv zavolat. Nebo kolegu. Hoteloví hosté mají velkou slevu,“ dělal si reklamu.

Nevím, jestli ho Jana poslouchala. Přilepila se k okénku. A snad ani nemrkala. Cesta k hotelu netrvala ani pět minut.

Vystoupili jsme a řidič odnesl naše tašky do útulné recepce.

Řidič řekl o částku, jakou bychom my dva zaplatili za jízdu v pražské městské dopravě, ovšem bez důchodcovských slev. Dal jsem mu velkorysé spropitné. Pokaždé si myslím, že by se už nemělo říkat spropitné.

Chystal se odjet. Jana ho zadržela.

„Možná že vás budu potřebovat.“

„Kdy?“

„Ještě dnes. Až se ubytujeme.“ Podíval se na hodinky.

„Tak za hodinu? Stačilo by vám to? Teď ještě něco mám.“

„Stačí.“

„Fajn. Za hodinu jsem tady.“

„Ale není to jistý. Nerada bych vás blokovala.“

„Žádný problém. Když mě nebudete potřebovat, tak mě telefonicky odvoláte.“

Bylo příjemné, že nedělá žádné drahoty. Na rozdíl od mnoha pražských řidičů, před nimiž varují zahraniční průvodci.

Ale zarazilo mě, že se s ním Jana domlouvá v jednotném čísle.

„Paní Fišerová a pan Mrázek,“ prohlížela si naše občanky recepční.

Byli jsme tak v minulosti vycepováni, že jsme jí občanky ukázali sami a dobrovolně. Ze zvyku. Vůbec nás o to nepožádala. Možná že by nás zapsala i bez toho.

Bez zábran průkazy obrátila. Zapisovala naše pražské adresy. Při tom si určitě přečetla, že Jana je vdova a já jsem rozvedený. Docela by mě zajímalo, jak je to teď s osobními údaji, když zůstávají v hotelovém počítači.

4

Byl to standardní hotelový pokoj. Dvoulůžkový. Postele stály vedle sebe. Takže poprvé za ta léta strávíme noc spolu. V manželské posteli. Pokud ovšem Jana nerozhodne postel odtáhnout.

Na obou stolcích ležely reklamní brožury. Jana si jednu prohlížela.

„Koukej, tady je mapa.“

Vzal jsem do rukou stejnou brožuru. Skutečně to byla podrobná mapa Doubnic a okolí s označením silnic a turistických tras. Jen na velké tmavě zelené ploše ohraničené přerušovanou čárou označení cest chybělo. U malého tmavě zeleného obdélníku v rohu mapy stálo: Soukromý areál.

Jana šla do koupelny.

Rozhodl jsem se, že Hronové přece jen zavolám. Vytáhl jsem z ledvinky mobil. Chystal jsem se vyťukat číslo. Ale objevil jsem, že se na displeji není žádná čárka. Nebyl tu signál. Šel jsem k oknu. Žádná čárka se na displeji neobjevila.

Jana přišla z koupelny a já jsem jí tuhle novinku sdělil. Podívala se do svého mobilu.

„Ale já signál mám. Není ten tvůj vybitý?“

„Před odjezdem jsem ho nabíjel…,“ zase mě přepadl nepříjemný pocit. „Zavolej, prosím, Hronové,“ požádal jsem ji.

Můj tón Janu zarazil. Překvapeně se na mne podívala.

„Jaké má číslo?“

Zmáčkl jsem tlačítko. Jenže žádné jméno v seznamu nebylo. Zmizela celá stovka jmen.

„Je vymazán…“

V tu ránu mi do levého ramene vystřelila prudká bolest.

„Prosím tě, neplaš se.“ Vzala ode mne mobil.

Posadil jsem se na pelest postele. Pozoroval jsem Janu, jak otevřela můj mobil, něco zevnitř vyndala, utřela kapesníkem, zastrčila zpátky, zaklapla kryt, koukla na displej a zasmála se.

„Špatně přiléhala baterka. Můžeš volat, kam chceš.“ Na displeji se objevil seznam čísel.

Vyťukal jsem číslo Hronové. Poslouchal jsem normální zvonění. A najednou displej zhasla.

„Zase…“

„Tak asi máš slabou baterku. Pamatuješ si to číslo?“

„Ne.“ Dřív jsem uměl nazpaměť spoustu čísel. Od chvíle, kdy jsem telefonní čísla začal ukládat do paměti přístroje, už jsem neuměl žádné. Ani číslo vlastního mobilu.

„Tak se nedá nic dělat,“ řekla. Ale netrápilo ji to. Najednou na mě dolehla únava. Jako těžká deka.

Jak jsem byl v bundě, džínech a botách, natáhl jsem se na postel. Styděl jsem se a bylo mi zle.

Snad jsem omdlel. Nebo usnul. Někdo mnou zatřásl.

„Martine, řidič je dole.“ Jana stála nade mnou. „Pojedeš, nebo tady na mne počkáš?“ Měl jsem sto chutí zůstat ležet. Ale přinutil jsem se zvednout. Opláchl jsem si obličej.

„A už víš přesně, kam?“

„Mluvila jsem s recepční. Napřed mi nic nechtěla říct, pořád: ‚Paní, je to uzavřený sanatorium, musíte se tam předem ohlásit a dostat svolení.‘ Tak jsem se jí zeptala, jak se mám ohlásit. Prý – písemně, faxem nebo e-mailem. Tak se jí ptám, kde mají počítač. No, krátce řečeno, chvilku jsme se tak handrkovaly. Až už jsem ztratila trpělivost a řekla jsem jí, ať tam zavolá, že mě pozval doktor Schulz, kterého znám z dětských let, a že v jeho sanatoriu budu zaměstnána. Tak mi vyčetla, proč jsem to neřekla hned.“

„Proč jsi jí to neřekla hned?“

„Mám já každému na potkání vyprávět svůj životopis? Stačí, že má v počítači naše osobní data, ne?“

„A pustila tě k počítači?“

„Ne. Zavolala tam a…“ koukla na mě vítězně, „a mluvila jsem s Otou. Totiž, napřed ta paní tam s někým mluvila, asi s vrátným, pak chvilku čekala, asi se ten vrátný spojil s Otou, který se mnou chtěl mluvit sám, bez sekretářky. Nebudeš mi věřit, ale poznala jsem podle jeho hlasu, že má velkou radost. Dokonce nabídl, že pro mne pošle auto. Řekla jsem mu, že nemusí, že už máme objednaný taxík.“ Celá zářila. Pak se starostlivě zeptala: „Jsi v pořádku? Opravdu tam se mnou chceš jet?“

„Chci,“ řekl jsem pravdu. Na toho doktora jsem byl zvědavý. Přesto mě na Janině vyprávění něco zneklidnilo.

„Jano, ví doktor Schulz, že k němu nejedeš sama?“

„Snad to pochopil. Přece jsem mu oznámila, že přijedeme. My. V množném čísle.“

„Ale konkrétnější mu to neřekla?“

„Ne.“ Podívala se na mne podezíravě. „Tobě se k němu jet nechce?“

„Už jsem ti řekl, že ano, chci. Jenže jsi mu to měla říct. Že přijedeš…“ zarazil jsem se. Jana čekala.

„… s kolegou.“ Vypadala zklamaně.

5

Když řidič na otázku, kam pojedeme, dostal odpověď, zatvářil se znechuceně. Zeptal se, jestli tam na nás čekají.

Jana řekla pravdu: „Ano.“

„Stejně dál než k závorám nesmím.“

„Závory?“

„Jo. Zakázaná zóna.“

„To se jako nesmí ani na houby?“

„Ani na borůvky.“

„To je hrozný,“ vypadlo ze mě.

„Stejně by tam nikdo nelez. Jsou tam tuberáci. A tuberkulóza se prý přenáší vzduchem. Stačilo by tam v okolí nějakého tuberáka potkat a můžete se nakazit. I když lehkou formou, když jste očkováni.“

„V tom klášteře byl náš dětský domov,“ řekla tiše Jana. Zdálky byla vidět kostelní věž. Řidič na ni nevěřícně zašilhal. A hned se soustředil na cestu.

„Hned po válce. Byl tam i doktor Schulz,“ vysvětlila Jana do řidičových zad.

„To je kdo?“ Díval se na nás do zpětného zrcátka.

„Přece doktor a majitel sanatoria v Malebné.“

„Nevím, kdo je tam všechno majitel,“ trochu se na Janu utrhl. Chvíli mlčel. Pak se s pohledem do zpětného zrcátka zeptal:

„A vy tam někoho máte? Nemocnýho?“

„Neteř. Není nemocná, studuje v tamní škole,“ řekla Jana.

„Škola? To je možný… Nevím, co tam je.“ Chvíli jsme jeli mlčky.

Z obou stran se rozprostírala pole. Pak se silnice zúžila. Obstoupily ji z obou stran vysoké stromy. Větve korun se nahoře dotýkaly. Vytvářely oblouky.

„Jak to, že ty stromy nepokáceli?“ zeptal jsem se. Chtěl jsem narušit to tíživé ticho.

„Vždyť tady skoro nikdo nejezdí,“ vysvětlil řidič.

„Ani do sanatoria?“

„A co tam? Silnice končí kilometr před bránou.“ Za pár desítek metrů alej skoro splynula s lesem.

Za dalších padesát metrů řidič zastavil. Přes silnici byla závora. Za závorou silnice pokračovala.

„Tak vidím, že dál pěšky nemusíte,“ poznamenal. Za závorou stál nablýskaný renault. Zaplatil jsem řidiči.

„Můžete pro nás zase přijet? Asi tak za hodinu?“ požádala ho Jana, než vystoupila z auta.

„Bohužel. Mám zákazníky.“

Byl jsem přesvědčen, že lže. Jana to asi nechtěla připustit. Jako by neviděla, že se jeho chování úplně změnilo.

„A o něco později?“ doprošovala se ho.

„Objednali mě až do pozdních nočních hodin.“

Díval jsem se na auto. Stálo a nikdo z něj nevystupoval.

„A můžu vás poprosit, abyste tu ještě chvilku počkal?“

„Proč?“

„Nejsem si jistý, že tam vůbec smím. Jel bych s vámi zpátky,“ dořekl jsem to a zpotil jsem se hanbou. Řidič si mě pozorně prohlédl. Pak Janu. A zase mne.

„Tak jo. Deset minut.“

„A ještě něco. Moc vás prosím, abyste zavolal na sto padesát osmičku a řekl, že inženýr Mrázek posílá pozdrav z Doubnic paní Hronové. Nic víc. Jen že zdravím paní Hronovou. Budete si to pamatovat?“

„Jo. A pak přijdu o licenci?“

„Přijdete o ni, když to neuděláte,“ řekl jsem tónem vyšší vojenské šarže.

Vystoupili jsme. Šli jsme k závorám. Přemýšlel jsem jestli je někdo zvedne, nebo je budeme muset podlézat.

Když jsme byli těsně u nich, závory se zvedly. Ačkoliv nikdo nebyl poblíž. Asi to bylo řízeno z auta.

Přešli jsme přes široký rošt. Pak přes něco, co vypadalo jako velká kobercová rohožka. Dřív takové speciální rošty a rohožky dávali před bezprašnými sály výpočetních středisek, kde hučely obrovské počítače IBM. Pracovali tam převážně mladí lidé, poněkud pohrdali námi, obyčejnými projektanty, ačkoliv jediné, co perfektně ovládali, bylo sestavení kondiciogramů.

Závora se tiše spustila.

Za sebou jsem zaslechl hluk startujícího auta. Ohlédl jsem se.

Auto rychle couvalo, pak se obrátilo a uhánělo pryč. Asi jsem řidiče zbytečně vystrašil.

6

Z auta napřed vystoupila žena neurčitého věku. Něco mezi čtyřicítkou a šedesátkou. Měla hranatou bradu, úzké rty a ostražitý pohled v blízko posazených očích. Jediné co měla hezké, byly husté vlnité kaštanové vlasy. A taky hezkou postavu se širokými rameny, malými ňadry a chlapecky štíhlými boky. Jako plavkyně.

Za ní se objevil postarší prošedivělý muž. Vypadal jako profesor dějin umění nebo plastický chirurg. Byl hezčí než na fotografii z počítače, kterou Janě ukázala Hronová.

Snad se usmíval. Oba konce tenké linky rtů se zdvihly nahoru.

„Nazdar, Jano.“ Natáhl k ní obě ruce. Jako by ji chtěl obejmout. Jana se chopila jeho pravice.

„V životě bych tě nepoznala,“ řekla mu.

„Jsem rád, že ses konečně rozhodla. Chci tě tady,“ zašilhal po mně, co já na to. Mlčel jsem. Čekal jsem, co bude dál.

„No, ještě nevím,“ reagovala na to Jana. „Nepřijeli jsme jen tak na návštěvu. Potřebujeme si něco ověřit.“

Doktor se jen pousmál.

„Klidně, Janičko. Nechám tě tady se porozhlídnout. V každém případě tady zůstaneš,“ prohlásil s jistotou.

Nevím jak Janě, ale mně se ta jeho jistota nelíbila. Jana se otočila ke mně:

„Martine, tak to je věhlasný doktor Schulz.“

„Věhlasný?“ podivil se doktor. Bylo vidět, že se mu to nezamlouvá.

„Samozřejmě. Jak myslíš, že jsme našli tvou skrýš.“ Doktor se ostře podíval na ženu.

Ta na Janu upřela skoro nenávistný pohled.

Jana ten pohled zachytila, přistoupila k ní a podala jí ruku.

„Fišerová.“

„Nováková,“ houkla skoro basem žena. Nebyla bez určitého půvabu. Mohla by se líbit mužům, které přitahují velké zdatné sportovkyně. Podobala se Ruskám, o kterých psal básník Někrasov. Prý jsou schopné i muže odnést z hořícího domů a zastavit vyplašeného koně. Sice psal o ženách 19. století, ale každý, kdo navštívil Rusko, určitě potkal ženské, které kopaly příkopy nebo pracovaly s pneumatickými kladivy.

K té její impozantní postavě se docela hodil hluboký hlas. Okamžitě jsem si vzpomněl na ženu, která navštívila Helenu. Chtěl jsem se jí na to zeptat, ale Jana se nějak vetřela mezi nás:

„To tu pořád budeme takhle stát? Nepozvete nás dál, když už jste nás tak pěkně uvítali. Jsme proti TBC očkováni, určitě se nenakazíme.“

„Jo. Jistě,“ přikývl Schulz. Podíval se na mne.

„Martin Mrázek,“ natáhl jsem k němu ruku. Schulz ji velmi neochotně přijal.

„Já vím, kdo jste. Ale odpusťte mi mou nezdvořilost, s vaší návštěvou jsem bohužel nepočítal. Děkuju, že jste Janu doprovodil až sem, ale…“

„Bez Martina tady nezůstanu,“ přerušila ho Jana. Jako by to neslyšel.

„Paní Nováková vás doprovodí…“

„Ale taxík už odjel,“ namítl jsem hloupě.

„Sestra Nováková vás odveze,“ řekl Schulz. Dokonce se usmál. Nováková se přisunula ke mně.

Cítil jsem, že mi strachy měknou kolena. Nevěděl jsem, jestli kvůli Janě, nebo kvůli sobě.

„Bez Martina tu nezůstanu,“ opakovala Jana. „Když nás tu nechceš, vrátíme se spolu.“ Schulz zůstal klidný. Vůbec nic nenamítal.

„To by mě, Jano, mrzelo,“ nepřímo souhlasil. „Ale kdyby sis to rozmyslela, vždy tě tu uvítám. U mě můžeš mít luxusní bydlení a zajímavou práci.“

„Oto, vždyť jsem už dávno v důchodu…“

„Tím líp. Ten žebrácký pakatel, který dostáváš, věnuješ svému chudému státu.“

Jana se zamyslela.

Dostal jsem strach, že tady přece jen zůstane. A Schulz k tomu ještě navrhl:

„Pojď se kouknout, jak vypadá život v mém klášteře.“

Nováková mě najednou chytla za paži. Chtěl jsem ji setřást, ale nepodařilo se mi to. Měla sílu jako zápasník.

Dostal jsem strašidelný vztek.

„Moment!“ Něco v mém hlase přinutilo doktora Schulze si mě pozorně prohlídnout.

„Ano, pane inženýre?“ byl slušnost sama. Mávl dlaní, jako by odháněl mouchu. Nováková uvolnila sevření.

„Chci mluvit s Klárou Lénskou.“

„Proč?“ ani nemrknul, ani se nedivil.

„Protože… je to moje vnučka.“

„Neříkejte,“ prohodil výsměšně. „Jak jste na to přišel?“

„Do toho vám nic není. Ale Klára si stěžovala na vaši školu. Chci si ji vzít domů.“

Musel slyšet, jak se mi rozbušilo srdce. Něco ve mě uvnitř prasklo. Má věčná ustrašenost zmizela. Celý život jsem se bál. Ale tenhle arogantní chlap, který si myslel, že si všechno může dovolit, byla poslední kapka.

Co mi vlastně můžou udělat? Zabít?

No a?

Spousta mých kamarádů a spolužáků už jsou po smrti. Umřeli na různé nemoci a snad i na stáří. Je mi přes sedmdesát a už nikdo o mě neřekne, že jsem umřel mladý.

Ne, už nemám chuť zase někam zalézt a třást se strachy. Jako dítě jsem se bál vzteklého otce, hysterických učitelů, pak Němců, pak bolševických fanatiků, donašečů a estébáků, po revoluci zas arogantních úředníků, vlezlých podvodníků a…

„Přiveďte mi sem mou Kláru a dám vám pokoj!“ Nováková přistoupila těsně ke mně.

Prudce jsem se k ní otočil. Zavrtala do mě zlostný pohled.

„Tak co?“ obořil jsem se na ni. „Zmlátíte mě? Zabijete?“

„Martine!“ zaslechl jsem Janin výkřik.

„Pak snad budete vykládat, že jsem vás přepadl ze žárlivosti?“ Neměl jsem ponětí, jak se mi to vydralo na jazyk. „Prý jste u mě uklízela, co? Komu jste ještě namluvila, že jste má milenka? Kolikrát jste vlezla do mého bytu? A to Nováková je vaše pravé jméno, nebo krycí přezdívka, co?“ Chrlil jsem ze sebe otázky. Byl to snad pudový projev ohroženého tvora. Jako když bázlivý pes vycítí, že se nemá kam schovat před nebezpečím a sám zaútočí.

A skutečně ta ženská udělala několik kroků zpátky.

„Pojeďme,“ strkal mě Schulz do auta. Nelíbilo se mi to. Trochu jsem se bránil.

„Uklidněte se. Musíme si promluvit,“ řekl Schulz. Viděl jsem, že Jana už sedí na zadním sedadle.

Nováková se posadila za volant. Na zadním sedadle jsem se ocitl mezi Janou a doktorem Schulzem.

7

Jeli jsme asi dvě minuty. Měl jsem dojem, že pro nás uspořádal krátkou obhlídku svého království: Několik bungalovů s upravenými předzahrádkami, a velké atrium s vypuštěným venkovním bazénem a patrová hlavní budova spojená s přízemní, kde je prý klubovna, posilovna a bazén.

Ale co mě uchvátilo nejvíc, byl perfektní pořádek a čisto. I ty domky vypadaly jako čerstvě vymalované s okny zářícími čistotou.

Se zvláštní pýchou doktor ukázal na vysoký stožár. Vysvětlil, že je to anténa. Pak se otočil ke mně a prohodil:

„Můžu se spojit kdekoliv s kýmkoliv.“

„A zdálky ovládat mobil? Například zablokovat nějaká čísla? Nebo smazat celý seznam?“

„Náš doktor Wolf sleduje nejmodernější technické vymoženosti,“ nepřímo to potvrdil.

„A vy nejste majitel?“ podivil jsem se.

„Jsem podílník a ředitel,“ vysvětlil, jako bychom seděli na obchodním jednání. Přivedl nás do své pracovny.

Pracovnu majitele sanatoria a celého areálu jsem si představoval úplně jinak. Byla to vkusně a skromně zařízená místnost připomínající ředitelnu středně prosperující firmy, vyrábějící hygienické nebo čistící prostředky. Jen bez plakátů a diplomů po zdech. Rozhodně jsem čekal něco přepychovějšího.

Doktor nás usadil do křesel s bílým potahem.

Byla opravdu pohodlná. Člověk do nich nezapadl tak, že by kolena měl výš než hlavu. Nepřipadal si jako na nočníku.

Nováková stála za jeho křeslem. Jako stráž či bodyguard. Nebo oddaná sekretářka. Celou tu dobu neřekla jediné slovo.

„Co vám můžu nabídnout?“ ptal se jako dobrý hostitel. „Můžete mít všechno, co si budete přát!“ rozhodil páže.

„Přeju si vidět Kláru Lénskou,“ řekl jsem suše. Zasmál se.

„Napřed vám nabídnu občerstvení.“

„A nenakazíme se tuberou?“

Doktor se vesele rozesmál. Dokonce se zasmála i Nováková.

„Určitě ne,“ řekl.

„Ale na občerstvení nemáme čas.“ Vyznělo to neomaleně. Dodal jsem, abych to trochu změkčil:

„Potřebujeme se vrátit za světla do hotelu. Bude nás tam hledat… jeden známý.“

„Pane Mrázku, je vás to nedůstojné… Přece jste se už měl možnost přesvědčit, že máme všechno, úplně všechno pod kontrolou,“ promluvil skoro přátelsky.

„Fajn, tak se už vás nebudu na nic ptát. Ani na to, proč jste mi sebrali kazetu a můj starý záznamník…“ podíval jsem se na Novákovou.

Doktor chtěl něco říct, ale nepustil jsem ho ke slovu.

„Vím, že jste nechtěl, abych tu nahrávku předal, řekněme, policii.“ Zase chtěl něco namítnout.

„Počkejte, nechte mě domluvit. Koukejte se, kdybyste to nechal být, vůbec by mě nenapadlo jít za paní Turnovskou…“

To už ani Jana nevydržela mlčet.

„Oto, ale to jsem byla já, kdo Martinovi poradil…“

„Prosím tě, nech toho!“ okřikl jsem ji.

Vztek mě sice přešel, ale cítil jsem strašidelnou nechuť. Ten doktor, docela hezký chlap, typ

mužských, kterým sluší šedivé vlasy a vrásky, byl mi odporný. A co je horší – Jana taky. Dívala se na Schulze, jako by viděla muže svých snů. Nebyla do něho náhodou někdy zamilovaná?

„Heleďte, doktore, co všechno máte na svědomí, to je věc policie. Já chci vidět a promluvit si s Klárou Lénskou, a pak dělejte, co umíte. Teď si připadám jako v nějaké gangsterce, a to mě těžce nebaví.“

„Ale to nepůjde,“ řekl mi vážně doktor.

„Co?“

„Nemůžete se setkat se slečnou Lénskou.“

„Co jste jí udělal?“ nadskočil jsem.

„Slečna Lénská právě…“ demonstrativně pohlédl na hodinky. „Ve velmi dobré německé nemocnici se zotavuje…“

Udělal dramatickou pauzu.

Jana a já jsme mu viseli na rtech.

„… z porodu.“ Vítězně na nás pohlédl: „Porodila hezkého zdravého chlapečka, kterého okamžitě převzala šťastná adoptivní matka. Totiž…“ Pohlédl na Janu: „Ty u mě zůstaneš, viď?“

Nováková odešla do vedlejší místnosti. Dveře nechala pootevřené.

„Oto…“ Jana byla bělejší než potahy na křeslech. „Tys uskutečnil to, o čem jsme se jen tak, z legrace, bavili tehdy na konferenci o zdravotnické technice?“

„Já jsem to nemyslel z legrace, myslel jsem to vážně. A když jsi mi vyprávěla, jaký osud čeká mladé lidi, kteří opouštějí dětské domovy, jak a kde někteří z nich končí, tak jsem se tehdy pevně rozhodl. No, ale velmi dlouho jsem hledal někoho takového jako Wolf. Hezkého, inteligentního, mladého a zdravého muže oproštěného od konvencí. Nadchl se pro můj nápad a navíc měl peníze. Ovšem slečny z dětských domovů si vybírám osobně jen já sám. Velmi pečlivě. Zdravé a chytré…“ Všiml si, že ho pozorně poslouchám. „Pane inženýre, když se teď dozvíte, v čem spočíval můj nápad, jak jsme ho s Wolfem uskutečnili a jak funguje, budete muset tady zůstat. Natrvalo. Určitě jste pochopil, že fáma o léčebně tuberkulózy je jen kouřová clona. Nepropustná.“

„Vy… vy…“ Cítil jsem, jak mi po zádech stéká studený pot.

„Nováková! Vodu!“ křikl do sousední místnosti doktor.

Okamžitě se objevila. Asi tu sklenici vody už připravila předem. Přece ji nemohla naplnit za půl vteřiny.

Roztřásly se mi ruce. Trochu vody se vyšplíchlo. Zuby mi cvakaly po sklu.

„Martine, ne. Není to, co tě napadlo.“ Jana se dotkla mé ruky.

Setřásl jsem její ruku. Má kultivovaná, něžná a svým způsobem hezká Jana snad brání toho vrahouna!

„Oto jim nebere orgány,“ řekla.

Nováková vzala ode mne sklenici, pečlivě utřela stůl a několik neviditelných kapek na podlaze u křesla.

„My těm dívkám naopak dáváme,“ řekl ten odporný starý hezoun. „My je oplodňujeme.“

„Prosím?“ myslel jsem si, že jsem přeslechl.

„Oplodňujeme,“ opakoval.

„Vy?“ zíral jsem. Pořád mi to nedocházelo.

„Ano. Ovšem, hlavně Wolf. Máme stovky potomků. Žádné umělé oplodňování. Žádné složité přístroje a laboratoře. Normálně postaru. Ty dívky jsou něco jako naše manželky. Dočasné. No co se tak díváte? Vždyť to máme i v bibli! Kolik manželek měl biblický král David? Asi šest stovek. A ještě víc souložnic. S nimi taky měl děti. Takže kolik měl potomků? A pak Šalomoun. Jedné sice věnoval Píseň písní, ale kolik měl dalších? Svými potomky mohli zaplnit celé město. A nemusíme mluvit jen o biblických postavách. Kolik měl manželek čínský císař?“ vykládal nadšeně.

„Myslela jsem, že máš školu,“ tiše promluvila Jana.

„Vždyť ano. Co myslíš, že dělají dívky v době těhotenství? Pilně studují. Po porodu, když chtějí, můžou ve studiu pokračovat. Mají na to prostředky. Ale většina z nich se vrací. Zůstávají tady tři čtyři roky. Porodí tři čtyři děti. Novorozence ihned přebírají adoptivní rodiče. Hodně bohatí. Dítě má budoucnost zajištěnou. Dívky, jejich biologické matky, pak mají velmi slušné pracovní zařazení. Mají ode mne doporučení.“ Díval se na nás. Co my na to.

My na to nic. Zaraženě jsme mlčeli.

„Koukejte, mé zařízení až doteďka velmi dobře fungovalo. Žádné reklamace… Dívky, které tady žijí, jsou velmi inteligentní. Moc dobře si uvědomují, co by je jinak čekalo za těmito zdmi. S jedinou výjimkou…“

„Klára Lénská?“ řekl jsem tiše.

„Vaše vnučka,“ připomněl mi. „Málem se jí podařilo nás všechny udat. Náhodou se dostala k Wolfovu mobilu. Zrovna když mluvil se svou matkou…“

Jana se ohlídla ke dveřím do vedlejší místnosti.

„Paní Nováková… Je…“

„Ano, Janičko. Nováková měla skoro stejný osud, jako jsme my dva… S tím rozdílem, že její rodiče zahynuli až po válce. Vyrůstala v sirotčinci. A Wolf je dítě lásky. Milovala jednoho výborného a hezkého lékaře. Vidělas ho. Byl taky na té konferenci. Někdy ti o tom všem poví Nováková sama. Je dokonalá pomocnice. Má jen jednu chybu: Je posedlá čistotou a pořádkem. Uklízení a mytí je její vášní. Tady u nás je to velmi žádoucí. Každá z našich dívek odpovídá za čistotu a pořádek ve svém pokoji a ve společných prostorách. Ta, která má službu, a ve službách se střídají, smí ostatní dívky kontrolovat. Od služby jsou uvolněné jen měsíc před termínem porodu. Trvá to ale jen čtrnáct dnů, protože čtrnáct dnů před termínem vezeme s Novákovou dívku do porodnice, kde ji přebírá starší

doktor Wolf.“

„Kde to je? Myslím porodnice?“ zeptala se Jana.

„To ti Janičko, prozradím, až se u mě zapracuješ,“ zašklebil se na ni Schulz. Najednou prudce změnil téma: „S tím vaším záznamníkem, pane inženýre, se to stalo nedopatřením…“

„A paní Františku Turnovskou jste taky zavraždil nedopatřením?“ zeptal jsem se. Najednou se mi špatně dýchalo.

„Jak jsi to mohl?“ skoro zašeptala Jana. „Proč jsi tetu Fáňu zabil?“

„Zabil? Tetu Fáňu někdo zabil?“

Ke všemu to byl výborný herec. Kdybych neznal všechny souvislosti, tak bych mu snad i uvěřil.

„Děláš, že o tom nevíš!“

„Jano… Počkej! Věděl jsem, že umřela. Stářím. Ale že by ji někdo zabil… to slyším poprvé.“

Doktorův herecký výkon byl na Oscara. Nejenže hrál překvapeného, ale ještě chtěl vědět: „Jak ji zabili?“

„Jak ji zabili?“ snažil jsem se ho napodobit. Jenže takový herecký talent nemám. Mimoto Hronová jen jaksi nepřímo naznačila, že ji snad někdo udeřil. Nebo jsem to sám z jejího vyprávění vydedukoval?

„Nevzpomínáte si, že byste ji jaksi nedopatřením praštil?“

„Já? Já že jsem ji praštil?“

„Policie má svědky!“ blufoval jsem.

„Že jsem tetu Fáňu udeřil?“ opakoval. „Kam?“

„Do hlavy!“ vypálil jsem. A tu se rozesmál.

„Uf! To jste mě ale vystrašil. Nezlobte se, ale je to blbost!“

Ten novodobý král David nebo zakladatel nějaké nové sekty, nebo co tu prováděl, se tomu sprostě smál!

„Zas taková blbost to není!“

„Pane inženýre, vždyť jste inteligentní muž. Proč já bych chudáka stařenku praštil do hlavy? Vždyť jsem doktor. Uvědomte si, že kdybych někoho chtěl zabít, udělal bych to jiným způsobem. Existuje spousta jiných prostředků, ne? Mohl bych jí dát injekci… Určitě bych nezabíjel tak sprostě.

Chápete?“ ptal se mě. „Chápeš?“ ptal se Jany. Odpověděl jsem místo Jany:

„Chápu. Zabil jste ji, jak říkáte, tak sprostě, právě aby nikdo nepřišel na to, že to udělal lékař nebo někdo, kdo je medicínsky školený. Byl to šikovný tah…“

„Počkat! Tak co vlastně policie vyšetřuje?“

„Vraždu,“ řekl jsem.

„Vidíte, a já jsem si myslel, že ten váš starý záznamník,“ vrátila se mu dobrá nálada. „Právě jsem se divil, že děláte takový povyk kvůli tomu starému krámu. Dokonce jsme si mysleli, že je přece jen nějak zvlášť upravený. Že jste ho nevyhodil kvůli velmi sympatickému designu… Koukejte se, je mi tety Fáni moc líto. Ale v tom prsty nemám. Takže se mě to netýká.“

„Ještě řeknete, že jste u paní Turnovské nebyl!“ lomcovala mnou přímo pudová nenávist k tomu prolhanému chlapovi.

Snad se mi to jen zdálo, ale ve vedlejší místnosti, odkud se ozývalo nějaké tiché šustění a klapání klávesnice, se rozhostilo ticho.

Zdálo se, že si to uvědomil i doktor. Pohlédl k otevřeným dveřím, pak se otočil k Janě a zbytečně hlasitě navrhl:

„Jano, teď bych ti ukázal, kde budeš bydlet…“

„Oto, já tady nezůstanu.“

„Ale zůstaneš,“ řekl pevně. „A pro vás, pane inženýre, se tady taky práce najde. Zatím vás ubytujeme…“

„Nepřichází v úvahu!“ málem jsem křičel. Doktor naopak ztišil hlas.

„Ale pane inženýre, snad chápete, že když jsem vám tak otevřeně vylíčil, čím se tady zabýváme…“

„Výrobou a prodejem děti!“

„Ano, technicky vzato, jste to definoval přesně. Ale proč se rozčilujete? Nevím, jak jste na tom zdravotně, ale klidně nám můžete i v tomto směru přispět. Některé z ustájených zde dívek jsou velmi přitažlivé…“ zářil spokojeností. „Vyšetřím, jestli jste dodnes plodný a pak…“

„Oto, ty nás tu chceš věznit?“

„Vůbec ne! Není to žádné vězení. Fungujeme jako uzavřený klášter. Bylo to vaše svobodné rozhodnutí tu do toho kláštera vstoupit. A mimoto už nemůžete mezi lidi. Tady jsem vás vyšetřil a máte tuberkulózu ve velmi nakažlivém stavu. Proto nesmíte nemocnici opustit.“

„Je to omezování osobní svobody,“ upozornila ho Jana.

„Ale Janičko, určitě sama víš, kolik je na světě uzavřených pracovišť. Výzkumných laboratoří. A opakuju – jste oba těžce nemocní.“

„Budou nás hledat,“ řekl jsem výhružně.

„Myslíte policie?“

„Ano!“

„Dovolte, abych se zasmál.“ Skutečně se zasmál. „Je to soukromý pozemek a uzavřený pavilon s těžce nemocnými lidmi. Nikdo sem nesmí. A věřte mi, nikdo sem dobrovolně nepoleze.“

„Jenže…“ nedořekl jsem to. Prudká bolest mi vystřelila do levého ramena.

„Mrázku, co je vám?“ Byl to Schulzův hlas. A jako zdálky jsem uslyšel bas:

„To bude srdeční záchvat.“

Matně jsem zahlédl postavu Novákové.

„Tak to, Nováková, mění situaci. Kardiaky tu nepotřebujeme. Ten musí pryč.“

„A tahle taky,“ doplnil ho hluboký alt. Asi mluvila o Janě.

„Jana je ale odbornice na zdravotnickou techniku,“ namítl Schulz.

Ale proč Jana mlčí? Soustředil jsem se, abych dýchal jen tak zlehka. Potřeboval bych si vzít prášek. Ale krabičku jsem měl ve vnitřní kapse saka. Bál jsem se pohnout.

Konečně Jana promluvila.

„Oto, uvědom si, že ta zařízení, která jsem ovládala, jsou už dávno sešrotovaná. Jsem už moc stará. Novým zařízením nerozumím.“

„Má pravdu,“ připojila se k ní Nováková.

„Ale když jsem jim všechno odhalil… Nováková, udají nás.“

„Ale komu?“ Najednou Nováková nemluvila jako podřízená, ale jako rovnoprávná. „Komu? A i kdyby, co nám udělají? Budou chtít dovnitř? Tak holčičky uložíme do postýlek, rozkážeme jim, aby si hezky pokašlávaly…“

„Snad máš pravdu,“ souhlasil Schulz. „Ať se pokochají pohledem na umírající dívky a hezké studentky. A mimoto… heleď, Jano, propustíme vás oba, když mi slíbíte, vlastně odpřisáhnete na zdraví své a svých blízkých, že všechno, co jste se ode mne dozvěděli, si necháte pro sebe.“

Pomalu jsem se napřímil.

„A vy, pane inženýre, hezky si to pamatujte! V případě, když o tom našem podniku někdy utrousíte jen nepatrnou zmínku, dopadnete jako ten namyšlený tlusťoch z domu tety Fáni.“

„Líbiček?“

„Ten ubožák nás chtěl vydírat. Hlavně tady Novákovou,“ svěřil se Schulz. Docela přátelsky.

„Toho jste taky…,“ vypadlo ze mě. Ostrá bolest do ramena mě umlčela.

„Martine, kde máš prášky?“ vyskočila Jana.

„V kapse… vnitřní… v levé.“

„Dám vám injekci…“ Schulz se taky zvedl.

„Ne. Mám své… prášky.“

Cítil jsem, jak mi Jana opatrně strká ruku do vnitřní kapsy. Přitom mi tiše zašeptala: „Klid, lásko. Všechno je v pořádku.“

Snad to bylo dotykem její ruky nebo slovy, hned se mi udělalo líp. A maličká tabletka pod jazykem zapůsobila za několik vteřin.

„Patříte do nemocnice,“ prohlásil Schulz.

„Otíku, a ty taky,“ řekla Jana. Soucitně. „Na psychiatrii.“

„Ale Jano,“ namítl shovívavě. „To spíš ty… Dokonce bych ti to doporučil. Co nejdřív.“ Asi chtěl Janě vsugerovat nějakou nemoc.

Jana se na to přece jen nachytala.

„Já? Proč?“

„Protože máš žlučníkové kameny.“

„Jak jsi to poznal?“ divila se Jana. „Podle čeho?“ Nováková se zasmála.

Schulz odpověděl: „Podle tvého mobilu. Přece sis před pár dny stěžovala dceři.“

„Podle mobilu? Je to vůbec možné?“

„No vidíš, inženýrko. Nerozumíš ani tak jednoduchým přístrojům, jakým je tvůj mobil.“

Dostal jsem strach, že se urazí a začne to vyvracet. Co když jí nedošlo, že čím víc budeme ubožejší a nemohoucí, tím bude větší šance se odsud dostat se zdravou kůži.

„A vrátíš mi ho? Můj mobil?“

„Jistě.“

„A můj, prosím, taky,“ požádal jsem přehnaně slabým hlasem.

„Samozřejmě. I se signálem. V nemocnici ho potřebujete. Jen vás musím upozornit, že jakmile

vyslovíte určitá jména či názvy, automaticky se zapne odposlech a případně se přeruší spojení. Jak vidíte, jednám s vámi fér. Totéž vyžadujeme od vás.“

„Takže máte na svědomí paní Turnovskou a Líbička,“ řekl jsem tiše.

„Pane inženýre, vy jste si to rozmyslel a chcete tady u nás zůstat?“ zeptal se ironicky Schulz.

„N-ne,“ vykoktali jsme s Janou oba zároveň.

KAPITOLA OSMÁ

1

„Sabino, Mrázek je v Doubnicích!“ vtrhl do naší pracovny Honza. „Někdo volal na sto padesát osmičku, aby ti vyřídil pozdrav z Doubnic od Mrázka. Volající se nepředstavil. Volal z budky na nádraží.“

Ani jsem netušila, že telefonní budky ještě existují.

„Co v Doubnicích dělá?.“

Můj bystrý kolega na to měl hned odpověď:

„Jel se podívat na místa, kde své mladí strávila jeho přítelkyně.“

„Jedeme do Doubnic,“ rozhodla jsem se.

„Neměli bychom se kolegům z kraje do toho míchat. Mohli by se cítit dotčení. Už i tak pro nás dělají dost.“

„Jenže máme důvodné podezření, že vraždu spáchal doktor Schulz, který v Doubnicích řídí nějakou školu a sanatorium.“

„Není moc důvodné. Nemáme žádné důkazy.“

„Co když se Mrázek něco dozvěděl? Proč mi posílal přes kolegy vzkaz?“

„Informovat tě, kde je…“

„Proč nezavolá sám?“

„Měl vybitý mobil. A taky je možné, že už je dávno doma.“

„Tak se u něho zastavíme. Cestou do Doubnic.“

„Napřed si promluv s Karáskem. Je v čekárně…“

„Ať si s ním promluví někdo jiný.“

„Chce jen tebe.“

„Nemám teď čas. Ať přijde jindy. Musíme co nejdřív do Doubnic.“ A v duchu jsem dodala: Dokud ještě není pozdě. Měla jsem strach o Mrázka. „Jo, a spoj se s krajem. Kde se Mrázek ubytoval, kde byl a s kým mluvil.“

Za chvíli už nám sdělili, že anonyma, který volal na sto padesát osmičku, nenašli. Dokonce je napadlo, že telefonovat mohl sám Mrázek.

V hotelu taky nic zjistit nemohli, protože se někdo naboural do hotelového počítače a smazal všechny údaje o hostech. Recepční, která Mrázka a Fišerovou ubytovala, právě předevčírem vyhrála letecký zájezd do Francie, na který musela odjet během čtyřiadvaceti hodin. Taková shoda náhod!

Krajští kolegové si chtěli promluvit s pracovníky sanatoria, ale dál než před závory se nedostali. Povolení k prohlídce jim nedali. Prý je to nebezpečný, protože je tam řada nakažlivých pacientů.

Podle mě vedly všechny stopy k Schulzovi. Jenže, jak se k němu dostat?

2

Uklidila jsem stůl a chystala jsem se z kanceláře odejít.

Vtom se ozvalo nesmělé zaklepání. Tak by neklepal nikdo z kolegů. Otevřela jsem dveře.

Stál tam starší muž s francouzskou holí.

„Přejete si?“ zeptala jsem se tónem, který by každou návštěvu vypudil na chodbu s omluvou, že si nepřeje nic.

Místo toho se starý muž zeptal: „Vy jste paní Sabina Hronová?“

„Ano. Ale…“

„Jsem doktor Milan Karásek. Věnujte mi, prosím, pět minut.“ Nemám ráda lidí, kteří se představují s titulem.

„Pane doktore, nemám ani minutu. Velice spěchám. Dole v autě už na mne čeká kolega.“ Ale stál ve dveřích a neustupoval.

„Tak já vás, paní Hronová, doprovodím k autu a po cestě vám všechno vysvětlím.“

Představila jsem si, jak se bude vedle mě s holí šourat a zdlouhavě líčit nějakou tragédii. Nejspíš mu ubližují sousedi. Nebo ho někdo okradl. Nebo přepadl. Nebo byl svědkem nějakého přepadení.

Ale proč si zvolil mne? Asi to zase zavinil ten článek o bývalé houslistce z kriminálky. Už se jednou stalo, že oběť přepadení trvala na tom, aby její případ vyšetřovala „ta muzikantka.“

„Jde o mou přítelkyni,“ začal Karásek. „O Františku Turnovskou.“

„Vy jste…“

„Ano. Františčin přítel.“

Vzpomněla jsem si, že se Benešová zmínila o nějakém Milanovi.

„Pane doktore, pojďte dál.“

„Ale vy jste velmi pospíchala,“ připomněl mi.

„Právě kvůli případu paní Turnovské.“ Dokulhal k židli. Ztěžka usedl.

„Tak povídejte,“ vyzvala jsem ho.

„Víte, netušil jsem, že Františka je po smrti,“ skutečně začal rozvláčně. „Posledně jsme se trochu… nepohodli. Kvůli maličkostem. Kdybych věděl, že to bylo naše poslední setkání…“ zmlkl.

Snažila jsem se potlačit netrpělivost. Čekala jsem, jestli z něj vypadne něco, co by mi aspoň trochu pomohlo případ řešit.

„Pak mě zlost na Faninku přešla,“ pokračoval namáhavě, „ale nemohl jsem se k ní dovolat. Telefon nebrala. Mobil měla vypnutý. Nechápal jsem to, přece se nemohla tak urazit. Před několika dny jsem večer zazvonil u jejího domu. Když mi neotevřela, odvážil jsem se zazvonit na pána, který bydlí v přízemí.“

„Na Líbička?“ upřesnila jsem.

„Ano. Na pana Líbička. Ačkoliv ho nemám rád a on mě taky.“

„Otevřel vám?“

„Ne. Vůbec nereagoval. Dokonce mě napadlo, že mě snad viděl z okna. A schválně mi nechce otevřít. No, ale za dva dny jsem ho uviděl.“

„Kde?“ nadskočila jsem.

„V Doubnicích“

„Jel jste do Doubnic? Proč?“

„Víte, napadlo mě, že tam odjela Františka. Už dávno se tam chystala. Chtěla se podívat na místa, kde toho tolik prožila. Chtěli jsme tam jet spolu. Tak jsem si řekl, že tam odjela sama. No, a jak jsem se celý den toulal po Doubnicích, došel jsem až k vesnici Malebné, to je jen pár kilometrů, vyštrachal jsem se i nahoru ke starému klášteru. Dřív tam byl sirotčinec a Františka v něm po válce pracovala. A taky tam občas jezdila, i když už byla v důchodu. No a asi jsem to přehnal, to chození. Když jsem šel dolů po schodech, podvrtla se mi noha. Ošklivě… Ještě štěstí, že jsem z těch schodů nespadl.

Odvezli mě do nemocnice. Nechali mě tam na pozorování. Jen jeden den. A najednou slyším, jak z vedlejší postele mě někdo oslovil. A že je rád, že mě vidí. Hned jsem ho ani nepoznal. Měl ovázanou hlavu. Musel mi říct, že je Líbiček. A ten mi řekl, že Františka už nežije. Že ji zabili. A že ví, kdo to udělal…“

„Ukrajinský dělník, že?“ Cítila jsem zklamání. „To se nám už snažil namluvit hned, když jsme… když objevili tělo. Ale jak se Líbiček ocitl v doubnické nemocnici?“ zeptala jsem se ze slušnosti.

„No právě. Prý uklouzl v koupelně a poranil si hlavu. A řekl, že se nikdo nesmí dozvědět, že neumřel a je v nemocnici, protože by ho zabili stejně jako Františku.“

Takže Líbiček je nejen tlustý, ale taky cvok. A já jsem na to nepřišla ani za ty dvě a půl hodiny našeho rozhovoru.

„Zajímavé,“ řekla jsem, ačkoliv už jsem ztratila zájem. „A kdo pak pana Líbička ohrožuje na životě? Tentýž ukrajinský dělník?“

„O ukrajinském dělníkovi nepadlo ani slovo. Řekl, že ji zabila zdravotní sestra, která všude doprovází doktora Schulze.“

„Promiňte, tomu nějak nerozumím…“

„Ta sestra prý je hodně silná a má hluboký hlas…“

Vybavilo se mi vyprávění Olgy Benešové. Sympatický doktor Schulz a sestra mluvící basem. A u toho Líbiček…

„Okamžik, prosím,“ požádala jsem doktora Karáska. Zavolala jsem Honzovi.

„Kde seš? Už půl hodiny na tebe čekám v autě,“ zlobil se.

„Honzo, přijď nahoru.“

Vůbec se mě neptal, o co jde.

V kanceláři se Honza objevil za dvě minuty.

S doktorem Karáskem jsme zapsali jeho výpověď a jeli do doubnické nemocnice.

3

Do nemocničního pokoje nahlídla doktorka:

„Pacient se nesmí unavovat,“ varovala mě.

„Ještě deset minut,“ požádala jsem ji. Seděla jsem na jediné židli u nemocniční postele.

S těmi obvazy na hlavě Líbiček už nevypadal tak obézní. Snad na nemocniční stravě opravdu zhubl.

„Ale ani o minutu víc,“ řekla doktorka. Měla jsem dojem, že jí tolik nešlo o to, abych pacienta dlouho neobtěžovala, ale aby si mě pořádně prohlídla. V té maličké útulné nemocnici se kriminalista nevyskytuje často.

„Pane Líbičku, takže ještě jednou. A bude vám vadit, když vaši výpověď budu nahrávat?“

„Ne. Naopak.“

Líbiček tedy své vyprávění opakoval.

Slyšela jsem to už potřetí. Napřed od doktora Karáska. Podruhé tady od Líbička s Honzou a s kolegou z krajské kriminálky.

Zapnula jsem diktafon.

Teď zase začal vyprávět o tom, jak doktoru Schulzovi a sestře Novákové, kteří se představili, že jsou ze sociálně zdravotnické péče, otevřel domovní dveře.

Požádala jsem ho tedy, aby vynechal tu část, v níž líčí, jak jim napřed nevěřil, jak je doprovodil k paní Turnovské a pro každý případ u ní s nimi zůstal.

Pověděl tedy skoro stejnými slovy, jak se Schulz napřed skutečně staré paní vyptával na zdraví. Pak jí připomněl, že byla vychovatelkou v dětském domově, kde vyrůstal.

Líbiček se tedy uklidnil a už je chtěl opustit, když zaslechl, že se jí doktor ptá, jestli jí nevolala nějaká studentka. Paní Turnovská odpověděla, že ne, ale doktor kontroloval záznamník. Prohlásil, že je to starý aparát a že ho vymění za nový, a aparát odnese. Což se Líbičkovi nelíbilo. Starý nestarý, ale je to věc, která něco stojí. Paní Turnovské se to taky nelíbilo a chtěla někam volat z mobilu. Sestra jí mobil vytrhla, paní Turnovská jí vyčetla, že se tak zdravotnice nechová, a že si bude stěžovat. Sestra ji chytla, a hlavou ji prudce udeřila o roh stolu. Paní Turnovská ani nestačila vykřiknout. Pak ji sestra uložila do postele a všechno pečlivě uklidila. Líbiček jí musel pomáhat. Ještě mu vysvětlovala, že nesnese sebemenší nepořádek. A že nenávidí starší lidí, protože jsou nečistotní a páchnou. A že nedopustí, aby nějaká smradlavá stařena ohrozila práci jejích miláčků. Sestra ho varovala, že když někomu někdy prozradí, co viděl, dopadne to s ním stejně…

„A co Schulz?“ zeptala jsem se.

„Ten se už nevrátil.“

„A vy?“

„Jasně že ne.“

„Proč jste bránil tomu, aby byt otevřeli?“

„Nováková mi řekla, že čím déle se o mrtvole nikdo nedozví, tím je to lepší.“

„Proč jste jel do Doubnic?“ chtěla jsem ještě vědět. A pořád jsem šilhala na mobil. Honza s kolegy z krajské kriminálky a místními dopraváky číhali v úkrytu asi sto metrů před závorou.

„Dostal jsem pozvání.“

„Od koho?“

„Předpokládal jsem, že od Schulze. Pozvali mě na slavnostní zahájení provozu nového sportovního areálu. Jako čestného hosta. S bezplatným pobytem v hotelu. Tak jsem přijel. Ubytoval jsem se v hotelu. Pak za mnou přišla do hotelu sestra Nováková. A hned mi vyčetla, že jsem prý moc kecal. Pak mi přikázala, abych se šel umýt do koupelny. Že nesnáší špinavé dědky. A tam mě shodila na podlahu a hlavou mi udeřila o roh stupínku. Dál si už nic nepamatuju. Nevím, jak dlouho jsem tam ležel. Když jsem se probral, nemohl jsem se vůbec zvednout. Naštěstí se vedle mě válela ruční sprcha. Začal jsem s ní mlátit o podlahu. Na rámus přišla pokojská. Mysleli, že jsem tak nešikovně uklouzl. A moc prosili, abych nežaloval hotel. Pak mě…“

Ozval se můj mobil. Honza!

„Máme Novákovou, jejího syna Wolfa a doktora Schulze!“

„Jak?“ zeptala jsem se jednoslabičně. Mobil jsem přitlačila k uchu ještě víc. Aby Líbiček nic nezaslechl.

„Dopravákům se totiž zdálo, že ten školní mikrobus má slabě svítící přední reflektor. Doktor začal vyvádět, že vezou k porodu těhotné dívky. Teď budoucí maminky v našem autě pokračují do krajské porodnice a jejich lékařský doprovod čeká, až je budeme zpovídat.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

1

Ležel jsem na gauči a díval se do stropu. Měl jsem vypnutý mobil a telefonní šňůru vytaženou ze zásuvky.

Vrátil jsem se od dcery. Několik týdnů mi poskytovala azyl.

Hrál jsem s vnukem šachy. Pokaždé jsem prohrál. Vnuk měl velkou radost.

Vnučce jsem pomohl vypočítat poměr obvodu Cheopsovy pyramidy k dvojnásobku její výšky. Matematika ji začala zajímat.

Zdánlivě jsem byl klidný a v pohodě. Ve skutečnosti jsem se strašně užíral. Trápilo mě špatné svědomí. Domníval jsem se, že jsem to byl já, kdo zavinil smrt Františky Turnovské.

„Vidíš,“ vykládal jsem Janě. Po návratu z Doubnic jsem u ní zůstal několik dní. Nechtělo se mi vracet do svého bytu.

Těch několik dní jsme dělali jen to, že jsme kolem dokola probírali poslední události. „Jednou jsem se chtěl stát akčním hrdinou, a jako správný akční hrdina jsem způsobil smrt nevinného člověka.“

„Blbost! Nic jsi nezpůsobil!“ rozčilovala se Jana. „Vždyť když jsi za ní jel, byla už dávno mrtvá.“ Pochopitelně to odmítala. Určitě cítila i svůj díl viny. „Martine, i kdybys za paní Turnovskou nejel, stejně by ji Schulz oddělal. Tak se bál, že přijde o ten svůj zvláštní kšeft.“

„Zabila ji Nováková,“ opravil jsem ji. „Sabina říkala, že se ke všemu přiznala. A necítila vinu, protože prý to dělala v zájmu svého milence a syna.“

„Ale tvrdila, že to byl Schulzův nápad.“

„Schulz to ale popírá. A vyšetřují ho na svobodě,“ uvedl jsem další informaci od vyšetřovatelky.

„A Hronová neví, kdy bude soud,“ dodala Jana. A zas.

A znova.

Co nám prozradila vyšetřovatelka Hronová a co jsme si domysleli sami.

Trochu jsme se oba divili, že nám tak důvěřuje. Dokonce si stěžuje. Doktor Schulz prý nejen necítí žádnou vinu, ale naopak, chová se jako dobrodinec bezprizorných dívek. Co by dělaly, kdyby se jich neujal?

Viděl jsem, že Jana už mé nálady nemůže snést. A mně vadilo, že ona se tak rychle otřepala. Požádal jsem tedy dceru, jestli bych u ní nemohl nějaký čas bydlet.

Ale dcera se svým mužem se mě taky pokoušeli přesvědčovat.

„Tati, nic jsi nezavinil. Naopak jsi policii pomohl vypátrat zločince,“ začínala vždycky dcera.

„Nikomu jsem nepomohl. Policie by to vyšetřila sama.“

„Jo, ale na tu ‚výrobnu‘ a prodej dětí by nikdy nepřišla,“ namítal její muž.

„Tati, měl by ses poradit s odborníkem,“ navrhovala dcera.

„Jo, abych byl oficiálně považován za cvoka?“ namítal jsem dotčeně.

„Tak se snaž to zvládnout sám,“ radil mi její muž.

A jednou se oba rozzlobili.

„Víš co, tati? Když už hledáš viníka, tak si uvědom, žes to nebyl ty, ale tvůj záznamník!“ začala dcera.

„Kdybys ho neměl, nedostal bys žádný vzkaz, ta Klárka Lénská by snad pak vytočila správné číslo, to číslo by ten Schulz stejně odhalil a starou paní vychovatelku by stejně odstranil,“ pokračoval její muž.

„Měl by sis zjistit, jak se Lénské daří,“ napadlo dceru.

„Nechceš přece jen zavolat té své policajtce?“ navrhl její muž. Málem jsem z toho dostal hysterický záchvat:

„Nechci nic! Nechci s nikým mluvit! Ať už mi všichni dají pokoj!“ Ale jasně jsem vycítil, že dcera a zeť už mě mají dost.

Přestali mě litovat!

Už se mě chtěli zbavit.

A zeť to bez zábran potvrdil: „Měl by ses vrátit domů k normálnímu životu.“

2

Tak jsem se tedy vrátil domů.

Jenže jsem nevěděl, co by pro mne byl ten normální život. Mám zase chodit na vědecké přednášky? Občas k sobě pozvat Helenu? A občas navštívit Janu?

A tak jsem prostě ležel a díval jsem se do stropu. Už několik dnů. Vstával jsem, jen když jsem dostal hlad. Žvýkal jsem zbytky mírně plesnivého chleba a vyschlý sýr. Občas jsem vykonal potřebu a zase jsem ulehl. Pustl jsem. A bylo mi to jedno.

A najednou protrhl ticho v bytě zvonek. Pak bouchání na dveře.

„Otevřete!“ Zůstal jsem ležet.

„Kriminální policie!“ Doufal jsem, že odejdou.

Ale pak mě napadlo, že si můžou myslet, že jsem umřel. Zavolají zámečníka a byt otevřou. Nebo

dveře vyrazí. Ačkoliv si nejsem jistý, jestli se to smí, nebo ne. Ale co po mně ještě můžou chtít? Zvedl jsem se a šel ke dveřím.

„Co chcete?“

„Pane Mrázku, jste v pořádku?“ ozval se hlas Sabiny Hronové.

„Okamžik!“ Honem jsem si opláchl obličej a natáhl si kalhoty a poslední čisté tričko. Teprve pak jsem otevřel.

Stála tam Hronová. V kabátě přes dlouhou černou sukni. Na nohou měla lodičky na vysokém podpatku. Vedle ní se tyčil skoro dvoumetrový chlap v tmavém obleku. Vůbec nevypadali jako policajti.

„Měla jsem o vás starost,“ řekla prostě Hronová a představila mi muže: „Můj přítel Jakub Zábranský.“

Podali jsme si ruce. Měl pevný a přátelský stisk. Vyzval jsem je, aby šli dovnitř.

„Ne, ne, jdeme na koncert a cestou mě napadlo, abych se u vás zastavila a zjistila, jestli jste… živ a zdráv. A odpusťte nám tu kriminálku. A hlavně vám musím vyřídit vzkaz od Klárky Lénské. Že vám moc děkuje. Za sebe i za ostatní dívky. Narodila se jí holčička a bude ji vychovávat sama. A víte, jak se jmenuje?“

Napadlo mě, že asi po mně – Martina. Ještě že jsem to neřekl nahlas, protože Hronová slavnostně prohlásila:

„Františka. Po paní Františce Turnovské.“

„Je to moc hezké jméno,“ uznal jsem.

Když Hronová s přítelem odešli, vyndal jsem z šuplíku mobil. Zapnul jsem ho a zavolal Janě.

„Co děláš? Co kdybych k tobě teď přijel?“