Laura Joh Rowland

Dotek smrti

V edském hradě zazněl výstřel a nesl se ozvěnou přes město, které se rozkládalo dole pod kopcem.

Na závodní dráze uvnitř hradu vyrazilo ze startovní čáry pět koní. Samurajové, kteří na nich seděli, s kovovými přilbami a ve zbroji, se v sedlech nakláněli až k vlajícím hřívám. Švihali rychle cválající koně jezdeckými bičíky a výkřiky je pobízeli k větší rychlosti. Kopyta koní bušila do země a za nimi se vznášela oblaka prachu.

Podél dlouhého oválného závodiště povzbuzovali jezdce úředníci, přihlížející z dřevěných ochozů s několika stupni, zastíněných pruhovanými baldachýny. Vojáci hlídkující na vrcholu kamenných hradeb a rozmístění ve strážních věžích nad hradbami mávali a pokřikovali. Koně cválali vedle sebe, dokud se nedostali k prvnímu ohybu, kde se shlukli ještě těsněji k sobě, jak se jezdci pokoušeli vybojovat si postavení na vnitřním okraji dráhy. Jezdci strkali do svých soupeřů i jejich koní a tloukli bičíky do koňských těl a s hlasitým zvoněním i do brnění ostatních jezdců. V boji o vedení se častovali hrozbami a nadávkami. Koně ržáli a naráželi do sebe. Jakmile projeli zatáčkou, dostal se do čela jezdec na hnědáku.

Byl uchvácen pocitem síly a rychlostí koňského cvalu. Srdce mu letělo stále rychleji v rytmu bušení kopyt jeho koně. V přilbě se mu rozléhal hřmot. Hledím viděl, jak se kolem něho míhají mávající diváci v pestrobarevných oděvech a oživené obličeje rozmazané větrem. Pokřikoval s bezstarostnou smělostí, která rozjařovala jeho ducha. Tento nový kůň stál za všechno to zlato, které za něho zaplatil. Dokáže vyhrát své sázky a ukázat všem, kdo je nejlepším jezdcem v hlavním městě.

Hnal se po dráze, až získal náskok celé koňské délky před ostatními. Když se ohlédl přes rameno, viděl, že na něho útočí dva jezdci, po každé straně jeden. Nakláněli se kupředu a šlehali ho svými bičíky. Údery se odrážely od jeho drátěné tuniky. Jeden z jezdců popadl otěže běžícího hnědáka, druhý chytil za tuniku jeho, aby jej alespoň trochu zpomalil. Nelítostný ve své touze zvítězit, bušil však bičíkem do jejich přileb. Brzy zůstali za ním. Diváci ječeli. Vedoucí jezdec vyl radostí, když se vřítil do dalšího ohybu dráhy. Houf dalších jezdců se hnal za ním, ale on pobízel koně k ještě rychlejšímu trysku. Jak se blížil k cíli, jeho náskok rostl.

V mysli se mu náhle vynořil obraz jezdce, který se na něho řítil, nestvůrně ohromný, černý jako bezměsíčná noc. V úleku vrhl pohled za sebe, ale viděl jen obyčejné koně a jezdce, kteří se ženou prachem za ním. Zaryl svému zvířeti paty do slabin a švihl ho bičem. Kůň prudce zrychlil a zvětšil mezeru mezi ním a houfem pronásledovatelů. Před nimi, asi ve vzdálenosti sta kroků, se rýsovala čára, která představovala cíl. Čekali u ní dva vyšší samurajští úředníci s červenými praporky, připravení odmávnout vítěze závodu.

Nestvůrný jezdec však v jeho mysli narůstal a byl už tak blízko, že cítil, jak se ho jeho stín chystá pohltit. Pocítil

ostrou, prudkou bolest za pravým okem, jako kdyby mu do lebky vnikl nůž. Vyrazil z něho výkřik. Bolest začala pulzovat, jak čepel pronikala stále hlouběji, nelítostněji a rychleji. Z bolesti a zmatku zasténal.

Co se to s ním děje?

Sluneční světlo zesílilo natolik, že ho pálilo do očí. Závodní dráha, muži u cílové čáry a diváci se začali rozplývat v oslepujícím třpytu, jako kdyby celý svět zachvátil požár. Jeho srdce bušilo v hlasitém, zuřivém kontrapunktu k tepající bolesti. Všechny zvuky se rozplynuly v nejasný hukot. Paže a nohy ho brněly. Přestal pod sebou cítit koně. Zdálo se mu, že má hlavu daleko od těla. Nyní již věděl, že se stalo něco úděsného. Pokusil se zavolat o pomoc, ale ž úst se mu vydralo jen nesouvislé zaskřehotání.

Přesto necítil strach. Pocity a myšlenky se mu vzdalovaly jako listí odnášené větrem. Ruce mu zeslábly a sevření otěží povolilo. Jeho tělo se stalo necitlivou, mrtvou váhou, klátící se v sedle jako pytel. Jasné, třpytivé světlo se smrštilo v jediný bod v tom okamžiku, kdy se ho černý jezdec zmocnil a všechno zahalila tma.

Zářivý bod zamžikal a zmizel. Svět se rozplynul v černém tichu. Vědomí se vytratilo. Jakmile přejel cílovou čáru, skácel se ze sedla pod nohy přijíždějícím koním a jezdcům.

Nad závodní dráhou, za zalesněnými svahy, v nichž byly ve skále vytesané průchody obklopující kopec a stoupající vzhůru, se rozkládalo sídlo oddělené od panství nejvyšších úředníků tokugawského režimu. Vysoké hradby zakončené kovovými bodci chránily několik budov, jejichž taškové střechy se zvedaly mezi borovicemi. Venku se řadili do fronty vyšší samurajští úředníci ve formálních hedvábných oděvech se dvěma meči u pasu, s vyholenými korunkami na temeni a copánky jejich společenské třídy. Stráže je provázely dvojitou bránou a přes nádvoří do velkého domu s bludištěm křídel se zastřešenými průchody. Shromažďovali se v čekárně, než se jim dostalo audience u komořího Sana Ičiróa, nejvyššího muže po šógunovi a vrchního představitele bakufu, vojenské vlády, která velela Japonsku. Krátili si čas politickými klípky a jejich hlasy se mísily v jednotvárný, nezřetelný šum. V okolních místnostech vřela horečná činnost: komořího pobočníci se radili, úředníci zapisovali obchodní transakce vlády, ověřovali a sestavovali zprávy a mezi nimi pobíhali poslové.

Komoří Sano seděl v soukromí své kanceláře s generálem Isogaiem, vrchním velitelem armády, který mu přišel podat hlášení o vojenských záležitostech. Kolem nich visely po stěnách z tlustých dřevěných desek, které tlumily venkovní hluk, kolorované mapy Japonska. Police a ohnivzdorné železné truhly byly plné účetních knih. Otevřené okno skýtalo pohled do zahrady, kde písek, uhrabaný do rovnoběžných čar okolo mechem obrostlých balvanů, bíle zářil v odpoledním slunci.

„Mám dobrou i špatnou zprávu,“ prohlásil generál Isogai. Byl to obtloustlý muž, jehož hlava jako by vystupovala přímo z ramen. V očích mu jiskřila inteligence a bodrost. Hovořil hlučným hlasem, uvyklým řvát rozkazy. „Dobrá zpráva zní, že v posledních šesti měsících se všechno uklidňuje.“

Před půl rokem bylo město zachváceno politickými rozbroji. „Můžeme být rádi, že byl obnoven pořádek a zabránilo se občanské válce,“ odpověděl mu Sano a připomněl si, jak se armády dvou nepřátelských frakcí střetly v krvavé bitvě za Edem, v níž zemřelo tři sta čtyřicet šest vojáků.

„Můžeme děkovat bohům, že moc má pán Macudaira, kdežto Janagisawa je mimo hru,“ dodal generál Isogai.

Pán Macudaira, šógunův bratranec, a bývalý komoří Janagisawa zuřivě bojovali o nadvládu. Jejich mocenský zápas rozdělil bakufu, dokud se pánu Macudairovi nepodařilo získat více spojenců, porazit armádu protivníka a Janagisawy se konečně zbavit. Nyní měl kontrolu nad šógunem, a tím i nad celou zemí pán Macudaira.

„Špatnou zprávou je však to, že potíže ještě neskončily,“ pokračoval generál Isogai. „Došlo k dalším nešťastným incidentům. Dva moji vojáci padli do léčky na silnici a přišli o život, další čtyři byli zavraždění při hlídkování v městě. A včera se stala objektem bombového útoku vojenská posádka v Hodogaye. Zemřeli čtyři vojáci a osm jich bylo zraněno.“

Sano se udiveně zamračil. „Byli dopadeni pachatelé?“

„Dosud ne,“ odpověděl generál Isogai s mrzutým výrazem. „Víme ovšem, o koho se jedná.“

Poté, co byl Janagisawa zbaven moci, podařilo se desítkám vojáků jeho armády uniknout vytrvalým snahám pána Macudairy o jejich dopadení. Edo, domov milionu lidí a nesčetných domů, obchodů, chrámů a svatyní, poskytovalo mnoho tajných úkrytů lidem prchajícím před zákonem. Rozhodnuti pomstít porážku svého pána, vedli nadále válku s pánem Macudairou v podobě násilných přepadení. Janagisawa tak dosud vrhal svůj stín, přestože žil v exilu na ostrově Hačijo uprostřed oceánu.

„Mám zprávy o bojích mezi armádou a psanci v provinciích,“ prohlásil Sano. Psanci podněcovali povstání v provinciích, kde neměl tokugawský režim příliš mnoho ozbrojených sil. „Zjistil jste, kdo těm útokům velí?“

„Vyslechl jsem uprchlíky, které jsme dopadli, a dostali jsme z nich několik jmen,“ odpověděl generál.

„Jedná se o vyšší důstojníky Janagisawovy armády, kteří odešli do ilegality.“

„Mohli by odněkud dostávat rozkazy?“

„Myslíte přímo z bakufu?“ pokrčil generál Isogai rameny. „Snad. I když se pán Macudaira zbavil většiny opozice, nedokázal se zbavit všech.“

Pán Macudaira samozřejmě provedl čistku a propustil mnoho vysokých úředníků, kteří podporovali jeho soka. Vyhnanství, propouštění a popravy budou ještě nějaký čas pokračovat. Zbytky Janagisawovy kliky však dosud byly ve vládě. Tito lidé byli příliš mocní a pevně usazení, než aby se jich pán Macudaira dokázal zbavit. Představovali pro něho stále větší potíž.

„Nakonec povstalce rozdrtíme,“ dodal generál Isogai. „Můžeme však jen doufat, že dokud se s nimi nevypořádáme, nenapadne Japonsko žádná cizí armáda.“

Setkání skončilo, Sano a generál Isogai vstali a vyměnili si úklony. „Podávejte mi zprávy,“ požádal Sano.

Generál si ho chvíli zamyšleně prohlížel. „Tahle doba přivedla některé lidi do neštěstí,“ poznamenal,

„ale jiní z ní mají prospěch.“ Měřil si Sana lstivým, vědoucím pohledem. „Kdyby se Janagisawa a pán Macudaira nepustili do boje, nedostal by se bývalý vyšetřovatel nikdy tak nečekaně vysoko… nemám pravdu, ctihodný komoří?“

Zdůraznil slabiky Sanova titulu, který mu byl udělen před šesti měsíci jako výsledek úspěšného vyřešení vraždy, které přivodilo Janagisawův pád. Sano, který předtím zastával úřad šógunova sósakana-samy, nejctihodnějšího vyšetřovatele událostí, situací a lidí, byl vybrán, aby Janagisawu

nahradil.

Generál Isogai se krátce zasmál. „Nikdy by mě nenapadlo, že budu podávat hlášení bývalému róninovi.“ Než Sano vstoupil do vládních služeb, býval opravdu róninem, samurajem bez pána, žijícím na okraji společnosti, a vydělával si na živobytí jako domácí učitel a mistr bojových umění.

„Byl bych se vsadil s některými svými důstojníky, že v tom úřadě nevydržíte ani měsíc.“

„Děkuji za upřímnost,“ odpověděl Sano s pokřiveným úsměvem, protože si připomněl, s jakou námahou se učil všemu, co potřeboval k fungování vlády, aby dokázal udržet hladký běh obrovské byrokracie a dosáhl dobrých vztahů s podřízenými, kteří nelibě nesli, že se náhle ocitl vysoko nad nimi.

Jakmile generál Isogai odešel, vtrhli do Saňový kanceláře všichni čekající. Vrhli se na něho tajemníci a vyžadovali jeho pozornost: „Tady jsou poslední zprávy o výběru daní!“

„Tohle jsou úřední dokumenty, které musíte podepsat!“

„Ve frontě čekají soudní poradci, až si na ně uděláte čas!“ Tajemníci vršili na psací stůl stohy dokumentů. Rozvinovali před Sanem svitky. Když prohlížel papíry a přikládal na ně pečeť se svým podpisem, vydával současně příkazy. Taková byla jeho každodenní rutina od té doby, co se stal komořím. Četl a dával si předčítat nesčetné zprávy, aby si udržoval přehled o všem, co se ve státě dělo. Jednání a schůzky následovaly jedna po druhé, nepřetržitě. Žil v neustálém spěchu.

Uvědomoval si přitom, že tokugawský režim, který byl založen ocelovým mečem, nyní přešel v papírování a nekonečné debaty. Litoval, že s přijetím nového postavení musel převzít i tyto návyky.

Ve své horlivé snaze mít vše pod kontrolou se chtěl se všemi setkat a vědět o všech novinkách a potížích, aniž by předtím prošly sítem lidí, kteří by před ním mohli skrývat pravdu. Chtěl raději o všem rozhodovat sám, než aby vkládal důvěru do dvou stovek mužů, ze kterých se skládal jeho personál. Protože nechtěl skončit v nevědomosti a nepřál si, aby jím někdo manipuloval, otevíral Sano dveře spoustám vyšších úředníků. Nepodstatné záležitosti a ti, kdo se snažili vlichotit do jeho přízně, si vyžadovali nadměrnou pozornost. Často míval pocit, že zoufale šlape vodu v neustálém nebezpečí utonutí. Dopustil se přitom mnoha chyb a mnoha lidem šlápl na kuří oko.

Navzdory všem potížím byl však Sano pyšný na své úspěchy. Přes nedostatek zkušeností udržel tokugawský režim nad vodou. Dosáhl vrcholu samurajské kariéry, nejvyšší pocty, nejvyššího titulu. Přitom se však ve svém úřadě cítil jako ve vězení. Jeho válečnický duch byl stále neklidnější, protože neměl dokonce ani čas na cvičení bojových umění. Seděl, vedl nekonečné rozhovory a šustil papíry, což nebyla práce pro samuraje, zatímco jeho meč rezivěl. Sano nedokázal způsobit, aby netoužil po časech detektivní práce, po duševní námaze při řešení zločinů a po vzrušení při pátrání po jejich pachatelích. Přál si, aby mohl své nové moci využít ke konání dobra, ale nezdálo se, že k tomu kdy dostane příležitost.

Náhle se vedle Sana objevil jeden z poslů edského hradu. „Promiňte mi, ctihodný komoří,“ ozval se,

„ale šógun si přeje, abyste se k němu okamžitě dostavil do paláce.“

Ano, k tomu všemu musel být ještě Sano šógunovi ve dne v noci k ruce. Jeho nejdůležitější povinností bylo starat se o to, aby byl šógun spokojený. Proto takovou žádost nemohl odmítnout, bez ohledu na to, jak se vždy ukázalo, že důvodem bývaly naprosté malichernosti.

Když vycházel ze své komnaty, připojili se k němu dva z jeho dvořanů, Marume a Fukida. Oba patřili k jeho detektivnímu sboru z doby, kdy býval sósakanem-samou, a nyní mu sloužili jako tělesní strážci

a osobní pomocníci. Spěšně prošli předpokojem, kde se kolem Sana rojili úředníci, kteří si s ním přáli promluvit a škemrali o chvíli jeho pozornosti. Sano se omluvil, násilím vyhnal z hlavy myšlenky na veškerou práci, kterou měl udělat, a Marume a Fukida mu proklestili cestu ven ze dveří.

V paláci prošel Sano se svým doprovodem dlouhou audienční síní kolem strážců rozmístěných podél stěn. Na vzdáleném konci síně seděl na stupínku šógun. Na hlavě měl válcovitou černou čepici, znak svého postavení, a na sobě přepychové hedvábné roucho kombinované s brokátem, jehož zelená a zlatá barva ladila s nástěnnou malbou krajiny za ním. Pán Macudaira klečel na čestném místě pod šógunem, po jeho pravici. Sano poklekl na své obvyklé místo po šógunově levém boku a jeho muži klekli u něho. Když se všichni uklonili svým nadřízeným, pomyslel si Sano, jak jsou si oba bratranci podobní, a přece tak jiní. Oba nesli aristokratické rysy Tokugawů, ale zatímco šógunovy byly povadlé a rozměklé, z rysů pána Macudairy vyzařovalo robustní zdraví a smělý duch. Oběma bylo padesát let a byli přibližně stejně vysocí, ale šógun se pro svou shrbenou postavu zdál mnohem starší a menší.

Pán Macudaira, který vážil víc než bratranec, klečel hrdě vzpřímený. Přestože měl na sobě roucho tlumených barev, jasně vládl celé této síni.

„Požádal jsem o toto setkání, abych vám sdělil špatnou zprávu,“ prohlásil pán Macudaira. Udržoval zdání, že moc má jeho bratranec, a předstíral, že se mu podřizuje, ale kromě šóguna tím nikoho neošálil. Ačkoli měl nyní vládu ve svých rukou, obskakoval svého bratránka, protože kdyby to

nedělal, dělali by to jiní a ti by se místo něj zmocnili jeho vlivu na šóguna. „Před chvílí zemřel Edžima Senzaemon.“

Sano pocítil ohromení a úlek. V šógunově obličeji se objevil úzkostlivý, zmatený výraz. „Kdože zemřel?“ Hlas se mu třásl neustálou obavou, že bude ostatním připadat hloupý.

„Edžima Senzaemon,“ zopakoval pán Macudaira.

„Ahh.“ Šógun svraštil čelo, ještě více vyvedený z míry než předtím. „Znal jsem ho?“

„Ovšemže ano,“ odpověděl mu pán Macudaira se stěží skrývanou netrpělivostí nad dlouhým vedením svého bratrance. Sano si dovedl představit, že si právě myslí, že místo Tokugawy Cunajošiho se měl vladařem narodit on.

„Edžima byl náčelníkem mecuke,“ připomněl mu Sano polohlasem. Mecuke byla zpravodajská služba, která využívala špehů po celém Japonsku k shromažďování informací, sledování buřičů a ochraně režimu.

„Opravdu?“ podivil se šógun. „A kdy nastoupil do úřadu?“

„Asi před šesti měsíci,“ oznámil mu Sano. „Edžimu jmenoval pán Macudaira, který propustil jeho předchůdce, spojence komořího Janagisawy.“

Šógun si unaveně povzdechl. „Dnes je ve vládě, ahh, tolik nových lidí. Nedokážu si je všechny vybavit.“ Ve tváři se mu mihl rozmrzelý výraz. „Bylo by pro mě mnohem snadnější, kdyby na vládních místech zůstávali stejní lidé. Nevím, proč to tak nemůže být.“

Nikdo mu neposkytl vysvětlení. Šógun nevěděl o válce mezi pánem Macudairou a komořím Janagisawou ani o vítězství pána Macudairy a následujících čistkách. Nikdo mu nic neprozradil, a protože jen zřídkakdy opouštěl palác, věděl jen málo o tom, co se děje kolem něho. Věděl, že Janagisawa byl poslán do vyhnanství, ale vůbec mu nebylo jasné proč. Ani pán Macudaira, ani Janagisawa nechtěli, aby se dozvěděl, že se jeden jak druhý chtěli zmocnit vlády, protože by je mohl

odsoudit k smrti za velezradu. A nyní si pán Macudaira přál udržovat šóguna v nevědomosti o tom,

že zvítězil a celému Japonsku v podstatě vládne on. Nikdo se neodvážil porušit jeho příkaz, aby o tom šógunovi nic neříkali. Edským hradem prostupovalo spiknutí mlčenlivosti.

„Jak zemřel Edžima?“ zeptal se Sano pána Macudairy. „Spadl z koně při závodu na dráze edského hradu,“ odpověděl mu pán Macudaira.

„No ne,“ ozval se šógun. „Dostihy jsou tak nebezpečnou zábavou, že by snad měly být, ahh, zakázány.“

„Vzpomínám si, že jsem slyšel,“ promluvil Sano, „že Edžima jezdil na koni dost bezohledně a už dříve měl několik nehod.“

„Nevěřím, že se jednalo o nehodu,“ prohlásil pán Macudaira ostrým tónem. „Předpokládám, že šlo o nečistou hru.“

„Myslíte?“ užasl Sano a své překvapení viděl jako v zrcadle v obličejích svých mužů. „Proč?“

„Nejedná se o jedinou náhlou smrt vysokého úředníka v poslední době,“ odpověděl pán Macudaira.

„Nejdříve to byl Ono Šinosuke, dvorní obřadník, a to přímo na Nový rok. Na jaře pak zemřel Sasamura Tomoya, správce silnic. A minulý měsíc ministr financí Moriwaki.“

„Ale Ono a Sasamura zemřeli ve spánku doma na lůžku,“ namítl Sano. „Ministr financí upadl ve vaně a uhodil se do hlavy. Nezdá se, že by jejich smrt nějak souvisela s Edžimovou.“

„Nevidíte, že se jedná o stejný model?“ V hlase pána Macudairy bylo slyšet zlověstnou narážku.

„Vesměs se jednalo, ahh, o nové lidi ve vládě, není to tak?“ pípl nesměle šógun. Vypadal jako děcko, které odpovídá na nějakou hádanku a doufá, že našlo správnou odpověď. „A nezemřeli náhodou brzy poté, co se ujali úřadu?“

„Přesně tak,“ odpověděl pán Macudaira, překvapený nejen tím, že si šógun na tyto muže vzpomněl, ale i tím, že o nich něco ví.

Jednalo se vesměs o lidi, kterým pán Macudaira plně důvěřoval a dosadil je do vlády po násilném převratu, mohl dodat Sano, ale neudělal to.

„Možná se nejednalo o tak přirozená úmrtí, jak se zdá,“ pokračoval pán Macudaira. „Může se jednat o součást spiknutí, které chce oslabit režim odstraněním nejdůležitějších úředníků.“

Přestože nepřátelé pána Macudairy, v bakufu i jinde, proti němu neustále kuli pikle, neuměl si Sano představit, co si má myslet o spiknutí k oslabení režimu ve vládě, kterou sám sestavil. V uplynulých šesti měsících Sano sledoval, jak se pán Macudaira mění ze sebevědomého vůdce jedné z hlavních větví Tokugawů v neklidného, nedůvěřivého muže, který se ve svém novém postavení cítí nejistý.

Četné sabotáže a násilné útoky Janagisawových psanců proti jeho armádě jeho nejistotu ještě zvětšovaly. Uloupená moc může být zloději uloupena, pomyslel si Sano.

„Spiknutí proti režimu?“ Šógun, vždy ochotný naslouchat varování před nebezpečím, otevřel ústa překvapením. Rozhlížel se kolem sebe, jako by terčem útoku nebyl pán Macudaira, ale on. „Musíte s tím něco udělat!“ vykřikl na bratrance.

„To také udělám!“ prohlásil pán Macudaira. „Komoří Sano, nařizuji vám, abyste tato úmrtí prošetřil!“ Přestože Sano byl nyní nejvýše postaveným mužem po šógunovi, choval se k pánovi Macudairovi stejně jako kdokoli jiný ve vládě. V uspěchané snaze chránit sám sebe zapomněl pán Macudaira vmanipulovat do rozkazu šógunovu osobu. „Pokud se prokáže, že se jednalo o vraždy, najdete a dopadnete vraha dřív, než bude moci znovu zaútočit.“

Sano pocítil radostné vzrušení. I kdyby se nakonec ukázalo, že se jednalo o přirozená nebo náhodná úmrtí, byla to vítaná příležitost k úniku před papírováním. „Jak si přejete, můj pane.“

„Ne tak rychle,“ ozval se šógun, jehož oči se zúžily nelibostí z toho, že pán Macudaira obešel jeho autoritu. „Pokud vím, Sano-san již není detektivem. Vyšetřování zločinů už není jeho prací. Nemůžete ho žádat, ahh, aby si špinil ruce vyšetřováním těchto úmrtí.“

Pán Macudaira si pospíšil, aby napravil svůj omyl. „Sano-san je povinen udělat vše, co si budete přát, a to nezávisle na jeho postavení. A vy přece chcete, aby chránil vaše zájmy, či snad ne?“

Ochablé šógunovy čelisti teď ztvrdly umíněností. „Ale komoří Sano má spoustu jiné práce.“

„Nevadí mi práce navíc, Vaše Excelence.“ Teď, když Sano konečně dostal příležitost, nehodlal se jí vzdát. Jeho duševní energie prudce stoupla při pomyšlení, že bude znovu pátrat po pravdě a spravedlnosti, což bylo pro jeho osobní pojetí cti nutností stejně nezbytnou jako vzduch a voda. „Rád vám budu k službám.“

„Mnohokrát děkuji,“ odpověděl šógun s popudlivým pohledem jak na pána Macudairu, tak na Sana,

„ale pomáhat mně s řízením státu si žádá veškerou vaši pozornost.“

Sano si nyní připomněl milion úkolů, které ho čekají. Nemůže nadlouho opustit svoji práci a riskovat, že ztratí veškerou kontrolu nad státními záležitostmi. „Snad má Vaše Excelence pravdu,“ připustil váhavě. „Možná je toto vyšetřování záležitostí policie. Policie má případy záhadných úmrtí obvykle na starosti.“

„Dobrý nápad,“ prohlásil šógun a pak se obrátil na pána Macudairu s útočným výsměchem. „Pročpak vás nenapadla policie? Pověřte tou prací ji.“

„Ne. Musím vás varovat, abyste do toho nezatahoval policii,“ vyhrkl spěšně pán Macudaira.

Sano se v duchu divil proč. Policejní komisař Hošina má k pánu Macudairovi blízko, a Sano by byl očekával, že vedením vyšetřování pověří právě jeho. Něco se mezi nimi muselo stát, a to nedávno, protože zprávy o tom se dosud nerozšířily.

„Komoří Sano je jediný člověk, kterému lze důvěřovat, že všechno řádně prošetří,“ prohlásil pán Macudaira.

Byla pravda, že během války znepřátelených pánů zůstal Sano neutrální a ubránil se značnému nátlaku, aby se přidal buď na stranu Janagisawy, nebo pána Macudairy. Poté věrně sloužil pánu Macudairovi v zájmu obnovení míru. A už dlouho předtím, než tohle všechno začalo, si vysloužil pověst muže, jenž má nezávislé myšlení a touží po pravdě, a to i v případě, že je to k jeho neprospěchu.

„Dokud nebude vrah dopaden, budou vládní představitelé zabíjeni, až už žádný z nich nezůstane,“ sdělil pán Macudaira šógunovi. „Zůstanete sám.“ A pak výhrůžným tónem dodal: „A to byste přece

nechtěl, či snad ano?“

Šógun se na stupínku celý stáhl do sebe. „Nene, to ne.“ Vrhal kolem sebe vyděšené pohledy, jako kdyby si představoval, jak mu jeho společníci mizí před očima.

Kdyby pán Macudaira dovolil, aby útoky na jeho vládu pokračovaly, ztratil by tvář i moc, a Sano věděl, že pro hrdého muže, jako je on, by to bylo horší než smrt. „Pak tedy musíte komořímu Sanovi přikázat, aby všeho nechal, vyřešil ty vraždy a zachránil vás,“ zahřměl pán Macudaira.

„Ano, ano… máte pravdu.“ Šógunův odpor se vytratil. „Sano-sane, uděláte to, co navrhuje můj bratranec.“

„Moudré rozhodnutí, Vaše Excelence,“ prohlásil pán Macudaira. Na rtech se mu mihl náznak úsměvu, vyjadřujícího pohrdání šógunem a pýchu nad tím, jak snadno ho přivedl k poslušnosti. Pak se obrátil na Sana: „Poslal jsem své muže, aby hlídali závodiště a mrtvolu. Nikomu nesmějí dovolit přijít nebo odejít, dokud neprohlédnete místo činu. Ale bylo by dobré, kdybyste tam šel hned. Dav už bude jistě neklidný.“

Sano a jeho muži se na rozloučenou uklonili. Při odchodu ze síně se Saňoví vykračovalo lehce, přestože za jeho nepřítomnosti u kormidla vlády může dojít k pohromám. Bylo mu jedno, kolik práce se mu nahromadí v době, kdy bude vyšetřovat smrt náčelníka Edžimy, protože se cítil jako vězeň, kterého propustili ze žaláře. Naskytla se mu šance uplatnit veškerou moc a prostředky svého nového postavení, aby sloužil spravedlnosti.

Strážní u hlavní brány edského hradu otevřeli mohutná, železem pobitá vrata. Vyjel z nich průvod samurajů na koních, doprovázejících nosítka v rukou robustních nosičů. U okénka seděla paní Reiko, choť komořího Sana. Její jemná, krásná a mladistvá tvář zářila dychtivým očekáváním.

Ve zprávě, kterou obdržela dnešního rána od svého otce, stálo: „Přijď, prosím tě, dnes v hodině ovce k soudu. Chtěl bych, abys viděla proces, který tam bude probíhat.“

Reiko měla radost, že jí něco zase vnese vzruch do života. Od té doby, co se Sano stal komořím, neměla kromě péče o syna Masahira takřka nic jiného na práci. Když býval Sano sósakanem-samou, pomáhala mu s řešením jeho případů, pátrala po stopách na místech, kam se on sám nemohl dostat, a využívala svých kontaktů v ženském světě. S řízením vlády mu však pomáhat nemohla, a on byl tak zavalený prací a starostmi, že ho krom pozdního večera, kdy nesmírně unavený přicházel domů, téměř neviděla. Reiko postrádala staré časy, i když byla na manželovo významné postavení hrdá.

Ocitat se v nebezpečí a tváří v tvář smrti jí připadalo zajímavější než jednotvárný život, jaký ženy její třídy vesměs vedly. Nijak nepomáhalo, že ji před nebezpečím téhle doby po většinu minulých šesti měsíců chránily zdi edského hradu.

Její průvod se sunul úřednickou čtvrtí Hibija, kde v majestátních budovách za vysokými zdmi žili a pracovali vysocí představitelé režimu. V ulicích hlídkovalo víc vojáků než jindy a pátrali po uprchlých psancích z Janagisawovy armády. Reiko zahlédla místo, kde stál vyhořelý dům, po kterém zůstalo jenom spáleniště. Žhářství bývalo oblíbenou zbraní psanců.

Mezi vyššími představiteli státu, nižšími úředníky a služebnictvem vyvolával pouliční prodavač novin.

„Psanci oloupili bohatého obchodníka a jeho rodinu, když cestovali po silnici k Východnímu moři!“ vykřikoval. „Zabili ho a jeho manželku znásilnili.“

Uprchlíci zoufale potřebovali peníze, aby udrželi naživu sami sebe i záležitost, za kterou bojovali, a tak nebrali sebemenší ohled na lidi, kteří měli tu smůlu, že jim padli do rukou. Reiko nosila v rukávě dýku a byla připravena se v případě nutnosti bránit.

Průvod se zastavil před domem policejního soudce Uedy, v němž se nacházela i soudní síň. Strážci u brány zastavili Reičin doprovod. „Sdělte svá jména,“ nařídili. „Ukažte nám papíry.“

Zatímco se jim její průvodci představovali, nahlíželi jiní strážci podezřívavě do nosítek. Nedávno se jeden psanec převlékl za poslíčka, a proklouzl tak do jednoho domu. Z bedny, kterou nesl, vytáhl dýku, a než byl dopaden, stačil zabít pět lidí. Všude se zpřísnila bezpečnostní opatření. Jeden strážce ale poznal Reiko, a tak nechal její průvod bránou projít. Na nádvoří Reiko vystoupila z nosítek. Víc policistů než obvykle střežilo nezvykle velký počet vězňů čekajících na svůj proces. Jednalo se hlavně o samuraje, zřejmě bývalé vojáky Janagisawovy armády. Byli v okovech s těžkými řetězy, rozcuchaní, v zmuchlaných a zakrvácených oděvech, jako kdyby se ze všech sil bránili zatčení. Přestože byl Janagisawa zloduch a drsný pán, bušidó, samurajský kodex cti, od nich vyžadoval bezpodmínečnou věrnost. Strážci provedli Reiko kolem nich a dalších vězňů, nepřístupně vypadajících neurozených lidí. Zločinnost byla mezi obyvateli města na vzestupu, protože mnozí využívali všeobecného chaosu

a přepracovanosti policistů.

Uvnitř nízké hrázděné budovy vešla Reiko do soudní síně a zjistila, že proces má právě začít. Na stupínku na konci dlouhé síně seděl její otec, policejní soudce Ueda, vážný a důstojný ve svých černých obřadních šatech, jeden ze dvou policejních soudců, kteří v Edu udržovali zákon a pořádek a řešili občanské spory. Po každém boku mu seděl jeden tajemník vybavený psacím stolkem a psacím náčiním. Kromě soudních strážců byly v místnosti přítomny už jen další dvě osoby. Jednou byl dóšin – řadový policista, pochůzkář. Klečel před stupínkem v krátkém kimonu a dlouhých bavlněných punčochách. U pasu měl krátký meč a džitte – kovovou tyč s dvěma zahnutými bodci u rukojeti, která se používala k odrážení a zachycování úderů meče útočníka. Druhou osobou byla obžalovaná žena v konopných šatech. Klečela před policejním soudcem na slaměné rohoži na širasu, části podlahy vysypané bílým pískem, symbolem pravdy. Ruce měla spoutané za zády a dlouhé černé vlasy jí splývaly po lopatkách.

Policejní soudce Ueda dal mírným pokývnutím Reiko najevo, že ví o její přítomnosti. Pokynul jednomu z tajemníků a ten oznámil: „Obžalovanou je Yugao z okresu Kanda.“

Reiko poklekla po straně místnosti, odkud viděla ženě do obličeje. Byl krásný, ale přesto v něm tkvěla jakási krutost. Mladá žena měla vysoké čelo a dlouhé lícní kosti, tenký, elegantní nosík a ostře řezané rty. Zdálo se, že Yugao je o několik let mladší než Reiko, které bylo pětadvacet let. Klečela se skloněnou hlavou s pohledem upřeným do bílého písku. Pod pytlovitými šaty bylo vidět, jak je její štíhlé tělo strnulé.

„Yugao je obžalována z vraždy svého otce, matky a sestry,“ prohlásil tajemník. Reiko byla v šoku. Vyvraždění vlastní rodiny byl ohavný zločin, který narušoval morálku společnosti. Dokázala to tahle mladá žena skutečně udělat? Reiko se v duchu podivila, proč si její otec přál, aby se toho procesu zúčastnila.

„Nyní vyslechnu důkazy proti Yugao,“ oznámil policejní soudce Ueda.

Dóšin přistoupil blíže. Byl to nevysoký muž, okolo pětatřiceti let, s hrubými, rozplizlými rysy. „Oběti

byly nalezeny mrtvé v jejich domě,“ začal. „Každá měla četné bodné rány. U nich byla nalezena Yugao, seděla tam s nožem v ruce. Byla celá zakrvácená.“

Dcera spáchala tak ukrutný zločin na svých rodičích, jimž byla povinována bezpodmínečnou úctou a láskou! Jedna sestra zavraždila druhou! Reiko už viděla a slyšela mnoho hrozných věcí, ale tahle je předčila všechny. Yugao se ani nepohnula, ani nezměnila výraz obličeje. Neprojevila sebemenší náznak viny či neviny. Zdálo se, že je jí obvinění ze zločinu, za nějž byl ve většině případů trest smrti, naprosto lhostejné.

„Řekla Yugao při zatýkání něco?“ zeptal se policejní soudce Ueda.

„Řekla jen ‚Udělala jsem to‘,“ odpověděl dóšin.

„Existuje nějaký důkaz v její prospěch?“ pokračoval soudce v kladení otázek.

„Pokud vím, tak žádný.“

„Máte nějaké svědky, kteří by mohli prokázat, že Yugao tento zločin skutečně spáchala?“

„Ne, ctihodný policejní soudce.“

Reiko začínala mít z tohoto procesu podivný pocit: něco zjevně nebylo v pořádku.

„Zákon umožňuje obviněným promluvit na svoji obhajobu,“ sdělil policejní soudce Ueda obžalované.

„Chcete k tomu něco říci?“

„Zabila jsem je,“ odpověděla Yugao bezvýrazným, sotva slyšitelným hlasem.

„Ještě něco?“ zeptal se jí soudce.

Zavrtěla hlavou, zjevně lhostejná ke skutečnosti, že se jedná o její poslední šanci zachránit si život. Dóšin vypadal znuděně, jako by jen čekal, až policejní soudce Ueda prohlásí Yugao za vinnou a pošle ji na popraviště.

Soudcův obličej potemněl nelibostí. Chvíli si Yugao prohlížel a pak prohlásil: „Odkládám rozsudek. Stráže, odveďte Yugao do přijímací síně.“ Pak se obrátil na své tajemníky. „Před dalším procesem bude přestávka. Soud se odročuje.“

Reiko nyní věděla najisto, že se děje cosi neobvyklého. Její otec byl rozhodný muž, který sloužil spravedlnosti rychle, jak od něho zákony vyžadovaly. Sledovala mnoho jeho procesů a ještě nikdy nezažila, že by odložil vyhlášení rozsudku. Zřejmě to nikdy nezažili ani jeho tajemníci, ani dóšin, protože všichni na něho překvapeně zírali. Yugao trhla hlavou. Reiko jí poprvé viděla přímo do očí. Byly jiskrně černé, oblé štěrbiny pod hladkými víčky. Zmateně zamrkaly. Když ji strážci odváděli ze soudní síně, nekladla sebemenší odpor. Tajemníci odešli a policejní soudce Ueda sestoupil ze stupínku. Reiko vstala, napjatá zvědavostí, a spěchala k němu.

„Děkuji ti, dcero, že jsi přišla,“ přivítal ji s laskavým úsměvem.

Byli si vždy bližší než většina otců a dcer, a to nejen proto, že Reiko byla jeho jediné dítě. Její matka zemřela, když byla Reiko ještě velmi malá, a policejní soudce ji s láskou opatroval, protože mu byla vším, co mu zůstalo po manželce, kterou zbožňoval. Záhy si všiml její inteligence a poskytl jí

vzděláni, jaké bývá obvykle vyhrazeno synům. Platil jí domácí učitele, kteří ji učili čtení, kaligrafii, historii, matematice, filozofii a čínským klasikům. Najal dokonce mistry bojových umění, kteří ji naučili zacházet s mečem a bojovat beze zbraně. Nyní měli společný zájem na potírání zločinnosti.

„Co si o tom procesu myslíš?“ zeptal se teď policejní soudce dcery.

„Rozhodně se lišil od většiny jiných,“ odpověděla Reiko. Otec souhlasně přikývl. „V jakém ohledu?“

„Za prvé v tom, že se Yugao tak ochotně přiznala,“ začala Reiko. „Mnozí obžalovaní tvrdí, že jsou nevinní, přestože to není pravda, protože se chtějí vyhnout trestu. Yugao ale dokonce neřekla ani nic na svoji obranu. Možná se příliš stydí nebo byla vyděšená, jak ženy někdy bývají; nevím, co z toho je pravda. Rozhodně ale nedávala najevo žádné pocity. Většina obžalovaných projevuje lítost, chová se hystericky nebo podrážděně. Zdálo se, že ona necítí vůbec nic, dokud jsi neodložil vyhlášení rozsudku. Měla jsem pocit, že odročení nijak nevítá, což je rovněž divné.“

„Pokračuj,“ vybídl policejní soudce Ueda Reiko, potěšen jejími bystrými postřehy.

„Yugao ani nevysvětlila, proč svoji rodinu vyvraždila, pokud to skutečně udělala. Zločinci, kteří se přiznají, projevují sklon k výmluvám, aby ospravedlnili své činy. Tohle byl první proces, který jsem viděla, v němž se vůbec nemluvilo o motivu. Zdá se dokonce, jako by po něm nepátrala ani policie.“ Zmatená a znepokojená Reiko vrtěla hlavou. „Vypadá to, že Yugao zatkli, protože byla zřejmou podezřelou, a to navzdory faktu, že důkazy proti ní ještě neprokazují její vinu. Zdá se, že tenhle případ vůbec nevyšetřovali. Vede si policie v poslední době vždycky takto nedbale?“

„Tohle je zvláštní případ,“ vysvětlil jí policejní soudce Ueda. „Yugao je hinin.“

„Proto tedy.“ Reiko cítila, jak ji zaplavuje pochopení.

Hininové byli „podlidé“ – občané pokládaní za třídu vyvrženců na dně společenské hierarchie, lidé potrestaní za zločiny, které byly sice vážné, ale ne natolik, aby si zasluhovaly trest smrti. Patřily k nim krádeže a různé morální prohřešky. Hininové měli zakázáno stýkat se s bezúhonnými osobami. Na okrajích Eda jich žilo několik tisíc. Jediní, kdo stáli ve společenské hierarchii ještě níž, byli etové – dědiční vyvrženci pro své tradiční spojení se smrtí, kteří pracovali často jako řezníci, což je řadilo mezi duchovně nečisté. Hininové se od etů lišili v jedné důležité věci: hinin mohl po skončení trestu, omilostnění nebo amnestii nabýt svého bývalého postavení, zatímco etové byli věčnými vyvrženci.

Oběma třídám se vyšší společnost vyhýbala.

„Předpokládám, že policie nemařila čas vyšetřováním zločinu mezi hininy,“ prohlásila Reiko.

Policejní soudce Ueda přikývl. „Zvlášť, když se případ zdá tak jasný jako tento. A navíc v těchto dnech, kdy je policie zaměstnána honem na zrádce a uklidňováním vášní.“ Znepokojení prohloubilo vrásky v jeho obličeji. „Mé rozsudky jsou závislé na informacích, které dostanu od policie. Když je jich tak málo jako teď, je obtížné dospět ke správnému rozhodnutí.“

„A nemůžeš rovněž rozhodnout o její vině či nevině, jestliže chybějí svědci,“ doplnila ho Reiko.

„Správně,“ souhlasil policejní soudce. „Z toho, co vím, je těžké činit nějaké závěry. Když jsem s tímhle případem začínal, věděl jsem, že policie neprovedla řádné vyšetřování, a tak jsem Yugao vyslechl sám. Řekla jen, že své rodiče a sestru zabila. Odmítla cokoli vysvětlit. Chovala se zrovna tak,

jak jsi sama viděla.“

Zhluboka se nadechl, jak se jej náhle zmocnil pocit marnosti. „Nemohu propustit osobu, která se doznala k vraždám jen proto, že nejsem spokojen s důkazy proti ní. Moji nadřízení by s tím nesouhlasili.“

A jeho postavení záviselo na jejich dobré vůli, jak Reiko dobře věděla. Kdyby získali dojem, že je ke zločincům shovívavý, odvolali by ho, což by znamenalo neblahou ztrátu cti.

„Nemohu však tu mladou ženu odsoudit a poslat ji na smrt na základě tak neúplných důkazů,“ prohlásil.

Reiko věděla, že její otec má v srdci slabé místo pro mladé ženy, a předpokládala, že v nich svým způsobem vidí ji. Na rozdíl od mnoha vyšších úředníků chtěl vynášet spravedlivé rozsudky, i když se jednalo o vyvržence.

„To mě přivádí k důvodu, proč jsem tě na tento proces pozval,“ pokračoval policejní soudce Ueda.

„Cítím, že se v tomto případu skrývá víc, než se jeví na první pohled. Chci znát pravdu, ale nejsem schopen ji sám zjistit. Čeká mě mnoho dalších procesů a také moji podřízení jsou plně vytíženi. Proto tě chci požádat o laskavost: ujmeš se vyšetřování případu a zjistíš, zda má Yugao všechny ty vraždy na svědomí?“

Reiko pocítila, jak ji zaplavuje radost a vzrušení. „Ano!“ vykřikla. „Moc ráda to udělám!“ Naskytla se jí nová, nevyzkoušená, naprosto neuvěřitelná příležitost – celou záhadu bude řešit sama, nikoli jen jako součást Saňových vyšetřování.

Policejní soudce Ueda se usmíval jejímu nadšení. „Děkuji ti, dcero. Vím, že na to máš čas, a došel jsem k rozhodnutí, že jsi pro tento úkol tou správnou osobou.“

„Děkuji ti, otče,“ odpověděla Reiko, kterou hřála u srdce otcova důvěra. Kdysi zlehčoval její pátrací schopnosti a myslel si, že se má starat o domácnost. Tehdy by jí byl nedovolil ujmout se práce, která je obvykle vyhrazena mužům. Žádný běžný vysoký úředník by o něco takového svou dceru nepožádal. Žádný, kromě jejího otce, který chápal její touhu po dobrodružství a po úspěchu, by nežádal takovou službu od manželky komořího.

„Okamžitě se do toho pustím,“ prohlásila Reiko. „Nejprve si budu muset promluvit s Yugao. Možná ji přiměju k tomu, aby mně řekla, co se ten večer, kdy došlo k vraždám, skutečně událo.“

A možná se jí dokonce podaří prokázat nevinu mladé ženy, a zachránit jí tak život

Sano a detektivové Marume s Fukidou rychle procházeli kamennými chodbami, které vedly od paláce dolů z kopce, a míjeli kontrolní stanoviště se strážnými. Zjistili, že dva vojáci pána Macudairy střeží bránu na závodiště. Oba muži je vpustili dovnitř. Jakmile se za nimi zavřela vrata, začali se rozhlížet po okolí.

Dav mužů, zřejmě diváků závodu, se seskupil do hloučků nebo usadil na tribuně. Jejich křiklavě barevné oděvy tvořily pestré světlé skvrny na pozadí tmavozelených borovic, které lemovaly

závodiště. Všude byli rozmístěni vojáci pána Macudairy a každého pozorovali. Skupinka vojáků stála v kruhu na jednom konci holého, prašného oválu. Sano se dovtípil, že hlídají mrtvolu. Ve stájích, táhnoucích se podél jedné zdi, ržáli koně. Obloha byla dosud jasná, ale slunce už sestupovalo k západu a kopec nad hradem vrhal stín na závodní dráhu. Teplé odpoledne se s blížícím se večerem začalo ochlazovat.

Diváci si všimli Sana a spěchali k němu. V některých poznal níže postavené úředníky, lidi s nejasnými povinnostmi a dostatkem času k zahálce, aby mohli sledovat dostihy Cítil vlnu vzrušení jako vždy

když začínal s vyšetřováním nového případu ještě v době, kdy byl sósakanem-sanou. Pociťoval však i smutek, protože postrádal Hiratu, svého hlavního dvořana, který mu se svými zkušenostmi a věrností byl při vyšetřování případů vždy neocenitelnou oporou. Hirata však nyní měl ještě jiné povinnosti.

Z davu vystoupil jeden z mužů. „Zdravím vás, ctihodný komoří.“ Byl to svalnatý samuraj něco po čtyřicítce, s opáleným obličejem a uctivými, a přitom smělými způsoby. Sano v něm poznal správce závodiště. „Smím se zeptat, proč nás tady drží?“ Jeho otázku doprovázelo podrážděné reptání diváků.

„Co se děje?“

„Buďte zdráv, Oyamo-sane,“ odpověděl mu Sano a začal s vysvětlováním. „Jsem tady proto, abych vyšetřil smrt pána Edžimy. Pán Macudaira se domnívá, že se tu jedná o vraždu.“

„Vraždu?“ Oyama svraštil údivem a nevírou čelo. Z řad diváků se ozvaly překvapené výkřiky. „Přes veškerou úctu, kterou chovám k pánu Macudairovi, musím říct, že to není pravda. Edžima spadl při závodě z koně. Stál jsem těsně u cílové čáry, sotva pět kroků od něho, když se to stalo.“

„Zdálo se, že před pádem v sedle ztratil vědomí,“ doplnil ho jeden z diváků. „Vypadalo to, jako kdyby se mu náhle zastavilo srdce.“

Sano viděl přikyvující hlavy a slyšel souhlasné mumlání. Svářily se v něm protikladné pocity. Mají-li pozorovatelé pravdu, pak se o žádnou vraždu nejedná, stejně jako vraždami pravděpodobně nebyly ani předešlé tři případy. To by potom vyšetřování netrvalo nijak dlouho. Byl zklamaný. Na druhou stranu by to však znamenalo, že režimu nehrozí žádné nebezpečí, a on by mohl s radostí rozptýlit obavy pána Macudairy. Zatím však musí k případu přistupovat s otevřenou myslí.

„O tom, zda se Edžima stal obětí špinavé hry či nikoli, rozhodnou až výsledky mého vyšetřování,“ prohlásil Sano. „Dokud s ním neskončím, jedná se o případ podezřelého úmrtí. Se závodištěm se bude zacházet jako s místem činu a vy všichni jste svědkové. Musím vás požádat, abyste zde zůstali a sdělili mi vše, co jste viděli.“

Ve tvářích mužů viděl zlost. Cítil, že si myslí, že pán Macudaira dělá ukvapené závěry, vidí ve všem zlé úmysly, a Sano jen marní svůj i jejich čas. Nikdo se však neodvážil přít se s prvním mužem po šógunovi. Sano si uvědomil, že jeho nové postavení má i své výhody.

„Fukido-sane, začněte s výslechem svědků. A vy, Marume-sane, pojďte se mnou,“ nakázal Sano svým mužům.

Hubený detektiv začal s vážným výrazem stavět muže do řady. Svalnatý a žoviální detektiv následoval Sana, který se vydal podél dostihové dráhy. Následoval je správce závodiště. Když se blížili k mrtvole, vojáci se rozestoupili. Sano a jeho druhové se zastavili a dívali se na mužovo tělo.

Edžima ležel na zádech s pokrčenými pažemi a nohama přes širokou černou čáru, představující cíl. Na hlavě měl kovovou přilbu. Otevřeným hledím viděl Sano kalné oči bez ducha. Hrudní plát měl

mrtvý muž promáčklý a modré hedvábné kimono, kalhoty, bílé ponožky a slaměné sandály zmazané krví a prachem.

„Vypadá, jako by ho někdo ztloukl,“ poznamenal Maníme.

„Podupali ho koně,“ vysvětlil Oyama. „Spadl jim přímo pod kopyta. Stalo se to tak rychle a ostatní jezdci byli tak těsně za ním, že se mu nestačili vyhnout.“

„Alespoň svůj poslední závod vyhrál,“ ozval se znovu Marume.

„Oznámil někdo rodině jeho smrt?“ zeptal se Sano Oyamy.

„Ano. Poslal jsem tam svého pomocníka.“

„Dotkl se ho někdo po tom pádu?“ pokračoval v kladení otázek Sano.

„Otočil jsem ho, abych se podíval, jak moc je zraněný, a abych se mu pokusil pomoct. Ale byl už mrtvý.“

„Bylo závodiště po jeho smrti uklizeno?“

„Ne, ctihodný komoří. Jakmile jsem o tom uvědomil pána Macudairu, přišli jeho vojáci s rozkazem, že všechno má zůstat tak, jak bylo.“

Sano měl pocit, že mu vojáci překážejí, protože se tlačili příliš blízko a čekali, co udělá. „Počkejte tamhle,“ nařídil jim i Oyamovi a gestem ukázal, kam se mají postavit.

Jakmile odešli, obrátil se Marumemu: „Předpokládejme, že Edžima nezemřel na zástavu srdce a že se mohl zabít při pádu. Otázkou však zůstává, co jeho pád vlastně způsobilo.“

„Možná ho někdo z tribuny zasáhl kamenem do hlavy a Edžima upadl do bezvědomí. Všichni ostatní sledovali závod, a tak si toho nikdo nemusel povšimnout.“ Marume obcházel mrtvolu a kopal do několika kamenů, které se povalovaly v hlíně. „Jeden z nich mohl být vražednou zbraní.“

Sano slyšel občasné výstřely ze vzdáleného cvičiště bojových umění. Otočil se a rozhlédl kolem sebe. Z hradeb, které pak vedly dál do kopce, se na něho dívali vojáci. „Někdo odtamtud shora mohl Edžimu zastřelit.“

„Jednoho výstřelu navíc by si nikdo nevšiml,“ souhlasil Marume.

„Nevidím na jeho těle žádnou střelnou ránu, ale mohli ho zasáhnout do přilby a omráčit.“ Sano se sehnul a prohlížel si Edžimovu přilbu. Její kovový povrch byl plný škrábanců a důlků.

„Dal bych to tady prohledat, jestli se nenajde kulka,“ navrhl Marume.

„V každém případě nelze omezit svědky jen na ty, kteří byli v době Edžimovy smrti na závodišti,“ přemýšlel Sano nahlas. „Budeme muset zjistit, kteří vojáci měli službu v místech, odkud je výhled na závodiště. Nejprve ale vyslechnu ty svědky, kteří byli Edžimovi nejblíže.“

Vydali se s Marumem za správcem závodiště.

„Skončil jste už s prohlídkou mrtvého?“ zeptal se Oyama. „Smím ho dát odnést?“ Jeho hlas se chvěl nedočkavostí, aby zbavil své panství fyzického a duchovního znečištění, jež způsobila smrt.

„Ještě ne,“ odpověděl Sano, který potřeboval důkladnější ohledání mrtvoly, než jaké mohlo být provedeno zde, a nepřál si, aby mrtvé tělo rychle odnesli k pohřebním obřadům a ke kremaci.

„Postarám se o odstranění těla sám. Nejdříve si ale chci promluvit s jezdci, kteří s Edžimou závodili. Kde teď jsou?“

„Ve stájích,“ odpověděl Oyama.

V dlouhých dřevěných stájích podkoní pečovali o koně: myli je, otírali, hřebelcovali, česali jim hřívy a obvazovali poraněné nohy. Vzduch prostupoval pach hnoje a sena. Pětice jezdců seděla na bobku v koutě a tiše o něčem rozmlouvala. Jezdci už se vysvlékli ze zbroje, která teď visela na hácích společně s jejich jezdeckou výstrojí. Když se k nim Sano přiblížil, spěšně poklekli a uklonili se.

„Vstaňte,“ vybídl je Sano. „Chci vám položit pár otázek týkajících se smrti náčelníka Edžimy.“ Viděl, že jezdci jsou vesměs robustní samurajové ve věku okolo třiceti let. Dosud byli ušpinění ze závodu a čpěli potem. Když vstali, řekl jim: „Nejprve se představte.“

Ukázalo se, že jeden je kapitán a druhý poručík armády, třetí úředník ze správy paláce a zbývající dva vzdálení bratranci šóguna. Když je Sano požádal, aby popsali, co při závodě viděli, promluvil za všechny armádní kapitán: „Edžma se zhroutil v sedle a pak spadl z koně. Naši koně ho podupali. Než jsme stačili zastavit a seskočit, byl už mrtvý.“ To se shodovalo s tím, co se Sano dozvěděl od diváků.

„Neviděli jste, že by ho před pádem z koně něco zasáhlo?“ zeptal se Sano. „Třeba kámen nebo kulka?“

Jezdci zavrtěli hlavou.

„Dotkli jste se Edžimy při závodu?“

Váhali a stísněně hleděli jeden na druhého. „Jen žádný strach,“ vybídl je Sano. „Vím, že dostihy jsou tvrdý sport.“ Přikročil k hákům a ukázal prstem na jezdecký bičík, sestávající z krátkého, tlustého kusu kůže se železnou rukojetí. „Vím rovněž, že koně nejsou jediní, kdo tímhle utrží pár ran. Takže teď s pravdou ven.“

„Tak dobře, uhodil jsem ho,“ přiznal váhavě kapitán.

„Já také,“ připojil se poručík. „Ale chtěli jsme ho jen zpomalit.“

„Nebili jsme ho nijak tvrdě. Odnesl jsem to od něj víc.“ Kapitán se opatrně dotkl tváře, kterou měl kolem lícní kosti opuchlou.

„Závódíme tvrdě, ale nikdy nikoho úmyslně nezraníme,“ prohlásil poručík. „Takové jsou čestné zásady boje při dostizích.“ Ostatní muži souhlasně přikývli, aby se tak bránili proti Sanovu nevyřčenému obvinění. „Kromě toho to byl kamarád. Neměli jsme žádný důvod ho zabíjet.“

„I když bych se vsadil, že spousta jiných lidí ano,“ prohlásil kapitán.

Sano jim poděkoval za pomoc. Když s Marumem odcházeli ze stájí, bývalý detektiv podotkl: Já myslím, že mluvili pravdu. „Taky jim věříte?“

„Zatím ano,“ odpověděl Sano a vyhradil si právo na změnu konečného názoru pro případ, že by důkazy ukázaly něco jiného. „Kapitán měl pravdu, když naznačil, že si Edžma o vraždu koledoval.“

„Protože byl jedním z nejvyšších úředníků pána Macdairy?“

„Nejen proto,“ odpověděl Sano. „Terč z něho činilo jeho postavení. Vedl organizaci, která špehuje lidi.“

Nikdo nebyl před mecuke v bezpečí, zvláště v tomto nebezpečném politickém klimatu, kdy mohly být sebenevinnější činy nebo slova překrouceny a pokládány za důkaz neloajálnosti k pánu Macudairovi. Důsledkem mohlo být vyhnanství anebo taky poprava.

„Byl-li Edžima zavražděn,“ prohlásil Sano, „může mít vrah spojení s někým, koho vyšetřování mecuke zničilo.“ Sano si připomněl, že Edžimu tato špinavá práce až příliš těšila. Požitek, který mu působilo ničení lidí, mohl rozhněvat něčí příbuzné nebo přátele.

„Hovoříme o muži, který měl spoustu nepřátel,“ podotkl Marume.

„Motiv však ještě nutně nemusí vést k vraždě,“ připomněl Sano Marumemu i sám sobě. „Navíc pro něco takového dosud nemáme žádné důkazy.“ Bránil se tomu, co mu jeho intuice napovídala – že se Edžima stal obětí nějaké špinavé hry. Dokonce i instinkt samuraje je náchylný k ovlivnění osobním zaujetím. „Než učiníme nějaké závěry, měli bychom dokončit výslech svědků.“

Pohlédl přes závodiště, kde se detektiv Fukida ještě zabýval diváky, pak na vojáky na hradbách a ve strážních věžích. „A ještě důležitější bude zjistit přesnou příčinu Edžimovy smrti.“

To byla záležitost, jíž se Sano navzdory svým minulým zkušenostem a nově získané autoritě nemohl zhostit sám. Přitom se rozsah vyšetřování netýkal jen závodiště a mužů, kteří tam byli, ale táhl se dál k Edžimovým nepřátelům stejně jako k odpůrcům pána Macudairy. To mohlo znamenat stovky potenciálních svědků – a také podezřelých. Sano potřeboval větší pomoc, než mu mohli poskytnout Marume a Fukida, od někoho, komu by mohl naprosto důvěřovat.

„Pošlete pro Hiratu-sana,“ nařídil Marumemu. „Řekněte mu, že se s ním tady ihned potřebuji sejít.“

Hirata seděl u psacího stolu ve své kanceláři, která kdysi patřila Sanovi, v domě, jehož pánem byl nyní on. V místnosti bylo deset mužů ze stočlenného detektivního sboru, který kdysi vedl, když pracoval pro Sana, a který nyní také patřil jemu.

„Dobrý večer, sósakane-samo,“ řekli detektivové sborem, když poklekli a uklonili se Hiratovi.

„Podejte mně hlášení!“ nařídil jim Hirata.

Muži popsali, jak pokročili na jednotlivých případech, které jim přidělil – krádež zbraní z arzenálu edského hradu a pátrání po bandě vzbouřenců, podezřelé ze spiknutí za účelem svržení pána Macudairy. Politické ovzduší bylo příznivé pro zločiny a nový nejctihodnější vyšetřovatel událostí, situací a lidí se jimi musel zabývat. Hirata se při naslouchání snažil nevnímat bolest hlubokého, sotva vyhojeného zranění levého stehna. Pokoušel se nedávat nikdy najevo, jak trpí. Nemohl však zakrýt,

že po zranění, při kterém málem zemřel, hodně zhubl a jeho svaly ztratily mnoho ze své síly.

Nemohl popřít, že za všechny pocty, které mu jeho statečný čin v rámci jeho povinnosti vynesl, musel zaplatit strašlivou cenu.

Před šesti měsíci se postavil do cesty útoku na Sana a zachránil mu život. Výpad útočníkova meče, namířený na Sana, způsobil Hiratovi tak ošklivou sečnou ránu, že si byl jist, že je smrtelná. Když z něho stříkala krev a ztrácel vědomí, domníval se, že vykonal poslední čin samurajské věrnosti: obětoval se pro svého pána.

O tři dny později se probudil a zjistil, že pán Macudaira porazil Janagisawu, Sano se stal novým komořím a on sám hrdinou. Šógun prohlásil, že pokud Hirata přežije, bude povýšen na bývalé Sanovo místo. Hiratu tato pocta potěšila a jen žasl, že on, bývalý pochůzkář a obyčejný policista, má být povýšen do tak vysokého úřadu. Před dvěma měsíci však bolest natolik zesílila, že mu lékaři dávali veliké dávky opia, které ho udržovaly v otupělém omámení. Navíc ho oslabovala horečka. Z kdysi silného a činorodého muže byl bezmocný mrzák až do Nového roku, kdy ho všichni zlí duchové nemoci opustili a Hirata se začal uzdravovat. Všichni tvrdili, že se vyléčil zázrakem, ale Hirata si tím nebyl tak jistý.

Když detektivové podali hlášení, vydal jim Hirata rozkazy: „Zjistěte, zda se některé z chybějících zbraní neobjevily na trhu. Sledujte tajně čajovnu, ve které mají vzbouřenci přátele.“

Detektivové se uklonili se odešli. Hirata zatínal bolestí zuby. Dnes by rád vyměnil své nové postavení za zdraví, které kdysi pokládal za samozřejmost. Hanbil se, že kromě naslouchání hlášením a vydávání rozkazů nedělá téměř nic jiného. Sano toho dělal mnohem víc. Hirata věděl, že to, co detektivům nařizuje, by pravděpodobně udělali sami od sebe, přestože téměř vždy předstírali, že potřebují jeho vedení. Věrní přátelé, kteří mu nikdy nedávali najevo, že je jim prakticky k ničemu, a chovali se tak, jako by je stále řídil. Vedli vyšetřování, jaká kdysi vedl sám, protože nyní to sám dělat nemohl.

Chůze nebo jízda na koni byla pro Hiratu natolik nepříjemná, že téměř nikdy neopouštěl svůj dům. Krátké každodenní cvičení v bojových uměních ho naprosto vyčerpalo. Namáhavé však pro něho bylo i dlouhé sezení. V osmadvaceti letech byl slabý jako stařec.

Do místnosti vešla jeho manželka Midori. Byla mladá, boubelatá a hezká. Usmála se na něho, ale v její tváři tkvěly od jeho zranění stále tytéž obavy. „Taeko chce vidět tatínka. Nešel by ses na ni podívat?“

„Jistěže půjdu.“

Hirata namáhavě vstal. Cestou po chodbě se opíral o svou ženu. Byla jedinou osobou, před níž si dovoloval projevovat slabost. Milovala ho natolik, že si tím před ní nijak nezadal. A on zase miloval ji za její věrnou a něžnou péči. To, že je jeho zranění tak přimklo k sobě, bylo to jediné, zač byl skutečně vděčný. Nelitoval toho, že se zničil kvůli Saňově záchraně, a kdyby bylo třeba, udělal by to znovu. Ale jakkoli si cenil cti a slávy, někdy přemýšlel o tom, zda by nebylo lepší, kdyby byl své zranění nepřežil. Smrt by mu přidala na slávě a zbavila by ho utrpení.

Taeko seděla v červeném kimonu na podlaze dětského pokoje, obklopená hračkami a opatrovaná chůvou. Bylo jí jedenáct měsíců, měla kulaté a jasné černé oči a splývavé černé vlásky. Radostí vyjekla a poskočila, když Hiratu spatřila. Bylo zřejmé, že se jí nálada hned vylepšila.

„Pojď k tatínkovi,“ řekl a poklekl k ní, aby ji mohl vzít do náruče.

Taeko se k němu vrhla a tvrdě ho udeřila do zraněného stehna. Hirata vykřikl bolestí. Odstrčil dcerku od sebe. Zmatené a uražené děvčátko se rozplakalo. Hirata doskákal po jedné noze na chodbu, padl tam na záda a těžce oddychoval. Naslouchal, jak Midori a chůva Taeko utěšují. Když ji uklidnily, přišla Midori za ním.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se starostlivě.

„Ne! Nejsem v pořádku! Co jsem to za chlapa, když ani nedokážu obejmout svoje dítě?“ vychrlil ze sebe Hirata, plný zoufalství a sebelítosti, což byly pocity, které obvykle nedával najevo ani si je nepřipouštěl. „Jestliže mi dokáže způsobit takovou bolest maličká Taeko, jak by to asi dopadlo, kdybych musel bojovat se zločincem, který je mnohem větší a silnější? Podřízl by mě jako stéblo trávy!“

Midori poklekla vedle něho. „Nerozčiluj se tolik,“ uklidňovala ho. „Na to, abys myslel na boj, je ještě příliš brzy.“

Její hlas se třásl strachem, protože ho už jednou téměř ztratila a nepřála si, aby se znovu vystavoval nebezpečí. Vzala ho za ruku. „Musíš být unavený. Jdi si na chvíli lehnout. Přinesu ti tvůj lektvar na spaní.“

„Ne!“ vykřikl Hirata, přestože toužil po opiu, které by mu přineslo požehnanou úlevu od bolesti. Bránil se jeho užívání, protože mu otupovalo mysl, jedinou část jeho těla, která nebyla poškozená.

„Od tvého zranění uběhla teprve krátká doba,“ připomněla mu Midori. „Den ode dne jsi silnější…“

„Ne dost,“ odsekl hořce Hirata.

„Brzy budeš schopný bojovat jako předtím,“ nechtěla se vzdát Midori.

„To sotva.“ Hirata byl zoufalý.

Midori svěsila hlavu. Nedokázala mu slíbit, že bude zase stejný jako dřív. Lékaři jim říkali, že mohou být šťastní, že vůbec přežil. Přesto mírně dodala: „Stejně teď není třeba, abys bojoval.“

Hirata hlasitě vzdychl. Když nedokáže bojovat, jak může o sobě říkat, že je samuraj?

„Detektivové udělají všechno, co bude potřeba,“ pokračovala měkce Midori, „dokud…“

„Dokud se neobjeví něco důležitého, s čím si sami nedokážou poradit a co já nebudu moct zařídit z domova,“ vpadl jí do řeči Hirata. „A co pak?“

Zaslechl, že někdo zavolal: „Sósakane-samo!“ Posadil se a spatřil, jak k němu chodbou míří detektiv Arai, jeho hlavní dvořan.

„Přišla zpráva od komořího,“ oznámil Arai. „Žádá vaši pomoc v naléhavém případě. Chce, abyste za ním okamžitě přijel na závodiště edského hradu.“

Čest, povinnost a přátelství hnaly Hiratu na závodiště. Z jeho domu to nebylo daleko, ale ve chvíli, kdy tam se dvěma detektivy dorazil a seskočil v bráně z koně, bolela ho zraněná noha víc než

obvykle. Rozhlédl se kolem sebe a na opačném konci spatřil Sana, jak hovoří se skupinou vyšších úředníků. Hirata se zhluboka nadechl. Jeho nemohoucnost zvětšovala vzdálenost mezi ním a Sanem desetkrát. Sbíral sílu.

„Pojďme,“ zavrčel k detektivům Araiovi a Inouemu.

Když se vydali na dlouhou cestu, navrhl detektiv Arai tichým hlasem: „Mohli bychom tam dojet na koni.“

Jeho muži mu to vždycky chtěli nějak usnadnit. „Ne!“ odsekl Hirata.

Byl to jeden z řídkých případů, kdy se objevil na veřejnosti. Většina jeho kolegů ho neviděla od doby, kdy utrpěl zranění, a tak musel nyní předvést, že je zcela zdráv. Projev jakékoli slabosti by ublížil jeho postavení a ubral mu na cti. Když se vlekl k Sanovi, úředníci kolem závodiště se mu ukláněli a on jim odpovídal pokynutím hlavy. Bál se, že každý uvidí, jak usilovně se snaží nekulhat. Sano, Marume a Fukida jim spěchali naproti.

„Ctihodný komoří,“ vyrazil ze sebe Hirata a pokoušel se nelapat po dechu.

„Sósakane-samo,“ pozdravil jej současně Sano.

Vyměnili si úklony a jejich muži, kdysi druhové v detektivním sboru, se navzájem rovněž pozdravili. Hirata byl rád, že Sana vidí, protože jinak ho nyní vídal jen vzácně. Naposledy se snad setkali někdy před měsícem. A ačkoli byl Hirata přísně vzato dosud nejvyšším Saňovým dvořanem, jejich nové povinnosti je rozdělovaly. Jejich někdejší vřelé přátelství nyní nahradila škrobená formálnost. Od Hiratova zranění mezi nimi nepanovaly zrovna nejlepší vztahy.

Sano naznačil svým mužům, aby odstoupili a poskytli jim trochu soukromí. „Doufám, že jste v pořádku?“ zeptal se potom. Prohlížel si Hiratu a v jeho pohledu se zračil skutečný zájem.

Skutečnost, že Hirata zachránil Sanovi život, je nejspíš měla sblížit, ale přinesla právě opačný výsledek. Fakt, že Hirata učinil pouze to, čím je samuraj svému pánovi povinen, nezmírnila Sanův pocit viny, protože on byl v pořádku a Hirata zmrzačený. Sanova vina a vděčnost a Hiratův pocit ztráty síly rozšířily propast mezi nimi.

„Jsem naprosto v pořádku.“ Hirata stál tak vzpřímeně, jak jen dokázal, a doufal, že Sano nedokáže vyčíst bolest vrytou v jeho obličeji. Nechtěl, aby se Sano cítil ještě hůře, protože kdyby měl jeho pán trpět, zakoušel by i Hirata hluboká duševní muka. „A vy?“

„Nikdy jsem na tom nebyl lépe,“ odpověděl Sano.

Hirata si všiml, že Sano už nevypadá tak uštvaně a ustaraně jako v prvních dnech v úřadu komořího. Vyhlížel nyní jako ve starých dobách, kdy spolu poprvé pracovali. Hirata však na ty časy odmítal vzpomínat.

„Co se stalo?“ zeptal se Hirata a ukázal širokým obloukem přes závodiště.

„Edžima Senzaemon, náčelník mecuke, zemřel při dostihu,“ vysvětlil mu Sano. „Pán Macudaira chová podezření, že došlo k nějaké nečisté hře, a požádal mě, abych ten případ vyšetřil.“ Potom mu popsal setkání s pánem Macudairou a předběžná vyšetřování, která provedl.

„Až dosud to nevypadá na to, že by byl Edžima zavražděn,“ prohlásil Hirata, kterého případ zaujal, ale přesto se k němu stavěl skepticky. „Může být tahle smrt i všechna předchozí úmrtí skutečně součástí spiknutí proti pánu Macudairovi, nebo si to jen představuje na základě řady náznaků?“

„Právě to chci zjistit,“ pokýval Sano hlavou. „Dal jsem vás zavolat, protože potřebuji vaši pomoc.“

Přestože Hirata pocítil horoucí přání pracovat se Sanem na tak důležitém případu, obával se, že si to bude žádat více sil, než kolik má. Viděl, jak si Sano prohlíží jeho vychrtlou postavu, a uvědomil si, že i on má strach, že není schopen tělesné práce. Hirata se cítil pokořený. Nesmí dopustit, aby si Sano myslel, že je slabý a neužitečný.

„Bude pro mě ctí vám sloužit,“ prohlásil nakonec. Pomůže Sanovi nebo při snaze mu pomoci zahyne.

„S čím si přejete, abych začal?“

„Můžete začít tím, že odvezete Edžimovu mrtvolu do márnice,“ odpověděl Sano potichu, aby je svědci a vojáci neslyšeli. „Požádáte doktora Ita, aby mrtvolu ohledal.“

Doktor Ito, kdysi význačný a bohatý lékař, byl odsouzen na doživotí k práci v edské márnici. Byl to trest za praktikování vědeckých experimentů, které pocházely z cizích zemí, což tokugawské zákony přísně zapovídaly. Pomáhal Sanovi už při vyšetřování minulých případů.

„Ať se pokusí zjistit přesnou příčinu smrti,“ doplnil svoji žádost Sano. „Je to klíč k rozhodnutí, zda se jedná či nejedná o vraždu.“

„Zajedu tam hned,“ slíbil Hirata.

Z jeho slov zněla stejná dychtivost splnit Sanova přání jako kdysi. Sano však viděl, že trpí bolestí a obavami, které se snaží skrýt, a cítil, že si vůbec není jistý, zda vydrží cestu do márnice, která se nacházela na druhém konci města. Sana, který nějaký čas Hiratu neviděl, vyděsilo zjištění, jak je na tom stále ještě špatně. Nechtěl, aby Hirata přepínal své síly nebo kvůli němu utrpěl další zranění. A přestože by do márnice nejraději zajel sám, bylo by to příliš riskantní: kdyby byl nejvyšší komoří dopaden, že se podílí na zakázané vědě a ohledává mrtvolu, byl by potrestán ještě mnohem hůř než kdysi doktor Ito. Nemohl však ani vzít nazpět svoji žádost, a tím Hiratu ponížit. Potřeboval ho stejně, jako si Hirata potřeboval dokázat, že je schopen plnit povinnosti, které vyplývají ze svazku mezi samurajem a jeho pánem.

„Přineste mi výsledky závěrů doktora Ita co nejdříve,“ nakázal Sano. „Pokud se mně podaří skončit výslechy svědků včas, zastihnete mě už doma.“ Nemohl si dovolit nechat vládu padnout jen kvůli vyšetřování vraždy, která vůbec žádnou vraždou být nemusí. „Pak podáme zprávu pánu Macudairovi. Nepochybně už na nové zprávy dychtivě čeká.“

V jednom křídle soudního dvora se nacházely místnosti, v nichž policejní soudce a jeho podřízení přijímali občany, kteří chtěli vyřešit spory o peníze, majetek nebo společenské závazky. Tam dal policejní soudce Ueda odvést Yugao. Když Reiko kráčela chodbou, zaslechla z jedněch otevřených dveří drsný mužský smích. Podívala se dovnitř.

V místnosti byl prostor ohraničený posuvnými stěnami z laťkových rámů vyplněných papírem, stál v

něm nízký stolek a na podlaze ležela tatami. Yugao stála mezi dvěma strážci, které měla Reiko ze všech otcových dvořanů nejméně v oblibě. Jeden z nich, robustní muž s šilhavýma očima, hladil Yugao po tváři. Druhý, drzý a svalnatý, měl ruku pod její konopnou sukní. Yugao se jim pokoušela vytrhnout, ale muži ji drželi pevně. Pokoušeli se z ní strhnout šaty a ohmatávali jí zadek a prsa.

Zuřivě se pokoušela dostat ruce z okovů a bosýma nohama muže kopala. Jediným výsledkem byly však jenom výbuchy smíchu. Tvář měla zkřivenou bezmocným vztekem.

„Nechte toho!“ vykřikla Reiko. Vtrhla do dveří a nařídila jim: „Okamžitě ji pusťte!“

Zarazili se, vyrušení jejím náhlým příchodem. V očích se jim zračil údiv, když v ní poznali dceru svého pána.

„Policejnímu soudci se nebude líbit, až se dozví, že jste v jeho domě zneužili bezmocnou ženu,“ prohlásila Reiko ostrým hlasem, plným zlosti. „Zmizte odsud!“

Strážci neochotně odešli. Reiko zavřela dveře a obrátila se k Yugao. Ta stála se svěšenou hlavou, s obličejem ukrytým za rozcuchanými vlasy, s šaty strženými z ramen. Reiko zaplavil soucit.

„Dovolte, abych vám upravila šaty,“ pronesla měkce.

Když se jí ale dotkla, Yugao ucukla. Odhodila si vlasy dozadu a zeptala se: „Kdo jste?“

Reiko očekávala vděčnost za to, že ji zachránila před násilníky, ale Yugao se chovala ostražitě a nepřátelsky. Reiko, která si ji nyní mohla poprvé prohlédnout zblízka, si všimla, že se jí v obličeji zračí vyčerpání a podvýživa, pod jiskrnýma očima měla stíny a rty rozpukané. Tvrdé zacházení žalářníků ji nepochybně naučilo chovat se ke každému podezřívavě. Přestože byla obviněna z vážného zločinu, kterého se možná i dopustila, Reičin soucit ještě vzrostl.

„Jsem dcera policejního soudce,“ odpověděla jí. „Jmenuju se Reiko.“

Výměnily si dlouhý pohled plný vzájemné zvědavosti. Reiko sledovala, jak Yugao oceňuje její kimono mandarínkové barvy potištěné vzorem s vrbami, její vysoký účes, s mírou použitá líčidla a rudou rtěnku, na černo nabarvené zuby podle módního zvyku vdaných žen její třídy. Reiko zase cítila z Yúgao vězeňský zápach moči, mastné vlasy a nemyté tělo a viděla v jejích očích nelibost a závist.

Hleděly na sebe, jako by mezi nimi ležel celý oceán: urozená dáma na jednom břehu, opovrhovaná vězeňkyně na druhém.

„Co chcete?“ ozvala se nepříjemně Yugao.

Její hrubý tón Reiko překvapil. Možná tuto ženu nikdo neučil dobrým způsobům. Reiko se v duchu ptala, z jakého společenského prostředí Yugao pochází a co provedla, že se z ní stal hinin, ale neměla pocit, že je vhodný čas se jí na to ptát.

„Ráda bych si s vámi promluvila, pokud proti tomu nic nemáte,“ řekla Reiko. V obličeji zadržené se mihl podezřívavý výraz. „A o čem?“

„O vyvraždění vaší rodiny,“ odpověděla Reiko.

„Proč?“

„Policejní soudce se nemůže rozhodnout, zda vás odsoudit nebo ne,“ vysvětlila jí Reiko. „Proto vynesení rozsudku odložil. Požádal mě, abych zjistila, jak vlastně k těm vraždám došlo a zda jste je spáchala, či nikoli.“

Yugao svraštila obočí a bylo zřejmé, že ji tato situace zaskočila. „Řekla jsem už, že jsem to udělala. Nestačí to snad?“

„On si to nemyslí,“ pokrčila rameny Reiko. „A já, upřímně řečeno, také ne.“

„Proč?“

Jejich rozhovor připomněl Reiko chvíli, kdy Masahiro šlápl na bodlák a museli mu jeden po druhém vytahovat ostny z bosého chodila. „Tak například bychom rádi věděli, co vás vedlo k zabití vaší sestry a rodičů,“ odvětila Reiko. „Nepovíte mi to?“

„Ale…“ Yugao zmateně vrtěla hlavou. „Ale vždyť mě zatkli.“

Reiko vycítila její přesvědčení, že zatčení znamená současně odsouzení, jak tomu také za obvyklých okolností bývalo. „To, že vás dopadli na místě činu, ještě neznamená, že jste to taky udělala,“ vysvětlila jí Reiko.

„A co to tedy znamená?“ V její otázce byla cítit zlost.

„To je další důvod, proč mě otec požádal, abych tento zločin vyšetřila.“ Reiko byla stále víc udivena ženiným chováním. „Proč jste se tak ochotně přiznala? Proč chcete, abychom uvěřili, že jste svou rodinu vyvraždila vy?“

„Protože jsem to udělala,“ odpověděla Yugao. Její tón a výraz naznačovaly, že Reiko musí být trochu hloupá, jestliže to stále nechápe.

Reiko potlačila vzdech nad marností svého úsilí a vzrůstající nelibost z potměšilosti té ženy. „Tak dobře,“ prohlásila. „Předpokládejme na chvíli, že jste rodiče a sestru skutečně ubodala vy. Proč jste to udělala?“

V očích obžalované se mihl strach a uklouzla pohledem stranou. „Nechce se mi o tom mluvit.“

Reiko si z toho vyvodila, že ať už Yugao ty vraždy spáchala, či nikoli, důvodem jejího podivného chování je motiv. „Proč ne? Jestliže jste se doznala, nemůžete si vysvětlením už víc uškodit.“

„Do toho vám nic není,“ zasykla Yugao s kamenným, neústupným výrazem.

„Byly v tom rodinné problémy?“ naléhala na ni Reiko.

Yugao neodpověděla. Reiko čekala, protože věděla, že lidé se někdy rozhovoří prostě proto, že nevydrží mlčet. Ale Yugao nepromluvila a tiskla rty k sobě, jako by chtěla zabránit, aby jí z úst vyšlo byť jen jediné slovo.

„Pohádala jste se toho večera se svou rodinou?“ vyptávala se dál Reiko. „Ublížili vám nějak?“

Další mlčení. Reiko si v duchu položila otázku, zda kromě špatných způsobů není s Yugao v nepořádku ještě něco. Zdála se dost bystrá a inteligentní, ale možná měla nějakou vadu na duši.

„Možná nechápete, v jaké jste situaci. Dovolte, abych vám to vysvětlila,“ začala Reiko. „Vražda je vážný zločin. Budete-li usvědčena, nemine vás trest smrti. Kat vám usekne hlavu. To bude váš konec.“

Yugao odpověděla s opovržlivým pohledem, jímž naznačila, že s ní Reiko jedná jako s hlupákem nebo s bláznem. „To vím. Každý to ví.“

„Někdy však mohou nastat okolnosti, které vraždu ospravedlňují,“ pokračovala Reiko, přestože pochybovala, že existuje něco, co by dokázalo ospravedlnit tyto vraždy. „Platí-li to ve vašem případě, měla byste se mi s tím svěřit. Řeknu to policejnímu soudci a on ušetří váš život. Je ve vašem zájmu, abyste se mnou spolupracovala.“

Yugao se ironicky zasmála. „To už jsem slyšela,“ prohlásila a otočila se k Reiko. „Byla jsem v edském žaláři devět dní. Slyšela jsem, jak žalářníci mučí vězně. Vždycky přitom říkali: ‚Povězte nám, co chceme vědět, a pustíme vás na svobodu.‘ Někteří hloupí ubožáci tomu uvěřili a všechno jim na sebe vybrebtali. Později jsem slyšela, jak o tom žalářníci mluví a smějou se, jak je popravili.“

Yugao trhla hlavou a šlehla Reiko mastnými pramínky vlasů. ‚Já vám na vaše lži neskočím. Vím, že mě popraví, ať řeknu cokoli.“

„Já nelžu,“ prohlásila Reiko naléhavým tónem. „Jestli jste měla důvod k vyvraždění své rodiny – anebo mi pomůžete zjistit, kdo to provedl – budete propuštěna. Slibuji vám to.“

Pohrdání ve tváři mladé ženy ukázalo, co si o ceně takového slibu myslí. Žalář musel dát Yugao tvrdou lekci a bylo těžké ji k čemukoli přemluvit. Reiko se však nevzdávala. „Co tím můžete ztratit, když mi budete důvěřovat?“

Yugao však semkla rty ještě pevněji a její zarputilý pohled ještě víc ztvrdl. Reiko byla často pyšná na svoji schopnost vytáhnout z lidí informace, ale odpor téhle dívky byl tvrdý jako želví krunýř, pod nímž se skrývají její tajemství. Reiko to dráždilo i mátlo.

Změnila tedy taktiku a prohlásila: „Ráda bych slyšela něco o večeru, kdy došlo k vraždám. Byla jste v domě sama jen se svou rodinou?“

Yugao neodpověděla a jen svraštila čelo, jako by se chtěla dovtípit, kam Reiko touhle otázkou směřuje.

„Byl tam ještě někdo jiný?“ vyptávala se dál Reiko. Když Yugao nadále mlčela, položila jí další otázku: „Přišel snad někdo, kdo nožem vyvraždil vaši rodinu?“

„Už mám toho vašeho vyptávání plné zuby,“ zamumlala.

„Pokoušíte se chránit někoho tím, že berete vinu na sebe?“ nevzdávala se Reiko. „Jak to bylo ten večer doopravdy?“

„Co je vám do toho? Proč mě takhle otravujete?“

Reiko začala s novým vysvětlováním, pro případ, že Yugao zprvu všechno dobře nepochopila:

„Policejní soudce – „ „Ano, vím,“ přerušila ji Yugao s pohrdavým odfrknutím, „policejní soudce vás na mě nasadil. A vy jste ho poslechla, protože jste hodná dcerunka, která vždycky udělá všechno, co jí tatíček nařídí.“

Její urážlivý tón byl na několik prostých otázek hodně přehnanou reakcí. „Chci se jen dozvědět pravdu o tom hrozném zločinu,“ odsekla Reiko a snažila se udržet svůj hněv pod kontrolou. „Chci mít jistotu, že bude potrestána ta správná osoba.“

„Ano, jistě.“ Dívčiny rty se zkřivily v pohrdavém úsměvu. „Jste rozmazlená bohatá dáma, která se nudí. Bavíte se tím, že strkáte nos do cizích záležitostí, po kterých vám nic není.“

„Ne, tak to není,“ prohlásila Reiko, zasažena tím obviněním o to víc, že na něm bylo i trochu pravdy.

„Pokouším se dohlížet na to, aby se lidem dostalo spravedlnosti.“

„Jak vznešené,“ odfrkla posměšně Yugao. „Předpokládám, že vás baví zahrávat si s hininy. Nemáte snad nic lepšího na práci, vy pošetilá huso, co je jinak úplně k ničemu?“

„Takhle se mnou nemluvte! Chovejte se ke mně trochu zdvořile!“ vyjela nyní už opravdu rozezlená Reiko. Ženská z třídy vyvrženců si dovoluje urážet manželku komořího! „Snažím se vám jen pomoct.“

„Pomoct mi?“ V dívčině hlase zazněla urážlivá nevíra. „Nechtějte, abych se rozesmála. To, co po mně doopravdy chcete, je, abych vám řekla něco, čím bych dokázala, že jsem to udělala. Policejní soudce mě pak může odsoudit k smrti a bude mít klidný spánek.“ Ústa jí zkroutil výsměšný úšklebek. „Nu, neusnadním mu to. Odmítám se s várna dál bavit.“

Reiko nemohla popřít, že je její čestnou povinností jít ve svém vyšetřování tam, kam povede, a že by jakoukoli přitěžující informaci, kterou by se od ní snad dozvěděla, skutečně použila proti ní. V takovém případě by ji mohl policejní soudce Ueda s klidným svědomím odsoudit. Yugao mohla být pomatená, ale její logika byla správná.

„Ať už mi to věříte, nebo ne, jsem vaší poslední šancí, jak si zachránit život,“ oznámila jí Reiko. „Jste-li tak chytrá, jak si o sobě myslíte, pak mi řeknete, co se stalo onoho večera, kdy došlo k vraždám.“

„Přestaňte mě už otravovat,“ odsekla Yugao, „a vypadněte odsud.“

„Neodejdu, dokud mi neodpovíte na moje otázky.“ Reiko přistoupila k Yugao. „Jak to tedy opravdu bylo?“

Yugao o několik kroků ustoupila. „Proč nejdete raději domů a nevěnujete se poezii nebo aranžování květin jako jiné dámy z vaší společnosti?“

„Proč museli zemřít vaši rodiče a sestra?“ naléhala dál Reiko.

Zatlačila Yugao až ke zdi. Nepřátelství, s nímž na sebe hleděly, jako by rozpálilo vzduch v místnosti. Yugao naprázdno pohybovala ústy a z očí jí sálala divoká zloba. Pak plivla Reiko přímo do obličeje.

Reiko vykřikla, když ji slina zasáhla. Odskočila od Yugao a pozpátku klopýtala ke dveřím. Setřela rukou teplou vlhkost, která jí stékala po tváři. Bylo to nejen poskvrnění, ale i urážka. Pociťovala takové ohromení, potupu a hnus, že dokázala jen koktat a zírat. Yugao se posměšně rozchechtala.

„To vás naučí mě týrat,“ zasyčela.

Reiko zakoušela neodolatelné nutkání vytáhnout z rukávu dýku a udělit Yugao vlastní lekci. Protože se ale bála, že by ji zabila, kdyby zůstaly ještě chvíli spolu, vyběhla raději ze dveří.

Do chodby se za ní nesl posměšný hlas: „Ano, jen běžte! A už se nikdy nevracejte!“

***

Slunce sestupovalo za zalesněné kopce západně od Eda. Jeho ubývající jas zlatil taškové hřebeny střech táhnoucí se v rovině pod hradem, řeku, která se klikatila městem, pagody v chrámových čtvrtích. Tu a tam stoupala z tohoto panoramatu oblaka černého kouře. Obchodní čtvrtí Nihonbaši spěchaly úzkými, křivolakými uličkami hasičské oddíly, sestávající z mužů s koženými čepicemi a přilbami a vybavených sekyrami, aby uhasily požáry, způsobené psanci i běžnými nehodami. Kupci spěšně uklízeli zboží vystavované v ulicích a odnášeli ho dovnitř. Zavírali a zamykali rolety svých obchodů. Ženy v domácnosti se vykláněly z balkonů a volaly na děti, ať jdou domů. Domů spěchali i nádeníci a řemeslníci. U bran mezi jednotlivými bloky stáli strážní ozbrojení kyji a kopími. V této době politických nepokojů se život ve městě zastavoval dříve, v předzvěsti potíží, které často přinášel večer.

Tři samurajové v prostých hnědožlutých bavlněných šatech a proutěných kloboucích projížděli na koních rychle se vyprazdňující čtvrtí. Za nimi vlekl jakýsi rolník dřevěný sud, jaké se používaly k odnášení večerních výkalů a splašků z města do polí. Za rolníkem jeli na koních další dva samurajové. Hirata, jedoucí v čele mezi detektivy Araiem a Inouem, se ohlédl, zda je sud stále v dohledu. Byla v něm mrtvola náčelníka Edžimy, kterou propašoval z edského hradu ukrytou pod falešným dnem a zamaskovanou nákladem výkalů a moči z hradních latrín. Strážní u kontrolních stanovišť se nenamáhali s hledáním kradených věcí v odporně zapáchajícím sudu. Dva samurajové, kteří jeli za nimi, byli rovněž Hiratovi detektivové a měli za úkol pátrat po případných špezích, kdyby snad celou skupinu sledovali. Vyjeli z hradu odděleně a spojili se až ve městě. Pro tajnou cestu do márnice to byla nutná opatření.

Hirata se vrtěl v sedle ve snaze najít pohodlnější polohu, protože ho každý krok koně bolel. Část mysli mu našeptávala, že se do tohoto vyšetřování neměl pouštět. Svíral otěže a pokoušel se soustředit na své povinnosti k Sanovi, jenže kromě bolesti ho trápily i další věci. Ještě před šesti měsíci se nebojácně pohyboval po světě, ale nyní se pro mrzáka stal svět nebezpečným místem.

Vjeli do čtvrti Kodemmačó, brlohu, ve kterém se nacházel edský žalář a v něm márnice. Zpustlé chatrče lemovaly opuštěné ulice, v nichž bylo vidět jen pár žebráků a sirotků. Hirata slyšel v chýších hlasy, které vždy zmlkly, když projížděli kolem, aby se vzápětí znovu rozhovořily. Ze dveří na něho hleděly vystrašené obličeje. Pozdní odpoledne se zde zdálo temnější a soumrak jako by přicházel dřív. Vzduch byl prosycen zápachem žump, mastnoty ze smažených ryb a odpadků.

Náhle se ozval Hiratův instinkt, který ho vždy varoval před hrozbou. Z rohu jedné ulice se vynořila šestice samurajů, jejichž špinavý a obnošený oděv a neholené obličeje ukazovaly, že se jedná o róniny. Kráčeli s nepochybně zlými úmysly, jako smečka vlků slídící po kořisti. Když spatřili Hiratovu skupinu, přidali do kroku a nakonec se rozběhli. Zaskřípěl kov, jak tasili meče. Hirata si uvědomil, že se jedná o uprchlé vojáky z Janagisawovy armády. Napadli je tak rychle, že měli sotva čas tasit vlastní zbraně, a jeden hned popadl Hiratu za kotník.

„Sesedněte!“ zařval na ně.

Dva z jeho kumpánů napadli Inoueho a Araie a pokoušeli se je strhnout z koní. Hirata věděl, že koně představují pro psance vzácnou kořist, protože mnozí o ně v bitvě přišli. Mohli je použít pro sebe nebo je prodat za hotové peníze, za něž si potom mohli koupit jídlo a přístřeší. Hirata ťal po psanci mečem, ten však ve stejném okamžiku prudce škubl jeho kotníkem. Ohnivý zášleh bolesti mu vystřelil do nohy a Hirata se neudržel a vykřikl. Pak spadl z koně. Pustil meč a natáhl paže, aby

zmírnil pád.

S žuchnutím dopadl do hlíny. Ochromil ho nový příval bolesti. Zasténal a svíral si nohu, která se kroutila v křeči. Psanec se posměšně rozchechtal. Popadl otěže Hiratova koně; zvíře se vzepjalo a zaržálo. Hirata s námahou sebral ze země meč a vydrápal se na nohy. Inoue a Arai seděli dosud v sedlech a bojovali s dalšími vzbouřenci, kteří se na ně vrhali, uskakovali a znovu útočili. Ozývalo se řinčení ocelových čepelí. Hirata sekl mečem po rónonovi, který se pokoušel nasednout na jeho koně, ale jeho rozmachu chyběla rychlost a síla. Protivník ho snadno odrazil. Protiúder srazil Hiratu znovu na zem. Arai a Inoue seskočili ze svých koní a spěchali mu na pomoc, ale obklopili je další útočníci a zasypali je údery, s nimiž měli co dělat, aby je stačili odrážet. Hirata se opět ohnal po svém soupeři, ale ten jeho výpad znovu se smíchem odrazil, aniž by pustil otěže jeho koně. Poražený Hirata ležel v prachu a převaloval se ze strany na stranu v zoufalé snaze uhýbat před mečem svého mučitele, který svištivě krájel vzduch kolem něj.

Detektiv Ogata, který opustil svoji káru se sudem s výkaly, ho běžel s dýkou v ruce zachránit. Dva muži, kteří zajišťovali týl, jim rovněž s vytasenými meči cválali na pomoc. Když psanci viděli, že protivníků je víc, než se domnívali, dali se na útěk a rozběhli se do bočních uliček. Detektivové se shromáždili kolem Hiraty.

„Jste v pořádku?“ ptali se starostlivě.

Těžce oddychující a vyčerpaný Hirata se srdcem v hrdle se pokoušel postavit. „Ano,“ odpověděl drsným hlasem. „Děkuji vám.“

Cítil pokoření, že nebyl schopen se ubránit sám – nebo tu bandu dokonce pozatýkat, jak by to udělal dřív. Inoue s Araiem mu podali ruce, aby mu pomohli vstát, ale Hirata to úmyslně přehlédl a zvedl se sám. Vyhýbal se pohledům mužů, aby v nich náhodou neuviděl soucit. Zastrčil meč do pochvy a vytáhl se na koně.

„Jedeme dál. Máme před sebou práci.“ A po chvíli dodal: „O tomhle se před komořím Sanem nezmiňujte.“

Když se znovu vydali na cestu, Hirata se v duchu ptal, jak dokáže zvládnout nejen tohle vyšetřování, ale i zbytek svého života.

„Tak, jak se ti dařilo s Yugao?“ zeptal se policejní soudce Ueda Reiko.

Seděli v jeho soukromé kanceláři, příjemné místnosti s policemi podél stěn a truhlami plnými soudních záznamů. Služebná jim nalila do misek čaj a odešla.

„Musím přiznat, že nechce ani trochu spolupracovat,“ oznámila Reiko smutně. Na tváři si přidržovala látkový čajový ubrousek. I když si obličej od slin už omyla, stále cítila na pleti vlhký hlen, jako kdyby

ji vyvržená trvale poskvrnila. „Dělala, co mohla, abych si o ní myslela to nejhorší, a odrazovala mě od toho, abych učinila cokoli pro její záchranu.“

Pak Reiko otci stručně vylíčila průběh rozhovoru. Řekla mu, že se k ní Yugao chovala hrubě, ale její urážky neopakovala, ani se nezmínila o tom, že jí obžalovaná plivla do obličeje. Byla zklamaná, že

nezvládla situaci lépe, přestože neměla zdání, co měla udělat jinak. Nechtěla, aby otec vztáhl její urážku na sebe a Yugao potrestal. Navzdory jejímu chování ji Reiko litovala, protože Yugao musela ve svém životě vyvržence snášet mnohá ponížení, nezávisle na tom, zda vraždila či nikoli. I hinin si zasluhuje spravedlnost.

„Pošlu zatím Yugao zpátky do žaláře. Jaký sis udělala celkový názor o její povaze?“ zeptal se policejní soudce Ueda mezi dvěma doušky čaje.

„Jedná se o dost nepříjemnou, nevyrovnanou osobu,“ odpověděla Reiko.

„Domníváš se, že by byla schopna vraždit?“

Reiko chvíli přemýšlela a pak připustila: „Myslím, že ano. Ale nepřikládala bych příliš velkou váhu osobnímu názoru založenému na krátkém setkání.“ Nyní, když ji přešel vztek, si její smysl pro čest žádal, aby odložila emoce a vedla důkladné a spravedlivé vyšetřování. Byla příliš hrdá, než aby se smířila s neúspěchem. „Potřebuji se dozvědět víc, než budu schopna zjistit, jak to s Yugao popravdě bylo.“ Zůstalo příliš mnoho nezodpovězených otázek. „A protože ona mi v tom pomoct nechce, budu se muset poohlédnout jinde.“

„Tak dobře.“ Policejní soudce Ueda vyhlédl z okna. Světla již ubývalo, protože se blížil soumrak, a poslední sluneční paprsky prosvěcovaly papírové okenní tabule. Odložil čajovou misku a vstal.

„Musím se vrátit do soudní síně. Mám dnes ještě tři procesy.“

„A já bych se měla vrátit domů.“ Reiko rovněž vstala.

Cestovat městem po setmění bylo teď ještě nebezpečnější než dřív. Večer se vydávali psanci na lup a opatrní občané zůstávali doma. Reiko se v duchu ptala, kdy uvidí Sana, a doufala, že se nevrátí příliš pozdě, protože se nemohla dočkat, až mu bude vyprávět o svém novém vyšetřování.

„Zítra možná najdu nějaký důkaz, že rodinu té dívky vyvraždil někdo jiný než ona,“ prohlásila. V této chvíli si však musela přiznat, že by jí nijak nevadilo, kdyby se ukázalo, že viníkem je, jak sama tvrdí, vskutku Yugao.

Ačkoli byl Hirata v době, kdy sloužil jako policista, častým návštěvníkem edského žaláře, teď už do tokugawské věznice poměrně dlouho nezavítal. Když se k ní nyní se svými detektivy blížil, viděl, že není o nic hezčí než dřív. Stavba podobná pevnosti ještě stále čněla nad kanálem, který zapáchal splašky a kalná voda v něm odrážela oranžové paprsky zapadajícího slunce. Vysoké kamenné zdi dosud byly porostlé mechem. Ze strážních věžiček shlíželi dolů stejní mrzutí strážní. Stejná aura zoufalství visela z lomených vrcholků střech. Hirata a jeho lidé přetáhli káru se sudem s mrtvolou přes most k železem pobitým vratům. Svítily tam lucerny a ve strážním domku sloužili dva strážní.

„Jedeme do márnice za doktorem Item,“ sdělil jim Hirata.

Okamžitě jim otevřeli. Hirata věděl, že Sano jim štědře platí za vpouštění návštěvníků k doktoru Itovi stejně jako za to, že si takových věcí nevšímají a nikde o tom nevykládají. Hirata vedl své muže do dvora, okolo zchátralých baráků a budovy správce věznice, pod níž byly podzemní kobky. Věděl, kde je márnice, ale uvnitř ještě nikdy nebyl. Většina lidí se jí vyhýbala ve strachu z fyzického i

duchovního poskvrnění. Když vešli na nádvoří obehnané bambusovým plotem, spatřil nízkou stavbu s opadanou omítkou a poničenou doškovou střechou. Tam všichni sesedli z koní a Hirata nahlédl dovnitř zamřížovaným oknem.

V místnosti uviděl několik truhel a po pás vysokých stolů. Tři etové, vesměs muži, vyvrženci, kteří pracovali v žaláři, omývali v kamenných korytech nahé mrtvoly. Ze dveří vyšel starý muž, na pohled téměř osmdesátiletý. Byl vysoký, bělovlasý, měl vystouplé lícní kosti a bystrou tvář. Byl oblečený v dlouhém tmavomodrém plášti, tradičním stejnokroji lékařů.

„Doktor Ito?“ zeptal se Hirata.

„Ano, to jsem já,“ odpověděl lékař. „S kým mám to potěšení hovořit?“ Když mu Hirata sdělil své jméno a představil i své muže, roztál obličej doktora Ita v úsměvu. „Jsem poctěn, že se s vámi mohu seznámit, Hirato-sane,“ prohlásil se zdvořilou úklonou. „Váš pán má o vás vysoké mínění.“

„Stejně vysoké mínění má i o vás,“ odpověděl Hirata.

„Jak se mu daří?“ zajímal se starý muž. Když se mu dostalo ujištění, že se Sano má dobře, doktor Ito pokračoval: „To rád slyším. Už je to víc než šest měsíců, co jsem ho viděl naposledy.“

Hirata zachytil v jeho hlase toužebný tón. Jako komoří byl Sano tak sledovanou osobou, že neměl odvahu přátelit se veřejně s usvědčeným zločincem. Hirata ale věděl, že Sanovi jeho přítel chybí, a nyní viděl, že tyto pocity jsou vzájemné.

„Jak vám mohu být k službám?“ zeptal se však vzápětí doktor Ito.

„Komoří Sano posílá mrtvolu a prosí vás, abyste ji ohledal.“ Potom mu Hirata vylíčil okolnosti Edžimovy smrti.

„Jsem rád, že mu mohu posloužit. Kde to tělo máte?“

Detektiv Ogata sňal víko ze sudu. Vytáhl nádobu s páchnoucím lidským odpadem a odhalil v tajné skrýši Edžimu, který měl dosud na sobě svůj oděv, zbroj i přilbu. Doktor Ito přivolal zevnitř dva ety, aby výkaly vylili. Třetímu přikázal, ať odnese mrtvolu dovnitř.

„Tohle je můj hlavní pomocník. Jmenuje se Můra,“ představil ho.

Můra měl šedivé vlasy a vážný výraz. Hirata si vzpomněl, jak mu Sano kdysi vyprávěl, že se doktor Ito s Murou spřátelil, ačkoli se jednalo o vyvržence, a že Můra má na starosti veškerou manipulaci s mrtvými těly, potřebnou k práci doktora Ita. Můra položil Edžimovu mrtvolu na stůl. Přitáhl blíž lucerny na podstavcích. Když se Hirata, doktor Ito a detektivové shlukli kolem stolu, osvětlovaly jejich obličeje i mrtvého muže kouřící, blikotající plameny. Hirata si pomyslel, že to musí vypadat, jako by se shromáždili k nějakému tajuplnému náboženskému obřadu.

Bolela ho noha a mohl jen doufat, že vydrží po celou dobu stát.

„Vysvlékněte, prosím, mrtvolu, Muro-sane,“ vyzval svého pomocníka doktor Ito.

Eta sejmul Edžimovi přilbu. Obličej, který se objevil, byl téměř chlapecký, s jemnou pletí bez vrásek, přestože Hirata věděl, že Edžima již dávno překročil čtyřicítku. Za života míval obvykle lstivý výraz, svědčící o znalosti mnoha tajemství, ale po smrti byla jeho tvář prázdná.

„Dokážete zjistit, jak zemřel, aniž byste ho pitval?“ zeptal se Hirata doktora Ita. „Musím vrátit mrtvolu na hrad a nebylo by dobré, kdyby lidé poznali, že se na ní prováděly odborné zákroky.“

„Pokusíme se o to,“ prohlásil doktor Ito.

Všichni sledovali, jak Můra snímá z mrtvého zbroj i oděv. Až dosud se nezdálo, že by na ohledání bylo něco strašného. Můra zacházel s Edžimou jemně a uctivě. Brzy ležel Edžima nahý, s tělem plným krvavě rudých otisků koňských kopyt a podlitin, jak ho běžící koně podupali. Doktor Ito si navlékl

bílé bavlněné rukavice, aby se chránil před tělesnými výměšky a duchovním znečištěním. Jeho ruce se pohybovaly po těle, občas někde přitlačily a zapátraly.

„Cítím zlomená žebra a protržené vnitřní orgány,“ sdělil Hiratovi. „Pokud jsem to ale správně pochopil, říkal jste, že svědkové viděli, jak se Edžima zhroutil v sedle?“

„Ano,“ přisvědčil Hirata.

„Potom smrt nastala pravděpodobně ještě před pádem a tato zranění ho nezabila,“ prohlásil doktor Ito. „Muro-sane, mohl byste, prosím, mrtvolu obrátit?“

Můra otočil Edžimu na břicho. Po zádech se mu táhla veliká tmavá skvrna. „Sražená krev,“ vysvětlil doktor Ito a pak pečlivě ohledal Edžimovu lebku. „Žádná zranění. Hlavu mu chránila přilba.“ Obešel stůl a prohlížel si mrtvého. Pak požádal Muru, aby mu jej znovu otočil, a pokračoval v ohledávání.

Zavrtěl hlavou a zamračil se.

„Nedokážete určit, co způsobilo jeho smrt?“ Hirata pocítil zklamání, když si uvědomil, že se vrátí k Sanovi s prázdnýma rukama.

Doktor Ito se však náhle zarazil. Zaujala ho pravá strana Edžimovy hlavy. Sklonil se a pozorně se na něco zadíval. Ve tváři se mu objevilo překvapení a živý zájem.

„Co jste našel?“ chtěl vědět Hirata.

„Podívejte se na tuto skvrnu.“ Doktor Ito ukázal na drobnou prohlubeň v kosti mezi okem a uchem.

Hirata se naklonil blíž. Spatřil na Edžimově pokožce malou, namodralou, oválnou, sotva viditelnou skvrnu. „Vypadá to jako modřina.“

„Správně,“ potvrdil jeho odhad starý lékař. „Ale není to zranění ze závodiště. Tahle podlitina je starší než jeden den.“

„Pak se jedná o něco, co nemá s jeho smrti nic společného,“ namítl Hirata a pocítil zklamání. „Kromě toho malá modřina ještě nikomu neublížila.“

Doktor Ito si Hiratových slov nevšímal. „Muro-sane, doneste mně, prosím, lupu.“

Eta se odebral k jedné truhle a přinesl kulatý, plochý kus skla zasazený do černého nalakovaného rámečku s rukojetí. Doktor Ito si přes sklo modřinu pozorně prohlédl a pak podal lupu Hiratovi, aby se také podíval. Na zvětšené modřině byla patrna struktura souběžných linek a spirál. Hirata se nevěřícně zakabonil.

„Je to otisk prstu,“ prohlásil nakonec. „Někdo musel nesmírně silně přitlačit prst Edžimovi na tvář, aby mu udělal takovou modřinu. Nikdy jsem ještě žádnou neviděl tak zblízka a zvětšeně. Co to může znamenat?“

Jak doktor Ito uvažoval o této podivné modřině, zazářil náhle v jeho očích údiv. „Za třicet let lékařské praxe jsem nikdy nic takového osobně neviděl, ale tento fenomén je popsán v lékařských spisech.

Objevuje se někdy na obětech dim-maku“

„Doteku smrti?“ Hirata viděl odraz vlastního údivu v obličejích svých mužů. Atmosféra v místnosti byla náhle chladnější a temnější.

„Ano,“ odpověděl doktor Ito. „Starobylá technika bojových umění spočívající v jediném doteku, který nemusí oběť ani pocítit, ale který je nicméně smrtelný. Byla vynalezena někdy před čtyřmi stoletími.“

„Síla doteku rozhoduje o tom, kdy nastane smrt,“ připomněl si Hirata samurajské učení.

„Silnější úder zabije oběť okamžitě,“ souhlasil doktor Ito. „Lehčí úder může smrt až o dva dny zpozdit. Člověk se těší pevnému zdraví – a náhle zemře. A nezůstane žádná stopa, nic nenasvědčuje tomu, proč zemřel, až na mimořádně jasný otisk prstu v místě, kde se ho vrah dotkl.“

„Ale dim-mak je velmi vzácný,“ namítl detektiv Arai. „Nikdy v životě jsem neslyšel o nikom, kdo by ho používal – nebo jím dokonce zabíjel.“

„Ani já,“ připojil se detektiv Inoue. „Neznám v Edu nikoho, kdo by toho byl schopen.“

„Pamatujte, že ten, kdo to umí, to nebude vykládat na veřejnosti,“ připomněl jim doktor Ito. „Lidé, kteří v minulosti vytvořili umění dim-maku, se obávali, že by mohlo být použito proti nim nebo k jiným zlým účelům. Proto předávali tyto znalosti pouze několika oblíbeným a důvěryhodným žákům. Tato technika byla přísně střeženým tajemstvím, které znala jen hrstka mužů a udržovala ho mezi sebou.“

„Nemusí být k zvládnutí téhle techniky člověk mistrem bojových umění?“ zeptal se Hirata.

„Víc než to,“ odpověděl mu doktor Ito. „Úspěšný praktikant dim-maku se musí nejen naučit koncentraci duchovní a duševní energie a jejímu následnému ‚vstřelení‘ rukou do těla oběti, ale je třeba i rozsáhlých znalostí anatomie, aby dokázal zasáhnout zranitelné body lidského těla. To jsou v podstatě ty, kterých lékaři využívají při akupunktuře. Energetické dráhy, meridiány, které přenášejí léčivé impulzy po těle, mohou přenášet také ničivé síly.“

Rukou v rukavici se dotkl modřiny. „Tato modřina je přesně na křižovatce meridiánů, které spojují důležité orgány. Nutnost anatomických znalostí vysvětluje, proč praktikanti studují nejen tajná bojová umění, ale i medicínu.“

„Skutečně se domníváte, že Edžima zemřel po doteku smrti, dim-maku?“ zeptal se stále ještě poněkud skeptický a zmatený Hirata.

„Za nepřítomnosti jakýchkoli jiných symptomů kromě podlitiny v místě, kudy energie vraha vstoupila do těla, je to pravděpodobné,“ prohlásil doktor Ito.

Hirata zhluboka vydechl, protože nález doktor Ita v něm budil úctu. „Komoří Sano si to se zájmem vyslechne.“

„Neměli bychom s touto informací příliš spěchat,“ nabádal ho k opatrnosti doktor Ito. „Modřina není konečný důkaz. Pokud by má teorie nebyla správná, mohla by komořího Sana zavést při vyšetřování špatným směrem. Než budu moci definitivně určit příčinu smrti, musím si ji ještě potvrdit.“

„Tak dobře,“ souhlasil Hirata. „Jak to uděláme?“

Na tváři doktora Ita se objevil vážný výraz. „Budu muset otevřít hlavu a podívat se dovnitř.“

Pro Hiratu to však představovalo vážné dilema. Bylo třeba, aby Sanovi sdělil, jak přesně Edžima zemřel, a doložil tak mimo veškeré pochybnosti, že se jednalo o zločin, ale mrzačení mrtvoly bylo vážným rizikem. Hirata i Sano měli nepřátele, kteří je nedočkavě sledovali a jen čekali, až udělají nějakou chybu. Kdyby některý z nich poznal, že v případu, který vyšetřují, byla provedena protizákonná pitva, byla by to voda na jejich mlýn. Hirata však nemohl nesplnit své povinnosti vůči Sanovi. Jak tak přemýšlel o možných řešeních, přišel na jedno, které mu připadalo přijatelné.

„Pusťte se do toho,“ vyzval doktora. „Přebírám za to odpovědnost. Ale snažte se, prosím, nadělat co nejméně škody.“

Doktor Ito přikývl: „Začněte, Muro-sane.“

Můra přinesl skalpel, ostrý, tenký nůž, a ocelovou pilku. Ostříhal a vyholil Edžimovy vlasy v úzkém pruhu táhnoucím se od ucha k uchu přes zátylek a pak vedl ve výši obočí řez kolem hlavy. Odloupl maso, odhalil mokrou, krvavou lebku a začal řezat kost. V tichu, které se rozhostilo mezi diváky, se ozýval jen drásavý skřípot pilky. Hirata přihlížel se směsicí fascinace a odporu. V životě už viděl mnoho ohavných věcí – obličeje mužů roztáté vejpůl a břicha rozpáraná mečem, katem useknuté hlavy chrlící krev – avšak tahle metodická řezničina ho znepokojovala, protože měnila člověka v kus masa. Viděl v tom naprostou neúctu k životu. Začínal chápat, proč byla cizí věda zakázána: protože tento zákaz měl chránit společnost a její hodnoty i za cenu pokroku poznání.

Můra mezitím odřízl celou horní část lebky. Uchopil Edžimovu hlavu a její vrchní půlku oddělil, jako když se zvedá poklice z hrnce. Zasunul nůž do lebky a vyškrábal tkáň, která držela obě poloviny lebky pohromadě. Hirata sledoval, jak Můra zvedá vršek lebky. Vyhrnula se krev, rudá a vazká, zhoustlá sraženinami. Zaplavila našedlou, do závitů svinutou mozkovou hmotu; vlhce se leskla ve světle lucerny a špinila stůl.

„Zde je náš důkaz,“ prohlásil doktor Ito spokojeně a ukázal na krev. „Po doteku smrti se ničivá energie pohybuje vnitřními drahami, které spojují bod kontaktu s některým životně důležitým orgánem. Terčem Edžimova vraha byl mozek. Dotek na jeho hlavě způsobil malou prasklinu v mozkové cévce, kterou postupně prosakovala krev, rozšiřovala se, až nakonec praskla docela a zabila ho.“

„Jiná zranění, která by mohla způsobit tohle krvácení, neměl,“ dodal Hirata.

„Správně,“ přikývl doktor Ito. „Příčinou smrti byl dim-mak.“

Hirata přikývl. Nyní už věděl, jak Edžima zemřel, a pociťoval současně strach i úlevu. „Vrátíme se do edského hradu a sdělíme tuto zprávu komořímu Saňoví,“ oznámil detektivům.

„A co mrtvola?“ zeptal se Inoue. Díval se na Edžimovo tělo, které tam leželo s otevřeným mozkem a horní částí lebky položenou vedle na zakrváceném stole.

„Vezmeme ji s sebou.“ Hirata se obrátil na doktora Ita. „Požádejte, prosím, svého pomocníka, ať dá lebku zase dohromady, ováže ji, mrtvého očistí a obleče.“

Byl to však pouhý počátek snahy zamaskovat vše, co se s mrtvolou dělo.

Jakmile Sano dokončil prohlídku závodiště a vyslechl všechny svědky, začal s Marumem a Fukidou vyslýchat strážné a hlídkující vojáky, kteří byli ve službě blízko místa Edžimovy smrti. Když se vrátil domů, byla již úplná tma. Sano se zaradoval, když uviděl, že zástup lidí před bránou jeho sídla a v předpokoji se rozešel – všichni už se vzdali naděje, že se ho ještě dnes dočkají. Jen co se ale zastavil ve své kanceláři, aby zjistil, co se událo během jeho nepřítomnosti, sesypali se na něj podřízení s množstvím naléhavých dotazů a potíží, jež bylo třeba řešit. Sano cítil, že je znovu vtahován do víru svého současného života, dokud mu sluha nepřinesl dvě zprávy: pán Macudaira chce vědět, co ho tak dlouho zdrželo, a Hirata se již vrátil.

Sano se okamžitě odebral do přijímací síně a nalezl tam na podlaze klečícího Hiratu. Zděsil se jeho vzhledu. Okamžitě jej znovu zaplavil příval lítosti a viny.

„Mohu vám předložit nějaké občerstvení?“ zeptal se. Litoval, že obvyklá zdvořilost projevovaná všem hostům je vše, co může Hiratovi nabídnout, ale věděl, že omluva nebo soucit by zranily Hiratovu hrdost.

„Ne, děkuji vám, už jsem jedl.“ Hirata tímto zdvořilým výrokem nepřímo popřel, že se necítí dobře.

„Já jsem ale nevečeřel a trvám na tom, abyste pojedl se mnou,“ prohlásil Sano, přestože čas jej nemilosrdně popoháněl. Přivolal služebnou a nařídil jí: „Přines nám večeři a do čaje přidej léčivé bylinky. Bolí mě hlava.“ Nebyla to pravda, ale byliny snad přinesou úlevu Hiratovi. Jakmile služebná odešla, obrátil se na Hiratu: „Co zjistil doktor Ito?“

Když mu to Hirata sděloval, Sano jen žasl. „Takže Edžima byl zabit dim-makem? Je si tím úplně jistý?“

Hirata mu popsal modřinu s otiskem prstu, pitvu i krev v mozku.

„Dejme tomu, že všechno je jednou poprvé,“ připustil nakonec Sano. „A zpráva doktora Ita je výsměchem všemu, co jsem zjistil já sám. Všichni svědkové vypověděli, že Edžima zemřel bez zjevných důvodů. Strážní, kteří ho sledovali při závodě dalekohledy, neviděli, že by ho něco zasáhlo. Nikdo ani v blízkosti dráhy nevystřelil, nebyla nalezena žádná kulka. Edžima nebyl zabit žádným normálním způsobem.“ Sano pociťoval znepokojení a vzrušení zároveň. „Nyní tedy víme, že Edžima byl zavražděn, a víme dokonce i jak. To ovšem celý případ vážně komplikuje.“

Hirata přikývl. „To znamená, že závodiště nutně nemusí být místem činu. K doteku smrti mohlo dojít hodiny, nebo dokonce dny předtím, než začal působit.“

„A podezřelí se neomezují na lidi, kteří byli v době Edžimovy smrti na závodišti,“ doplnil ho Sano.

Seděli s Hiratou beze slova a naslouchali vyzvánění zvonů ze svatyň, zvedajícímu se větru a koncertu cvrčků ze zahrady. „Tam někde venku je vrah,“ pronesl po chvíli Sano. Cítil vzrušení z honby po jeho stopě, ale také dosud nepoznanou výzvu v podobě protivníka, který ovládl bojová umění lépe nežli on sám. „A přitom nemáme nejmenší představu, kdo by jím mohl být.“

Služebná jim donesla večeři sestávající z rýžových koulí, sašimi a nakládané zeleniny. Sano si všiml, že se Hirata jídla sotva dotkl, ale s chutí upíjel čaj, který mu zjevně dělal dobře. „Máme dva problémy, které jsou pro tuto chvíli naléhavější než dopadení vraha,“ přemýšlel nahlas Sano. „Za prvé, jak utajíme skutečnost, že na Edžimově mrtvole byla provedena pitva?“

„O to už jsem se postaral,“ odpověděl Hirata. „Řekl jsem pomocníkovi doktora Ita, aby mu obvázal

hlavu. Pak jsem odvezl mrtvolu k sobě domů a moji sloužící ji oblékli do bílého hedvábného roucha a položili do rakve s vonnými látkami. Když jsem ji předával Edžimově rodině, řekl jsem jim, že jsem ho už připravil k pohřbu. Jako důvod jsem udal, že jsem je chtěl ušetřit pohledu na Edžimovy ošklivé rány. Řekl jsem jim taky, že zaplatím honosný pohřeb. Nechal jsem rodinu, aby se na Edžimu krátce podívala, a pak jsem rakev zapečetil. Byli mi tak vděční, že si nemyslím, že by rakev znovu otevírali a prohlíželi si mrtvolu ještě jednou.“

„To jste udělal výtečně,“ pochválil ho Sano, na něhož Hiratův důmysl udělal dojem. „Ale pohřební obřady zaplatím já.“ Byla to jen malá cena za to, že ohledání mrtvoly zůstane tajemstvím.

„A co s naší druhou potíží? Jak sdělit pánu Macudairovi, že Edžima byl zavražděn dim-makem, aniž bychom mu řekli, jak jsme na to přišli?“ zeptal se Hirata.

Sano přikývl a odložil jídelní tyčinky. „Řešení už jsem nalezl. Prozradím vám ho cestou do paláce.“

Dorůstající srpek měsíce zdobil indigově modrou oblohu nad lomenými střechami paláce. V kamenných lucernách v komplexu hrázděných budov a podél pískových cestiček, vedoucích bujnými, opuštěnými zahradami, se mihotaly plamínky. V jezírkách kvákaly žáby a ze vzdáleného cvičiště bojových umění se nesly ozvěnou cvičné výstřely do terčů. Hlídkující strážní měli na oděvech erb pána Macudairy, čímž potvrzovali jeho místo v srdci tokugawské vlády.

Když Sano, Hirata a detektivové Marume a Fukida došli k paláci, aby vyhledali pána Macudairu, poslali je strážní u hlavního vchodu do soukromých šógunových pokojů. Tam zjistili, že večírek je už v plném proudu. Hezcí chlapci v křiklavých hedvábných oděvech hráli na šamizen, flétnu a buben,

další tančili. Šógun si hověl v poduškách, klábosil s jinými hochy a doléval jim víno. Jeho slabost pro mladé krasavce byla všeobecně známa. To, že jim dával přednost před manželkou a konkubínami, vysvětlovalo, proč dosud nezplodil následníka. V jeho blízkosti seděli pán Macudaira a dva členové rady starších, významného orgánu ve vládě, kteří patřili k hlavním šógunovým poradcům. Pán Macudaira klečel se založenými pažemi a s ponurým výrazem, protože takovou pošetilou zábavu neschvaloval. Oba rádcové usrkávali víno a pokyvovali hlavami do rytmu hudby.

„Tak co?“ otázal se pán Macudaira nedočkavě Sana a jeho druhů, zatímco poklekali a ukláněli se. „Je to vražda?“

„Ano, je,“ odpověděl Sano.

Členové rady starších se znepokojeně zamračili. Šógun odvrátil pozornost od tanečníků a vytřeštěně zíral na Sana. Z množství vypitého vína byl zarudlý v obličeji a jednou rukou hladil po koleni chlapce, který seděl vedle něho.

Byl to Joritomo, současný šógunův oblíbenec. Vyznačoval se nápadnou krásou stejně jako jeho otec, bývalý komoří. Přestože pán Macudaira poslal Janagisawu a jeho rodinu do vyhnanství, Joritomo zůstal v Edu, protože šógun trval na tom, že si ho přeje mít u sebe. Kolovala v něm tokugawská krev, jelikož jeho matka byla šógunovou příbuznou, a šuškalo se dokonce, že se jednou stane následníkem. Šógunova náklonnost chránila Joritoma před pánem Macudairou, který se chtěl zbavit každého, kdo byl ve spojení s jeho sokem. Joritomo se ostýchavě usmíval a jeho velké, jasné černé oči zářily štěstím, že zase vidí Sana.

„Takže jsem měl pravdu.“ V obličeji pána Macudairy se zračila spokojenost. „Věděl jsem to.“

„O kom to mluvíte?“ chtěl vědět šógun.

„O Edžimovi, náčelníkovi mecuke.“ Pán Macudaira jen s velkým sebezapřením skrýval netrpělivost.

„Zemřel dnes ráno.“

„Ahh, ano,“ zamumlal šógun, jak se na to mlhavě rozpomínal.

„Domníval jsem se, že Edžima spadl z koně při dostizích,“ ozval se jeden rádců. Byl to Kato Kinhide, muž s širokým, koženým obličejem a s očima a ústy, jež připomínaly úzké škvíry. Druhý byl Ihara Eigoro. V nedávné válce o moc stáli proti pánu Macudairovi a podporovali Janagisawu. Oba dva, a také někteří jejich spojenci, přežili čistku tím, že se drželi Joritoma, který zůstal u dvora a chtěl být pod ochranou otcových přátel. Sano však věděl, že tato ochrana funguje v obou směrech: Joritomův vliv na šóguna chránil zase Kata, Iharu a jejich kliku před pánem Macudairou. Joritomo představoval jejich opěrný bod v režimu, příslib další příležitosti získat nadvládu nad Japonskem.

„Pád z koně Edžimu nezabil,“ prohlásil Sano.

„Co ho tedy zabilo?“ dotazoval se nepříjemně Ihara. Byl malý a shrbený a společně s Katem nenáviděl Sana za to, že se v nedávném boji odmítl připojit k jejich straně a nyní úzce spolupracoval s pánem Macudairou. Záviděli mu, že se povznesl nad jejich postavení.

„Edžima se stal obětí dim-maku,“ odpověděl Sano.

„Doteku smrti?“ Pán Macudaira udiveně zíral na Sana, stejně jako členové rady starších a Joritomo. Šógun byl zjevně zmaten. Hudba a tanec nadále pokračovaly a chlapci se vesele bavili a smáli.

„Tomu je těžké uvěřit,“ prohlásil Kato, který byl vždy ochoten Sana zesměšnit a vzbudit pochybnosti o jeho závěrech. „Dim-mak je již dávno zapomenuté umění.“

„Jaké pro to máte důkazy?“ chtěl vědět pro změnu Ihara.

„Když Edžimovu mrtvolu připravovali k pohřbu, nalezli na jeho hlavě modřinu. Měla tvar a strukturu otisku prstu.“ Tuto verzi si Sano připravil, aby utajil nezákonnou pitvu. „Podle literatury o bojových uměních je to jistý znak doteku smrti.“

„Knihy nejsou nesporným potvrzením vašeho názoru,“ vytkl mu Kato.

„Vždycky v nich lze nalézt argument, který podpoří cokoli,“ dodal Ihara, a podpořil tak svého přítele.

Sano chápal, proč se tak dychtivě přou o to, zda Edžimova smrt byla či nebyla vraždou. „Já si za svým názorem stojím. Nechme o tom rozhodnout Jeho Excelenci.“

Šógun se zdál potěšen tím, že někdo požádal o jeho radu, ale zároveň ho to vylekalo. Obrátil se na pána Macudairu.

„Komoří Sano má odborné znalosti o zločinech,“ prohlásil pán Macudaira. „Říká-li, že se jednalo o dim-mak, musí vám to stačit.“

Sano věděl, že pán Macudaira natolik rád slyší, že byl Edžima zavražděn, že je ochoten přijmout jakoukoli neobvyklou metodu, ať už v ni sám věří, či nikoli.

„Nu, ahh, pak tomu asi tak bude,“ ozval se šógun, zjevně vděčný pánu Macudairovi, že jej ušetřil nutnosti přemýšlet. „Oficiální příčina smrti, ahh, je právě taková, jak říká komoří Sano.“

Pán Macudaira souhlasně přikývl. Kato s Iharou se snažili zakrýt svoji nelibost a Sano zase úlevu, že jeho plán vyšel a pitva zůstala tajemstvím. V duchu se však ptal, jak dlouho se ho štěstí bude držet.

Joritomo mu blahopřál zářivým úsměvem. V minulých šesti měsících se z nich stali přátelé, navzdory skutečnosti, že Sano a jeho otec kdysi bývali nepřáteli. Sano Joritoma litoval a zjistil, že je to slušný a ohleduplný mladík, který si zasluhuje něco lepšího než být objektem šógunových sexuálních hrátek a figurkou spojenců jeho otce, zvláště když jeho postavení dědice režimu není jisté. To, že Janagisawa zplodil tak jemného syna, Sana udivovalo. Sano tak na sebe vzal další povinnost – stal se rádcem dítěte svého bývalého soka.

„A co ta tři další nedávná úmrtí?“ zeptal se pán Macudaira Sana. „Ta má rovněž na svědomí dim-mak?“

Kato ho přerušil. „Máte na mysli dvorního ceremoniáře, správce silnic a ministra financí?“

„Přesně tak,“ odpověděl pán Macudaira.

„To všechno přece nemohly být vraždy!“ zaprotestoval Ihara.

Sano zpozoroval, že Ihara a Kato jsou stále znepokojenější z obratu, jaký debata nyní nabrala.

„To ještě uvidíme,“ prohlásil pán Macudaira zlověstným tónem. „Komoří Sano?“

„To, zda obřadník Ono, správce Sasamura či ministr financí Moriwaki byli rovněž obětí vraždy, jsem dosud nezjistil.“ Sano si vysloužil nesouhlasné zamručení pána Macudairy a ulehčené pohledy ostatních.

„Jejich smrt budu vyšetřovat zítra,“ ozval se Hirata.

„Alespoň někdo, kdo si uvědomuje nutnost vyšetřování dřív, než udělá ukvapené závěry,“ zabručel Kato, víceméně pro sebe.

„Máte nějakou představu, kdo zabil Edžima?“ zeptal se pán Macudaira Sana.

„Dosud ne. Hned zítra začnu pátrat po podezřelých.“

„Možná je nebudete muset hledat příliš daleko.“ Pán Macudaira upřel obviňující pohled na oba členy rady starších.

Pokoušeli se zakrýt svůj úlek. „I kdybyste věřil, že v dnešní době ještě někdo ovládá techniku dim-maku, nemůžete přece uvěřit, že by to byl někdo z vůdčích představitelů státu,“ namítl Ihara. Sano věděl, že se oba rádcové obávají, aby je pán Macudaira neobvinil z toho, že dali zavraždit jeho vysoké úředníky, aby jej oslabili.

„Každý, kdo nemá schopnosti nebo odvahu spáchat vraždu sám, si mohl najmout vraha, který to umí,“ prohlásil pán Macudaira.

„Totéž se vztahuje na každého, kdo obviňuje jiné,“ odsekl Kato. „Páchat zločiny, aby se zbavil nepřátel, dokáže každý.“

V pohledu pána Macudairy se nyní zračila ostražitost, protože Kato obrátil obvinění proti němu.

„Možná bychom měli prozkoumat, co vedlo komořího Sana k tomu, aby tato úmrtí označil za vraždy, a také způsob, jímž vede vyšetřování,“ ozval se Ihara a upřel ostrý pohled na Sana. Šógun se zmateně a otráveně mračil, protože musel dělit pozornost mezi hudbu, tanec a probíhající debatu.

Joritorno se tvářil nešťastně, protože na Sana se někdo odvážil zaútočit. Sano věděl, že Katovi s Iharou nahání jeho přátelství s Joritomem strach, jelikož podrývá jejich vliv na mladíka. Bez Joritoma a jeho vztahu se šógunem se stanou pro pána Macudairu nekrytými terči. Bylo proto lepší zaútočit na Sana, přestože ten si přál s nimi vycházet.

„Mým jediným cílem je zjistit pravdu,“ hájil se nyní.

„Pravdou je to, co se hodí vám a pánu Macudairovi,“ zasyčel Kato s pohrdavým úsměškem a pak se obrátil na šóguna: „Vaše Excelence, vraždy – pokud se o něco takového vůbec jedná – by měl vyšetřovat někdo, kdo nemá osobní zájem na výsledcích pátrání a dokáže být nestranný. Navrhuji ustavit komisi, která by odhalila skutečnou pravdu.“

„Máte na výsledku vyšetřování právě tak velký zájem jako kdokoli jiný“ vykřikl opovržlivě pán Macudaira.

„Zřídit komisi je dobrý nápad,“ ozval se Ihara. „Rád bych v ní zasedal.“

Sano se v duchu ptal, zda chtějí převzít vyšetřování, protože se obávají, že by mohli být odhaleni jako vrazi, anebo se ospravedlnit, pokud nevraždili. Nemohl dovolit, aby zločin – a možná dokonce čtyři zločiny – zametli pod tatami nebo obvinili pána Macudairu a přitom ho připravili o moc. Bylo načase jim ukázat, kde je jejich místo.

„Rád slyším, že jste ochotni vyšetřovat vraždu náčelníka Edžimy,“ obrátil se Sano na Kata a Iharu.

„Vždy od svých podřízených vítám takové odhodlání.“ Přísně vzato byli členové rady starších Sanovi podřízeni, přestože jim jejich věk a léta strávená v úřadě poskytovaly zvláštní postavení. „Pokud budu potřebovat vaši pomoc, požádám vás o ni. Do té doby však omezíte svou úlohu na rady Jeho Excelenci v obvyklém rozsahu.“

Kato a Ihara sevřeli zlostně čelisti takovým ponížením, ale přímému rozkazu nemohli otevřeně vzdorovat.

„Byl jste se službami komořího Sana vždy spokojený,“ obrátil se pán Macudaira k šógunovi. „Je to muž, který má k vyšetřování všechny předpoklady a léta zkušeností. Nechte ho proto v případu pokračovat.“

„Nu, ahh, zní to jako docela dobrý nápad,“ usoudil šógun. Spory ho rozčilovaly, a proto nyní promluvil s nesmělým přáním alespoň jeden z nich urovnat.

„To, že byl Sano v minulosti úspěšný, ještě nezaručuje, že neselže tentokrát, Vaše Excelence,“ prohlásil Kato s naléhavostí, která se zrodila z paniky.

„Tento případ je příliš vážný, než aby ho přes všechny svoje zkušenosti dokázal zvládnout sám,“ přidal se Ihara.

Sano vycítil jejich obavy, že pokud by pán Macudaira prosadil svou a oni byli zapleteni do vražd vysokých představitelů tokugawského režimu, čekala by je poprava za velezradu. Nezachránilo by je ani jejich spojení s Joritomem.

„Už mám všech těch rad po krk!“ vyjekl náhle šógun. Snad vycítil spodní proudy pod tímto rozhovorem, pomyslel si Sano. Nebo jen potřebuje projevit svoji autoritu. „O tom, kdo bude, ahh, něco vyšetřovat…“ Zamával šógun zmateně pažemi. „Ať už to bude kdokoli… Teď buďte všichni zticha a nechte mě přemýšlet!“

Hudebníci přestali hrát a tanečníci se zastavili uprostřed kroků, utichlo i klábosení chlapců. V místnosti zavládlo nepříjemné ticho. Obličej pána Macudairy ztuhl nelibostí nad tím, jak se mu celá situace nenadále vymkla z rukou. Oba rádcové seděli nehybně, jako pohroužení do meditace, a přáli si, aby se šógun rozhodl pro ně. Šógun přetékal pochybnostmi a strachem, že se dopustí chyby. Sano viděl, že jeho osud závisí na rozmaru jeho pána. Tenhle případ už byl něčím víc než jen pátráním po vrahovi. Nyní byl v sázce Sanův život.

Joritomo se naklonil k šógunovi a pošeptal mu něco do ucha. Sano vraštil čelo a vypadal stejně polekaně jako pán Macudaira, členové rady starších, Hirata i detektivové. Šógun Joritomovi chvíli s pozdviženým obočím naslouchal a pak přikývl.

„Rozhodl jsem se,“ prohlásil sebevědomě, „že dovolím komořímu Sanovi, aby nadále vedl vyšetřování a dopadl vraha.“

Sano pocítil úlevu, ale i pochybnosti. Hirata a detektivové se k němu obrátili a souhlasně přikývli. V obličeji pána Macudairy se zračila směsice spokojenosti z toho, že prosadil svůj názor, a roztrpčenost nad tím, že syn jeho bývalého soka má na šóguna takový vliv. Oba poradci se pokoušeli skrýt svoje rozčarování. Joritomo věnoval Sanovi zářivý úsměv.

„A teď už dost těch… ahh, vážných řečí,“ oznámil šógun Sanovi, jeho druhům, pánu Macudairovi a členům rady. „Můžete jít. Chci být informován, o, ahh, průběhu dalšího vyšetřování.“ Pokynul hudebníkům, tanečníkům a ostatním chlapcům. „Teď se budeme zase bavit.“

V chodbě před soukromými šógunovými komnatami přistoupil k Sanovi pán Macudaira následován oběma členy rady starších. „Důvěřuji vám, že tento případ vyřešíte k mé spokojenosti,“ sdělil mu. Jeho tón sice naznačoval, že jsou přátelé, ale zároveň hrozil vážnými důsledky, pokud by Sano selhal.

Oba rádcové se Sanovi uklonili. Jejich zdvořilost odrážela obavy, že by je mohl obvinit, zatímco nepřátelství v očích napovídalo, že to nebylo naposledy, co se mu postavili, pokud bude nadále udržovat spojenectví s pánem Macudairou.

„Udělal byste dobře, kdybyste si pamatoval, jak jste se dostal tam, kde nyní jste,“ upozornil jej Kato. Sano byl jmenován komořím díky svému nezávislému duchu, který z něho učinil jediného muže, na němž se pán Macudaira a zbytek Janagisawovy kliky dokázali shodnout. Kato tím Sanovi naznačil, že mu pomohli dostat se k moci a že by ho mohli zase srazit dolů, kdyby jim působil potíže.

Ze dveří se vynořil Joritomo. „Půjdete s námi?“ zeptal se ho Ihara.

„Ne. Uvidíme se později.“ Joritomo se postavil vedle Sana.

Obličeje obou poradců zrudly nelibostí. „Nezapomeňte, kdo jsou vaši skuteční přátelé,“ připomněl mu Ihara.

Pak oba zlostně odešli. Sano a Joritomo společně vykročili po chodbě. Hirata a detektivové je následovali. „Musím vám poděkovat, že jste se za mě přimluvil u šóguna.“

Joritomo se zapýřil radostí ze Saňový vděčnosti. „Po tom všem, co jste udělal pro mě, to byla pouhá maličkost.“

Zdálo se, že ho Sanova pochvala opravdu potěšila, ale Sano mu musel říci to, co bylo třeba: „Neměl jste do toho zasahovat. Nemůžete si dovolit znepřátelit si kvůli mně Kata a Iharu. Bylo to neopatrné. Už nikdy nic takového nedělejte.“

„Promiňte mi to, prosím. Asi jsem měl víc přemýšlet.“ Joritomo svěsil hlavu, pokořen Saňovou kritikou. „Chtěl jsem vám jenom pomoct.“

„Pomáhat mi není vaší povinností,“ řekl mu Sano jemně, ale pevně. Jeho otec kdysi dělal všechno pro to, aby ho zničil, a syn nyní riskuje vlastní bezpečí, aby ho chránil! „A měl byste raději zůstat mimo politiku. Mohli by vám velice ublížit.“

„Ano… rozumím, co mi chcete říci.“

Joritomův pokorný tón naznačil, že vytušil Saňový vzpomínky na vypovězeného otce. Sano věděl, že Joritorno otce zbožňuje a postrádá, ale proto ještě nebyl slepý k jeho chybám. Když se zastavili u východu z paláce, pohlédl Joritomo upřímně na Sana.

„Kdybyste ale někdy potřeboval, abych pro vás něco udělal…“ Z chlapcových očí vyzařovala láska a obdiv k hrdinovi, které přenesl z nepřítomného otce na Sana. „Stačí jen říct.“

Z jeho oddanosti měl Sano nepříjemný pocit, přestože ho dojímala. Neučinil pro to nic jiného, než že si s chlapcem občas trochu popovídal u misky čaje nebo se s ním prošel po hradě. Byla to však větší laskavost, než jaké se mu kdy od kohokoli dostalo bez očekávání protislužby. „Nu, můžeme jen doufat, že toho nebude třeba.“

Joritomo se vrátil k šógunovi. Sano s doprovodem kráčel tmavými, křivolakými průchody edského hradu směrem k jeho sídlu. Sano se už těšil, až bude Reiko vyprávět o svém novém případu, ale současně se mu nesmírně stýskalo po dnech, kdy vyšetřovali zločiny společně. Tohle už nebude jako dřív. Všechno je jinak.

„Koukej se, mami, koukej!“

Masahiro skákal jako kůň po chodbě v soukromých komnatách sídla komořího. Podlaha pod jeho nožkama hlasitě skřípěla. Reiko šla za ním a měla chuť ucpat si před tím vrzáním uši. Jednou z oblíbených zábav jejího syna byla hra na „slavičí podlaze“, záměrně vyrobené tak, aby varovala před vetřelci v domě. Když se Sano a Reiko přestěhovali do bývalé Janagisawovy rezidence, zjistili, že je takových podlah plná. Masahiro si brzy zapamatoval, která místa nejlépe vržou.

„Dívej, mami!“ vykřikl. Když šel po podlaze zpět, nevydala jediný zvuk.

„Výborně,“ pochválila ho Reiko, pyšná na to, že si pamatuje také místa, kde se může pohybovat neslyšně. Domnívala se, že na chlapce, kterému ještě nebyly tři roky, je velmi chytrý. „Teď už je ale čas jít spát.“

Vykoupali se spolu, a právě když ho ukládala na lůžko, přišel Sano a připojil se k nim. „Přišel jsi brzy,“ usmála se. „Jsem ráda, že tě vidím.“

Masahiro skočil Sanovi do náručí. Sano ho vyhodil do vzduchu. Smáli se a hráli si po pokoji na honěnou. v

„Moc ho, prosím tě, nerozdováděj,“ požádala Reiko. „Nebo neusne.“

„Vidím ho tak málo,“ pronesl Sano lítostivě, když choval syna na klíně a Masahiro šťastně štěbetal.

„Chci být dobrým otcem, ale dny ubíhají a já k tomu nenacházím příležitost. Chci Masahira něco naučit o životě, o bojových uměních a Cestě válečníka, stejně jako mě tomu učil můj otec.“ Sanův otec vedl školu bojových umění, v níž Sano strávil většinu dětství. „A tentokrát to bude ještě obtížnější než obvykle.“

Po delším povyku rodiče konečně dostali Masahira na lůžko. Odešli do svých komnat a Reiko nalila saké.

„Došlo k vraždě náčelníka mecuke,“ začal Sano. „Pán Macudaira mi nařídil, abych vraždu vyšetřil.“

Když vyprávěl o podrobnostech zločinu, o nebezpečí, které je s ním spojeno, a o tom, co by se mu mohlo stát, pokud případ nevyřeší, cítila Reiko vzrušení i strach. „Tahle vražda,“ pokračoval Sano,

„může rozdýmat plameny politického konfliktu a nechat je rozhořet v další válku. Pán Macudaira je zranitelný, přestože útok směřuje na jeho nejvyšší úředníky, a ne přímo na něho. Opět jsem se ocitl mezi dvěma znepřátelenými stranami.“

Nyní by Sano v případě neúspěchu „spadl z větší výšky“, ale Reiko věděla, že v minulosti dokázal všechny případy rozřešit a že vyšetřování vraždy je něco, co mohou dělat společně, na rozdíl od papírování a nekonečných jednání, jimiž se teď obvykle zabýval. „Vypadá to na fascinující případ,“ prohlásila. „Můžu ti s něčím pomoct?“ Práce na obou případech, na svém i na jeho, by mohla být časově náročná, ale mít hodně práce bylo pořád lepší než nemít žádnou.

„Snad později.“ Sano dopil saké a zeptal se: „A co ty jsi dnes celý den dělala?“

Reiko si všimla, jak rychle změnil téma, a cítila, jak se od sebe zase rychle vzdalují. Proč se už o případu nechce bavit? Zdálo se jí, že si nepřeje, aby se do toho pletla. Po celé téměř čtyři roky manželství přece pátrali společně. Reiko se rozhodla, že vezme Sanova slova vážně a bude předpokládat, že ji nechá pomáhat, bude-li to jen trochu možné.

„Mám vlastní nový případ,“ prohlásila.

Když mu začala vyprávět o Yugao, o procesu a otcově žádosti, zdálo se jí, že to Sana sice zajímá, ale současně nějak znepokojuje. „Ta žena, která se jmenuje Yugao, je tedy hinin?“

„Ano. Proto policie vyvraždění její rodiny řádně nevyšetřila a jí se nedostalo spravedlivého soudu.“

„A ty se chystáš hledat důkazy, které by mohly prokázat její nevinu, navzdory skutečnosti, že se přiznala?“

Reiko trápil nesouhlasný tón, který postřehla v Saňově hlase. „Ano.“ Sano s bradou v dlaních zamumlal: „Nevím, jestli je to dobrý nápad.“

„Proč by nebyl?“ zeptala se překvapená Reiko. Myslela si, že Sana potěší, že má na práci něco tak důležitého, jako je obrana utlačovaného člena společnosti.

Zdráhavé promluvil: „Od té doby, co jsem byl sósakanem-samou, se naše situace změnila. Dnes mě sledují mnohem pozorněji než tehdy. A stejně tak i mou rodinu. Dnes jsme povinni žít podle vyšších norem chování. Nic už nám neprojde, aby si toho někdo nevšiml. Důsledky styků se špatnými lidmi zůstávají stejné, ale riziko je daleko větší.“

„Chceš říct, že bych se s Yugao neměla stýkat, protože patří k vyvržencům a projevilo by se to neblaze na tvém postavení?“ Reiko jen stěží dokázala uvěřit tomu, co slyšela.

„Jestliže se s ní spřátelíš a budeš jí pomáhat, překročíš tabu, které zakazuje kontakty mezi hininy a bezúhonnými lidmi,“ řekl Sano. „A bude-li moje žena tento zákaz překračovat, vzbudí to dojem, že nerespektuji zvyklosti, jimiž se společnost řídí. To je však jenom část problému.“

Reiko na něho udiveně zírala s otevřenými ústy. Mluví to vůbec její manžel? Sano se přece nikdy příliš nestaral o veřejné mínění. A už vůbec ho nestavěl nad spravedlnost. Nyní začínala chápat, proč nechce, aby mu pomáhala s vyšetřováním.

„Hlavní problém spočívá v tom, že tě tvůj otec požádal, abys zasahovala do soudního systému,“ pokračoval Sano. „Velice si ho vážím, ale nyní překračuje hranice své pravomoci, když přehlíží důkazy proti Yugao včetně jejího vlastního doznání a žádá svou dceru, aby vraždy vyšetřila.“

„Myslím, že takhle jsem o tom nepřemýšlela.“ Reiko se zcela soustředila na pomoc otci, na to, aby zabránila možnému justičnímu omylu, a na vlastní touhu po detektivní práci. A přestože měl Sano v mnohém pravdu, musela protestovat: „Ale vraždy je třeba vyšetřit. Neexistuje nikdo jiný, kdo by byl ochoten to udělat, a já mám s takovými věcmi zkušenosti.“

„Já vím, že ano.“ Sanův tón byl smířlivý a rozumný. „Ale nemáš žádné oficiální postavení. A navzdory tomu chce policejní soudce jasné výsledky tvého vyšetřování, které budou v rozporu s výsledky policie.“ Zavrtěl hlavou. „To je porušování zákona. To nemohu přehlédnout. Nemohu si dovolit, aby se zdálo, že chráním vyvržence a pouštím na svobodu zločince, kteří se přiznali ke svým činům.“

„Chceš mi tím říct, že bych toho vyšetřování měla nechat?“ Reiko byla zděšená, když si uvědomila, jak je Sanovo postavení nejisté a že proti němu mohou klidně použít počínání jeho ženy.

„Doufám, že chápeš, proč by ses toho měla dobrovolně vzdát,“ vzdychl Sano.

Reiko mlčky seděla, dokud si všechno v duchu neujasnila. „Chápu, že tvoji nepřátelé hledají jakoukoli zbraň, kterou by tě mohli zničit. Chápu, že bych se jí mohla stát i já.“

V politické aréně představoval dokonce i tak malý nedostatek jako manželka, která opovrhuje tradicemi, pro vysokého úředníka vážné riziko. Reiko nechtěla ohrozit Sanovo postavení a riskovat, že zneuctí jeho i celou rodinu, ale zároveň se ani nechtěla vzdát svého vyšetřování. Navíc ji znepokojovala změna, která se se Sanem udála – kdysi by se totiž případu Yugao ujal sám.

„Život té ženy je ale v sázce a je zde dost nezodpovězených otázek, které vedou k pochybnostem o její vině. Nemyslíš si, že je důležité zjistit, co se onoho večera, kdy byla její rodina vyvražděna, skutečně stalo?“ Reiko si odmítala připustit, že by se Sano změnil natolik, že by mu to bylo lhostejné.

„Copak tobě nezáleží na tom, aby byl potrestán skutečný viník?“

„Samozřejmě že mi na tom záleží,“ odpověděl Sano rozladěně a netrpělivě.

Hledat pravdu a sloužit spravedlnosti tvořilo základní kameny jeho cti, pro bušidó stejně důležité jako odvaha, povinnost k pánovi a obratnost v bojových uměních. Těchto zásad se nepochybně držel ve svém současném případě. Ale nad Reičinými slovy se musel pozastavit. Způsobilo šest měsíců v postavení komořího, že se víc stará o politiku a titul než o čest? Nejde po své Cestě válečníka, jenom když k tomu dostane povolení od nadřízených? Tahle myšlenka Sana vyděsila.

„Nebo si snad myslíš, že by Yugao měla zemřít za zločin, který možná nespáchala, jen proto, že je hinin, a proto si nezasluhuje spravedlivé zacházení?“ zeptala se Reiko.

„Její společenské postavení nemá co dělat s mými pochybnostmi o moudrosti tvého rozhodnutí se tím případem zabývat. Pokud jde o mě, má stejné právo na spravedlnost jako kterýkoli jiný občan.“ Sano však cítil, že se stále víc brání, a v duchu se ptal, zda názory, o kterých tvrdí, že jsou jeho, skutečně vyznává. Způsobilo vyšší postavení, že mu lidé, kteří jsou pod ním, nestojí za námahu? „Ale nemám tolik prostoru, kolik jsem míval, abych něco podnikal mimo zákon.“

„Máš mnohem víc moci, než jsi měl předtím,“ připomněla mu Reiko. „Neměl bys jí využívat ke konání dobra?“

„Samozřejmě, že ano.“ Sano nezapomněl, že tohle si coby nově jmenovaný komoří kladl za cíl. „Ale je sporné, zda poskytnout Yugao druhou šanci lze pokládat za dobrou věc. Z toho, co vím, se mi zdá vinna, a jestliže je tomu tak, další vyšetřování povede jen k odkladu spravedlnosti. Problém s mocí spočívá v tom, že zkazí ty, kdo věří, že dělají to, co je správné, stejně jako ty, kteří se snaží páchat zlo.“ Janagisawův duch se vznášel v domě, v němž kdysi žil a kde nyní seděli Sano a Reiko. Sano byl nyní ve stejném postavení jako Janagisawa a ležela před ním stejná pokušení.

„Moc způsobuje, že si lidé myslí, že jsou nad zákonem a mohou jednat, jak se jim zlíbí,“ pokračoval.

„Věci, které dělám, se mohou v té době zdát dobré, ale mají horší důsledky, než bych očekával. Nakonec se může ukázat, že jsem způsobil víc zla než dobra. Budu zneužívat své moci a pošpiním svoji čest.“

A stanu se Janagisawou, který pletichaní, zpronevěřoval, pomlouval a zabíjel pro vlastní zájmy. A jednoho dne budu poslán do vyhnanství na stejný ostrov.

Hrozné pochopení se odrazilo v Reičině obličeji, když vycítila jeho myšlenky. „Ale ty nikdy nebudeš tak špatný. A případ Yugao je jen malou, i když důležitou záležitostí. Sotva by mohl zničit tvoji politickou kariéru nebo čest. Myslím, že to příliš nafukuješ.“

Může mít pravdu, ale Sano se nerad mýlí a ještě víc nesnáší ustupování. Dráždí ho, že ho Reiko takto kriticky rozebírá a vytahuje záležitosti, které mu vůbec není příjemné si přiznávat. Využil náhlého popudu a ujal se slova.

„Teď, když jsme probrali mé důvody, proč si nepřeju, abys vyšetřovala případ té ženy, bych rád věděl, proč se do toho tak ženeš,“ prohlásil. „Je ti sympatická, a proto tě tolik zaujala? Je-li tomu tak, pak to nebude poprvé, co se něco takového stalo.“

Reiko jen otevřela oči. Narážel na případ svatyně Černého lotosu, kdy se pokoušela pomoci jiné mladé ženě obviněné z vraždy. Mluvili o tom je zřídka, protože se tehdy kvůli tomu málem rozešli a dosud to byla citlivá záležitost. „Necítím k Yugao žádné zvláštní sympatie. Kdybys viděl, jak nepřátelsky se ke mně chovala, věděl bys taky, že mám spíš všechny důvody k tomu, abych její vinu

naopak prokázala.“

Sano přikývl, přestože dosud nebyl přesvědčený. „Musím tě ale přesto požádat, abys svou roli v tomto případě ještě uvážila.“

Reiko mlčela a v její tváři se zračil vnitřní boj. Sano cítil, že si strašně moc přeje vést vyšetřování, ale zároveň nechce, aby se na ni zlobil. „Jestliže mi to zakážeš,“ vzdychla nakonec, „budu respektovat tvé přání.“

Před těžkým rozhodnutím se rázem ocitl Sano. Jestliže jí to dovolí, protože ji miluje a chce, aby byla šťastná, a bude se držet svých zásad, ohrozí svoje postavení a to by mohlo být nebezpečné pro celou rodinu. Od chvíle, kdy Sano vstoupil do bakufu, strašila ho neustále hrozba smrti, a nyní by mohlo dojít k něčemu ještě horšímu. Zalétl pohledem k pokoji, v němž spal Masahiro. Jak jeho syn vyrůstal, uvědomoval si Sano stále víc svoji roli otce i to, jak velice osud jeho syna závisí na něm. Syna zneuctěného vysokého úředníka by čekal bezútěšný konec.

Jestliže to však Reiko zakáže, otočí se zády ke cti a prokáže, že je zbabělec. Uvězněn mezi požárem a morem, přiklonil se na stranu cti, jako to udělal dosud pokaždé.

„Nezakážu ti to,“ prohlásil. „Pusť do toho, jestliže na tom trváš. Ale buď opatrná. Snaž se nevzbudit přílišnou pozornost, aby nevyšlo najevo něco, co by nám mohlo ublížit.“

Reiko se usmála. „Neboj se. Slibuju, že si povedu opatrně. Děkuju ti.“

Sano viděl, jak je šťastná, že jí to dovolil, ale rovněž vytušil, že ji jeho rozhodnutí nijak nepřekvapilo. Vždycky ho nějak dokázala dostat do situace, v níž nedokázal odmítnout, aby se nedostal do rozporu se ctí. Cítil zdráhavý a přitom laskavý obdiv k její chytrosti. Reiko ho nepochybně dokázala ovládat lépe než on ji. Ale dnes večer mu ukázala, že on sám potřebuje někoho, kdo by mu pomáhal držet se vlastních ideálů, a byl rád, že se v tomto ohledu může na Reiko spolehnout.

„Jak si představuješ, že s pátráním začneš?“

„Myslela jsem, že se zítra podívám na místo, kde byli Yugaini rodiče a sestra zavražděni, a promluvím si s lidmi, kteří je znali,“ odpověděla Reiko. „Třeba se mi podaří najít něco, co její vinu či nevinu prokáže.“

„To nezní špatně,“ pochválil ji Sano a zadoufal, že svého rozhodnutí nebude muset litovat.

„A jaký bude tvůj další krok?“ zeptala se na oplátku Reiko. Sršela energií, jako vždy, když se těšila na nějaké dobrodružství.

„Já potřebuju provést rekonstrukci Edžimovy vraždy,“ odpověděl jí Sano. „Tvoje vyšetřování je v jistých ohledech pokročilejší. Máš aspoň hlavní podezřelou a víš, kde došlo ke zločinu. Mým prvním úkolem bude najít místo činu, místo, kde došlo k doteku smrti. Pak se možná dozvím, kdo ho má na svědomí.“

Následujícího rána vstal Sano dřív, než nad kopci východně od Eda vyšlo slunce a nočním strážným

na hradě skončila služba. Před dalším vyšetřováním vraždy se spěšně najedl ve své kanceláři, kde ho jeho lidé stručně informovali o nových událostech v provinciích. Předpokoj už byl plný vyšších úředníků, ale dnes nemohl dopustit, aby mu každodenní rutina ukrádala čas. Nehodlal šustit papíry, když je vrah na svobodě a mocenská rovnováha závisí jen na něm. Byl nejvyšší čas, aby otevřené dveře k sobě zase zavřel.

Propustil podřízené a svému hlavnímu tajemníkovi oznámil: „Odcházím.“

„Čekají tady na vás lidé, ctihodný komoří,“ připomněl mu zdvořile sekretář. Byl to chytrý, schopný a poctivý muž s uctivým vystupováním jménem Kozawa, člověk budící dojem učence. „A také je zde korespondence, kterou byste si měl přečíst a odpovědět na ni.“ Kozawa ukázal na otevřenou truhlu plnou svitků vedle Sanova psacího stolu.

Nebyl čas na dlouhé diskuze. Sano se zhluboka nadechl. „Vyřiďte všechno a každého vy. Důležité záležitosti počkají na mě. O méně důležité se postarejte sám.“

„Ano, ctihodný komoří,“ uklonil se Kozawa a příkazy bez námitek přijal.

„Chci, abyste mi ihned hlásil všechny případy náhlého úmrtí mezi vyššími úředníky bakufu,“ pokračoval Sano. Dojde-li ve spiknutí proti pánu Macudairovi k další vraždě, chtěl se to dozvědět co nejdříve. „Mrtvého těla ať se nikdo nedotýká. Nikdo neodejde z místa, kde by k úmrtí došlo, ani na ně nikdo nebude vpuštěn, dokud nedorazím.“

Jak si přejete, ctihodný komoří. Kde vás zastihnu, bude-li to třeba?“

„Chvíli setrvám v domě náčelníka Edžimy,“ odpověděl Sano. „Pak nevím.“

Když Sano opouštěl kancelář, připojili se k němu detektivové Marume a Fukida a další pomocníci. Bojoval s pocitem, že právě pustil otěže z rukou, takže nevyhnutelně dojde k pohromě, ať už tuhle vraždu vyřeší, či nikoli.

Dům náčelníka Edžimy v úřednické čtvrti Hibija byl velký a impozantní, jak se slušelo na jeho vysoké postavení. Dvouposchoďová budova obehnaná vysokou zdí svou rozlehlostí značně zastiňovala domy v okolí, brána měla dvojitou fortnu a dvě vrstvy střech. Když tam Sano se svým doprovodem dorazil, cítil, že dům obklopuje zvláštní vzduchoprázdno. Vyšší i nižší úředníci a vojáci se tlačili všude v ulicích, ale ulice před Edžimovým domem byla liduprázdná, jako by se všichni vyhýbali místu, na němž se ještě nedávno nacházela Edžimova mrtvola, a které tudíž bylo plné zlých duchů. Sano a jeho muži se zastavili před bránou právě v okamžiku, kdy na ni sloužící věšeli smuteční závěs. Černé sukno se třepotalo v mírném větru a jasný jarní den zamořoval dým ze smutečních vonných kuřidel.

Detektiv Marume oslovil dva strážné v budce: „Ctihodný komoří si přeje promluvit s rodinou vašeho pána. Doveďte nás k nim.“

Jednou z výhod komořího byla skutečnost, že jeho postavení vzbuzovalo okamžitý respekt a bezvýhradnou poslušnost. Strážní rychle přivolali sloužící, kteří doprovodili Sana, Marumeho, Fukidu a všechny ostatní do domu. Za dveřmi si návštěvníci zuli boty a odložili meče a prošli chodbou, ve které byl cítit kouř z vonných látek, který se linul z přijímacího pokoje. Jak se k němu blížili, uslyšeli uvnitř hlasy. Přepážkou z latí a papíru viděli plamínky luceren a nejasné stíny dvou lidských postav.

„Nemáte na tento dům žádné právo,“ vykřikl jakýsi muž rozzlobeně.

„Ale ano, mám,“ zaječel vzdorovitý ženský hlas. „Byla jsem jeho manželka.“

„Jeho manželka!“ Mužský hlas byl plný výsměchu. „Nejste nic jiného než kurva, která využila jeho osamělosti.“

Žena se ječivě rozesmála. „Nejsem jediná, kdo mého manžela využíval. Jste jen chudý příbuzný, kterého adoptoval za syna. Nikdy by to neudělal, kdybyste se mu hanebně nevetřel do přízně, abyste byl blíž k jeho penězům.“

„Ať je tomu jak chce, jsem jeho pravoplatný syn a dědic. Teď o jeho majetku rozhoduju já.“

„Ale on mi z něho slíbil podíl,“ rozkřikla se žena a zaznělo z toho zoufalství.

„Jaká smůla pro vás, že nenapsal poslední vůli. Takhle to byl jen pouhý slib a já vám nedám jediný měďák. Všechno je to moje,“ prohlásil muž vítězoslavně.

„Vy mizero!“

Sloužící, který doprovázel Sana do domu, zaklepal na dveře a uctivě zavolal: „Promiňte, ale máte hosty.“

Muž tiše zaklel. Jeho stín se přesunul blíž k přepážce. Posuvné dveře se odsunuly a v nich se ukázal podsaditý mladý samuraj těsně před třicítkou. Vytřeštil oči na Sana.

„Ctihodný komoří,“ vypravil ze sebe. „Co…? Proč…?“

Adoptovaný syn náčelníka Edžimy měl husté obočí a nízké čelo, které mu dodávalo primitivní vzhled, navzdory obřadnímu oděvu z černého hedvábí, který měl na sobě. Byl zjevně vyvedený z míry vědomím, že Sano vyslechl jejich hádku.

„Promiňte mi, že vás vyrušuji,“ omluvil se Sano, „ale musím si s vámi promluvit o smrti vašeho otce.“

Vedle muže se objevila žena. Byla přibližně stejně stará, tudíž o dobré dvě desítky let mladší, než byl její zemřelý manžel. Lesklé černé vlasy spletené do copu jí visely přes rameno. Měla hezké rysy zostřené prohnaností a na sobě prosté, ale drahé šedivé saténové kimono.

„Samozřejmě. Tisíckrát se omlouvám za svoje špatné způsoby,“ odpověděl syn a uklonil se Sanovi.

„Jmenuji se Edžima Džozan.“

Edžimova choť se rovněž uklonila. Její šikmé černé oči jiskřily ostražitostí, když si Sana prohlížela.

„Pojďte, prosím, dál.“ Zjevně zcela zmaten tím, že netuší, co k nim nejdůležitějšího muže po šógunovi přivádí, ustoupil Džozan do pokoje, aby mohl Sano se svými lidmi vstoupit.

Okenice v místnosti byly zavřené před slunečními paprsky. Na stupínku ležela dřevěná rakev. Hořáky na vonné látky zdobily stůl, na kterém stála ještě váza s větvičkami čínského anýzu, obětinami v podobě potravy a mečem k odhánění zlých duchů. Džozan s Edžimovou vdovou se hádali o Edžimův majetek, zatímco drželi stráž u mrtvého, jako mrchožrouti nad zdechlinou.

„Přijměte mou soustrast s vaší ztrátou,“ pronesl Sano.

Džozan mu poděkoval. „Mohu vám nabídnout občerstvení?“ zeptala se vdova.

Její způsoby byly přímočařejší, než bylo obvyklé u žen vysokého postavení. Sano si připomněl, že si Edžima vzal kurtizánu ze zábavní čtvrti Jošiwara. Nabídku zdvořile odmítl a hned se zeptal: „Jsou tady v domě kromě vás ještě další členové rodiny?“

„Ne,“ odpověděl Džozan. „Ostatní žijí mimo Edo.“

„Je mi líto, že vám přináším špatnou zprávu,“ pokračoval Sano. „Smrt Edžimy-sana nebyla nešťastnou náhodou. Je to vražda.“

Vdova překvapeně vyjekla: „Ale já jsem si myslela, že zemřel při nehodě na dostizích.“ Džozan udiveně zakroutil hlavou. „Jak přišel o život?“

„Byl zabit dotekem smrti. Kdosi patrně ovládá starobylou techniku bojových umění a použil ji proti vašemu otci.“ Sano pozoroval vdovu i adoptovaného syna. Hezký ženin obličej strnul a zprůsvitněl. Džozan zamrkal. Sano se v duchu ptal, zda jsou jen rozrušeni, nebo uvažují, co by jim fakt, že jde o vraždu, mohl způsobit.

„Kdo to byl?“ zeptal se Džozan. „Kdo zabil mého otce?“

„To se teprve musí zjistit,“ odpověděl Sano. „Vyšetřuji vraždu Edžimy-sana a potřebuji, abyste se mnou spolupracovali.“

Jsem vám k službám.“ Džozan učinil rozmáchlé gesto, jako by rád poskytl Sanovi vše, oč ho jen požádá.

Já rovněž udělám vše, co je třeba, abych pomohla najít vraha svého manžela,“ prohlásila paní Edžima.

Džozanovy rysy povolily a změkly. Odvrátil obličej a skryl ho za rukávem. „Odpusťte mi, prosím,“ vyhrkl plačtivým hlasem. „Smrt mého ubohého otce už byla tak dost strašlivá, a teď ještě tohle! Je to příšerná tragédie.“

Paní Edžima popadla Džozana za paži a odtrhla mu ji od obličeje. „Vy pokrytče! Vždyť je vám zcela lhostejné, jak zemřel, hlavně že zdědíte jeho peníze!“

„Mlčte! Nechte mě na pokoji!“ Džozan od sebe ženu odstrčil a obrátil se k Sanovi, zjevně zděšený tím, že komoří Japonska slyšel obvinění, které svědčilo o nedostatku synovské oddanosti. „Neberte ji, prosím, vážně. Je hysterická.“

Sano pozoroval, že Džozan nemá v očích žádné slzy, jen se v nich černá zlost na tu ženu.

„Už nikdy neuvidím svého nejdražšího milovaného manžela,“ zakvílela vdova. „Tolik jsem ho milovala. Jak jen dokážu bez něj žít?“

Džozan se na ni zamračil. „To je jen pokrytectví. Předstírala jste, že mého otce milujete, ale vzala jste si ho jen kvůli jeho postavení a bohatství.“

„To není pravda!“ vykřikla vdova. „Vy jste na mě vždycky žárlil, protože jsem vám stála v cestě. A teď

se mě ještě pokoušíte pomlouvat!“

Sano věděl, že viníkem v případech vraždy bývá často někdo z rodiny. Nezdálo se sice, že by Džozan nebo paní Edžima mohli ovládat užití dim-maku, ale jeden z jeho minulých případů vraždy v císařském hlavním městě ho poučil, že znalost bojových umění se někdy projeví u těch nejméně pravděpodobných osob.

„Už toho mám dost,“ prohlásil Džozan, kterému došla trpělivost. „Opusťte tuto místnost!“

„Vy tady nerozkazujete,“ odsekla rozhněvaně vdova. „Zůstanu tady. Všechno, co se týká mého manžela, je i mojí záležitostí.“

„Přeji si, abyste tu zůstali oba,“ usadil je Sano.

Žena věnovala Džozanovi samolibý, vítězoslavný úsměv. Ten syčivě vypustil vzduch ze rtů a věnoval jí pohled, který sliboval, že později bude této urážky litovat. Pak se nesměle obrátil na Sana:

„Tisíckrát se omlouvám za naše hanebné chování. Nechtěli jsme vás urazit. Jak vám můžeme pomoct?“

„Potřebuju vědět, s kým se Edžima v posledních dnech před smrtí setkal a kde se pohyboval,“ odpověděl Sano. „Můžete mi říct, kam v té době šel a kdy to bylo?“

„Ano,“ odpověděl Džozan. „Sloužil jsem mu jako tajemník. Sestavoval jsem pro něho pracovní program.“

„Začněme tedy s dnem před dostihem.“

„Společně jsme s otcem posnídali a pak pracovali na zprávách a korespondenci v jeho kanceláři zde v domě.“

„Jak trávil předchozí noc?“ zeptal se Sano. Za Džozana odpověděla vdova: „Byl se mnou. V naší ložnici.“

„Celou noc?“

„Celou ne. Přišel domů velice pozdě.“

„Byl na hostině v domě vrchního soudního poradce,“ doplnil ji Džozan.

Sano viděl, že se okruh jeho pátrání značně rozšířil a zahrnuje mnoho lidí mimo Edžimovu rodinu a diváky na dostihu. „A předtím?“

„Strávili jsme celý den v ústředí mecuke“ To byl celý rozsáhlý komplex kanceláří v paláci. „Otec jednal s podřízenými a měl dojednané schůzky s návštěvníky.

Odpoledne jsme šli do města, kde se chtěl otec setkat s informátory,“ pokračoval Džozan. „Nepřál si, aby docházeli sem nebo na ústředí.“

Sano chápal, proč chtěl totožnost informátorů udržet v tajnosti: jednalo se o poskoky bakufu, najaté k udávání svých nadřízených, a ti by je jinak mohli za špehování přísně potrestat. „Kde docházelo k těm schůzkám?“

„V šesti různých čajovnách v Nihonbaši.“

Pátrání se nyní rozšířilo na ještě širší území a týkalo se nesčetných podezřelých. „Potřebuju vědět, kde se ty čajovny nacházejí,“ požádal Sano. „A rovněž jména všech lidí, s nimiž se Edžima setkal.“

„Jistě.“

Džozan mu podal svůj zápisník. Sano letmo pohlédl na úhledně psané znaky. Džozan zaznamenal jména patnácti hostů na hostině, dvaceti mužů, s nimiž měl dohodnuté schůzky, a Edžimových informátorů.

„Neviděl jste, že by se ho některý z těchto mužů dotkl zde?“ Sano si poklepal na hlavu v místě, kde se na Edžimově hlavě objevila podlitina.

„Ne. Ale nedíval jsem se po celou dobu. Předpokládám, že to některý z nich mohl udělat. Všechny tyto schůzky byly soukromé.“ Džozan ukázal na jména tří mužů, se kterými se Edžima setkal na ústředí mecuke, a na jména všech informátorů. „Se všemi těmito muži hovořil o samotě, zatímco já jsem stál před kanceláří nebo před čajovnou.“

„Kdo jiný kromě lidí zapsaných ve vašich záznamech se v posledních dvou dnech pohyboval kolem vašeho otce?“ chtěl vědět Sano.

Džozan se viditelně namáhal ve snaze vybavit si všechny lidi, s nimiž se otec setkal. Jeho podřízení. Sloužící a strážní, tady i v paláci. Lidi v čajovnách.

A davy v městských ulicích, pomyslel si Sano. „Sepište jména všech lidí, na které si dokážete vzpomenout. Pak mi ten seznam pošlete.“

„Zajisté,“ odpověděl Džozan, zastrašeně, ale ochotně.

Sano se pak podíval na Edžimovu vdovu: „Napadá vás někdo jiný, kdo by se mohl dotknout vašeho manžela?“ Zavrtěla hlavou. Sano si samozřejmě uvědomoval, že jak ona, tak Džozan pobývali s Edžimou o samotě a měli nejlepší příležitost to provést. „Měl někdo z lidí, s nimiž se Edžima setkal, důvod přát si jeho smrt?“ obrátil se Sano k oběma.

Džozan se zatvářil nejistě. Bylo zřejmé, že nechce obvinit žádného z vysoce postavených úředníků.

„O nikom takovém nevím.“

„Chci zprávu mecuke o každém, kdo byl popraven, degradován, poslán do vyhnanství nebo utrpěl jinou újmu na základě Edžimova rozhodnutí od chvíle, kdy se stal náčelníkem výzvědné služby.

Dopravte ji ještě dnes do mé kanceláře.“

Džozan zaváhal. Mecuke jen neochotně vydává důvěrné dokumenty, sděluje tajnosti, a zmenšuje tak svoji jedinečnou moc. Nemohl se však vzepřít příkazu nejvýše postaveného muže po šógunovi.

„Udělám to.“

Sano si pomyslel, že je dostatečně chytrý, aby si uvědomil, že patří k podezřelým, a proto se pokusí svést podezření jinam. V duchu předvídal únavnou práci při vyšetřování lidí, kteří se s Edžimou stýkali nebo k němu chovali nenávist. Naštěstí mohl značnou částí této práce pověřit jiné.

„Musím si vypůjčit vaše záznamy,“ oznámil Džozanovi. Ten přikývl. Když se do nich Sano podíval podruhé, zjistil, že mnoho jmen dobře zná. Jedno ho zvlášť zaujalo: kapitán Nakai, voják tokugawské armády. Nakai bojoval v nedávné válce o moc na straně pána Macudairy. Sano si připomněl, že je nedostižným mistrem bojových umění, který se vyznamenal tím, že v jediné bitvě zabil osmačtyřicet nepřátelských vojáků. A kromě toho měl soukromou schůzku s Edžimou.

Venku na ulici, když poděkoval Džozanovi a Edžimově vdově za jejich spolupráci, oznámil Sano detektivům: „Úředníci, kteří byli na hostině, žijí všichni tady v Hibiji nebo přímo na hradě. Stavím se u nich, pak zajedu na ústředí mecuke, abych si promluvil s Edžimovými podřízenými. Marume-sane a Fukido-sane, vy pojedete se mnou. Mezitím…“ Předal knihu se záznamy dalšímu pobočníkovi, mladému samurajovi jménem Tačibana, rovněž bývalému detektivovi. „Vy a ostatní vyhledáte muže, kteří měli soukromé schůzky s Edžimou, a přivedete je do mého domu.“ Další výhoda úřadu

komořího spočívala v tom, že si mohl dát předvolat kohokoli. Informátory si nechá na později.

„Pamatujte si, že nejdůležitější je kapitán Nakai.“

„Ano, ctihodný komoří,“ odpověděl Tačibana, třesoucí se nedočkavostí, aby splnil jeho rozkazy.

Když Sano s Marumem a Fukidou odjížděl, měl pocit, že ve vyšetřování přece jen nastal nějaký pokrok. Snad se mu podaří případ vyřešit a uspokojit pána Macudairu i jeho soky dříve, než vypukne válka. Nepříjemné však bylo pomyšlení na Hiratu. Výdrží tak dlouho, aby dokázal vyšetřit předchozí úmrtí? A také musel myslet na to, co asi dělá Reiko.

Osada hininá, v níž žila Yugao a její rodina, byl vlastně slum, který zamořoval břeh řeky Kandy, severozápadně od edského hradu. Stany z potrhaného plátna a bambusových kůlů obývané novými členy osady obklopovaly vesnici z chatrčí postavených z odřezků a vyhozených kusů dřeva. Pustina s obrovskou skládkou odpadků oddělovala osadu od zchátralých domů a obchodů vlastního předměstí Eda. Z osady stoupal kouř a zatemňoval oblohu a slunce. Poblíž navršených odpadků zastavil průvod sestávající ze čtyř samurajů a palankýnu s nosiči.

Reiko vystoupila z nosítek. Když se rozhlédla, nakrčila nos před zápachem hromady odpadu, kolem níž poletovala mračna bzučících much a ve které se hrabaly děti a krysy a očichávali ji toulaví psi. V nitru však pociťovala zvědavost. Osady hininů už viděla, ale ještě nikdy v žádné nebyla. Společenské zvyklosti před nimi urozené dámy z její třídy chránily stejně přísně, jako zákony oddělovaly vyvržence od bezúhonných obyvatel. Nedočkavá vyzkoumat a zjistit vše, co jen o Yugao a vraždách

dokáže, vydala se Reiko po zaplevelené a rozblácené hlíně k osadě. Svůj prostý šedý bavlněný plášť si přitom vysoko nadzvedla a místo obvyklé obuvi z lakovaného dřeva měla na nohou slaměné sandály. Vlasy měla spletené do obyčejného copu bez jediné ozdoby a na tváři jen nepatrné množství líčidla a rtěnky. Její strážci měli meče a drátěné tuniky, ale žádný erb, který by ukazoval, kterému pánovi patří. Reiko měla v úmyslu svou cestu co nejvíce utajit, aby tak dodržela slib, který dala Sanovi.

Když se přiblížila k osadě, slyšela ze stanů chraptivý smích a hlasité hádky. Vyvrženci, převážné muži, lelkovali kolem táborových ohňů, na nichž syčely ve žluklém tuku páchnoucí ryby. Pět mužů se rozběhlo k nim. Měli na sobě krátká kimona a dlouhé punčochy a u pasů kyje a dýky. Na hlavách se jim ježily rozcuchané vlasy, do kůže měli zažranou špínu a tvářili se nepřátelsky.

„Co tady pohledáváte?“ zavrčel se jeden z nich na Reičiny strážce. Paže měl pokryté tetováním, jakým se obvykle zdobili zločinci. Zastoupil jim se svými druhy cestu.

„Buďte zdrávi,“ pozdravil velitel Reičina doprovodu zdvořile. Byl to poručík Asukai, tvrdý mladý samuraj, který by jindy těm hrubiánům poručil, ať se mu klidí z cesty, a pokud by neposlechli dost rychle, rozehnal by je násilím. Reiko mu však stejně jako jeho mužům nařídila, ať si vedou opatrně a nebudí žádnou pozornost. „Choť mého pána si přeje promluvit si zde s několika lidmi.“

Tetovaný muž se posměšně zašklebil. „To jistě. V tom případě jsem Jeho Excelence šógun. Vy samurajové jste si sem s námi hininy přišli pohrát. Myslíte si, že nás můžete zabít, protože vám to před zákonem projde.“ Reiko si uvědomila, že tohle se vyvržencům zřejmě musí stávat často.

„Dneska vám to ale neprojde.“ On i jeho druhové vytáhli dýky. Ze stanů vyběhli další otrhanci, mávající kyji a píkami. „Výpadněte odsud.“

„Počkejte.“ Poručík Asukai zvedl paže v smířlivém gestu, zatímco jeho muži se semkli kolem Reiko, aby ji ochránili. „Nepřišli jsme sem vyvolávat žádné potíže. Chceme si jenom s někým promluvit.

Vážně.“ Pronesl to klidným tónem, ale přestože on i jeho muži byli vycvičení, zkušení bojovníci, zatímco hininové jen hrdlořezové bez výcviku, byli místní obyvatelé v přesile. Reiko pocítila strach. V boji se ocitla už předtím a nerada by tuto zkušenost opakovala.

„Řekl jsem, abyste koukali táhnout.“ Potetovaný promluvil s drzostí člověka, který je rozzuřený na celý svět a už nemá co ztratit. „Zmizte, nebo vás zabijeme.“

Ostatní vyvrženci podpořili jeho slova divokými souhlasnými a nadšenými výkřiky. Nepřáli si však, aby Reiko a její strážci odešli. Okamžitě je obklíčili. Na Reiko mířila ostří a kyje se zvedaly k úderu. Na její strážce civěly rozšklebené obličeje těšící se na nastávající boj. Ozvalo se zasvištění oceli, jak strážci tasili meče. Ze skládky odpadků a z kolonie se sbíhali lidé, aby se na to mohli podívat. Reiko byla nešťastná, protože její vyšetřování ještě ani nezačalo, a už je až po uši v obrovských potížích.

Náhle se však ozval hlasitý a autoritativní hlas: „Co se to tady děje?“

Hininové se otočili k osadě. Jejich sevření se uvolnilo a Reiko spatřila muže, za nímž následovali dva další, a všichni mířili rázným krokem k nim. Muži mohlo být kolem čtyřicítky a měl překvapivě hezkou tvář zastíněnou neoholeným strništěm. V pozdvižené pěsti třímal kopí. Jeho kimono, kalhoty i krátký kabátec byly stejně špinavé jako u ostatních mužů, ale ušité z hedvábí. Vlasy měl vyčesané a naolejované, svázané do úhledného copánku. Držel se zpříma a vznešeně jako samuraj, ačkoli vyholenou korunku na hlavě ani meče neměl. Jeho doprovod se ničím nelišil od ostatních vyvrženců a bylo zřejmé, že se jedná o neurozené lidi. Muž se zastavil a přeměřil si temným pohledem dav.

„Chceme se jen zbavit těchhle vlezlých lidí, než tady někoho zavraždí,“ vysvětlil mu potetovaný hrubián.

Muž podezřívavě zkoumal Reiko a její doprovod. „Jsem Kanai Džuzaemon, předák vesnice.“ Každý ve společnosti někam patřil a každá část města nebo vsi měla jmenovaného úředníka a nejinak tak tomu bylo i v osadě hininů. Jeho dvě jména ukazovala, že patří do třídy válečníků. „Kdo jste vy?“

Poručík Asukai pošeptal Reiko: „Možná by bylo lepší říct mu pravdu.“

Ani Reiko už neviděla jinou možnost. „Jsem dcera policejního soudce,“ začala. Rozhodla se však utajit alespoň své spojení s komořím Sanem. Jmenuji se Reiko. Jsme tady proto, že mě otec požádal, abych vyšetřila vraždu rodiny jedné ženy, která se jmenuje Yugao.“

Předák na ni překvapeně pohlédl, nejen proto, že promluvila sama a nenechala za sebe mluvit muže, ale i kvůli tomu, co řekla. Mávl na svoje lidi, ať skloní zbraně. Poslechli ho. Reiko se zrovna v duchu

ptala, jak se jejich vůdcem mohl stát samuraj, když se k ní obrátil s otázkou: „Vaším otcem je policejní soudce Ueda?“

„Ano,“ odpověděla opatrně, protože v jeho hlase zaslechla stopu nedůvěry.

„Policejní soudce Ueda mě zbavil cti a udělal ze mě hinina. Totéž učinil mnoha jiným lidem, kteří jsou tady.“

Z davu se ozvaly nepřátelské hlasy. Reiko litovala, že se o otci zmínila, protože jeho jméno jí pravděpodobně mezi vyvrženci žádnou velkou oblibu nezíská. Její strážci se chystali odrazit případný útok.

„Ale slovo policejního soudce je zákonem,“ pokračoval Kanai s fatalistickým smutkem. „Myslím, že bychom mohli jeho dceři posloužit.“ Zamával kopím na shromážděný dav. Jděte si po svých!“

Neurvalci i diváci se rychle rozešli. Reiko pocítila úlevu. Také její strážci si při zasunování mečů do pochev vydechli úlevou.

„Co přesně chce?“ obrátil se předák k poručíku Asukaiovi.

„Na to se budete muset zeptat jí.“

Kanai se zdál být vyvedený z míry neobvyklou situací, v níž dcera policejního soudce, žena, vyšetřuje zločin. Věnoval Reiko tázavý pohled.

„Nejdříve bych ráda viděla místo, kde došlo ke zločinu,“ prohlásila Reiko.

Jak si přejete.“ Předák pokrčil rameny, udiveně, ale smířlivě. „Bude lepší, když tam půjdu s vámi. Teď už je vám snad jasné, že tady nejste nijak vřele vítána.“ Vedl je do osady. Dva Reičini strážní šli před ní a přede všemi ostatními, předákovi druzi tvořili zadní voj. Když se proplétali mezi stany, zírali na ně jejich obyvatelé s neskrývanou zvědavostí. Někteří se vydali za Reiko a jejím doprovodem, a tak se za nimi brzy táhl dlouhý průvod. V žádném případě to nevypadalo na diskrétní vyšetřování a Reiko mohla jen doufat, že se zprávy o jejím konání nedostanou k nikomu, kdo by snad byl v takovém postavení, aby mohl Sanovi ublížit.

Země pod jejíma nohama byla udupaná a tvrdá s rozbláceným povrchem a slizká od vody, kterou tam vylévaly ženy po vyprání prádla nebo čištění ryb. Z ošklivého zápachu lidských výkalů a stojatých močálů se Reiko zvedal žaludek. Bylo zřejmé, že odsud v noci nikdo výkaly neodváží. V ohních tu hořely odpadky, které si nenašly cestu na skládku, a nebyly zde ani žádné nádoby na odpad. Reiko cítila, jak se jí nečistota vsakuje do punčošek a lemu kimona. Jak mohou ti lidé žít v takové špíně?

Brzy došli k chatrčím. Každá maličká stavba byla slátaninou z prken ukořistěných ve vyhořelých budovách nebo na staveništích, sotva dostatečně vysokou, aby v ní mohl dospělý člověk vzpřímeně stát. Okna byly jen díry zakryté špinavými papíry a střechy byly z došků nebo z popraskaných a rozbitých tašek. Zevnitř se ozývaly hádky a pláč malých dětí. Reiko se shýbala pod potrhaným prádlem, které se sušilo na šňůrách natažených mezi chatrčemi. Protlačovala se i s doprovodem úzkými uličkách mezi muži hrajícími karty. Překročila opilce, který ležel v bezvědomí na zemi. V jedné chatrči jakýsi muž odpočítával mince do dlaně ušmudlané ženy.

Dařilo se tady všem neřestem.

Kouř zatemňoval vzduch jako neustálý soumrak. Zápach se zdál tak hutný, že jím nemohl proniknout čerstvý vzduch. Skutečnost, že její otec odsuzuje lidi k takovému životu, byla Reiko nepříjemná, přestože si trest nepochybně zasloužili.

„Tady to je,“ prohlásil Kanai a zastavil se před jednou chatrčí. Od ostatních se lišila dvěma věcmi: přistavěnou kůlnou a krystalky soli, nasypanými na prahu k očištění místa, na kterém někdo zemřel.

„Není tam toho moc k vidění, ale prohlédněte si to uvnitř, jak potřebujete.“ Přidržel jim vybledlou indigově modrou látku, zavěšenou na dveřích.

Zatímco vyvrženci zvědavě přihlíželi, vstoupila Reiko do chatrče. Okamžitě ucítila odporný nasládle kovový zápach. Sevřelo se jí hrdlo a zvedl žaludek. Pod sebou v hlíně spatřila tmavé skvrny v místech, odkud už byly krev i vnitřnosti uklizeny, ale část krve přesto vsákla do udupané hlíny.

Chatrč sestávala z jediné místnosti a výklenku tvořeného přístavkem; celý obytný prostor byl menší než její ložnice. Jen stěží dokázala uvěřit, že tady žili čtyři lidé. Místnost byla prázdná, až na hliněnou pec v koutě.

Ode dveří se ozval Kanai: „Sousedi ukradli všechno, co se dalo odnést: nádobí, šatstvo, přikrývky. Lidi jsou tady tak chudí, že jim nevadí okrádat mrtvé.“

Reiko už taky viděla, že zde žádné stopy nenalezne. Přestože však cítila, jak do ní proniká poskvrňující dech smrti, a zoufale toužila po čerstvém vzduchu, zůstala uvnitř v naději, že alespoň nějaké náznaky z místa činu si přece jen odnese. Na jedné stěně byly jakési křivé vruby vyřezané nožem. Reiko jich napočítala třicet osm, snad záznamy z nějaké karetní hry. Cítila, že z nich vyzařují emoce: zlost, strach, zoufalství.

„Odpusťte mi mou zvědavost,“ promluvil Kanai, „ale proč vás policejní soudce poslal vyšetřovat ty vraždy?“

„Mám s takovými záležitostmi zkušenosti,“ odpověděla Reiko, aniž by se zmínila o své práci pro Sana.

Předák nevěřícně svraštil čelo, protože ženy obvykle vraždy nevyšetřují. Pak pokrčil rameny a dal najevo, že je mu to příliš lhostejné na to, aby naléhal na další vysvětlování. „Není snad ten případ už vyřešený? Yugao přece zatkli.“

„Policejní soudce a já máme pochybnosti, zda tu rodinu vyvraždila skutečně ona.“

„Já je tedy nemám,“ prohlásil Kanai. „Pokud mě se týče, udělala to Yugao.“

„Proč si to myslíte?“

„Byl jsem ten večer tady. Objevil jsem mrtvé. Přistihl jsem u nich Yugao.“

Reiko měla v plánu pátrat po prvních svědcích až po prohlídce místa činu, a teď jí šťastná náhoda ušetřila práci. „Ano? Povězte mi, jak to celé bylo.“

Předákův výraz naznačoval, že nechápe, proč nevěří jeho slovům a namáhá se v záležitosti nějaké vražedkyně, ale pak opět pokrčil rameny. „Moji pomocníci a já jsme hlídkovali v osadě. Neustálé dohlížení je jediný způsob, jak tady udržet pořádek.“ Reiko si všimla jeho způsobu vyjadřování, který jej řadil do vyšší třídy. „Zaslechli jsme křik, který se nesl tady odtud.“

Reiko si v duchu představovala, jak se svými muži běží s loučemi v rukou temnou osadou a v chatrči se lidi rvou. Slyšela ječení žen.

„Než jsme sem doběhli, řev ustal. Ležel tam nějaký muž.“ Kanai ukázal na krví prosáklé místo na podlaze. „Myslím, že zemřel jako první. Na posteli. Ležela tam i jeho manželka a jejich mladší dcera.“ Reiko sledovala jeho natažený prst ukazující na další dvě místa, kde se na zemi rýsovaly rudohnědé skvrny. „Někdo je předtím honil. Ještě teď můžete vidět krvavé otisky chodidel.“

Reiko viděla krví pocákané prkenné stěny a představovala si dvě vyděšené ženy, prchající před ostřím dýky.

„Všechny oběti měly po těle spoustu bodných ran. Řezné rány na rukou, protože se pokoušely bránit.“ Kanai vešel do chatrče a zastavil se uprostřed místnosti. „Yugao seděla tady, obklopená mrtvolami. Po obličeji měla rozmazanou krev. I šaty měla nasáklé krví. Držela v ruce zakrvácený nůž.“ Zavrtěl hlavou. „Viděl jsem vraždy už předtím, tady to není nic vzácného, ale tahle mě ohromila. Řekl jsem Yugao: Milosrdní bohové, co se tu stalo?“ Jeho dosud neúčastný tón ožil emocemi. „Podívala se na mě, úplně klidná, a řekla:

‚Zabila jsem je.‘ Vypadalo to naprosto jasně, a tak jsem ji předal policii.“

Svými slovy nyní potvrdil to, co vypověděl dóšin u jejího procesu. Kanaiův popis onoho večera byl tak živý, že to Reiko přímo viděla před sebou. Byla nyní mnohem ochotnější uvěřit, že Yugao to vskutku udělala, právě tak, jak sama říká. Nemohla však uzavřít vyšetřování na základě výpovědi jediného svědka, který sem navíc dorazil až po vraždě.

„Když jste sem ten večer přišel, viděl jste kromě Yugao ještě někoho jiného?“ zeptala se ho.

„Jen pár lidí, kteří vyběhli ven, aby zjistili, co se tady děje.“

Reiko si řekla, že bude muset později zjistit, zda si sousedé před vraždou nevšimli někoho v blízkosti chatrče nebo někoho, kdo by pak odsud utíkal. „Znal jste tu rodinu dobře?“

„Dost dobře. Bydleli tady přes dva roky. Do vypršení jejich trestu už jim zbývalo jen šest měsíců.“

„Co byste mi o nich mohl říct?“

„Muž se jmenoval Taruja. Kdysi vlastnil zábavní síň v Rjógoku. Byl to bohatý, významný obchodník, ale když se stal hininem, začal pracovat jako kat v edské věznici.“ Jednalo se o opovrhovanou práci, přidělovanou vyvržencům. Jeho manželka O-aki a Yugao si vydělávaly trochu peněz šitím. Mladší dcera Umeko se prodávala mužům.“ Předák ukázal na přístěnek. „Tam.“

„Potřebuju vědět, proč Yugao povraždila svou rodinu, pokud to udělala,“ ozvala se Reiko.

„To mi neřekla, ale zvlášť dobře s nimi nevycházela. Sousedi si neustále stěžovali na rámus. Hodně se hádali. Tady to samozřejmě není nic neobvyklého. Ale je tu ještě jedna věc, kterou jsem za těch sedm let, co žiju v tomto pekle, pochopil, a sice, že když mají lidi bídu a jsou takhle namačkaní jeden na druhého, začnou se brzy nenávidět. Nějaká maličkost byla nejspíš tou poslední kapkou, po níž Yugain pohár trpělivosti přetekl.“

Reiko si uvědomila příležitost k další otázce. „Jak se sem Yugao a její rodina vlastně dostali?“

„Její otec s ní měl pohlavní styk.“

Reiko věděla, že incest, styk s otcem nebo přímým příbuzným, je jedním ze zločinů, za něž se člověk stane hininem, přesto však ji to šokovalo a zhnusilo. Samozřejmě, slyšela řeči o mužích, kteří ukájeli své sexuální choutky na dcerách, ale nedokázala pochopit, jak může nějaký otec tak zvrácené a nechutné věci páchat. Jestliže se ale zločinu dopustil její otec, proč tady byla Yugao a její matka a sestra?

„Byly to tři bezmocné ženy, kterým vůbec nic nepatřilo. Byly zcela závislé na Tarujovi, aby je živil. Musely se sem buď přistěhovat s ním, nebo umřít hlady.“

Což znamenalo, že celá rodina včetně Yugao sdílela jeho trest. Zdálo se to nespravedlivé, ale tokugawské zákony často trestaly nejen samotného zločince, nýbrž i celou jeho rodinu. Reiko se zrychlil tep, protože našla možný motiv alespoň pro jednu ze tří vražd. Cítila se Yugao tak zneuctěná a tolik se styděla za to, co se s ní dělo, že začala nenávidět otce, jehož jí tradice přikazovala na slovo poslouchat a milovat? Probudila v ní její vznětlivá povaha onoho večera vražedný vztek?

Reiko se rozhlížela po chatrči. Ve své představivosti viděla v místnosti muže a tři ženy sedící u večeře. Obličeje Yugaina otce, její matky a sestry byly nezřetelné, jen rysy Yugao byly jasné a ostré. Reiko slyšela jejich rozhněvané hlasy, jak se zvedají v hádce, jaké vznikají ze stísněného prostoru, z hladu a vzájemného ponižování. Představovala si otcovy rány, házení talíři a hlasité nadávky. Co když otcovo zločinné počínání, které je odsoudilo k tomuto osudu, neustalo ani tady? Reiko náhle v duchu viděla chýši onoho tmavého večera. Viděla dvě stínové postavy, Yugao a jejího otce na lůžku v místě, kde nyní byla na podlaze největší krvavá skvrna.

Drží ji naznak na posteli s dlaní přes ústa, aby ztlumil její křik, a souloží s ní. Hned vedle spí na svých lůžkách její matka a sestra. Po odporném činu se otec z Yugao odvalí a usne, zatímco v ní se vaří vztek. Už té potupy bylo příliš. Yugao toho má právě dost.

Zvedne se, popadne nůž a vrazí ho otci do prsou. Ten se probudí a zavyje bolestí a úlekem. Pokouší se jí nůž vyrvat, ale jenom si pořeže ruce, a Yugao bodá stále znovu a znovu. Jeho křik vzbudí matku a sestru. Zděšeně se pokoušejí Yugao od otce odtrhnout, ale užje pozdě – je mrtev. Yugao šílí vzteky. Obrací nůž proti matce a sestře. Pronásleduje je, řeže a bodá, zatímco oběti ječí hrůzou. Jejich chodidla zanechávají krvavé stopy na podlaze, dokud obě nepadnou a nezemřou.

Yugao si prohlíží své dílo. Její žízeň po pomstě je ukojena. S nožem v ruce se posadí a čeká, až někdo přijde.

Předákův hlas přerušil Reičiny myšlenky. „Už jste viděla dost?“

Vize se rozplynula. Reiko zamrkala. Nyní má věrohodnou teorii o tom, proč a jak došlo vraždám, ale jedná se pouze o spekulaci. Potřebuje důkazy, které by ji podpořily, než řekne otci, že Yugao je vražednicí a že ji má odsoudit k trestu smrti.

„Ano, už jsem viděla dost,“ odpověděla. „Teď si chci promluvit se sousedy.“ Možná, že viděli něco, co Kanai neviděl. Vstoupil do chatrče ještě někdo jiný a spáchal vraždy? Měla být obětí i Yugao? Jenže to by nevysvětlovalo, proč přežila – a hlavně proč se přiznávala – ale Reiko cítila, že o zločinu se tady může dozvědět víc. „Provedete mě nejbližším okolím a představíte mě?“

Kanai jí věnoval pohled, jímž naznačil, že stále ještě má dost trpělivosti. „Cokoli chcete, ale myslím si, že jen maříte čas.“

Reičina zvědavost týkající se hininů zahrnovala i tohoto muže, který se jí stal ochotným, byť trochu skeptickým pomocníkem. „Smím se zeptat, jak se stal hinin z vás?“

Jeho obličej potemněl návalem citů a pak se od ní odvrátil. „Když jsem byl mladý, zamiloval jsem se. Do služky v jedné čajovně.“ Hovořil tak, jako by každé slovo pro něho bylo šlehnutí bičem. „Byl jsem samuraj z hrdé, starobylé rodiny.“ Náznak úsměvu však ukazoval, že mu sebezraňování působí současně i jakési zvrácené potěšení. „Chtěli jsme se vzít, ale patřili jsme do rozdílných světů.

Rozhodli jsme se, že když už spolu nemůžeme žít, můžeme spolu aspoň zemřít. Jednoho večera jsme šli na Rjógodský most. Přivázali jsme se k sobě. Přísahali jsme si věčnou lásku a pak skočili dolů.“

Byl to prastarý příběh, téma mnoha her divadla kabuki. Společné sebevraždy byly u tajných milenců časté. „Ale vždyť…“

„…jste naživu. Ano,“ dopověděl Kanai. „Když jsme padli do vody, ona se téměř okamžitě utopila. Vzdala se života bez boje. Ale já…“ Třaslavě se nadechl. „Bylo to, jako by mé tělo mělo vlastní vůli a nechtělo zemřít. Jak nás unášel proud, potýkal jsem se s provazem a podařilo se mi ho rozvázat.

Doplaval jsem do jednoho doku. Tam mě našel policista. Její tělo objevili druhý den dál po proudu. A ze mě se stal vyvrženec.“

Jednalo se o obvyklý trest pro lidi, kteří takové sebevražedné dohody přežili. Když Reiko zkoumala jeho ponurý výraz, uvědomila si, že Kanai stále ještě truchlí pro svoji lásku. „To je mi líto. Zkusím se za vás přimluvit u otce, třeba vás omilostní.“

„Děkuju vám, ale neobtěžujte se. Byl jsem odsouzen jenom na rok. Můžu odejít, kdykoli budu chtít. Ale rozhodl jsem se zůstat.“

„Proč?“ užasla Reiko. Nedokázala uvěřit, že by zde byl někdo ochoten žít dobrovolně.

„Byl jsem příliš zbabělý na to, abych zemřel. Co jsem to za samuraje?“ prohlásil Kanai ironicky. „Ona je mrtvá a já jsem naživu. Zůstávám zde, protože to pokládám za spravedlivý trest.“

S očividným úsilím se vrátil k svému obvyklému, lhostejnému chování. „Nepřišla jste sem ale proto, abyste vyslechla můj politováníhodný příběh. Pojďte se mnou – představím vás Yugainým sousedům.“ Když vycházeli z chatrče, prohodil: „Měla byste se poučit z mého příkladu a pamatovat si ho, jestliže vyšetřujete vraždy: někteří obvinění ze zločinu jsou také skutečně vinni.“

Kolem Hiraty práskaly výstřely z hákovnic a létaly dělové koule. Stál sám na bitevním poli, oděný ve zbroji, s mečem v ruce. V oblacích kouře a mlhy se zuřivě potýkaly stínové postavy. Jejich řev přehlušoval lasturové trubky i dunění válečných bubnů. Jakýsi voják na koni cválal mlhou, kopí namířené na Hiratu. Hirata uskočil a máchl mečem. Zasáhl vojáka přes břicho. Muž spadl z koně a vytryskla krev. Zezadu se na něho vrhl válečník s mečem. Hirata se prudce otočil a ostří jeho zbraně mu prořízlo hrdlo. Vrhali se na něho další útočníci a on je bez sebemenší námahy pobíjel. Jeho čepel jako by byla zhmotněním jeho vůle zvítězit. Cítil radost.

Náhle zvuky bitvy začaly utichat a armády se rozplynuly v mlze. Hirata se probudil a zjistil, že leží na lůžku a ve zraněné noze mu bolestivě poškubává. Z válečné vřavy se staly hlasy sloužících v jeho domě a střelba pocházela z cvičiště edského hradu. Ranní slunce v okně ho bodalo do očí. Bolela ho

hlava a měl překyselený žaludek – vedlejší účinky jeho lektvaru na spaní. Každou noc se mu zdálo, že je zdravý a silný, a každé ráno se probouzel do děsivé můry skutečné existence. Hrdinsky se však přinutil vstát, protože ho čekala důležitá práce a on už spal příliš dlouho.

„Midori!“ zavolal.

Když mu pomohla s oblékáním a přemluvila ho, aby snědl trochu rýžové kaše a kousek ryby, odešel do kanceláře a poslal pro svoje detektivy. Některé pověřil vedením případů, jejichž vyšetřování už probíhalo, a poslal je pryč, Inoueho s Araiem vyzval, ať zůstanou.

„Dnes budeme vyšetřovat ta tři předchozí úmrtí, o nichž se pán Macudaira domnívá, že byla násilná,“ oznámil jim.

„Týká se to dvorního ceremoniáře Ona Šinosukeho, správce silnic Sasamury Tomoji a ministra financí Moriwakiho?“ chtěl vědět Arai.

Hirata přikývl. „Pokusíme se zjistit, zdali i oni byli oběťmi dim-maku. Pokud ano, podíváme se po podezřelých.“

„Kde začneme?“ zeptal se Inoue.

„U nich doma. Ve svých domech zemřeli Ono a Sasamura.“

Všichni tři muži žili ve svých rezidencích v úřednické čtvrti Hibija. Hirata doufal, že dál nebude muset v sedle cestovat. Dnes ráno byla bolest vinou včerejšího přepínání obzvláště silná. Možná dokáže dát předchozí úmrtí do souvislosti se smrtí náčelníka Edžimy a najít nějaké stopy, než ho síly opustí docela. Zastrčil si za šerpu ampulku s opiem pro případ, že by nutně potřeboval ulevit od bolesti.

O dvě hodiny později vyšel se svými detektivy z brány rezidence ministra financí Moriwakiho. Nasedli na koně, zatímco kolem nich procházeli nižší úředníci a vojáci a rázovali nosiči s vyššími úředníky v nosítkách.

„Další slepá ulička,“ prohodil Inoue lítostivě.

„Škoda, že si nikdo ani tady, ani v domech dvorního ceremoniáře či správce silnic nevšiml modřiny s otiskem prstu na některé z obětí,“ dodal Arai.

Hirata vyslechl rodinné příslušníky, dvořany a sloužící mrtvých mužů, ale k ničemu to nevedlo. Protože mrtvoly už byly spáleny, nemohly být ohledány. „Vdova po Moriwakim nám sdělila pár zajímavých skutečností o tom, co se stalo v době jeho smrti,“ poznamenal Hirata.

„Nedozvěděli jsme se však nic, co by dokazovalo, že Ono a Sasamura nezemřeli přirozenou smrtí ve spánku,“ namítl Inoue.

„Možná s tím Edžimova vražda opravdu nesouvisí a žádné spiknutí proti pánu Macudairovi neexistuje,“ pokrčil rameny Arai.

„V takovém případě nám seznam lidí, se kterými se setkali v posledních dvou dnech před smrtí, mnoho nepomůže, protože není žádný důvod, proč by na něm mělo být jméno Edžimova vraha.“ Hirata zastrčil svitek do brašny u sedla. Bylo mu špatně a cítil se slabý a zklamaný.

„Co uděláme teď?“ chtěl vědět Inoue.

Hirata to ale nechtěl vzdát a vrátit se k Sanovi s prázdnýma rukama. „Případ ministra financí Moriwakiho se od zbývajících dvou případů liší. Nezemřel doma v posteli. A náš seznam lidí, s nimiž se sešel, a míst, která navštívil, je neúplný“ Moriwakiho bývalý tajemník jim řekl, že ministr financí byl výstřední, tajnůstkářský muž, který si rád sjednával schůzky sám a chodil na ně bez doprovodu.

„Podaří-li se nám zjistit, kde se pohyboval, můžeme také najít důkazy, že byl zavražděn, a stopy, které nás dovedou k Edžimovu i jeho vrahovi.“

Přestože Hiratova noha teď už nebyla tak hrozně ztuhlá, pomýšlel na další cestu se stejnou nechutí jako s očekáváním. Jediné místo, o kterém víme jistě, že tam Moriwaki byl, jsou lázně, kde zemřel.

„Pojedeme tedy tam.“

Cesta vedla Hiratu do obchodní čtvrti Nihonbaši. Kanály mezi jednotlivými bloky byly po jarních deštích naplněné až po okraj. Vrby do nich nořily své větve jako dívky, které si myjí vlasy. V květináčích přede dveřmi a na balkonech kvetly švestky. Hirata a jeho muži projížděli kolem pohřebního průvodu s nosiči lampiónů, kolem kněží, kteří cinkali zvonky, tloukli do bubnů a zpěvavě předříkávali modlitby, a truchlících v bílých oděvech, doprovázejících rakev ozdobenou květinami.

Od války bývalo pohřby vidět znepokojivě často.

Lázně se nacházely v hrázděné budově s lesknoucí se taškovou střechou. Zabíraly celý blok v části s majestátními domy a obchody s drahými uměleckými předměty. Vchod zakrývaly zářivé indigově modré závěsy, potištěné bílými znaky pro horkou vodu. Stály tu hezké služebné v elegantních kimonech, aby vítaly zákazníky. Když Hirata a jeho detektivové sesedli venku z koní, přiběhli sloužící, aby se o jejich zvířata postarali. Hirata z toho usoudil, že lázně slouží poměrně bohatým lidem, kteří mají doma koupelny, ale přicházejí sem z jiných důvodů, než jenom aby se vykoupali.

Ze dveří vyšel samuraj. Byl vysoký, svalnatý a vyhlížel arogantně. Na sobě měl bohatý hedvábný oděv, módní drátěnou tuniku a dva umělecky zhotovené meče. Následovali ho dva muži, rovněž samurajové. Jakmile zahlédl Hiratu, objevil se v jeho pohledném obličeji škodolibý úsměv.

„No ne, není tohle náhodou sósakan-sama?“ protáhl posměšně.

Hirata se při urážlivém tónu toho člověka naježil. „Buďte zdráv, policejní komisaři Hošino.“

Policejní komisař býval Janagisawovým milencem a oddaným stoupencem jeho kliky až do ostré hádky, která je znepřátelila. Hošina se komořímu pomstil tím, že se připojil k pánu Macudairovi, a tak si udržel své postavení náčelníka policejních sil. Byl Saňovým dlouholetým nepřítelem a jeho nelibost se samozřejmě rozšířila i na Hiratu.

„Jsem překvapen, že vás vidím. Naposledy jsem slyšel, že jste na smrtelné posteli.“ Hošina zkoumal Hiratu nestoudným pohledem. „Myslím, že jste z ní vstal příliš brzy.“

Hirata cítil pokoření, když stál vysílený a zranitelný před silným a zdravým protivníkem. „Já jsem právě tak překvapený, že vidím vás,“ odsekl. „Naposledy jsem slyšel, že jste s pánem Macudairou na nože.“ Zvedl ruku a názorně zkřížil dva prsty. „Pročpak nejste u něho? Ztratil jste snad jeho přízeň?“

Hošina vztekle zaťal zuby a Hirata spokojeně zaznamenal, že zasáhl. „Co tady vůbec děláte?“ zeptal se Hošina a pak pozvedl ruce dlaněmi k Hiratovi. „Vlastně mně to ani nemusíte vykládat: Přišel jste vyšetřovat smrt ministra financí Moriwakiho. Komoří Sano je příliš důležitý, než aby to udělal sám, a tak poslal svého věrného psa.“

„Vsadil bych se, že jste tady ze stejného důvodu.“ Hirata s námahou potlačil zlost. Když Hošina přikývl, připomněl si Hirata, co se dozvěděl od vdovy po ministru financí. „Copak jste ale už jeho smrt nevyšetřoval? Nezatkl jste snad někoho, kdo byl za jeho vraždu popraven?“

Hošinovou odpovědí bylo mlčení. Zdálo se, že jeho muži se za svého nadřízeného stydí.

„Pak zemřel náčelník Edžima,“ pokračoval zlomyslně Hirata. „A ted to vypadá, že ho mohla zavraždit stejná osoba, která zavraždila ministra financí, a že jste se dopustil chyby.“

„I kdyby, tak co?“ vyjel Hošina, popletený a zahnaný do kouta. „To se může stát každému.“

„Jenže se to nestalo každému, nýbrž vám,“ prohodil líbezně Hirata. „Proto jste upadl u pána Macudairy v nemilost. V okamžiku, kdy se doslechl, že je Edžima mrtvý a že ztratil dalšího vysokého úředníka, zjistil rovněž, že jste zpackal vyšetřování, a vyhodil vás ze z kroužku svých nejbližších.

Dovolte, abych vám vyjádřil své politování.“ Ve skutečnosti však Hošinu nelitoval ani v nejmenším.

„A teď, jestliže dovolíte, provedu řádné vyšetření případu úmrtí ministra Moriwakiho.“

Vykročil se svými detektivy ke vchodu do lázní, ale Hošina jim zastoupil cestu. „Budete jen marnit čas,“ prohlásil. „Místo úmrtí jsem již ohledal.“

„Pokoušíte se snad napravit svoji chybu a prohlížíte znovu místo, na kterém jste už jednou uklouzl?“ otázal se Hirata.

Hošina se zaškaredil. „Není tam nic k vidění,“ trval na svém, čímž Hiratu přesvědčil, že v lázních se naopak nacházejí důležité stopy. Když se Hirata se svými muži nezastavil, následoval je Hošina dovnitř. Ve vstupní síni klečela na stupínku žena v šedivém a bílém kimonu s květinovým vzorem. V policích u stěn se vršily naskládané ručníky a látkové sáčky s mýdlem z rýžových otrub.

„Přeji vám dobrý den, pánové,“ pozdravila a uklonila se Hiratovi i detektivům. Mohlo jí být něco mezi padesáti a šedesáti lety, byla shrbená a drobná, měla vlasy obarvené na nepřirozený odstín černé a silně napudrované tváře a nalíčené rty. Měla však jasné oči a stále ještě docela hezkou tvář. Když spatřila Hošinu, její úsměv povadl. „Už jste tady zas? Copak jste nám už nezpůsobil dost potíží?“

Byla to jedna z těch starších žen, zvyklých říkat na plná ústa, co si myslí, a to i výše postaveným mužům, které tím nejspíš často zastraší, protože jim připomínají jejich přísné matky nebo chůvy z dětství. Když se Hošina zamračil, obrátila se k Hiratovi: „Buďte vítán v mých lázních. Tamhle se vy i vaši muži můžete svléknout.“ Ukázala na přilehlou místnost oddělenou závěsem, kde na hácích visely koupací pláště, v policích byly složené šaty a dole pod nimi obuv.

„Děkuji vám, ale nepřišli jsme se vykoupat,“ odpověděl Hirata. Představil se a pak dodal: „Jsme tady proto, abychom vyšetřili smrt jednoho z vašich zákazníků – ministra financí Moriwakiho.“

Majitelka přeletěla bystrým pohledem od Hiraty k Hošinovi. „Těší mě, že to tady povede někdo jiný. Co pro vás můžu udělat?“

„Můžete mi ukázat, kde ministr financí zemřel.“

„Pojďte za mnou.“ Sestoupila ze stupínku, usmála se na Hiratu a očima zavraždila Hošinu.

Hirata se svými muži prošel dveřmi se závěsem a pokračovali dál chodbou. Z místností rozdělených přepážkami z latěk a papíru se valila pára a ozývalo se šplouchání. V každé byla velká čtvercová, do

podlahy zapuštěná vana, obklopená zvýšenou podlahou ze širokých dřevěných latí. Ve vanách se koupali nebo kolem nich posedávali nazí muži. Lázeňské jim drhly záda, polévaly je kbelíky vody nebo svlečené seděly ve vanách s nimi. Některé dveře byly zavřené a za nimi bylo slyšet chichotání a vzdechy. Hirata věděl, že prostituce v lázních je sice nezákonná, ale běžná, a majitelka nepochybně uplácela policii, aby ji nechala na pokoji.

Odsunula jednu přepážku. „Tady se to stalo.“ Vana byla prázdná a podlaha suchá. Vkročila dovnitř a rozhrnula bambusovou žaluzii. Ve slunečním světle se leskly částečky prachu. „Od Moriwakiho smrti jsme tuhle koupelnu nepoužili. Žádná z dívek tady nechce pracovat. Myslí si, že kolem straší jeho duch.“

„Byla jste tady ve chvíli jeho smrti?“ chtěl vědět Hirata.

„Ano. Řekla jsem už tady tomu, jak se to stalo.“ Majitelka lázní vrhla zničující pohled na Hošinu. „Ale on mě neposlouchal.“

Hošina se opíral se založenými pažemi o stěnu a tvářil se pobouřeně. Hirata věděl, že se tady zdržuje jen proto, aby viděl, zda se mu podaří zjistit něco, co jemu ujde a s čím by mohl běžet k pánu Macudairovi, aby si opět získal jeho přízeň. Byl to člověk, který si raději přivlastnil zásluhy jiných, než by se namáhal vykonávat řádně svou vlastní práci.

„Já vás poslouchat budu,“ slíbil Hirata. „Vyprávějte mi to.“

„Stála jsem před vchodem, když přišel ctihodný ministr Moriwaki,“ začala žena svůj příběh. „Byl to pravidelný zákazník. Přicházel téměř každý den. Zavolala jsem Yuki, aby si ho vzala na starost. Byla to jeho oblíbená dívka. Zavedla ho sem. Po chvíli jsem zaslechla hlasitou ránu. Yuki výkřikla. Běžela jsem se podívat, co se děje. Zjistila jsem, že tu leží nahý Moriwaki-san. Tady.“ Ukázala na podlahu vedle vany. „Yuki mi řekla, že upadl. Tam, kde se při pádu uhodil o podlahu, měl krev.“

Našpulila rty. „Bylo to poprvé, co tady zemřel nějaký zákazník. To není dobré pro obchod. Ale byla to nehoda.“

Hirata si uvědomil, že právě takhle to bylo s Edžimou – bez jakékoli zjevné příčiny klesl mrtvý k zemi. Stal se ministr financí také obětí dim-maku?

„Poslala jsem zprávu ministrově rodině. Přišli jeho dvořané a řekli mi, že si nemám dělat starosti. Z ničeho mě nevinili. Odnesli si jeho tělo domů. Ale hned druhého dne přišel tady ten.“ Střelila rozhořčeným pohledem po Hošinovi. „Vzal Yuki do jedné koupelny a vyptával se jí, co se Moriwakimu stalo. Když se mu pokoušela vysvětlit, že nic špatného neudělala, řekl jí, že je lhářka, Slyšela jsem, jak ji uhodil a jak se rozplakala.“

„To už stačilo,“ přerušil ji zlostně Hošina.

„Ne, ne, jen pokračujte,“ vybídl ji Hirata.

Žena se na Hošinu mstivě ušklíbla. „Myslel si, že Yuki do Moriwakiho strčila. Donutil ji, aby to přiznala. Zatkl ji a dal dopravit do žaláře, přestože jsem mu říkala, že Yuki je hodná holka, která by neublížila ani mouše. Dalšího dne jí usekli hlavu.“

Hirata s odporem pohlédl na policejního komisaře. „To je vskutku výtečná a rychlá detektivní práce.“

Hošina se podrážděně pokusil obhájit. „Byl to obvyklý postup.“ Mučení podezřelých vskutku bylo povolené a často se také k vynucení přiznání užívalo. Nevýhoda spočívala v tom, že vedlo ke stejnému množství falešných jako pravdivých doznání.

„A dnes se vrátil,“ pokračovala žena. „Nepochybně zjistil, že Yuki ministra financí nezabila, protože tady strkal do všeho nos a nejspíš hledal nějakého jiného nevinného člověka, na kterého by to mohl hodit.“

„Drž hubu, babo!“ zaječel vztekle Hošina. „Dám ty tvé lázně zavřít, nebo…“

Se zaťatými pěstmi se na ni chtěl vrhnout. Hiratovi detektivové ho od ní odstrčili. „Tato žena,“ prohlásil Hirata, „je důležitou svědkyní a jestliže jí něco uděláte, budete v ještě horší situaci, než v jaké už jste.“

Hošina se podrobil, bezmocný, ale soptící vzteky. Hirata mu s chutí oplatil nejen dnešní urážky, ale i sabotování Saňový práce v minulosti. Pak se obrátil k majitelce: „Chci se postarat o to, aby byl dopaden skutečný vrah. Proto vám potřebuji položit pár otázek o ministru financí Moriwakim.“

Žena, cítíc se pod jeho ochranou, odpověděla samolibě: „Pusťte se do toho.“

„Neviděla jste na ministrově těle nějaké neobvyklé modřiny?“

„Ano, jednu jsem viděla.“

„Nařizuji vám neříkat nic, co se týká tohoto vyšetřování,“ přikázal jí Hošina zuřivě.

„Přece nemohu odmítnout odpovídat na otázky šógunova nejvyššího vyšetřovatele, či snad ano?“ Žena předstírala bezmocnou nevinnost a hned nato odpověděla Hiratovi: „Měl modřinu tady.“ Ukázala si na hlavu kousek od spánku.

„Hirata pocítil vlnu vzrušení. Jak vypadala?“

„Nu, byla modrá. Kulatá. Trochu jako kdyby mu tam někdo otiskl prst.“

Konečně měl Hirata přesvědčivý důkaz, který spojoval jedno z předchozích úmrtí s Edžimovou vraždou. Zdálo se, že to Hošinovi není po chuti, a bylo zřejmé, že by si tento důležitý fakt rád ponechal jen pro vlastní použití.

„Kdy jste tu modřinu uviděla?“ pokračoval v kladení otázek Hirata.

„Hned potom, co Moriwaki zemřel. Než si pro něho přišli dvořané, omyla jsem ho od krve.“ Na okamžik se odmlčela, než dodala: „Kdykoli jsem ho koupala, seděl ve vaně a sál mi bradavky. Někteří muži v jeho věku to dělávají. Při tom jsem se mu dlouho dívala do tváře, a tak jsem si té modřiny nemohla nevšimnout, protože předtím tam nebyla.“

To bylo víc podrobností, než Hirata potřeboval, ale dodávaly jejím výrokům věrohodnost. „Řekla jste, že ministr financí byl pravidelným zákazníkem. Byl tady v posledních dvou dnech před svou smrtí?“

Hošina se na ženu zlostně mračil a naznačoval jí, aby mlčela. Ta si ho ale nevšímala. „Ano, byl tady den předtím, než se to stalo.“

Hirata nyní alespoň zčásti věděl, co dělal Moriwaki v době, již trávil mimo edský hrad. „Viděla jste s ním ten den někoho?“

„Už jsem se jí na to ptal,“ přerušil je Hošina. „Nic neví. Vymýšlí si lži, aby vám udělala radost.“

Majitelka lázní si založila ruce v bok a v očích jí zlostně zajiskřilo. „Já nejsem žádná lhářka! A pokud si myslíte, že jo, tak proč jste z toho byl celý pryč, když jsem vám řekla, koho jsem s Moriwakim viděla?“

Hošina vyrazil bezmocné povzdechnutí. Pobavený Hirata ji požádal: „Povězte mně, co jste řekla policejnímu komisaři.“

„Do lázni přišel s Moriwakim jeden samuraj. Prosil ho, jestli by si s ním mohl promluvit. Ministr mu říkal, že nemá čas, ale ten samuraj šel stejně do šatny za ním. Začali se tam hádat. Neslyšela jsem přesně, co říkali, ale myslím, že ten samuraj po něm chtěl nějakou službu. Moriwaki mu řekl, ať odejde, což on nakonec udělal.“

Hirata měl pocit, že je na pokraji nejdůležitějšího, klíčového objevu. „Víte, co to bylo za samuraje?“

„Ano. Zeptala jsem se Moriwakiho: ‚Kdo byl ten hrubý chlap?* A on mi odpověděl, že to byl kapitán Nakai z tolcugawské armády.“ Zazubila se vítězoslavně na Hošinu.

Hošina vypustil pár vzteklých nadávek a vykradl se z místnosti. Hirata nyní chápal, proč chtěl tuto informaci udržet v tajnosti. Kapitán Nakai byl nadějným podezřelým, protože prokázal své znalosti bojového umění v nedávné válce dvou pánů. Jeho spojení s ministrem financí Moriwakim bylo šťastnou náhodou, protože na seznamu lidí, kteří se sešli s předchozími oběťmi, se jeho jméno nevyskytovalo.

„Byli kapitán Nakai a ministr financí sami?“ chtěl vědět Hirata.

„Ano. Když se Moriwaki svlékal.“

„Dotkl se Moriwakiho?“

„To nevím. Závěs byl zatažený.“

Hirata byl přesto víc než spokojený. Když odcházel se svými muži z lázní, zjistil, že dosud rozzuřený Hošina na něho čeká na ulici.

„Chci vám jen říct, že to, jak jste mě uvnitř zesměšňoval, vám neprojde,“ zasyčel. „A pokud si myslíte, že vy a komoří Sano ten případ vyřešíte a získáte pocty na můj úkor, pak se šeredně mýlíte. Zničím vás oba.“

Strčil Hiratu rukou do hrudi. Hirata ztratil rovnováhu a jeho poraněná noha nápor nevydržela. Upadl do hromady koňského trusu. Pobouřeně vykřikl nad tímto veřejným ponížením. Hošina a jeho dva nohsledi se rozchechtali.

„Teď jste tam, kam patříte,“ zašklebil Hošina, když detektivové pomáhali Hiratovi na nohy a čistili mu oděv. „Ve hnoji. Až vás uhodím příště, už nevstanete.“

Hošina a jeho muži naskočili na koně a odcválali. „Nezabývejte se tím ubožákem, Hirato-sane,“ ozval

detektiv Inoue. „Nestojí vám za to.“

Hirata však věděl, že Hošina je nebezpečný a zoufale se bude snažit udržet si své postavení u dvora. Jejich šarvátka byla jen prvním kolem toho, co hrozí přerůst v krvavou politickou válkou. Hirata dokulhal ke svému koni. „Pojeďme, vracíme se do edského hradu. Chci sdělit komořímu Sanovi, co jsem se dozvěděl o kapitánu Nakaiovi.“ A rovněž Sana varovat, jelikož potíže ze strany starého nepřítele na sebe jistě nenechají dlouho čekat.

Zatímco se Reiko se svým doprovodem plahočila po osadě hininů, udělalo se vedro a dusno. Na kůži cítila povlak z kouře a potu. Popel ji pálil v očích a vysychalo jí z něho v krku. Cítila, že je pobytem mezi vyvrženci poskvrněná. Návštěvy prvních domů v sousedství k žádným novým podezřelým ani svědkům nevedly.

„Chcete-li najít skutečnou pachatelku, stačí se podívat do edského žaláře,“ mínil předák, když s Reiko obcházeli hromadu odpadků v jedné uličce.

Reiko už si pomalu začínala myslet, že má Kanai pravdu. S rostoucím horkem se zvětšoval i puch; byla v pokušení to vzdát. Nezdálo se, že by drzá Yugao stála za další námahu. Nakonec však Reiko přece jen umíněně prohlásila. „Ještě jsem tady neskončila.“

Pocházeli uličkami v okolí, kde kapala voda z rozedraných hadrů, visících na šňůrách, do přetékajících kanálů. Jedna ze sousedních chatrčí měla dvůr plný van, rozbitých nástrojů a jiného harampádí. Hinin, který zde žil, byl stařík, jenž seděl ve dveřích a vyráběl sandály ze slámy a motouzů, vytažených ze skládky. Když se ho Reiko zeptala, zdali v ten večer, kdy došlo k vraždě, viděl v domě krom Yugainy rodiny ještě někoho jiného, odpověděl: „No jo, byl tam jeden dozorce.“

„Z edského žaláře?“ zeptala se Reiko.

Starý švec přikývl a jeho pokroucené ruce dál zručně splétaly slámu. „Tarujův šéf.“

„Je to bývalý zločinec,“ vysvětlil předák Reiko. „Degradovali ho za vydírání, za to, že vymáhal peníze od obchodníků na zeleninovém trhu a zmlátil je, když odmítali platit.“

„Kdy jste ho viděl?“ chtěla vědět Reiko, rozrušená z objevu nového podezřelého, který navíc projevoval násilnické sklony.

„Neviděl jsem ho,“ odpověděl švec, „ale slyšel jsem jeho hlas. Taruja se tam s ním hádal. Bylo to těsně po západu slunce.“

„Kdy odešel?“

„Nějakou chvíli na sebe řvali a pak nejspíš odešel.“

Reiko pocítila zklamání, protože čas jeho návštěvy neodpovídal adobě, v níž došlo ke zločinu. Snad se ale dozorce vrátil, aby si s rodinou vyrovnal účty.

„Kde ho mohu najít?“ zajímala se Reiko.

„Na místě, kde se nakonec ukáže každý ze zdejších obyvatel.“ Kanaiův výraz naznačoval, že s ní už pomalu začíná ztrácet trpělivost, ale přesto se nabídl: „Pojďte. Dovedu vás tam.“

Znovu se plahočili osadou. Reiko se vyptávala obyvatel chatrčí i kolemjdoucích, ale nic nového se nedozvěděla. Muži z jejího doprovodu už vypadali znuděně a zachmuřeně. Objevil se prodavač vody, nesoucí na tyči přes ramena dva naplněné kbelíky. Reiko by se byla nesmírně ráda napila, ale neodvažovala se polknout vodu z tohoto špinavého místa. Setřela si rukávem pot z obličeje a s přivřenýma očima pohlédla na slunce, které stálo vysoko a prosvěcovalo hustý dým. Proti obloze se tyčila kostra dřevěné stavby. Byla to hlídková požární věž. Na plošině pod zvonem zavěšeným na vrcholu stál chlapec.

Reiko na něho zavolala. „Promiň, ale měl jsi službu ten večer, kdy byla vyvražděna Tarujova rodina?“ Kluk se na ni podíval dolů a kývl.

„Nemohl bys na okamžik slézt dolů a promluvit si se mnou?“ požádala ho Reiko.

Sešplhal po žebříku čile jako opice. Mohlo mu být tak dvanáct let, byl samá kost a kůže a v obličeji měl šibalský výraz. Reiko ho požádala, ať jí popíše vše, co toho večera viděl, tedy pokud vůbec něco zahlédl.

„Slyšel jsem, jak někdo vykřikuje,“ odpověděl. „A pak jsem viděl, jak z domu vyběhl Ihei.“

„Kdo je Ihei?“ vyhrkla Reiko. Nový zájem jí dodal energii.

„Žije u řeky,“ pokrčil rameny klučík. „Chodil za Umeko.“

„Dřív to byl zloděj,“ vysvětlil jí Kanai. „Teď zametá ulice.“

Reiko pohlédla na věž, aby odhadla vzdálenost k Yugainé chatrči, a v duchu si představila, jak asi musí osada vypadat o půlnoci.

„Jak jsi ho mohl poznat?“ zeptala se chlapce. „Vždyť byla tma.“

„Blýskalo se. A Ihei chodí takhle.“ Nahrbil se a začal se šourat.

Reiko nevěděla, zda má být ráda nebo nerada, že má nyní kromě Yugao další dva podezřelé, kteří prokazatelně byli na místě činu. Poděkovala chlapci a ten se uklonil, rychle se propletl mezi jejím doprovodem a zmizel.

„Počkej ještě!“ zavolal za ním Kanai. Rozběhl se za klukem a popadl ho za límec. „Vrať to!“

Chlapec zdráhavé vytáhl z kapsy zdrhovací kožený váček. V takovém nosili muži peníze, léky, náboženské předměty a jiné drobné cennosti.

„Hej, ten je můj!“ vykřikl poručík Asukai a ohmatával si prázdné místo pod šerpou, kde váček ještě před chvílí vísel. Vytrhl ho klukovi z ruky. „Na něho, jeho rodiče, bratry a sestry si musíte dávat pozor,“ vysvětlil jim Kanai. „Jsou to vesměs obratní zloději.“ Pustil chlapce a plácl ho přes zadek.

„Koukej toho nechat, nebo dostanete všichni ještě jeden rok navrch.“

Brzy se Reiko a její průvodci dostali ke svému cíli: čajovně na břehu řeky ve velké prkenné chatrči s

doškovou střechou. Zadní dveře byly otevřené, aby vánek osvěžoval muže, kteří lenošili na vyvýšeném stupínku. Majitel jim z hrubých keramických džbánů naléval pálenku. Zdálo se, že čajovna je společenským centrem světa vyvrženců. Dál na řece kotvily čluny, které sloužily jako bordely a čajovny pro běžné občany. K blokům domů na druhém břehu vedly mosty.

Předák zavolal na jednoho ze zákazníků: „Co tady děláte tak brzy, dozorce? Zavřeli edský žalář nebo jste vyškemral dovolenou?“

„Co je vám do toho,“ odsekl žalářník. Byl to malý, svalnatý muž, kterému mohlo být okolo čtyřicítky. Vyholenou hlavu měl ovázanou špinavým bílým bavlněným obvazem. Měl těžká tmavá víčka, strniště vousů a tvář plnou dolíčků, uhrů a starých jizev. Paže mu zdobilo tetování.

Předák si jeho hrubosti nevšímal a klidně pokračoval: „Tahle dáma je dcerou policejního soudce Uedy. Poslal ji vyšetřit vraždu Tarujovy rodiny. Chtěla by si s vámi promluvit.“

Dozorce upřel zrak na Reiko. Světýlka, která se odrážela v jeho očích, byla mimořádně jasná. „Vím, kdo je váš otec.“ Zakřenil se a ukázal zkažené zuby. „Ne, že bych se s ním znal osobně, ale dělám pro něho.“

Reiko si všimla skvrn na jeho modrém kimonu i slaměných sandálech a špíny pod nehty. Byla to krev zločinců, které mučil v žaláři? Otřásla se hnusem. Tohle vyšetřování jí ukázalo odvrácenou, temnou stranu zaměstnání jejího otce i edské podsvětí.

„Navštívil jste Taruju toho večera?“ zeptala se ho.

„Proč ne?“

„Proč jste za ním šel?“

„Musel jsem s ním něco vyřídit.“ Dozorce vrhl na Reiko zamilovaný pohled a olízl si rty.

„Co jste s ním chtěl vyřizovat?“ zeptala se a snažila se vydržet jeho pohled.

„Taruja dal ve věznici dohromady kroužek hráčů hazardních her. Podváděl lidi, co tam pracujou.“ Zlost v jeho hlase Reiko napověděla, že k těm ošizeným patřil i on. „Šel jsem za ním a řek mu, aby koukal vrátit peníze, který ukrad. On řek, že je poctivě vyhrál a že už je utratil. Začali jsme se rvát. Vyhrával jsem, dokud mě jeho stará nezačala mlátit železným hrncem, a tak jsem radši vzal nohy na ramena.“

Znechuceně se zašklebil, a hned nato se spokojeně usmál. „Teď je Taruja mrtvý. Už nikdy nikoho nepodvede. Jeho dcera světu jen prospěla, když na něj vzala kudlu.“

Jeho dcera ovšem nebyla jedinou osobou, která měla důvod ho bodnout, pomyslela si Reiko. „Kam jste šel potom?“

„Za svou přítelkyní.“

„Je to prostitutka ze stanové osady,“ vysvětlil Reiko předák vesnice.

Ostrá světýlka dozorcových v očích se stáhla podezřením. „Kdyby si policejní soudce náhodou usmyslel, že hodí ty vraždy radši na mě než na Yugao, řekněte mu, že já to teda nebyl. Ani jsem

nemoh. Byl jsem celou noc se svou dámou. Dosvědčí mi to.“

Reiko však věděla, že muž, který vydírá obchodníky, a ještě je tluče, pokud neplatí, by nezaváhal ani před vraždou a je pro něj maličkostí zastrašit ženu tak, aby lhala v jeho prospěch.

„Ještě nějaké otázky?“ Jeho škleb se Reiko vysmíval a pohled znalecky zkoumal její tělo.

„Zatím ne,“ odpověděla Reiko. Dokud proti němu nenajde nějaký důkaz, bude ho muset nechat na pokoji.

„Pak tedy, jestli mě omluvíte…“ Žalářník poodešel zpátky ke dveřím, sáhl si pod kimono a zpod bederní roušky bezostyšně vytáhl přirození. Dal si záležet, aby ho Reiko dobře viděla, a začal močit do louže před čajovnou. „Pozdravujte ode mě policejního soudce Uedu.“

V nitru pálila Reiko urážka a stud. „Omlouvám se za jeho nehorázné chování,“ pokrčil rameny předák. Rozhlédl se po ulici. „Chcete-li mít další šanci k záchraně Yugao, pak právě přichází.“

K čajovně se šouravým krokem blížil mladík se shrbenými zády. Na sobě měl obnošené, potrhané šaty a obličej, který se zdál být trvale stažený do podmračené grimasy, mu stínil proutěný klobouk. Nesl koště, lopatku na smetí a koš s odpadky.

„To je Ihei,“ vysvětlil Reiko Kanai.

Pouliční metař viděl, jak se k němu Reiko se svými strážci blíží. Ve tváři se mu objevilo zděšení. Obrátil se a jak nejrychleji mohl, šoural se pryč.

„Zastavte ho!“ přikázala Reiko svým strážcům.

Ti se za ním rozběhli, mladík upustil své nářadí a přidal do kroku, ale kulhavé nohy mu nedovolily utíkat. Strážní ho snadno dostihli a dovedli k Reiko.

„Pusťte mě!“ vykřikl a pokoušel se vymanit z jejich sevření. „Nic špatnýho jsem neprovedl!“ Jeho hlas byl vysoký a slabý a ve špinavém obličeji se zračila panika.

„Když jsi neudělal nic špatného, tak proč jsi utíkal?“ zeptala se ho Reiko.

Jeho obvyklou nerudnost ještě prohloubilo ohromení, že v jejich vsi vidí dámu její třídy. Podíval se na její strážce. „Bál jsem se, že mě zbijou.“

„Pár hrubých samurajů ho ztlouklo,“ vysvětloval Kanai. „Měl spoustu zlomenin. Proto je tak zmrzačený.“

Reiko se zhrozila dalšího případu krutého zacházení s hininy. „Nikdo ti neublíží,“ ujistila ho. „Chci si s tebou jen promluvit. Když mi slíbíš, že neutečeš, tak tě pustí.“

Jeho výraz naznačoval, že jí moc nevěří, ale nakonec kývl. Strážci ho pustili, ale zůstali stát těsně u něj, aby ho zase chytili, kdyby to bylo potřeba. „Promluvit o čem?“

„O tom večeru, kdy byla zavražděna Umeko a její rodiče,“ odpověděla Reiko.

Vlheiových očích probleskla panika. Začal couvat. „Stůj!“ zařval na něho předák a strážci ho znovu

popadli. „Nic o tom nevím!“ zaječel Ihei.

„Viděli tě vyběhnout z domu,“ prohlásila Reiko.

Tvář se mu protáhla ohromením. „Já s tím nemám nic společnýho.“ V hlase mu zazněl provinilý tón.

„Pří-přísahám!“

„Co jsi tam tedy dělal?“

„Šel jsem navštívit Umeko.“

„Proč?“ Reiko zvažovala možnost, že zamýšlenou obětí byla Umeko, navzdory všem stopám na místě činu, které ukazovaly, že první zemřel otec. Připomněla si, že Yůgaina sestra byla prostitutka. Když Ihei váhal, Reiko se ho zeptala: „Byl jsi jedním z jejích zákazníků?“

„Ne!“ vykřikl uraženě Ihei.

„Ale byl,“ zavrčel na něho Kanai. „Nelži, nebo se dostaneš do potíží.“

Ihei si rezignovaně povzdychl. „No tak jo, chodil jsem za ní. Ale nebyl jsem obyčejnej zákazník. Já jsem ji miloval.“ Třásl se mu hlas a po špinavých tvářích stékaly slzy. „A teď mi navždycky odešla!“

Jeho žal se zdál nepředstíraný, ale i vrahové někdy truchlí nad ztrátou milovaných lidí, které sami připravili o život. Reiko viděla, jak vzlykají při procesech, které vedl její otec. „Proč jsi za ní šel?“

„Ten den ráno jsem ji požádal, aby si mě vzala, a ona odmítla. Vysmála se mi.“ Iheiovy oči hořely potupou. „Prohlásila, že se nikdy nesníží k tomu, aby si vzala hrbatýho hinina. Řekl jsem jí, že vím, že se narodila výš než já, ale teď že jsme oba hininové. Osud nás tady svedl dohromady.

Řekl jsem jí, že ji miluju a že bych ji mohl udělat šťastnou. Vydělávám dost peněz na to, aby se mohla přestěhovat do mojí chatrče a nemusela se už prodávat. Rozzlobila se na mě“

Jeho hlas byl stále plný ponížení a údivu, které tehdy musel cítit. „Řekla, že tady nehodlá zůstat navěky. Rozčilila se, že jí vůbec něco takovýho navrhuju. Prohlásila, že počká, až si její otec odslouží trest, dostane zpátky svůj podnik a dům, a pak si vezme nějakýho boháče. Řekla mi taky, abych jí už nelezl na oči a nechal ji na pokoji, že už mě nechce nikdy vidět.“

Zachovala se tak bezcitně a ošklivě, že ho mohla vyprovokovat k vraždě. „Tys ji ale na pokoji nenechal,“ napověděla mu Reiko. „Toho večera ses tam vrátil. Co bylo dál?“

„Musel jsem ji vidět. Říkal jsem si, že by si to třeba mohla rozmyslet. Takže jsem za ní šel znova. Zaklepal jsem na rám u dveří. Když odpověděla, zkoušel jsem si s ní o všem popovídat. Řekla mi, abych byl zticha, protože všichni už spí. Povídala, že můžu jít k ní – za obvyklou cenu. Všechno, co ode mě chtěla, byly moje peníze.“ Pouliční metař sklonil žalostně hlavu. „Tak strašně jsem ji chtěl, že jsem souhlasil. Vzala mě do svýho koutku a tam jsme se pomilovali.“

Reiko si v duchu představila scénu v přístavku. Když mu Umeko posloužila, neproměnila se jeho vášeň v zuřivost z jejího odmítnutí? Nezměnila se láska v nenávist?

„Když jsme skončili, usnuli jsme. Nevím, na jak dlouho. Probudilo mě ječení a hluk. Její matka křičela: ‚Co to děláš?‘ a pak ‚Přestaň! Dost!‘ Plakala. Byly slyšet hrozné rány, rámus, jako když se

někdo rve, a dupání.“ Ihei při té vzpomínce vypadal zmateně. „Umeko vyskočila a běžela tam. Slyšel jsem ji křičet: ‚Co se děje?‘ Pak začala ječet, ‚Ne! Ne!‘ a volala mě na pomoc. Odhrnul jsem závěs.

Umeko proběhla kolem mě. Někdo se hnal za ní. Bodal ji.“ Zvedl pěst a přehrával zuřivé, shora dolů vedené rány nožem. „Vyběhl jsem ven a Umeko se mi skácela k nohám. Ječení utichlo. Ucítil jsem krev.“

Ihei naprázdno polkl, jako by se snažil nezvracet, a v očích se mu leskl strach ze vzpomínek. „Bylo ticho, jen někdo hrozně nahlas dýchal. Pak se na mě zničehonic vrhl nějaký stín. Viděl jsem, jak se mu v ruce blejská nůž.“ Zapotácel se dozadu a opět předváděl svoji reakci. „Otočil jsem se a letěl ze dveří. Zastavil jsem se až doma.“

Celé zmrzačené tělo se mu chvělo a vzlykal do dlaní. „Umeko je mrtvá. Kdybych ji jen býval mohl zachránit! Ale nezmoh jsem se na nic a utekl jsem jako zbabělec.“

Reiko si dokázala představit scénu, kterou popisoval, i jeho hrůzu, když si uvědomil, že rodina jeho milované byla vyvražděna a že kdyby neutekl, mohl být na řadě i on. Stejně tak si ale uměla představit jiný příběh. Možná, že když se s Umeko pomilovali, znovu se jí zeptal, zda si ho nechce vzít, a ona ho opět odmrštila. Možná se pohádali a on se tak rozzuřil, že se na ni vrhl s nožem, a když se její rodiče pokoušeli ji ochránit, obrátil zbraň i proti nim.

„Kdo to byl, ten, koho jsi viděl s nožem?“ zeptala se ho Reiko.

„Nevím.“ Metař spustil paže a zvedl k ní zrudlý, od slz opuchlý obličej. „Byla tma a moc jsem toho neviděl. V té chvíli jsem si myslel, že do domu vnikl nějaký šílenec, zatímco jsem spal. Ale musela to být Yugao. Co já vím, tak je zatčená, že jo?“

„Ano,“ odpověděla Reiko. Pokud vraždila ona, mohlo by to vysvětlovat skutečnost, že z celé rodiny přežila bez jediného zranění právě ona. K vraždám opravdu mohlo dojít tak, jak vyprávěl Ihei, a možná přistihl Yugao při činu. Jenže Ihei nebyl zrovna nejdůvěryhodnější svědek, protože měl dostatečný důvod a dokonalou příležitost spáchat několikanásobnou vraždu sám.

„Už jsem vám všechno řekl,“ prohlásil. „Můžu jít?“

Reiko zaváhala. Byl stejně dobrým podezřelým jako Yugao, ale neměla dostatek důkazů, aby ho mohla usvědčit u soudu. Byla v pokušení nakázat svým strážcům, ať ho odvedou do žaláře, ale vzpomněla si, co jí Sano kladl na srdce: Nemá zasahovat do výkonu práva. Není její věcí zatýkat podezřelé. Navíc neměla moc chuti očistit Yugao, protože se dosud nerozhodla, zda je vinna či nikoli.

„Ano, můžeš jít,“ řekla mu Reiko, „ale zůstaň v Edu. Možná tě bude třeba ještě vyslechnout.“

„Nebojte se,“ ozval se předák, „ten nikam nepůjde. Ani nemá, kam by šel.“

Pouliční metař se odbelhal i s koštětem, lopatou a nádobou na odpadky. „Jste stále ještě přesvědčený“ zeptala se Reiko Kanaie, „že svoji rodinu vyvraždila Yugao?“

Svraštil obočí a poškrábal se na hlavě. „Musím přiznat, že teď už si tím tak jistý nejsem. Nadělala jste do mé jistoty pár děr. Je zřejmé, že se ten veěer stalo víc věcí, než jsem si myslel.“ Na okamžik se zadumal. „Dejme tomu, že ty lidi opravdu zabil Ihei, dozorce nebo někdo jiný. Proč se ale potom Yugao přiznávala?“

„To je dobrá otázka,“ pokývala hlavou Reiko.

Yugao byla záhada, kterou musí vyřešit dříve, než vyřeší zločin. Možná se tajemství této ženy skrývají v životě, který vedla, než přišla do osady hininů.

„A jak na ni hodláte odpovědět?“ zeptal se Kanai. „Myslím, že podniknu cestu do minulosti,“ prohlásila Reiko.

Zvony ze svatyň duněly po Edu v nelibozvučné hudbě a ohlašovaly poledne. Sluncem osvětlená obloha nad vrcholky střech byla jako flitry posázená pestrobarevnými draky. Na ulicích si děti hrály s rozbitými kopími, která odhodili válečníci v bitce mezi vzbouřenými psanci a armádou. V edském

hradě seděl Sano ve své kanceláři a vyslýchal lidi, kteří se s náčelníkem Edžimou setkali v posledních dvou dnech před jeho smrtí. Mluvil již s účastníky hostiny i s Edžimovými podřízenými v ústředí mecuke. Právě dokončil výslech posledního z mužů, kteří měli s Edžimou soukromé schůzky. Otočil

se k detektivům Marumemu a Fukidovi, klečícím poblíž jeho psacího stolu.

„Tak to vypadá, že máme dostatek podezřelých,“ podotkl.

Fukida si prohlížel poznámky, které pořídil během výslechů. „Máme podřízené, kteří byli na Edžimu rozzlobení, protože on stoupal stále výš, kdežto oni ne. Máme tu nového náčelníka mecuke, který měl z jeho smrti prospěch.

Máme jména mužů, kteří byli degradováni nebo popraveni na základě chatrných důkazů a po nichž zůstali synové a dvořané lačnící po pomstě a krvi.“

„Měl spoustu nepřátel,“ připojil se Marume, „přestože ani jeden nepřiznal, že by ovládal dim-mak. Kterýkoli z nich se mohl přikrást k Edžimovi a uštědřit mu smrtící dotek.“

„Všichni tvrdí, že jsou nevinní, ale to se dalo předpokládat,“ prohlásil Fukida. „Téměř všichni v náznacích obviňovali někoho jiného. Po válce je tady tolik sporů, že mě nijak nepřekvapuje, když se lidi navzájem obviňují.“

Sano byl znepokojený, protože vražda už ted vedla k politickým rozbrojům, které by mohly vyústit v další válku, a on se k vyřešení případu zatím nepřiblížil ani o krok. „Příliš mnoho podezřelých je stejně špatné jako příliš málo. A přitom nevíme nic o kapitánu Nakaiovi, našem nejslibnějším podezřelém.“

„Udivuje mě, proč to trvá tak dlouho, než ho najdou,“ zavrtěl hlavou Fukida. „Měl mít službu na hlavní strážnici hradu.“

„Začneme teď hledat Edžimovy informátory?“ chtěl vědět Marume.

Do dveří vešel Sanův hlavní tajemník. „Odpusťte, ctihodný komoří. Je tady sósakan-sama a přeje si s vámi mluvit.“

Když Hirata vstoupil do kanceláře, byl Sano znovu nemile překvapen jeho neradostným stavem. Viděl i rychle skrývaný soucit v obličejích Marumeho a Fukidy, když Hirata nemotorně poklekal a ukláněl se. Nemohli však udělat víc, než se tvářit, jako by všechno bylo v pořádku.

„Máte pro nás něco nového?“ zeptal se ho Sano.

„Mám dobré zprávy,“ odpověděl Hirata, vyčerpaný, ale spokojený. „Vyšetřoval jsem úmrtí dvorního ceremoniáře Ona, správce silnic Sasamury a ministra financí Moriwakiho. Našel jsem podezřelého.“ Pak vylíčil svou návštěvu lázní, v nichž Moriwaki zemřel.

Nadšený Sano se k němu naklonil. „Teď máme alespoň jistotu, že přinejmenším jeden z těchto mužů byl zabit dim-makem.“

„Není nijak přehnané předpokládat, že stejně zemřeli i ostatní,“ přemýšlel nahlas Fukida.

„A znovu se tu objevilo jméno kapitána Nakaie.“ Sano pak Hiratovi vysvětlil, že Nakai měl s Edžimou soukromou schůzku. „Teď víme, že se sešel přinejmenším se dvěma oběťmi.“

„Kapitán Nakai mohl k těm ostatním přistoupit i někde na ulici.“ Hirata byl očividně pyšný na to, že se mu podařilo případy propojit a najít důkaz proti hlavnímu podezřelému.

Sano byl dojat tím, jak se Hirata, který pro něj už tolik udělal, nadále namáhá, aby se mu zavděčil.

„Nejdůležitější je teď kapitána Nakaie najít.“

„Měl bych se zmínit ještě o něčem,“ ozval se Hirata. „Policejní komisař Hošina lační po vaší krvi.“ Sano se zamračil. „Už zase?“

Hirata mu popsal své setkání s Hošinou.

„Mnohokrát děkuji za varování,“ pokýval Sano.

„Co s tím darebákem uděláme?“ zajímal se Marume. „Kdybych byl jako můj předchůdce, dal bych mu useknout hlavu. Ale protože takový nejsem, nedá se dělat nic, dokud něco nepodnikne, a proto je důležitější než jindy vyřešit případ co nejrychleji. Pokud to neuděláme, bude mít Hošina proti mně dostatek munice.“

Do kanceláře vběhl mladý detektiv Tačibana. „Promiňte, ctihodný komoří, ale zjistil jsem, kde se nachází kapitán Nakai. Protože se dnes nedostavil do služby, šel jsem za ním domů. Od jeho manželky jsem se dozvěděl, že šel na turnaj v sumo. Mám tam pro něho zajet?“

„Dobrá práce. Zajedu tam sám.“ Sano vstal a protáhl si svaly zdřevěnělé od sezení. „Ušetříme tím čas.“

Hirata, Marume a Fukida se rovněž zvedli, aby ho doprovodili. Sano si všiml, jak ztuhle se Hirata pohybuje. „Máte-li na práci něco důležitého, nemusíte s námi jezdit,“ prohlásil Sano a poskytl Hiratovi snadnou příležitost, jak se vyhnout dlouhé a únavné cestě v sedle.

„Nemám na práci nic důležitějšího, než je tento případ,“ prohlásil Hirata s oddaností, jež mu byla vlastní. „A chci vědět, co nám k tomu řekne kapitán Nakai.“

A ačkoli byl Sano rád, že jede s nimi, opět ho bodl pocit viny. „Tak dobrá.“

Turnaje v sumo se konaly ve svatyni Eko-in ve čtvrti Hondžó, na druhém břehu řeky Sumidy. Sano a Hirata jeli s detektivy Marumem, Fukidou, Araiem, Inouem a Tačibanou podél kanálů, jimiž byla

čtvrť Hondžó protkána. Míjeli zeleninové trhy, rezidence nižších samurajských úředníků, několik tokugawských skladišť a předměstské vily daimjóů, feudálních pánů. Z pecí, v nichž se vypalovaly keramické tašky, stoupal kouř a třpytivě žhnul žár. Ulicemi pochodovali lidé s obrovským bubnem a oznamovali, že se bude konat turnaj v sumo. Sano slyšel hlubší a hlasitější údery bubnu z vysokého lešení před svatyní. Lidé proudili jejími branami dovnitř.

Svatyně Eko-in byla postavena před třiceti osmi lety po velkém požáru Meireki, v upomínku na sto tisíc lidí, kteří při něm zahynuli. Na jejích pozemcích se nacházela oficiální městská zápasnická aréna. Sumo se vyvinulo ze šintoistického obřadu plodnosti a změnilo se v oblíbenou zábavu. Již na počátku tokugawského režimu, téměř před sto lety, bývaly pravidelně vydávány edikty, které sumo zakazovaly, protože bylo násilné a krvavé a zápasníci při něm často umírali. Úřady si však nakonec uvědomily, že přece jen slouží jistému účelu. Poskytovalo róninům místo ve společnosti a oficiálně povolované, přísně regulované turnaje umožňovaly mužům vybíjet nahromaděnou agresi. Jak si Sano všiml, teď, po válce, byly davy hustší než obvykle.

Nechali koně v jedné stáji a vešli do arény, rozlehlého ohraničeného prostoru pod širým nebem. Ze stěn vystupovaly dvě řady balkonů zakrytých bambusovými stříškami. Nižší řada už byla plná lidí a nově příchozí šplhali po žebřících do vyšší. Uprostřed bylo zápasiště, dohjó, vymezené čtyřmi sloupy, mezi nimiž byly nataženy provazy. Další tisíce diváků se tísnily na zemi kolem. Kolem zápasiště byly rozvěšeny slaměné žoky na rýži naplněné hlínou, aby do tohoto prostoru nikdo nemohl vstoupit. Po krajích klečeli rozhodčí a porotci. Davem se prodírali prodavači občerstvení.

„Jak tady dokážeme kapitána Nakaie najít?“ zeptal se Hirata Sana, když si prohlíželi hlučný chaos v aréně.

„Třeba budeme mít štěstí,“ odpověděl Sano.

Bubnování se zrychlovalo. Do arény se přišli představit zápasníci. Jejich nahé hrudi a údy se nadouvaly svaly a tukem. Měli na sobě obřadní třásně, hedvábné provazy kolem pasu, a brokátové břišní pásy s erby rodů Kišu, Izumo, Sanuki, Awa, Karima, Sendai a Nambu. Tito páni najímali zápasníky do svých soukromých stájí. Sano si všiml, že mužstva jsou početnější než obvykle: ve válce se vyrojilo mnoho nových róninů, kteří vstoupili do řad zápasníků sumo.

Diváci mohutně jásali, když zápasníci rozhazovali sůl, aby očistili posvátné bojiště. Zápasníci dupali a tleskali, aby se pochlubili svou silou a zahnali zlé duchy. Jeden z rozhodčích držel ceduli s jmény zápasníků. Sano, vyhlížející z balkonu, si všiml zvláštního jevu. Vrchní řada byla zcela zaplněná až na prázdné místo přímo naproti zápasišti. V jeho středu seděl osamělý samuraj.

„Tamhle je!“ prohlásil Sano a ukázal prstem.

Protlačil se s detektivy davem a začal stoupat po žebříku. Když se dostal k okraji balkonu, k divákům, kteří tam klečeli na podlaze, usadil se poblíž kapitána Nakaie hlouček neurozených mužů.

„Jste moc blízko,“ sykl na ně. „Jděte dál.“ Jeho hlas byl bojovný a výhrůžný. Chudáci rychle zmizeli.

Sano předtím viděl Nakaie pouze jednou, na obřadu po válce, kdy vítězná armáda pochodovala před pánem Macudairou s uříznutými hlavami zabitých nepřátelských vojáků, a Nakai se mu nesmazatelně vtiskl do paměti. Se svou vysokou, atletickou postavou a vznešeným chováním symbolizoval plémě válečníků.

Přestože mu bylo už hodně přes třicet a nejlepší léta mládí měl za sebou, dokázal si Sano snadno

představit, že v bitvě dokázal sám zabít čtyřicet osm mužů. Dnes však líně seděl oblečen místo ve zbroji v hnědém hedvábném rouchu, kalhotách a kabátci a nedržel se hrdě a vzpřímeně, nýbrž pohodlně odpočíval. Při pohledu dolů na zápasiště se v jeho tvrdých, ostře řezaných rysech zračila nespokojenost.

„Kapitán Nakai?“ otázal se Sano.

Nakai se otočil. Když poznal Sana a Hiratu, jeho ponurý pohled se trochu rozjasnil. „Ctihodný komoří a sósakan-sama.“ Uklonil se, pohotově a živě. „Posaďte se, prosím.“ S úsměvem, který odhalil široké bílé zuby, jim nabídl místo v prostoru, který dosud bránil pro sebe.

„Mnohokrát děkujeme,“ odvětil Sano.

„Líbí se vám sumo?“ zeptal se Nakai.

„Ano,“ odpověděl Sano, „ale sumo není důvodem, proč jsme tady. Potřebujeme si s vámi promluvit.“

„Se mnou?“ V Nakaiově hlase zazněl úzkostný a překvapený tón. Když ho Sano nyní viděl zblízka, všiml si jedné vady v jeho jinak dokonalém vzhledu. Oči. Jejich výrazu cosi chybělo – snad více než inteligence to byla duchapřítomnost. „Ale proč… jak jste mě tady našli?“

Když mu to Sano vysvětlil, Nakai zbrunátněl ve tváři. „Ano, vím, že jsem měl mít službu, ale tady je mě potřeba víc. Kromě toho je sestavování plánů na střídání hlídek a kontrola vojáků v porovnání s bitvou nudná práce.“

Sano věděl, že mnoho vojáků má potíže s tím, aby se po válce přizpůsobili obyčejnému životu. Byli neklidní, náchylní k rvačkám a příliš se opíjeli. Nakaiovy názory ho nezajímaly. Hirata a detektivové však na kapitánovi utkvěli udivenými pohledy: samurajové se měli řídit rozkazy, nikoli si stěžovat.

„Po tom všem, co jsem udělal pro pána Macudairu, mám nárok na něco víc.“ Nakai se zřejmě domníval, že si jeho činy zasluhují odměnu, přestože jeho pán mu za to, že konal svou povinnost, nedlužil vůbec nic. Zdálo se, že si neuvědomuje, že s ním jeho posluchači nesouhlasí. „Mnozí muži, kteří zabili méně nepřátel než já, byli povýšeni, ale já ne.“ Jeho tón byl zabarven hořkostí. „V mé rodině jsou vzdálení bratranci, kteří bojovali na Janagisawově straně. Jsem poskvrněn špatnou krví, přestože to není moje vina.“ Sano si pomyslel, že je to možné, protože na politických svazcích velice záleželo. Nakaiovi nadřízení ho pominuli a dali přednost mužům méně zkušeným v boji, ale politicky vhodnějším, kteří se navíc neukazovali ve špatném světle před nejvýše postaveným mužem po šógunovi.

„Byl jsem věrným sluhou pána Macudairy. Všechno, co chci, je uznání. Netoužím po vyšším platu.“ Nakai se zatvářil vznešeně a mučednicky. „Vše, o co žádám, je sloužit pánu Macudairovi ve vyšší hodnosti, v níž bych mu mohl prokázat větší služby, než jaké jsem mu prokazoval dosud.“ Sano se chytl začátku jeho proslovu. „Teď máte šanci. Pán Macudaira mě požádal, abych vyšetřil smrt náčelníka Edžimy. Ocenil bych vaši pomoc.“

„Ovšem,“ vyhrkl z míry vyvedený Nakai, který zřejmě nečekal, že se mu jeho přání splní tímto způsobem. „Co pro vás mohu udělat?“

Pod balkonem, za sedícími diváky, již zápasníci dokončili svůj obřad a odcházeli ze zápasiště. Hlasatel vykřikoval jména těch, kteří nastoupí v prvním zápase.

„Vyslýchám všechny, kdo se s Edžimou setkali krátce před jeho smrtí,“ začal Sano. „Záznamy ukazují, že jste s ním měl soukromou schůzku.“

Nakai se zamračil, jako by se pokoušel zjistit, k čemu tento rozhovor povede. „Ano, požádal jsem Edžimu, zda by se nepřimluvil za mé povýšení. Měl blízko k pánu Macudairovi, a tak jsem si myslel, že by za mě mohl ztratit nějaké to slovo.“

„A jak to dopadlo?“

V Nakaiových očích se zablýsklo. „Edžima odmítl. Žádal jsem ho jen o malou laskavost, kterou mi mohl prokázat, aniž by si tím způsobil potíže. Lidé využívají neustále svého vlivu, aby něco udělali pro druhé – tak to v bakufu chodí, aby se člověk dostal výš. Ale Edžima řekl, že mě dost dobře nezná na to, aby mě mohl pánu Macudairovi doporučit. Řekl, že jestli to chci někdy dotáhnout výš, musím se ještě hodně učit. Potom mě elegantně vykopl.“

Sano už se setkal s mnoha muži jako Nakai, kteří byli dobří ve svém postavení, ale nikdy se nedostali výš, protože byli politicky naprosto nezkušení. Nepochopili jemné nuance přátelství u dvora, ani se nenaučili, jak si zavázat jiné. Potřebovali se naučit, že chce-li někdo cokoli od jiných, musí mít něco, oč stojí zase oni.

„Edžima se zachoval stejně jako jiní muži, které jsem požádal o pomoc,“ pokračoval hořce Nakai.

„Zacházeli se mnou jako se psem, který se jim vymočil na boty!“

„Patřil k nim i ministr financí Moriwaki?“ zeptal se Hirata.

„Ano… mluvil jsem s ním.“

„V lázních?“

Nakai zamračeně přikývl. „Nechtěl si se mnou sjednat schůzku. Musel jsem ho sledovat a najít si vhodnou příležitost.“

„Jak to probíhalo?“ pokračoval Hirata.

„Řekl, že mi nemůže pomoct, protože o mém povýšení musí rozhodnout můj přímý nadřízený. Poslal mě pryč.“ Nakai se náhle rozlítil a uhodil pěstí do balkonu tak, že se otřásl. „Mám už dost těch starých náfuků. Všichni dostali po vítězství pána Macudairy nad Janagisawou vyšší úřad, ale přitom by se ani jeden z nich nedostal tam, kde je, nebýt mužů, jako jsem já.“ Zabušil si do prsou. „Já jsem bojoval v bitvě, zatímco oni se schovávali doma. A teď mi nechtějí ze své hostiny hodit ani kůrku!“

Sano musel uznat, že Nakaiova ukřivděnost je oprávněná. Stovky vojáků zemřely, a muži, kteří nesmočili své meče v krvi, sklízeli výhody. Sano si připomněl víc lidí kromě Edžimy a Moriwakiho – a jeho samého – kterých se to týká. „Žádal jste o pomoc i dvorního ceremoniáře Ona a správce silnic Sasamuru?“

Nakai si zlostně odfrkl. „Ano, ale také to k ničemu nevedlo.“

„Kdy to bylo?“

„Už si přesně nevzpomínám. Nebylo to dlouho předtím, než zemřeli.“

Sanovi bylo jasné, že si Nakai musí uvědomovat, že z jeho snahy měl největší prospěch jeden muž, který měl rovněž moc rozdílet odměny. „Požádal jste o povýšení pána Macudairu?“

Nakai zavrtěl hlavou a nadále v něm kypěla nelibost. „Udělal bych to, kdybych mohl. Požádal jsem o audienci. Riskoval jsem život, abych mu pomohl dostat se k moci, a on neprojevil ani takovou špetku zdvořilosti, aby mně odpověděl!“

Sano a Hirata si vyměnili pohledy. Uvědomovali si, že zlost kapitána Nakaie byla zaměřena nejen na všechny oběti, se kterými se v kritickém čase setkal, ale i na pána Macudairu. Měl spoustu důvodů k útoku proti nové vládě. „Co jste udělal, když vás Ono, Sasamura, Moriwaki a Edžima takto odmrštili?“ chtěl vědět Sano.

Nakai se zašklebil. „Stáhl jsem ocas mezi nohy. Co jiného jsem mohl dělat?“

„Nechtěl jste se jim pomstít?“ otázal se ho Hirata.

V Nakaiových očích se objevilo podezření. „O čem to mluvíte?“

Zápasníci v dohjó na sebe náhle zaútočili. Po nárazu se jim otřáslo maso. Diváci začali jásat. Zápasníci se začali zasypávat údery, pak se navzájem popadli a snažili se jeden druhého vyhodit z vymezeného prostoru.

„Jste jedním z nejlepších bojovníků v celé zemi,“ pokračoval Hirata. „Ovládáte dim-mak?“

„Ne. To neumí nikdo. Je to jen legenda. Co tím –?“ Údiv v Nakaiově obličeji náhle přešel v ohromené pochopení. „Vy se domníváte, že ti muži zemřeli po doteku smrti. A mě se ptáte, jestli jsem to udělal?“

„A udělal jste to?“ zeptal se Sano.

Nakai se pokusil zasmát, ale zděšení se mu skrýt nepodařilo. „Na nikoho z nich jsem nepoložil ruku!“

„Na to stačí jeden prst,“ prohlásil Hirata a zaklepal si ukazováčkem na spánek. „A stalo se to čtyřem mužům, kteří vám nejen odmítli dát, co jste chtěl, ale urazili vaši hrdost.“

Nakai se zatvářil uraženě. „Jsem voják a ne vrah. Jediní lidé, které jsem zabil, byli nepřátelští vojáci na bojišti.“ Jeho oči se naplnily rozhněvaným porozuměním. „Ach tak, už vím, o co vám jde.

Potřebujete někoho, na koho byste jejich smrt svedli. Takže vás napadlo: Co takhle ten ubožák Nakai? Byl tak ochotný se za pána Macudairu obětovat. Uděláme z něho tedy vraha, a tak se ho zbavíme.“ Nakaiův hlas náhle zhrubl nepřátelstvím. „Ne, tohle je příliš.“ Narovnal ramena a vytrhl z pochvy meč.

Sano, Hirata i všichni detektivové instinktivně odskočili a tasili vlastní zbraně. Diváci kolem nich začali ječet a snažili se rychle zmizet, protože se nechtěli dostat do rvačky. Nakai však obrátil meč proti sobě a s jilcem v obou rukou si přitlačil špičku na břicho.

„Než stačíte zneuctít mé jméno, spáchám raději seppuku.“ Z jeho pohledu bylo znát, že to myslí vážně.

Sano si vydechl úlevou, že nebude muset s Nakaiem bojovat. Kdyby zabil svého hlavního podezřelého, vyšetřování by to nijak nepomohlo, a nemohl se ubránit, aby s ním nepociťoval soucit.

„Odložte ten meč, kapitáne,“ vykřikl.

Nakai se zatvářil zlostně, ale zastrčil meč do pochvy, protože přímého rozkazu tak vysoko postaveného muže nemohl neuposlechnout. Sano nedokázal říct, zda je rád, že zabránil jeho sebevraždě, nebo toho naopak lituje. Možná to nevěděl ani sám Nakai. V dohjó se mezitím zápasníci od sebe odpoutali, aby se vzápětí znovu napadli. Klopýtali ve vzájemném objetí. Pak jeden ztratil rovnováhu, druhý ho popadl za břišní pás a nadzvedl ho. Vrávoral s ním po zápasišti, až zakopl o žoky na okraji a dopadl mezi diváky, kteří jásali, tleskali a posměšně hučeli. Diváci na balkonech házeli dolů na vítěze, který se naparoval a zvedal pěsti, mince a drahá roucha.

„Nehledám žádnou falešnou oběť,“ řekl Sano Nakaiovi. „Jste-li tak nevinný, jak tvrdíte, nemusíte se ode mě ničeho obávat. Ale uděláte dobře, když zůstanete naživu a ve městě, dokud neskončím s vyšetřováním.“

Kývl na své druhy a naznačil jim, že zatím jsou s Nakaiem hotovi. Přešli balkon a sestoupili po žebříku dolů. Když se dole shromáždili, pohlédl Sano nahoru na Nakaie. Kapitán stál na balkoně a díval se na ně s výrazem právě tak vážným jako nepřátelským.

„Myslíte, že lhal?“ zeptal se Hirata.

„Jestli ano, potom lhal dobře,“ odpověděl Sano.

„Myslíte si, že to udělal?“ chtěl vědět pro změnu detektiv Arai.

„Stále ještě je naším nejpravděpodobnějším podezřelým.“ Sano se obrátil k Tačibanovi. „Sledujte ho. Ať vás ale nevidí. Nespusťte ho z očí. Chci vědět o všem: kam půjde, s kým se setká, všechno, co bude dělat.“

„A co když se pokusí někoho dotknout?“ vyhrkl mladý detektiv.

„Bude-li to možné,“ odpověděl Sano, „tak mu v tom zabraňte. Je-li totiž vrahem, nepodaří se nám možná další vraždě předejít, ale aspoň ho tak chytíme při činu.“

„Jak si přejete, ctihodný komoří.“ Mladý detektiv odešel a ztratil se v davu.

„My se mezitím vrátíme do mého domu,“ řekl Sano Hiratovi a detektivům. „Možná už tam budou Edžimovi informátoři a nalezneme mezi nimi další podezřelé.“ Navíc musel řídit celou vládu a byl už příliš dlouho z domova. Když se prodírali hustým davem diváků a začínal další zápas, myslel Sano na Reiko a na to, a zda si vede ve vyšetřování úspěšněji. Doufal, že své pátrání omezí na osadu hirtinů a brzy s ním skončí.

Rjógoku Hirokodži, rozkládající se na břehu řeky Sumidy, byla hlavní zábavní čtvrť Eda. Vyrostla na volném prostranství, které vzniklo jako protipožární pruh po velkém požáru Meireki, při kterém se dostaly do pasti tisíce lidí a uhořely, protože na mostech přes řeku vznikla tlačenice a oni se nemohli dostat do bezpečí. Když Reiko pronášeli v jejích nosítkách touto čtvrtí, dívala se zvědavě z okénka.

Pestrobarevné nápisy na Stáncích podél široké třídy lákaly na atrakce, které v oficiálně povolené divadelní čtvrti nebylo možné vidět, jako třeba ženské herečky. Obdivovala nádherně propracované

modely holandských galér, vystavené v jednom Stánku, v dalších zase předváděli živé papoušky, lidské obry a skřítky z mušlí a popínavých rostlin. Mniši a mnišky prosili mezi procházejícími davy o almužnu.

Reiko už dříve slyšela, jak se její sloužící o tomto místě baví, ale sama tu nikdy nebyla, protože sem chodili jenom lidé z nižších vrstev. Nyní se v její blízkosti drželi strážci, připravení chránit ji před zloději a jinými lotry, kteří se skrýváli v davu a číhali v uličkách. Tohle nepočestné prostředí se jí každopádně zdálo zajímavé.

Jakási mladá mniška v pytlovitém konopném rouše a s vyholenou hlavou spěchala k jejím nosítkům a vrazila jí do okénka žebráckou misku. „Almužna pro chudé!“

„Kdysi tady byl podnik, který vlastnil muž jménem Taruja. Nemohla byste mi říct, kde to bylo?“ Mniška ukázala dál do ulice: „Projeďte tou červenou bránou.“

„Mnohokrát děkuji.“ Reiko jí vhodila minci do misky a její doprovod ji pronesl mezi dvěma červeně natřenými kůly, zakončenými taškovou stříškou. Očekávala, že podnik bude zavřený od doby, kdy odsud Yugain otec odešel, ale před venkovní budkou, v níž se prodávaly vstupenky, se do fronty řadili lidé. Za branou se táhla řada spojených Stánků zvaných Stodenní divadlo, které nabízely všemožné druhy zábavy. Když Reiko vystoupila z nosítek a lidé z jejího doprovodu koupili vstupenky,

měla nepříjemný pocit, že Sano nebude rád, až se dozví, že ji vyšetřování zavedlo mimo osadu hininů. Ale musí sloužit spravedlnosti, a teď už je tady, takže se stejně nedá nic dělat.

Prošla se svým doprovodem branou a vstoupila do jiného světa. Před ní se objevily stovky Stánků. Jejich stříšky se překrývaly v bludiště úzkých průchodů, do nějž vůbec nepronikalo sluneční světlo. Červené lampióny zavěšené na stropech vrhaly ostré světlo na nedočkavé obličeje lidí, kteří se tlačily kolem Reiko. Odevšad znělo klábosení, hudba a smích a byl cítit zápach moče a potu. Vyvolávací

před závěsy, které visely ve dveřích Stánků, lákali ke vstupu potenciální zákazníky. Některé závěsy byly rozhrnuté a odhalovaly doupata, ve kterých muži stříleli šípy do slaměných terčů nebo se snažili trefit míčky do kruhů, zatímco v jiných vykládali vypravěči příběhy nadšeným posluchačům. Vchody do jiných Stánků byly zatažené závěsem. Shlukovali se u nich muži s mincemi v dlaních. Jeden závěs se na okamžik rozhrnul, aby mohl zákazník vstoupit dovnitř, a Reiko zahlédla dívky s odhalenými prsy, které tančily na pódiu. Jak ji i její doprovod dav unášel průchodem, spatřila za jiným rozhrnutým závěsem dva muže a jednu ženu, všechny nahé. Žena stála na všech čtyřech a zatímco jeden z mužů s ní zezadu souložil, sála vztyčený pohlavní úd druhého muže. Muži rozsazení pod pódiem hlasitě sténali. Reiko byla úplně ohromená.

„Co uděláme?“ zakřičel na ni poručík Asukai, aby ho v tom hluku vůbec bylo slyšet.

„Chci si promluvit majitelem,“ vykřikla Reiko. „Najděte mi ho.“

Zatímco ostatní strážci stáli kolem Reiko a chránili ji před strkanicí, prodral se Asukai davem, aby si mohl promluvit s nejbližším vyvolávačem. Ten mu cosi odpověděl a ukázal dál do průchodu. Reiko pohlédla naznačeným směrem. Proti ní běžela mladá žena. Byla bosá a oči měla rozšířené strachem. Kolem těla si svírala laciné bavlněné kimono, dlouhé vlasy za ní jen vlály. Celá zadýchaná se prodírala davem. Za ní se hnali dva samurajové a za jejich zády dusal malý, obtloustlý muž středního věku.

„Nenechte ji utéct, vy hlupáci!“ ječel.

Poručík Asukai se vrátil k Reiko: „Majitelem je tamhleten tlouštík. Jmenuje se Mizutani.“

Reiko a její strážci se tedy připojili k honičce. Lidské moře jim ale nedovolovalo běžet příliš rychle. Prodírali se klikatými průchody v patách majitele. Dva samurajové chytli uprchlici právě v okamžiku, kdy se dostala k východu. Rozkřičela se. Mizutani jí strhl šaty a odhalil plná ňadra a vyholený klín.

Vytáhl z jejího kimona váček a pak ji prudce uhodil otevřenou dlaní do tváře.

„Jak ses mohla opovážit ukrást moje peníze, ty kurvičko?“ zařval na ni a pak se obrátil k samurajům:

„Dejte jí lekci.“

Samurajové začali ženu bít. Když křičela, plakala a zvedala paže v marné snaze se ochránit, diváci jásali a smáli se. „Zarazte je!“ vykřikla Reiko na své strážce.

Muži vykročili k samurajům a popadli je. Zdálo se, že jsou to róninové, najatí na tuto špinavou práci.

„To už stačilo,“ oznámil jim kapitán Asukai. Společně se svými druhy odtrhli róniny od plačící ženy.

„Nechte ji na pokoji.“

Vzlykající žena rychle vyběhla z brány. „Hej, co to děláte?“ vykřikl uraženě Mizutani. Reiko připomínal želvu – s krátkým krkem, zobákovitým nosem, studenýma očima a výrazem plaza. „Kdo jste, že se pletete do mých obchodních záležitostí?“ Obrátil se na svoje róniny. „Vyhoďte je odsud.“

Róninové vytasili meče. Reiko byla nešťastná, že nechtíc vyvolala další potíže. Vypadalo to nebezpečně.

„Posílá nás policejní soudce Ueda,“ pospíšil si poručík Asukai s vysvětlením.

Tlouštíkovo chování se rázem proměnilo a vztek vystřídal úžas, když si uvědomil, že před ním stojí představitelé zákona. ‚Jo tak. No tak tedy v tom případě. Mávl rukou na róniny. Ti zastrčili zbraně do pochev, zatímco majitel se začal spěšně hájit: „Ta tanečnice si nechávala spropitný od zákazníků, místo aby je dávala mně. Nemůžu si přece dovolit, aby mě zaměstnanci takhle okrádali, to snad chápete.“

„Na tohle zapomenem,“ prohlásil Asukai. „Policejní soudce sem poslal svou dceru v jiné záležitosti.“ Ukázal na Reiko. „Chce si s vámi o něčem promluvit.“

V studených mužových očích se objevily rozpaky, když se podíval jejím směrem. „Odkdy vykonává povinnosti policejního soudce za něho jeho dcera?“ zeptal se.

„Od této chvíle,“ odsekl mu Asukai.

Reiko byla ráda, že ji podpořil, i když by samozřejmě byla raději, kdyby měla svou vlastní autoritu.

„Znal jste Taruju?“ zeptala se majitele zábavního podniku. Zatvářil se, jako by ho uráželo, že ho tak směle vyslýchá nějaká žena. „Ať už se zeptá na cokoli,“ vložil se do toho Asukai, dřív, než stačil něco namítnout, „uděláte nejlépe, když jí odpovíte, pokud nechcete, aby se policejní soudce Ueda na ten váš podnik podíval pěkně zblízka.“

Očividně zastrašený Mizutani kapituloval. „Taruja byl můj obchodní partner.“

„Vlastnili jste to tady společně?“ chtěla si ujasnit Reiko.

„Jo. Před osmnácti lety jsme začali s jedním Stánkem. Vybudovali jsme z něj tohle.“ Pyšným gestem obsáhl své rozsáhlé a hlučné panství.

„A teď to celé patří vám,“ podotkla Reiko zamyšleně a se zájmem. „Jak se to stalo?“

„Taruja se dostal do potíží. Spal se svou dcerou. Někdo ho udal policii. Udělali z něj hinina a zakázali mu práci mezi lidmi, takže jsem to tady převzal já.“

Reiko pohlédla na vyvolávaěe vybírající peníze od zákazníků, kteří se tlačili u Stánků. Tarujův trest byl pro jeho bývalého partnera velmi výhodný. „Koupil jste Tarujův podíl?“

„Ne.“ Mizutani si olízl rty. Měl šedivý a rozpraskaný šupinatý jazyk. Zdálo se, že se trochu stydí, i když si Reiko nemyslela, že je zrovna tím typem člověka, který by cítil vinu za to, že využil potíží svého partnera. „Dohodli jsme se s Tarujou předtím, než odešel do kolonie hininů. Řek jsem, že mu budu každý měsíc posílat peníze a povedu to tady, dokud jeho trest nevyprší, a až se vrátí, budeme znova společníci.“

„Jaká štědrost,“ poznamenala Reiko. „Ale on už se nevrátí. Víte, že byl zavražděn?“

„Ano, doslechl jsem se to. Je to strašný.“ Lítost v jeho hlase zněla falešně a v jeho očích se neodrážely žádné emoce, pouze přání dozvědět se účel Reičiny návštěvy. „Povídalo se, že ho ubodala ta jeho holka, Yugao, a s ním i svou mámu a sestru.“

„To zatím není tak jisté. Myslíte si, že to udělala?“

Mizutani pokrčil rameny. „Jak to mám vědět? Neviděl jsem nikoho z nich od tý doby, co se přestěhovali do osady. Ale nepřekvapilo mě, když jsem se doslechl, že Yugao zavřeli. Ta holka byla divná.“

„Jak divná?“ chtěla vědět Reiko.

„Nevím, jak bych to řekl.“ Bylo zřejmé, že rozhovor Mizutaniho dráždí stále víc. „Něco s ní nebylo v pořádku. Aie nijak zvlášť jsem se tím nezabýval.“ Zachechtal se. „Pravděpodobně už se jí nelíbilo mít Taruju v posteli.“

„Ale nebyla asi jedinou osobou, která by si mohla přát jeho smrt,“ prohodila Reiko. „Byly ty měsíční splátky pro vás velikým břemenem?“

„Ovšemže ne!“ Zaznělo to, jako by ho její otázka urazila. „Byl to můj kamarád. Rád jsem mu vypomohl.“

Náhle se z průchodu ozvaly výkřiky. Vypukla rvačka. Když si muži uštědřovali rány a diváci se pokoušeli je od sebe odtrhnout, rozběhl se Mizutani k nim se svými róniny v patách.

„Hej! Žádné rvačky!“ povykoval. „Roztrhněte je!“

Róninové se vrhli mezi rváče a oddělili je, zatímco Mizutani pobíhal kolem nich a dohlížel.

„Chcete, abych ho přivedl zpátky?“ zeptal se poručík Asukai Reiko.

Její zrak ale upoutala barevná skvrna před Stánky. Přes valící se dav spatřila ženu, kterou dal

Mizutani zbít, jak se naklání nad korytem pro koně a myje si obličej.

„Ne,“ prohlásila Reiko. „Mám lepší nápad.“ Vyvedla své muže ven. Žena se při jejich příchodu otočila. V místě, kam ji Mizutani uhodil, měla opuchlou tvář a ze rtu jí tekla krev. Reiko vytáhla zpod své šerpy kousek látky.

„Poslužte si.“

Žena hleděla podezřívavě na cizí osobu, která jí nabízí pomoc, ale látku si vzala a otřela si tvář a rty.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se jí Reiko.

„Lilie,“ odpověděla žena. Byla starší, než si Reiko na první pohled myslela, mohlo jí být kolem pětatřiceti let. Strádáním jí nejen zhrubl hlas, ale i její hezké rysy. „Kdo jste?“ Když se Reiko představila, zaleskl se v očích tanečnice strach. „Vzala jsem mu jen pár měďáků. On je nepotřebuje, a já ano – platí mi mizerně.“ Ustoupila s polekaným pohledem na Reičiny strážce. „Viděla jsem, že se s ním bavíte. Řekl vám, abyste mě zatkla?“ Hlas se jí plačtivě třásl a prosebně sepjala ruce.

„Nedělejte to, prosím vás! Mám doma chlapečka. Už dost špatné je, že jsem přišla o práci, ale když půjdu do žaláře, nebude se o něho mít kdo postarat!“

„Nebojte se, nikdo vás nezatkne,“ uklidnila ji Reiko. Bylo jí ženy líto a měla zlost na Mizutaniho. Vyšetřování tohoto případu jí připomnělo, že mnoho lidí strádá na samé hranici života a smrti, vydáno na milost a nemilost osudu. „Chci si s vámi jen promluvit.“

Lilie se obezřetně uvolnila. „O čem?“

„O vašem bývalém zaměstnavateli.“

„Dostal se do nějakých potíží?“ V hlase jí zazněla naděje. „Možná,“ odpověděla Reiko. „Pracovala jste tady, když podnik vedl s Mizutanim Taruja?“

„Ano. Pracuju tady čtrnáct let.“ V Liliině oteklém, pohmožděném obličeji se objevil hořký výraz.

„Čtrnáct let, a on mě vyhodí jen proto, že jsem si vzala peníze, které jsem si sama vydělala!“

„Jak spolu vycházeli?“ zeptala se Reiko.

„Věčně se hádali o peníze.“

A vyřešilo se to v Mizutaniho prospěch. „Takže pro Mizutaniho bylo dobré, když Taruju někdo udal, že má nedovolený poměr se svojí dcerou,“ podotkla Reiko.

„To vám řekl Mizutani – že někdo Taruju udal?“ V jejím hlase zazněla ironie. „Byl to on. To on ho udal.“

To ovšem značně měnilo celou záležitost. „Jak to víte?“

„Mizutani pořádal ve svém domě večírky a já tam obsluhovala hosty. Slyšela jsem, o čem se baví. Jednoho večera byli mezi jeho hosty dva dóšinové. Řekl jim, že přistihl Taruju s jeho dcerou na lůžku.“

Reiko náhle napadla znepokojivá myšlenka. „A mluvil vůbec Mizutani pravdu, když tvrdil, že byl

svědkem nedovoleného styku?“

„To nevím. Ale nikdy jsem neslyšela žádné narážky, že by mezi Tarujou a Yugao něco bylo. Ani nikdo jiný tady od nás to neslyšel. Všichni z toho byli úplně otřesení.“

Reiko si nyní v duchu kladla otázku, zda si Mizutani celý příběh náhodou nevymyslel. Bez incestu by Yugao neměla žádný zjevný důvod k vraždě.

Lilie se zatvářila dychtivě. „Mohl by Mizutani mít potíže, kdyby se ukázalo, že lhal?“

„Pokud ano, pak bude potrestán,“ odpověděla Reiko. Její otec nesnášel falešná obvinění a takové, v jehož důsledku se stala vyvrženci celá rodina, by určitě nenechal bez odplaty.

„Doslechla jsem se, že Yugao svého otce zabila. Opravdu to udělala, anebo to nakonec byl Mizutani?“ Tanečnice pookřála představou, že by její bývalý pán mohl být odsouzen a popraven.

„Právě to se snažím zjistit.“ Reiko si nyní připomněla, co jí řekl předák vyvrženců, a napadlo ji ještě něco. „Kdyby Taruja nepřišel o život, trest by mu za šest měsíců skončil. Jak to nesl Mizutani?“

„Nijak se na to, až se Taruja dostane z osady hininů, netěšil. To nebylo žádné tajemství,“ prohlásila Lilie a ironicky se zasmála. „Za války se podniku nedařilo. Mizutani přišel o peníze. Dostal se do hrozných dluhů a lichváři mu vyhrožovali, že pokud nezaplatí, zpřelámou mu nohy. Slyšela jsem, jak řekl, že poslední věc, kterou potřebuje, je, aby se vrátil Taruja, který si bude dělat nárok na polovinu majetku. A to ještě není všechno, co řekl.“

Odmlčela se a Reiko ji pobídla, ať pokračuje: „Co ještě povídal?“

„Už se s várna nemůžu bavit. Musím si najít novou práci, nebo bude můj chlapeček hladovět.“ Upřela neklidný, prosebný pohled na Reiko. „Jestli vám ale pomůžu, měla byste vy pomoct zase mně.“

Reiko se otřásla při představě, že by s Masahirem přišli o živobytí a museli se o sebe postarat. Navíc cítila, že tahle žena může poskytnout důležité svědectví. „Pomůžete-li mi, zaplatím vám.“

Lilie přikývla, vděčná a spokojená s vlastní vychytralostí. „Minulý měsíc jsem viděla Mizutaniho, jak se v tanečním sále baví se svými dvěma róniny. Stoupla jsem si venku a vyslechla jsem je. Nikdy nevíte, jaké zajímavosti se můžete dozvědět.“ Lstivý úsměv nadzvedl její opuchlé rty. „Mizutani povídal: ‚Dneska jsem viděl Taruju. Už je celý nedočkavý, až se bude moct ujmout svý polovičky podniku. Řek jsem mu, že to není spravedlivý, když jsem to tady vedl takovou dobu sám. A on na to, že dohoda je dohoda.‘ Jeden z jeho róninů řekl, že Taruja už má ve vsi kamarády, a že to jsou lotři, kteří by mohli Mizutanimu působit potíže, kdyby z dohody vycouval. Mizutani na to odpověděl: „Jsou způsoby jak zařídit, aby žádná dohoda neexistovala. Co kdyby třeba zemřel?‘“

V Reiko se rozproudila vzrušením krev. „Co ještě říkali?“

„To nevím. Mizutani si všiml, že je poslouchám, a vyhnal mě. Zbytek jsem už neslyšela.“

Reiko si nyní v duchu malovala jinou verzi zločinu. Do osady se onoho večera vplíží jeden z róninů. Nepozorovaně se dostane do domu Yugaina otce a ubodá ho na lůžku. Když se probudí její matka a sestra a snaží se mu v útoku zabránit, zabíjeje také. Chce zavraždit i Yugao, ale zpřístěnku se vybelhá metař Ihei a překvapí ho. Vyděšený metař pak uteče. Rónin nechce zanechat žádné svědky, ale slyší, že venku už se sbíhají lidé. Vyklouzne z chatrče. Ukryje se na zadním dvorku, mezitím

dorazí předák a zatkne Yugao. Rónin pak zmizí ve tmě. Ráno oznámí svému pánovi, že splnil jeho příkaz.

„Tak co?“ zeptala se nedočkavě Lilie. „ Jste spokojená?“

„Je tady ještě jedna věc,“ prohlásila Reiko. Yugao pro ni dosud byla záhadou. Jestliže je nevinná, proč se doznávala? „Znala jste Yugao?“

„Moc ne. Taruja držel své dcery stranou od lidí, kteří pro něho pracovali.“ Lilie si pohrdavě odfrkla.

„Myslel si, že jsou něco lepšího, než aby se stýkaly s námi.“ Je tady někdo, kdo ji znal?“

„Pracovala tady jedna dívka, která bývala její kamarádkou. Byly pořád spolu.“ Lilie svraštila čelo ve snaze se na ni upamatovat. „Jmenovala se… Tama. Její táta měl někde tady čajovnu.“ Ve tváři se jí zračila netrpělivost. „Dostanu tedy nějakou odměnu?“

Reiko jí zaplatila z váčku, v němž nosila peníze právě pro případ, že by potřebovala uplatit informátory. Lilie spokojeně odešla.

„Už je dost pozdě,“ varoval poručík Asukai Reiko. Byla příliš zaměstnaná, než aby si všimla, že obloha potemněla soumrakem. Zábavní čtvrť nabývala stále hrubší podoby, protože ženy a děti již odešly a v davu vzrůstal počet mladých neurvalců a vojáků na vycházce. „Měli bychom se vrátit domů.“

„Ještě chvilku,“ zaprotestovala Reiko. „Musím zjistit, kde byli onoho večera Mizutani a jeho róninové. A chci se podívat po Yugaině přítelkyni, která se jmenuje Tama.“

Když se Sano onoho večer vrátil domů, čekali tam už na něho Reiko a Masahiro. „Masahiro by ti rád něco ukázal,“ usmála se Reiko.

Měla tak dobrou náladu, že se v Sanovi okamžitě probudilo podezření. „Tak se na to podíváme,“ odpověděl.

Masahiro je vedl do nepoužívaného křídla velkého domu. V prázdné místnosti, v níž byl cítit prach, visely z trámů pavučiny.

„Dívej, tatínku,“ ukázal na nůž zabodnutý ve stěně. „Já našel past.“

Ukázal mu, jak se nůž, poté co zaklepal na jisté místo na podlaze dřevěnou holí, vymrštil. Jednou z jeho oblíbených her bylo pátrání po pastech, které Janagisawa nastražil po celém sídle. Téhož dne, kdy se Sano s Reiko do domu nastěhovali, propadl Masahiro padacími dveřmi do jámy ve skladišti nastražené na zloděje. Bavilo ho chodit po špičkách po domě a klepat svou holí do stěn a do podlahy. Našel několik pastí, které sloužící ve svém úsilí všechny odstranit přehlédli. Život v tomhle domě byl pro něj velikou zábavou.

„To se ti opravdu povedlo, Masahiro.“ Sano v duchu děkoval bohům, že nůž Masahirovi proletěl nad

hlavou. Kdyby byl vysoký jako dospělý člověk, zabil by ho. „Jednoho dne z tebe bude dobrý detektiv.“

„Má to v krvi,“ prohlásila Reiko.

Sano cítil, jak se mu srdce dme pýchou a láskou k Masahirovi. Zdálo se mu, že jeho syn je každým dnem samostatnější. Sano snil o tom, že se z Masahira jednoho dne stane cti dbalý samuraj, získá si jméno a pak zplodí vlastní děti. Potichu všeptl Reiko: „Nerad bych mu kazil zábavu, ale bude lepší, když dám zítra celý dům prohlédnout mými muži.“ Jeho milovanému synovi se nesmí nic stát.

Potom oba vyšli za Masahirem ven do zahrady, kde v temné krajině stromů, balvanů, jezírka a kamenných luceren cvrlikali cvrčci. Chlapeček honil světlušky, které svítily nad trávníkem. Vzduch byl prosycen vůní kvetoucího jasmínu.

„V porovnání s jinými místy světa je tady příjemný klid. Máme štěstí, že tady můžeme žít,“ ozvala se Reiko a pak se zeptala: „Jak jsi pokročil s vyšetřováním?“

Sano jí vylíčil výslech členů rodiny a podřízených náčelníka Edžimy a dalších lidí, kteří se s ním sešli.

„Právě jsem dokončil výslechy jeho informátorů. Měli stejně jako všichni ostatní příležitost ho zabít. A stejně jako ostatní popřeli, že by to udělali. A já mám důvod jim to věřit.“

„Postrádali k tomu důvod, nebo příležitost?“

„Oboje.“ Sano si pomyslel, že se Reiko i přes své otázky o jeho případ příliš nezajímá, a to hlavně proto, že mu s ním nepomáhá. „Informátoři jsou nižší úředníci, kteří se domnívali, že mají nějaký důvod být nespokojení se svými nadřízenými a donášeli na ně Edžimovi. Byl na jejich straně a rovněž jim štědře platil. Ani jeden z nich mi nepřipadal jako znalec bojových umění. Patří k samurajům, kteří nosí meče jako doplněk k šatům, ale nikdy je nepoužívají v boji.“

„Zdá se, že nej pravděpodobnějším viníkem je ten kapitán Nakai,“ mínila Reiko.

Sano přikývl. „Čekám, co přinese jeho sledování, pověřil jsem tím Tačibanu.“ Zakroutil hlavou.

„Skoro bych si přál mít pod dohledem všechny podezřelé.“

„Můžeš mít tolik mužů, kolik potřebuješ,“ připomněla mu Reiko.

„Není jich tolik, kolika bych mohl důvěřovat, že odvedou dobrou práci,“ Sano si uvědomoval hranice své moci. „Kromě toho je možné, že Edžimu a další oběti zabil někdo, jehož jméno se mezi podezřelými dosud neobjevilo.“

Masahiro se rozběhl k jezírku. „Nespadni do vody!“ zavolala na něho Reiko. „A jak pokračuje vyšetřování tvého případu?“ chtěl vědět Sano.

Její veselá nálada se vytratila. „Nu… byla jsem na místě činu. Dostala jsem se tam nečekaně do potíží.“ Váhavě popsala, jak její strážce napadli hininové.

Sano si uvědomil, že má strach se mu s tím svěřit. Byl znepokojený, protože si při vyšetřování nevedla tak nenápadně, jak by si byl přál.

„Mrzí mě to,“ hlesla kajícně. „Odpusť mi to, prosím.“

„Není to tvoje vina,“ odpověděl jí Sano a myslel to vážně. „Mám větší obavy o tvou bezpečnost než o

své postavení. Už bys do té osady hininů neměla chodit. Jestli to uděláš, nemusí se předák ukázat v pravý čas, aby tě znovu zachránil.“

Reiko přikývla. „Myslím, že jsem tam zjistila všechno, co bylo možné.“ Zaváhala, ale pak se přece jen přiznala. „Potom jsem šla do Stodenního divadla, které kdysi patřilo Yugainu otci.“

Když mu popisovala, co tam zjistila, polekal se Sano ještě víc. Uvědomil si, že její vyšetřování nyní nejen zahrnuje větší území, ale dostalo se i k vyšším společenským třídám, než jsou hininové. Podaří se to utajit? Nedokázal jí však vytknout, že dělá to, co by na jejím místě udělal on sám.

„Teď tedy máš další podezřelé, ale i důkazy proti Yugao,“ poznamenal. „Jak hodláš postupovat dál?“

„Zjistila jsem, že bývalý obchodní partner jejího otce a jeho dva tóninové hráli celý večer, v němž došlo k vraždám, karty. To by jim mohlo, ale také nemuselo poskytnout alibi. Nepodařilo se mi najít Tamu, Yugainu přítelkyni. Než to ale zkusím znovu, chci si znovu promluvit s Yugao. Až se dozví, co jsem zjistila, možná z ní dokážu dostat pravdu.“ A tím by mohlo její pátrání skončit, pomyslel si Sano.

„Přeju ti hodně štěstí, abys dostala vraha před soud, ať už je jím kdokoli.“

Reiko se usmála, protože se jí ulevilo, když viděla, že se nehněvá. „A co tvůj případ?“

„Chci vyzkoušet novou teorii. Při pátrání po podezřelých, kteří by mohli ovládat dim-mak, jsem prošetřoval minulost obětí. Ale co když oběti svého vraha neznaly? Mohl to být cizí člověk, se kterým se setkaly na ulici. Pokud tomu tak bylo, jeho jméno v záznamech o schůzkách nebude.“ Mohl to být někdo, kdo nepatří ani k edskému hradu, ani nepochází z úřednické čtvrti. „Bude to obrovská práce, dát zpětně dohromady každý pohyb zavražděných a najít každého, kdo se k nim přiblížil natolik, aby jim mohl uštědřit dotek smrti. Ale pokud nedojde k nějakému šťastnému zlomu, bude lepší s tím začít. Budu pátrat především po mužích, kteří by mohli ovládat dim-mak.“

Přiběhl Masahiro a začal tahat Reiko za ruku. „Já mám hlad, mami. Papat!“

„Povečeříš s námi?“ zeptala se Reiko Sana.

Sano měl pramálo času, ale už ani nepamatoval, kdy naposledy pojedl s rodinou. „Ano, ale až za chvíli, musím ještě něco udělat v kanceláři.“

Musí zjistit, co se dělo, zatímco byl pryč, a vyřídit všechny důležité záležitosti. Očekával také, že si ho dá zavolat pán Macudaira, aby si poslechl, jak pokročilo pátrání. Od chvíle, kdy s ním začal, se jeho pracovní zátěž zvýšila snad stokrát. Vyšetřováním vraždy sice zdánlivě omládl, ale energie mu válem ubývalo.

Než vešel společně s Reiko a Masahirem do domu, rozhlédl se Sano kolem sebe a pohlédl i vzhůru. Na černé obloze nad střechami jiskřily hvězdy, stejně jasné jako světlušky. Noc skryla před jeho pohledem palác na kopci. Všude byl klid, ale Sano si už představoval, že slyší ozvěnu válečných bubnů. Pach střelného prachu se mísil s vůní květin.

„Alespoň nedošlo k další vraždě,“ poznamenal tiše.

S postupujícím večerem byl bílý a kulatý měsíc nad Edem stále jasnější. Noční hlídky stály na stráži před skladišti a vojáci na koních hlídkovali v rychle se vyprazdňujících ulicích. Za okny domů blikaly lampy, jako by je chtěl dech celého města uhasit. Strážní zavírali brány mezi jednotlivými bloky domů a do ticha se ozývalo jen vytí toulavých psů. Město dřímalo. Na kopce a rýžová políčka za

městem se snášela tma.

Čtvrt svatyně Asakusa výš po proudu řeky však zářila světlem. Z okrajů střech chrámů, svatyněk a Stánků na tržišti visely barevné lampióny. Davy lidí se zde shromáždily, aby oslavily Sandža Macuri, svátek k poctě muže, jenž svatyni před tisíci lety založil. Lidé proudili do hlavní chrámové síně, aby se pomodlili za dobrou úrodu, zatímco venku předváděli muži prastaré rituální tance. Starci žijící ve čtvrti dohlíželi na hlučný, podnapilý dav, který se tlačil do posvátného okrsku. Muži před sebou strkali káry s obrovskými bubny a gongy, na něž vyluzovali hromový, řinčivý hlomoz. S miniaturními svatostánky, ozdobenými cinkajícími mosaznými zvonečky, pozlacenými ornamenty, purpurovými hedvábnými šňůrami a korunovanými zlatým fénixem, kráčeli kněží. Každý oltářík stál na mohutných dřevěných trámech, které spočívaly na ramenou asi stovky mladíků, oblečených jen v bederních rouškách a s páskami kolem hlavy. Nosiči hlasitě prozpěvovali hlasy zhrublými pod těžkým nákladem. Na jejich nahých tělech se leskl pot. Obklopovaly je jásající davy, které šly s nimi. Mezi nimi se potulovali žebráci s dřevěnými miskami v rukou a prosili o almužnu boháče, kteří byli ve sváteční atmosféře štědřejší.

Jeden z žebráků se však ani dost málo nesnažil. Mlčel a jeho miska byla prázdná. Na sobě měl rozedrané kimono, obličej mu skrýval proutěný klobouk a všeobecného veselí si nevšímal. S nohama v rozedraných sandálech se prodíral davem deset kroků za skupinkou samurajů.

Zastavili se u Stánku prodavače vína. Žebrák zůstal stát o kousek dál. Jeho pozorný pohled mířil na samuraje uprostřed skupiny, podsaditého muže s plným obličejem, už zrudlým od vypitého alkoholu. Měl na sobě přepychové hedvábné roucho a u pasu vyšperkované meče. Ostatní byli oděni skromněji, zřejmě šlo o jeho podřízené. Kupovali si pohárky vína, navzájem si připíjeli a v opilosti se

hlučně smáli. V žebrákově nitru při jejich sledování doutnal hněv. Samuraj, vysoce postavený úředník bakufu, byl jedním z nepřátel, kteří zašlapali jeho čest do bláta. Jeho duch horce a krvežíznivě toužil po pomstě, která ho hnala na osamělou trestnou výpravu.

Bubnování a dunění gongů zesílilo. Dva svatostánky do sebe narazily. Nosiči se hlasitě rozčilovali a zrychlili krok i rytmus svého prozpěvování. Oltáříčky se pohupovaly a nebezpečně nakláněly nad jásajícími diváky. Nosiči začali závodit v obřadním souboji. Vysoce postavený samuraj i jeho průvodci se přiblížili, aby mohli klání sledovat. Žebrák se nepozorovaně loudal za nimi, jako jeden z bezvýznamných lidí mezi tisíci jiných. Dnes večer se pomstí – jen aby se mu podařilo dostat se dostatečně blízko k nepříteli, aby mu mohl zasadit smrtící dotek.

Za chůze upustil žebráckou misku. Zhluboka, pomalu, rytmicky dýchal. Jeho mysl se zklidňovala jako hladká, nezčeřená hladina jezera. Myšlenky a emoce ho opouštěly. Jeho vnitřní síly se vyrovnaly a pomalu vklouzával do tranzu, jehož se naučil dosáhnout nekonečnými meditacemi a lety praxe. Jeho zorné pole se rozšiřovalo a zužovalo současně. Viděl celé rozsáhlé panorama svatyně Asakusa s pohybující se postavou svého nepřítele uprostřed. Jeho smysly se nyní tak vyostřily, že i přes prozpěvování, cinkání zvonků na svatostáncích a všeobecnou vřavu slyšel jeho tep.

Samuraj a jeho druhové zpomalili, protože v cestě kupředu jim bránil hustý a tlačící se dav. Žebrák jím však proklouzl jako voda proudící mezi skalisky. Lidé se po něm podívali a nechali ho, jako by je odpuzovala výhružná aura, která z něj vyzařovala. Narovnal páteř, zdvihl ramena a vypjal hruď v obřadním postoji, který táhl energii z jeho nejhlubšího a nejzákladnějšího nitra. Cítil uvolněnost a lehkost nohou i to, jak se zachvívají ostražitostí. V krvi mu bubnovala energie. Zdálo se mu, že měsíc i hvězdy zpomalily svůj pohyb po obloze a že teď ovládá celý svět. Hleděl na svého nepřítele a blížil se k němu a jeho vnitřní energie vyzařovala do prostoru. Jeho záměry přetvářely realitu. Lidé se pohybovali, jako by byli loutkami, které vede, a vráželi do muže, jehož pronásledoval. Oddělili ho od jeho pomocníků a unášeli ho jako vlna. Ohlížel se po svých druzích, kteří se ho marně snažili

dostihnout, protože jim v tom bránil dav. Žebrák se k němu snadno přibližoval.

Nad jejich hlavami se kymácely oltáříky pod zadýchanými, trpícími a křičícími nosiči. Žebrák byl nyní už jen čtyři kroky za svým nepřítelem. Jeho síla rostla, stoupala jako pára v sopce, vzhůru páteří. Byl její nádobou a jeho mysl jejím pánem. Obraz zad jeho nepřítele se teď rozšířil tak, že neviděl nic jiného a okolí se vytrácelo. Viděl nahou kůži a pod ní rýsující se svaly, kostru, vnitřní orgány a cévy. Nervové spoje tvořily rozpálenou, stříbřitou síť, která propojovala a oživovala celek. Po celém těle se sbíhaly v uzlinách. Jeho zrak se zaměřil na uzlinu mezi dvěma obratli páteře. Zrychlil krok, dokud ho od kořisti nedělila jen délka paže. Nadechl se tak zhluboka, že mu téměř praskla žebra. Duněla v

něm duchovní a fyzická síla, nahromaděná k smrtícímu doteku. Čas se zastavil.

Jeho kořist a všichni ostatní kromě něj ztuhli a přestali se pohybovat. Vnější zvuky se vytratily a vystřídalo je náhlé nepřirozené ticho.

Vydechl ve stejném okamžiku, kdy povolil koncentraci svého těla. Jeho paže vystřelila takovou rychlostí, že vypadala rozmazaná, a jeho pěst, která se těsně před dosažením cíle rozevřela, vylétla kupředu.

Špička jeho ukazováčku se dotkla uzliny na páteři nepřítele tak lehce jako peříčko vznášející se v mírném vánku. Z jeho nitra explodovala energie. Její síla mu na okamžik odlepila nohy ze země. Před očima se mu svět roztříštil v oslnivé střípky světla. Bezmála ztratil vědomí, když se ho zmocnila extáze podobná sexuálnímu vyvrcholení.

Svět znovu ožil. Svatostánky pokračovaly v závodě, nosiči začali prozpěvovat, zvonily gongy, bubny se rozezněly a zvonečky rozcinkaly. Rozjásaný dav se valil dál. Žebrák těžce oddychoval, vyčerpaný námahou. Viděl, jak se k němu jeho nepřítel otáčí.

V samurajově tváři se zračila směs ostražitosti a údivu. Vytušil dotek na svých zádech, přestože ho ve skutečnosti neucítil, a přítomnost nebezpečí. Dotek mu nezpůsobil žádnou bolest, dokonce ani neucukl. Žebrák dovolil davu, aby mezi ně vstoupil, a nechal se jím odnést pryč. Ze zvětšující se vzdálenosti sledoval, jak onen vysoce postavený úředník spatřil své pomocníky a prodírá se davem k nim. Se svým zarudlým obličejem vypadal stejně zdravý, plný síly a veselý jako předtím. Ale žebrák si představoval, jak se energie z jeho doteku šíří nervovými spoji a protíná žilku v jeho mozku. Viděl už, jak z ní začíná prosakovat krev a životní síla se pomalu vytrácí. Byl nadšený ze svého triumfu.

Jeho nepřítel byl kráčející mrtvolou, další obětí jeho pomsty.

Východ slunce zastihl Sana u psacího stolu, kde si při světle lampy, která hořela celou noc, pročítal dokumenty. Když přikládal pečeť se svým podpisem, aby jednu z listin zapečetil, všiml si, že cvrčci v zahradě přestali cvrlikat a začali zpívat ptáci. Slyšel hlasy chvátajícího služebnictva, jak se jeho dům probouzel k životu. Do kanceláře vstoupili detektivové Marume a Fukida, za nimi následoval Hirata a po něm detektivové Inoue a Arai.

„Zapomněl jste se včera odebrat na lůžko?“ zeptal se ho Marume.

Sano zívl, protáhl si ztuhlé svaly a protřel si oči. „Musel jsem vyřídit nějakou nedokončenou práci.“

Stoh korespondence a nejrůznějších listin, který se za jeho nepřítomnosti navršil v kanceláři, se téměř nezmenšil, přestože mnohé záležitosti vyřídil jeho hlavní tajemník Kozawa. A včera pozdě večer, když podal zprávu o pokroku ve vyšetřování pánu Macudairovi, se dozvěděl, že vyřešení případu má nyní přednost před vším ostatním. Právě teď si Sano přál, aby se dokázal rozdvojit nebo aby měl den o čtyři hodiny víc.

Objevil se Kozawa a Sano jej zahrnul příkazy, k nimž patřilo i odložení všech jeho porad. Propustil tajemníka s instrukcemi, aby veškeré méně důležité záležitosti vyřídil sám. Potom Hiratovi a detektivům vysvětlil svůj plán dnešní práce.

„Pokusíme se soustředit na lidi, se kterými se oběti dostaly do styku, ale které neznaly, a mistry bojových umění, kteří by mohli ovládat dim-mak.“ Sano si pročetl poznámky, které on, Hirata i detektivové sepsali. „Zjistili jsme, že všechny oběti trávily v posledních dvou dnech před smrtí nějakou dobu mimo hrad a úřednickou čtvrť. Hirato-sane, chci, abyste vy a vaši muži zjistili, kdo se kromě jejich přátel, členů rodiny a spolupracovníků dostal do takové blízkosti obětí, aby jim mohl zasadit smrtící dotek.“

Měl znepokojivou předtuchu, že pokud nebudou pracovat rychle, uhodí vrah znovu. „Marume, Fukida a já půjdeme pátrat po znalcích bojových umění. Vím o dobrém místě, kde začít.“

Sano se svými detektivy projel branou do jednoho bloku na kraji obchodní čtvrti Nihonbaši. Strážní ho pozdravili jménem. Ve čtvrti žily rodiny se samurajskou krví, které ztratily své postavení buď během války, nebo v důsledku jiných neštěstí, promíchaly se s neurozenými lidmi a daly se na obchodování. Vedl své muže známou cestou přes most, který se klenul přes kanál lemovaný vrbami. Kdykoli se tady ocitl, zdálo se mu, že urazil ohromnou vzdálenost. Na ulici se skromnými obchody, domy a Stánky s jídlem se na něho lidé usmívali a klaněli se mu. Z té zdvořilosti měl vždycky pocit, že je podvodník, který se za někoho jen vydává. Někteří ze zdejších starých známých ho před lety plísnili za nejrůznější rošťáctví a klukoviny. Míjel malé chlapce, kteří si se smíchem hráli. Je tomu skutečně už třicet let, co býval jedním z nich?

Seskočil z koně v úzké postranní uličce. Obydlí obchodníků a majitelů krámků byla vzadu obehnána ploty. Jedna vrata se otevřela a vyšly z nich dvě ženy s koši v rukou. Jedné mohlo být kolem pětapadesáti, měla šedivé vlasy a na sobě prosté šedé kimono, druhá byla starší, bělovlasá. Sano k nim přistoupil, zatímco jeho muži čekali o kus dál v uličce.

„Bud zdráva, maminko,“ řekl.

Šedovlasá žena se na něho překvapeně podívala. „Ičiró!“ Její vrásčitý obličej se rozjasnil láskyplným úsměvem.

Sano pozdravil matčinu služebnou a družku, která začala u jeho rodiny pracovat ještě před jeho narozením. „Dobrý den, Hano-san.“

Obé právě vyšly z domu, v němž Sano strávil dětství. Jeho otec se stal róninem, když třetí tokugawský šógun před čtyřiceti lety zkonfiskoval půdu jeho pána Kii, čímž způsobil, že se Sanův klan a další dvořané museli začít starat sami o sebe. Před svou smrtí před šesti lety navštívil Sanův otec známé rodiny, požádal je o laskavost a podařilo se mu získat pro syna místo policejního velitele. Pak mimořádný řetězec událostí dovedl Sana až k jeho současnému postavení.

„Jsem moc ráda, že tě vidím,“ usmívala se matka. „Už ses doma neukázal déle než dva měsíce.“

„Já vím,“ odpověděl Sano s pocitem viny, protože zanedbával své synovské povinnosti.

Když byl po krátkém působení u policie jmenován šógunovým sósakanem-samou, přestěhoval se do edského hradu a vzal ji k sobě. Jenže ta změna ji tak vyvedla z míry, že ji Sano brzy přestěhoval zpátky do domu, v němž strávila téměř celý život. Nyní zde žila spokojeně ze štědré apanáže, kterou jí poskytoval.

„Jak se má můj vnuk a ctihodná snacha?“ Jeho matka Masahira zbožňovala, ale k Reiko se chovala uctivě a trochu ostýchavě. Když ji Sano ujistil, že se mají dobře, vysvětlila: „Hana a já jsme byly na cestě na trh, ale můžeme tam zajít později. Pojď dál a dej si něco k jídlu.“

„Děkuju ti, ale nemůžu zůstat,“ omluvil se Sano.

Všimla si, že kousek dál v ulici čekají jeho muži na koních. ‚Já vím, máš plno práce. „Nebudu tě zdržovat.“ Rozloučili se a Sano se vydal na roh ulice. Stála tam Sanova škola bojových umění, dlouhá, nízká dřevěná budova s hnědou taškovou střechou a zamřížovanými okny. Jako mnozí róninové i Sanův otec se ocitl na dlažbě, aniž by ovládal cokoli jiného než právě umění boje. Založil tedy školu, která přinášela skromné živobytí jemu i jeho rodině. Za časů Sanova jinošství postrádala škola

věhlas, který by přilákal výše postavené samuraje, ale dnes viděl, jak do dveří vcházejí a zase z nich vycházejí chlapci a mladíci s erby Tokugawů a velikých klanů urozených daimjóů. Jeho jméno, vysoké postavení a skutečnost, že se svým vyhlášeným bojovým schopnostem naučil právě tady, jméno školy nesmírně vylepšily. Nyní to byla jedna z nejlepších škol v celém Edu.

Sano vešel. Uvnitř ve cvičebně šermovali žáci ve volných bavlněných kalhotách a kabátcích. Do klapotu dřevěných mečů, dupotu nohou a bojových výkřiků pokřikovali příkazy mistři. Sensei Aoki Koemon si pospíšil k Sanovi. „Buďte zdráv,“ přivítal ho s úsměvem.

Byl to zavalitý, bodrý samuraj zhruba Sanova věku, asi šestatřicetiletý. Vyrůstali spolu a Koemon byl kdysi žákem Sanova otce, který mu později školu přenechal. Sano někdy svému příteli z dětství záviděl jednoduchý život, který by byl mohl vést on sám, kdyby s ním otec neměl jiné plány.

Koemon vzal z police na zdi dva cvičné dřevěné meče. „Už je to celé věky, co ses tady naposledy ukázal, aby sis trochu zašermoval. Přišel jsi, abys to dohnal?“

„Abych řekl pravdu, přišel jsem proto, že někoho hledám,“ přiznal se Sano.

Škola byla centrem klípků ze světa bojových umění a zdrojem novinek, ze kterých často čerpal. Když mu však Koemon hodil meč, v letu ho chytil. Postavili se čelem k sobě s napřaženými zbraněmi. Sano se už s nikým neutkal víc než měsíc, a z toho, že opět drží v ruce meč, byť jenom dřevěný, měl dobrý pocit.

„Kdo to má být?“ zeptal se Koemon, když kroužili kolem sebe vedle cvičících žáků.

„Znalec bojových umění, který ovládá dotek smrti.“

Koemon zaútočil a rychle sekl mečem. Sano uskočil a jen o vlásek se vyhnul zásahu do boku.

„S veškerou úctou, kterou k tobě chovám, ti musím říct, že máš pomalejší reflexy, než jsi míval,“ prohlásil Koemon. „Nevím o nikom, kdo by praktikoval dim-mak.“

Znovu kolem sebe začali kroužit. „Ale někdo takový existovat musí.“ Sano zahájil sérii výpadů, které Koemon snadno odrážel, a přitom mu líčil případy vražd. „A navíc je v Edu.“

„To je zajímavé,“ odvětil Koemon a vzápětí na Sana zaútočil rychlými, divokými seky, které ho zahnaly až ke zdi. Námahou téměř už bez dechu podnikl Sano protiútok, získal prostor a otáčel se kolem Koemona. Když se znovu střetli, stékal mu už z obočí pot. Meč mu těžkl v rukou, které ho tam, kde mu praskly mozoly, bolely. „Neslyšel jsi, že by do města přišli v poslední době nějací mistři bojových umění?“ Možná lze hledat vraha mezi róniny, kteří se potulují po Japonsku, bijí se v soubojích, dávají lekce a shromažďují žáky. Po bitvě u Sekigahary před devadesáti čtyřmi lety bylo takových mnoho. Tehdy tokugawský šógun Ieasu porazil soupeřící válečné pány, jejichž armády se rozpadly. Postupně však těchto potulných róninů ubývalo.

„O žádných, kteří by přišli nedávno, nevím,“ odpověděl Koemon.

„Stejně tak by to mohl být někdo, kdo tady žije už dlouho.“ Téhle teorii Sano dával přednost. „Vrah může být nepřítelem obětí – a pána Macudairy – a až dosud se mu dařilo znalost dim-maku skrývat.“ Sano zaútočil a máchl mečem.

Koemon uskočil, ale přesto se mu Sanova čepel otřela o rukáv. „To bylo dobré, je vidět že už se rozehříváš,“ komentoval to sensei. V tom se v jeho tváři kmitl záblesk náhlého nápadu. „Teď jsem si na něco vzpomněl. Znáš mnicha jménem Ozuno?“

„To mi nic neříká,“ zavrtěl hlavou Sano a odrazil Koemonův útok. „Kdo je to?“

„Před mnoha lety to býval samuraj. Když ztratil svého pána, složil řeholní sliby. Vstoupil do kláštera na hoře Hiei, který patří svatyni Enrjaku.“

Posvátná hora Hiei se nacházela v blízkosti císařského hlavního města. Svatyně Enrjaku byla mocnou buddhistickou pevností bojujících mnichů ještě před několika sty lety, kdy její politický vliv a vojenská moc představovaly hrozbu pro válečného pána Odu Nobunagu a on ji srovnal se zemí.

Svatyně byla znovu vystavěna a něco ze starých tradic v ní jistě zůstalo.

„Mniši naučili Ozuna svým starobylým tajemstvím.“ Koemonův meč odrazil Sanův výpad. „V době, kdy sešel z hory dolů, byl už mistrem tajných bojových umění a vyhledávaným učitelem.“

„Podobný příběh o sobě šíří spousta samurajů, kteří si chtějí zvýšit věhlas nebo přilákat žáky,“ namítl Sano. „Pokud je to v Ozunově případě pravda, proč není slavný?“

„Má rád samotu a nesnáší pozornost lidí. A hodně si vybírá, než vezme někoho do učení. Bere si vždy jen jednoho žáka a učí ho několik let. Všichni jeho žáci musejí odpřisáhnout, že neprozradí, že se

učili u něho, ani nic o technikách, které tam zvládli.“

Tato aura tajemství souhlasila s tím, co Sano věděl o dim-maku a o lidech, kteří ho užívali. Sano, vyčerpaný z neustálého krytí Koemonových seků, se přikrčil a čepel senseiova meče mu prosvištěla nad hlavou. „Kde mohu Ozuna najít?“

„Když je ve městě, bydlí v různých svatyních,“ odpověděl Koemon. „Slyšel jsem, že tam má přátele, kteří se o něho postarají. Nevím, jestli ještě učí. Musí mu být už kolem devadesáti. Ale když ho popadne chuť cestovat, toulá se po celé zemi.“

Jak Sano přemýšlel o této slibné stopě, přestal věnovat náležitou pozornost souboji a Koemonův meč

ho sekl přes břicho. Sano pocítil bolest a pokoření z náhlé porážky.

„Omlouvám se,“ pronesl Koemon kajícně.

„To nemusíš,“ odpověděl mu Sano. „Vyhrál jsi poctivě.“

Uklonili se navzájem, pověsili meče na háky a napili se vody z keramické nádoby. Sano poděkoval Koemonovi za informace a bojový trénink.

„Můžeme si to kdykoli zopakovat,“ prohlásil Koemon. „Rozhlásím, že hledáš Ozuna, a jakmile se něco dozvím, dám ti vědět.“

Když Sano vyšel ze školy, našel detektivy u Stánku s jídlem, kde pili čaj a krmili se nudlemi. Připojil se k nim a při jídle jim vyprávěl o záhadném mnichovi.

Marume, kterého tyto zprávy zaujaly, ale přesto se k nim stavěl s nedůvěrou, si hůlkami nakládal nudle do úst. „I kdyby byl ten chlapík v tak dobré kondici, aby v devadesáti letech zabíjel, nezdá se, že by mohl mít nějaké spojení s náčelníkem Edžimou a ostatními zavražděnými.“

„Anebo s pánem Macudairou,“ doplnil ho Marume.

„Ale může ho mít některý z jeho utajených žáků. V každém případě si myslím, že stojí za to si s ním promluvit.“ Sano dojedl a odložil prázdnou misku. „Vrátíme se do edského hradu a vyhlásíme po Ozunovi pátrání. Možná už tam budou nějaké zprávy od Hiraty a detektiva Tačibany.“

Reiko přecházela v domě svého otce po místnosti, v níž přede dvěma dny vyslýchala Yugao. Když dorazila dnes ráno, požádala jej, aby jí dovolil znovu si s Yugao promluvit. Policejní soudce proto poslal muže do věznice, aby ji přivedli. Když se konečně otevřely dveře, bylo už skoro poledne. Vešli dva strážci s Yugao mezi sebou. Měla spoutané ruce a stejné špinavé kimono jako předtím. Když spatřila Reiko, zatvářila se užasle a znechuceně.

„Zase vy,“ odfrkla. „Co ode mě pořád chcete?“

Strážci ji donutili před Reiko pokleknout a pak odešli a zavřeli za sebou dveře.

„Chci si s vámi ještě promluvit,“ odpověděla Reiko. Yugao zatvrzele zavrtěla hlavou. „Už jsem řekla všechno, co bylo třeba.“

Po další noci v edském žaláři vypadala ještě hůř než minule. Na krku měla štípance od blech, zarudlá a oteklá víčka a oči bez jiskry. Reiko k ní cítila odpor i soucit zároveň. „Musíme si ještě vysvětlit pár věcí.“

Yugao zvedla spoutané ruce, aby si mohla poškrábat svědící bleší kousance, a setrvala v podezřívavém mlčení.

„Šla jsem se včera podívat do vašeho domu,“ oznámila jí Reiko.

Yugao ohromeně zamrkala. „Vy jste šla do osady hininů?“ Posadila se zpříma a užasle na Reiko zírala. „Ale proč?“

„Nechtěla jste mi říct, co všechno se toho večera, kdy vaše rodina přišla o život, stalo,“ odpověděla Reiko, „a tak jsem se rozhodla, že si to zjistím sama. Mluvila jsem s předákem vesnice a vašimi sousedy.“

Očividně zmatená Yugao jen vrtěla hlavou. Mnula si dlaně a křečovitě svírala kolena. Reiko si pomyslela, že její snaha dívku snad konečně přesvědčila, že jí chce opravdu pomoct. Možná se obměkčila a bude Reiko natolik důvěřovat, aby začala mluvit.

„Předák mi vyprávěl, jak se z vašeho otce stal hinin“ odvážila se říct.

Yugain obličej náhle zošklivěl vztekem. „Strkáte nos do mých věcí! Vy boháči ze samurajských rodů si děláte, co se vám zamane, a neberete ohledy na soukromí druhých. Všechny vás nenávidím!“

Tento výbuch Reiko znepokojil, protože si ke své lítosti uvědomila, že se rozhovor neubírá směrem, jakým si přála. Nicméně pokračovala: „Muž, který se dopustí incestu se svou dcerou, spáchá nejen zločin, ale zradí i její lásku. Udělal to váš otec onoho večera znovu?“

„Nechce se mi mluvit o otci,“ prohlásila Yugao s trpkým rozhořčením.

„Promluvme si tedy o vaší matce a sestře. Provedly něco, čím by vám ublížily?“ Tahle nová teorie Reiko právě napadla. „Chovaly se k vám krůtě, protože vás vinily z toho, že musejí žít mezi vyvrženci?“

„Nehodlám mluvit ani o nich,“ odsekla Yugao.

Reiko potlačila zklamání. Napadl ji možný důvod, proč Yugao tak umíněně mlčí. Možná se tak stydí za svůj ošklivý život, že by raději zemřela, než by se k němu přiznala. Možná z něj viní samu sebe a chce být potrestána, přestože svou rodinu nevyvraždila. Protože zákon pokládal lidi za vinné, jestliže byť nepřímo spáchali přestupek proti svým blízkým, bylo logické, že se považovala za viníka.

„Měla byste si to rozmyslet,“ poradila jí Reiko. „Jestliže jste zabila otce v sebeobraně, když se vás pokoušel znásilnit, nejedná se o vraždu. A jestliže vás matka a sestra napadly, protože jste se bránila, měla jste právo na obranu i proti nim. Zabití v sebeobraně není zločin. Nebudete potrestána.

Policejní soudce vás propustí na svobodu.“

Kterýkoli jiný obviněný zločinec by se tohoto vysvětlení s nadšením chytil, aby získal naději na záchranu života. Ale Yugao jen odvrátila obličej a chladným, vzpurným hlasem odvětila: „Tak to nebylo.“

„Povězte mi tedy, jak to bylo,“ požádala ji Reiko.

„Bodala jsem otce, dokud nezemřel. Pak jsem ubodala matku a sestru. Zavraždila jsem je a nemusím vám říkat proč.“

Reiko se opět objevil před očima obraz vraždy, který se jí vybavil v chatrči. Viděla, jak se Yugao

ohání nožem, slyšela výkřiky, cítila krev. Její představy ani Yugaino doznání však nutně neznamenaly, že musejí být taky pravdivé.

„Poslyšte, Yugao,“ zkusila to znovu. „Můj otec porušil zákon, když při vašem procesu odložil vyhlášení rozsudku. A já už jsem toho pro vás také hodně udělala.“ Riskovala dokonce, že způsobí Sanovi potíže. „To vás zavazuje, abyste mi řekla pravdu.“

Dívčiny rty zkroutila opovržlivá grimasa. „Nikdy jsem se ani vás, ani vašeho otce, neprosila o záchranu. Jsem ochotná přijmout trest. Takže raději odejděte, než vám znovu naplivu do obličeje.“

Reiko chodila křížem krážem po pokoji, aby udržela na uzdě svou netrpělivost. Začínala oceňovat výhody mučení. Trocha roztavené mědi vylitá na Yugaino tělo by její chování jistě vylepšila a zlomila její neochotu vypovídat. „Neodejdu, dokud mě nepřesvědčíte, že jste to udělala,“ odpověděla Reiko a začala kolem Yugao kroužit. „A chcete-li mě o tom skutečně přesvědčit, musíte si vést lépe než dosud, zvláště s ohledem na to, co jsem zjistila včera.“

„O čem to melete?“ otázala se Yugao drze, ale Reiko zaslechla v jejím hlase i strach.

„Ten večer, kdy došlo k vraždě, jste nebyla doma sama jen s rodinou. Známý vaší sestry, Ihei, se přiznal, že tam byl také a spal s ní v přístěnku. Chlapec, který měl službu na protipožární věži, ho po těch vraždách viděl od vás utíkat.“

Yugao si pohrdavě odfrkla. „Ihei je neohrabaný slaboch. Kdyby se pokusil někoho bodnout, pořezal by se při tom.“

„A co dozorce z edského žaláře?“ zeptala se Reiko. „Ten večer byl také u vás. Pohádal se s vaším otcem. O tom nemůže nikdo tvrdit, že by byl slaboch.“

„Vy si opravdu myslíte, že to udělal Ihei nebo žalářník?“ chtěla vědět Yugao. V pohledu, jímž sledovala, jak Reiko přechází po místnosti, doutnalo nepřátelství. „Už je zatkli?“ Vyčetla odpověď v Reičině obličeji a ošklivě se rozesmála. „Nemáte proti nim nic jiného, než co jste řekla. Kdyby měl váš otec před sebou nás tři, musel by odsoudit mě. Chytli mě v domě s nožem v ruce.“

Žádná dosavadní zkušenost se zločinem a zločinci Reiko nepřipravila na to, aby pochopila tuto ženu, která si tolik přála za vraždy zemřít. Zkusila tedy odlišnou strategii: „Pojďme se dohodnout. Potvrdím otci, že jste vinna, když mi povíte, proč jste to udělala.“

Nad touhle bizarní dohodou se Yugao znovu rozchechtala. „Myslela jsem si, že už to víte. Otec se mnou spal. Matka a sestra mě napadly.“

„To je jen teorie,“ pokrčila rameny Reiko. „Začínám pochybovat, že vůbec k nějakému incestu došlo. A nejsem si už ani jistá, zda byl vás otec k pobytu mezi vyvrženci odsouzen právem.“

Yugao svraštila čelo, protože nabyla podezření, že se jedná o nějaký trik.

„Zašla jsem do Stodenního divadla a setkala se s bývalým obchodním partnerem vašeho otce. Víte, že ten, kdo ho udal, že se s vámi dopouští nedovoleného styku, byl Mizutani?“ Reiko chvíli čekala, jestli Yugao nepromluví, ale odpovědi se nedočkala a ani její výraz žádnou nenabízel. „Snad si to celé vymyslel. Možná, že na vašeho otce najal vraha, aby se nemohl vrátit na svobodu a žádat zpátky svůj podíl. Ten pak zabil i vaši matku a sestru, protože byly svědkyněmi zločinu.“

„Ne,“ odsekla Yugao stručně.

„Znamená vaše ne, že jeho udání bylo pravdivé? Znamená to, že s vámi váš otec spával?“

„Znamená to,“ odpověděla Yugao nenávistně, „že si svou nabídku můžete strčit do svého vznešeného zadku. Už vás mám plný zuby. Co mě se týče, tak jsme domluvily.“ Položila si ruce do klína, stiskla rty a zírala do zdi.

Reiko v zoufalství přišla s jedinou teorií, která dávala smysl: „Berete na sebe vinu za někoho jiného? Pokoušíte se někoho chránit?“

Yugao zatvrzele mlčela. Reiko vyčkávala. Čas míjel. Úhel a jas slunečních paprsků v okně se proměnily a chodbou přede dveřmi začali chodit lidé. Zdálo se, že Yugao je ochotna čekat, dokud tu obě nezemřou stářím a jejich kostry se nerozpadnou v prach. Nakonec si Reiko povzdychla.

„Vyhrála jste,“ prohlásila. „Ale ať už se vám to bude líbit, či nebude, já pravdu zjistím. Když ne od vás, tak od někoho jiného.“

Pohrdavý dívčin výraz ukazoval, že její slova pokládá za pouhý klam. „Můžu se už vrátit do žaláře?“

„Prozatím ano a já se mezitím podívám po vaší staré kamarádce Tamě.“

„Tamě?“ vyletělo kamarádčino jméno z Yugao. V hlase jí zazněl strach. Otočila se k Reiko. Když se jejich pohledy střetly, Reiko viděla, jak Yugain vzdor pomalu slábne.

„Ano.“ Reiko, spokojená že nalezla dívčino slabé místo, hodlala tohoto zjištění využít: „Pamatujete si přece na Tamu, že? Co si myslíte, že mi o vás řekne?“

Její žalářní bledost jako by ještě vzrostla, když se zaťatými zuby sykla: „Nechte Tamu na pokoji.“

„Pročpak nechcete, aby mi o vás něco povídala?“ zajímala se Reiko.

„Prostě ji nechte být!“ vyjekla Yugao.

„Bojíte se toho, co bych se od ní mohla dozvědět?“

„Přestaňte mě trápit!“ Yugao se s námahou postavila a klopýtavě přešla místnost. Spoutanýma rukama zabušila na dveře a zakřičela: „Pusťte mě ven!“ Pak přidala ještě pár nadávek a výkřiků.

Dveře se otevřely. Na prahu stál policejní soudce Ueda, doprovázený dvěma strážci. Tvářil se vážně a nesouhlasně. „Výdejte mě katu,“ zaprosila Yugao. „A zařiďte, ať mě vaše dcera nechá na pokoji!“

Policejní soudce Ueda si jí nevšímal a jen nařídil strážným: „Pohlídejte ji, abych si mohl promluvit s dcerou.“

Očima jí naznačil, aby jej následovala. Vyšli na nádvoří obklopené skladišti, jejichž tlusté omítnuté zdi a železné střechy i dveře chránily dokumenty před požárem. Na zdi a na dlažbu svítilo slunce.

„Mohu předpokládat, že byla Yugao dnes stejně neochotná ke spolupráci jako minule?“ chtěl vědět soudce.

„To tedy můžeš,“ odpověděla neúspěchem rozčarovaná Reiko.

„Došla jsi už k závěru, že je vinná?“

Reiko v duchu přemítala o všem, co se dozvěděla, a pak odpověděla: „Někdy je ta nejzřejmější odpověď správná. Ano, domnívám se, že Yugao svoji rodinu vyvraždila.“

„Pokud si to myslíš, bude mi to stačit také,“ prohlásil policejní soudce Ueda. „Důvěřuji tvým úsudkům, a tento jen potvrzuje ten můj. Udělali jsme, co jsme mohli, abychom zjistili pravdu.“

„Pořád ale nechápu, proč to udělala.“

„Možná je pomatená.“

Reiko zavrtěla hlavou. „Yugao se sice chová, jako by trochu blázen byla, ale myslím, že je stejně zdravá jako kdokoli jiný Domnívám se, že k tomu, co dělá, má logické důvody, ale ty právě neznám.“

„Zákon nevyžaduje, aby byl před rozsudkem znám motiv zločinu,“ připomněl jí policejní soudce.

„To vím,“ prohlásila Reiko, „ale mohla bych její motiv vypátrat. Velice ji znepokojilo, když jsem se zmínila o její kamarádce Tamě. Ráda bych se dozvěděla, co Tama ví a co Yúgao nechce, aby mi řekla. Mám podezření, že to může souviset se zločinem.“

„Ty jsi s tou Tamou ještě nemluvila?“ Když Reiko otci popsala své bezvýsledné pátrání po Yugaině přítelkyni, poznamenal: „Ale já už nemohu rozsudek odkládat. Byli surově zabiti tři lidé a zdá se být nepochybné, že tyto vraždy spáchala Yugao. Neodsoudím-li ji k smrti, zanedbám své soudcovské povinnosti a zasloužím si, abych za to byl potrestán. A mohu ještě dodat, že není spravedlivé, když mezi tisíci zločinců právě s ní zacházím s takovými ohledy, zvlášť když si toho ani dost málo neváží.“

Reiko přikývla, protože s otcovým názorem se nemohla přít. Ale trápil ji pocit neuzavřeného, nedokončeného vyšetřování. I když proti Yugao svědčily vážné důkazy, nechtěla své pátrání ještě ukončit. V duchu se pokoušela najít správná slova, proč chce ve vyšetřování pokračovat. „Domnívám se, že důvod, proč Yugao ubodala rodiče a sestru, je důležitější než skutečnost, že je vražedkyní.

Domnívám se, že pokud nezjistíme, co za tím vším vězí, bude to pro zákon a veřejný pořádek představovat větší hrozbu, než kdybys ji propustil na svobodu.“

„Co tě vede k takovému přesvědčení?“

„Moje intuice.“

Policejní soudce Ueda vyvrátil oči ke stropu. Reiko si pamatovala, kolikrát v dětství něco tvrdila jen proto, že jí to napovídaly její pocity. Než mohl namítnout, jak to ostatně v takových případech dělal vždycky, že pocity nejsou fakta a že ženy jsou přelétavá a nerozumná stvoření, dodala: „V minulosti se pokaždé ukázalo, že má intuice je správná.“

„Hmm.“ Otcův výraz naznačoval, že s tím zdráhavé souhlasí.

Při vyšetřování vraždy ve svatyni Černého lotosu se Reičina ničím nepodložená podezření ukázala jako oprávněná. „Myslím, že Yugaino tajemství je příliš nebezpečné, abychom jí mohli dovolit vzít si ho do hrobu, a pokud si ho tam nakonec vezme, budeme toho později litovat. Dej mi, prosím, ještě trochu času, abych mohla najít Tamu. Počkej s rozsudkem alespoň do té doby, dokud se nedozvím, co mi k tomu řekne.“

Policejní soudce Ueda se usmál své slabosti pro dceru. „Nikdy pro mě nebylo snadné ti něco odmítnout, dcero. Poskytnu ti na další pátrání celý jeden den. Zítra v tuto dobu obnovím proces s

obžalovanou. Pokud nepřijdeš s důkazy, které by svědčily o její nevině, nebo s vážným důvodem, proč by se mělo v pátrání ještě dál pokračovat, budu muset poslat Yugao na popraviště.“

Jeden den se nezdál jako dost dlouhá doba na vyřešení záhady, na níž závisela spravedlnost a život mladé ženy. Reiko však věděla, že otce dotlačila v přestoupení jeho pravomoci už příliš daleko, a Sano by mohl být znepokojen ještě víc, než když se o jejím vyšetřování dozvěděl poprvé.

„Děkuji ti, otče,“ uklonila se. „Zítra budu mít pro tebe všechno, co bude třeba.“

Odpolední slunce svítilo na zástup vojáků, úředníků a sloužících na promenádě před edským hradem, kteří po malých krůčcích postupovali k bráně. Strážní prohlíželi povolení každé osoby, což byl svitek se jménem a postavením a pečeť s šógunovým podpisem, než někoho vpustili dovnitř. Prohledávali každého včetně jeho věcí, zda nemá ukryté zprávy nebo dokonce bombu. Ze strážnice nad masivními, železem obloženými portály vyhlíželi zamřížovanými okny další strážci, vyzbrojení střelnými zbraněmi, a sledovali, co se děje na ulici. Z krytých chodeb na vrcholu hradeb, které obklopovaly hradní budovy a vinuly se po svazích až nahoru k paláci, si hlídky prohlížely město dalekohledy. Pán Macudaira, veden obavami z napadení, zvýšil obvyklá bezpečnostní opatření a učinil z edského hradu nejbezpečnější místo Japonska.

Sano jel se svými detektivy do čela zástupu. Lidé, kteří v něm uvázli, se klaněli a zdvořile mu uvolňovali cestu. Když zaslechl, že ho kdosi volá jménem, otočil se a spatřil, jak k němu na koni cválá Hirata, doprovázený Inouem a Araiem. Sano svým mužům naznačil, ať počkají. Hirata a oba detektivové se k nim připojili.

„Máme nové zprávy,“ oznámil Hirata.

Strážní u brány poznali Sana a jeho druhy a mávli na ně, že mohou jet dál, aniž by zkoumali jejich dokumenty. Projeli tedy kolem vojáků, kteří prohledávali lidi a otevírali u strážnice truhly a sedlové brašny, a zamířili průchody vzhůru.

„Zjistili jsme pohyby všech obětí vraždy s výjimkou ministra financí Moriwakiho,“ oznámil Sanovi Hirata. „Protože měl ve zvyku chodit všude sám, nebylo to u něho možné. Co se týče dvorního ceremoniáře Ona, dvořané, kteří ho doprovázeli při cestách z hradu, neviděli nikoho, kdo by se ho dotkl, ani žádnou cizí osobu, která by se v jeho blízkosti chovala podezřele.“

„A co správce silnic a náčelník Edžima?“ zeptal se Sano. „U nich jsme měli štěstí,“ odpověděl Hirata.

„Edžima navštívil dva dny před smrtí obchod s kuřidly a vonnými látkami. Jeden z jeho tělesných strážců vypověděl, že do Edžimy strčil v davu jakýsi potulný mnich a vyrazil mu balíček s nákupem z ruky. Při tom se ho mohl dotknout.“

„Ten strážce si nevšiml, jestli to skutečně udělal?“

„Ruch v ulici mu znemožnil výhled.“

„Máte aspoň popis toho mnicha?“ chtěl vědět Sano.

„Měl na sobě šafránové roucho, na hlavě proutěný klobouk a nesl žebráckou misku.“ Hirata lítostivě

zakroutil hlavou. „Jako kterýkoli mnich v Japonsku. V jednom okamžiku tam byl – a v dalším zmizel.“

„Setkal se s tím mnichem před smrtí také správce silnic?“

„Ne, ale setkal se s někým jiným, a to v kanceláři jednoho lichváře.“ Úředníci v Sasamurově postavení sice pobírali vysoké platy, avšak mnozí je rozházeli za život v přepychu a končili s dluhy u bankéřů. „Strážce před domem viděl, zatímco byl Sasamura uvnitř, jak se v blízkosti potlouká nosič vody. Na tom by ještě nebylo nic neobvyklého, ale ten strážce si všiml, že má kbelíky prázdné.

Pomyslel si, že se jedná o lupiče v přestrojení, který čeká venku, aby mohl obrat lidi o vypůjčené peníze, a tak ho odehnal.“

„Možná, že ten nosič i mnich byli jedna osoba, přestrojený vrah, který číhal na svou příležitost, jak zabít Edžimu a Sasamuru,“ prohodil Sano zamyšleně. „A ta ‚náhodná* setkání byla ve skutečnosti záměrná.“

„Myslím, že na těch místech se útok odehrál,“ souhlasil Hirata. „Naneštěstí ten strážce nedokázal nosiče vody popsat, až na to, že vypadal stejně jako všichni ostatní.“

„Rád bych věděl, kde byl v době, kdy Edžima nakupoval v obchodě vonné látky a Sasamura si vypůjčoval peníze, kapitán Nakai,“ zauvažoval hlasitě Sano. „Jen tak mimochodem, máme novou stopu.“ A pak Hiratovi vyprávěl o mnichu Ozunovi.

Na dlažbě za nimi zazněl rychlý klapot koňských kopyt a jakýsi hlas zavolal: „Ctihodný komoří!“

Sano a jeho doprovod se zastavili, a když se otočili, spatřili, jak se k nim blíží dva muži v sedlech. Jeden byl strážný edského hradu, druhý mladý samuraj, kterému nemohlo být ještě ani dvacet, oblečený v módním černém saténovém kimonu potištěném zelenými vrbovými větvičkami a stříbrnými vlnkami, jako kdyby byl svátek. Oba zastavili své koně a uklonili se Sanovi. „Promiňte, prosím, že vás ruším,“ ozval se strážný, „ale tohle je Daikiči, nejmladší samuraj, panoš plukovníka Ibeho. Má pro vás důležitou zprávu.“

Mladík začal spěšně mluvit, aniž by se nadechl. „Přicházím na váš příkaz hlásit všechny případ náhlého úmrtí přímo vám.“

„Došlo snad k nějakému dalšímu?“ zeptal se Sano a vyměnil si poplašný pohled s Hiratou.

„Ano.“ Mládenci se třásl hlas a v jeho jasných polodětských očích se zaleskly slzy. „Právě zemřel můj pán.“

Sana se zmocnilo ohromení. „Kde?“

„V Jošiwaře.“

Všeobecně známá zábavní čtvrť Eda se rozkládala na severní periferii hlavního města. Mířilo tam mnoho mužů, protože to bylo jediné místo ve městě, kde byla úředně povolena prostituce. Dostávali se tam většinou převozní pramicí přes řeku Sumidu, ale Sano, Hirata a detektivové se rozhodli pro rychlejší cestu na koňských hřbetech. Za dlouhou cestou po hrázi, po níž jeli, se rozkládala vodou zaplavená a sytě zelená rýžová políčka. Brodili se v nich rolníci, vytrhávali plevel a chytali do sítí úhoře. V kanále Sanje, lemovaném vrbami, kvetly kosatce a lilie a ve vodě, která se zvedla po jarních deštích, stály volavky. Na průzračné tyrkysové obloze kroužili a skřehotali rackové. Sano však viděl, že politický neklid zasáhl i toto bukolické prostředí.

Oddíly ozbrojených vojáků doprovázely vysoké samurajské úředníky na koních. Obchodníky, cestující v nosítkách, chránili najatí tělesní strážci z řad róninů. Když Sano míjel čajovny, lemující cestu k Jošiwarské bráně, spatřil v nich vojáky s erby Macudairů, kteří čekali uprchlé rebely. Jošiwara byla módním místem s bohatou zábavou a leskem, ale Sano věděl, že násilí se této čtvrti rozhodně nevyhýbá. V zimě přede dvěma roky zde vyšetřoval případ vraždy a před šesti lety zmařil vražedný pokus. Nyní se zábavní čtvrť stala místem dalšího podezřelého úmrtí.

Sano i jeho muži nechali koně ve stáji u vodního příkopu, který obklopoval Jošiwaru, a pěšky přešli most. Civilní hlídky je nechaly projít červenou zastřešenou branou, která bránila kurtizánám v útěku. Procházeli kolem domů rozkoše, které lemovaly Nakanoěó, hlavní třídu. Z čajoven plných mužů se ozývaly výbuchy smíchu a tóny šamizenu. Zákazníci se procházeli a prohlíželi si ženy, které se vystavovaly v zamřížovaných oknech každého bordelu, s výjimkou jediného, který se jmenoval Micuba. Nacházel se na nejvzdálenějším a nejméně honosném konci ulice a sloužil klientům, kteří si přáli lacinější ženy nebo hrubší zábavu, než jakou nabízely lepší domy. A právě v něm podle mladičkého samuraje zemřel plukovník lbe. Okna byla zakrytá bambusovými roletami. Budovu obklopovala pohřební atmosféra.

Detektiv Marume zvedl vstupní závěs a zavolal: „Haló! Je tam někdo?“

Vynořil se jakýsi samuraj. Byl to šedovlasý muž s vyhublým, výrazným obličejem. Jeho důstojný vzhled ale narušovaly tváře zrudlé z přílišného pití. Zdvořile pozdravil Sana a pak se představil:

„Jsem poručík Oda, hlavní pobočník plukovníka Ibeho. Dostal jste zřejmě zprávu, kterou jsem vám poslal.“

„Ano,“ odpověděl Sano. „Děkuji, že jste mě tak rychle uvědomil.“ Vstoupil se svými druhy do haly, v níž seděl hlídač. Z nitra budovy bylo slyšet hlasy. „Kde je plukovník lbe?“

„Dovedu vás tam.“

Poručík Oda je vedl chodbou. Po levé straně se nacházely dva pokoje. V jednom seděla skupina samurajů, ve druhé hlouček žen oblečených v kimonech jasných barev, s rtěnkou na ústech a rýžovým pudrem na tvářích, tisknoucích se k několika mužům. Byla tam i jedna starší žena, zřejmě majitelka nevěstince, a služebné. Sano zahlédl v některých obličejích odevzdání nebo naopak netrpělivost, v jiných strach.

„Zadržel jsem všechny osoby, které byly v době smrti plukovníka Ibeho v domě, a nikoho zvenčí jsem sem nevpustil,“ oznámil poručík Oda.

„Vaši spolupráci je nutno ocenit,“ odpověděl mu Sano. Oda odsunul dveře na opačném konci chodby. Sano vstoupil do síně. Na podlaze byly rozházené podušky, hudební nástroje, karafy na saké a pohárky. Na lakovaných podnosech stály talíře s napůl snědenými pokrmy, které svědčily o přerušené hostině. Nehybný plukovník lbe tam klečel s tělem nataženým přes jeden podnos. Sano, Hirata a všichni detektivové si mrtvolu prohlíželi. Plukovníku Ibemu bylo kolem pětapadesáti let a jeho copánek byl protkán šedinami. Sano se s ním setkal před několika měsíci na jedné z porad, ale nyní ho téměř nepoznával. Plukovník měl otevřené, skelné oči a v obličeji kulatém jako měsíc se mu zračil úžas. V jeho otevřených ústech bylo vidět nerozžvýkané jídlo. Statné tělo bylo nahé až na župan s červenými a zlatými pruhy, zavázaný kolem pasu. Sklouzl mu z ramen a horní část trupu zůstala obnažena.

„Musel to být divoký večírek.“ Detektiv Marume zvedl z podlahy bederní roušku nějakého muže a ženské spodní kimono. Kolem se povalovalo další prádlo.

„Což je naše štěstí,“ dodal Sano, který si uvědomoval, že Oda naslouchá u dveří, a byl rád, že on a jeho muži nemusejí vymýšlet způsob, jak ohledat mrtvolu, aniž by porušili zákon. „Tady je stopa po dim-maku“

Ukázal na plukovníkova záda. Mezi dvěma obratli tam byla zřetelná modřina ve tvaru otisku prstu. Poručík Oda se k nim přiblížil a udiveně si podlitinu prohlížel.

„Znamená to, že byl zabit stejným způsobem jako náčelník mecuke?“ pronesl ohromeně.

„Naneštěstí ano,“ odpověděl mu Sano.

„Pak je to tedy pravda. Existuje někdo, kdo dokáže zabíjet pouhým dotekem.“ Poručík Oda se ohromeně rozhlížel, jako by se bál o vlastní bezpečí. „Kdo by to mohl být?“

„To se teprve musí zjistit,“ odpověděl Sano. Po pěti vraždách je jeho úkol stále naléhavější: zemřel další člověk, protože se mu nepodařilo dopadnout vraha. Zdrcen pocitem nesplněné povinnosti ukryl Sano své emoce za lhostejný výraz tváře. Pach smrti se mísil s pachem vína a kazícího se jídla. Sano zde cítil přítomnost zla, přestože vrah už byl odtud daleko, v prostoru i v čase. Vykročil ke dveřím vedoucím ven a prudce je otevřel, aby dovnitř mohl čerstvý vzduch ze zahrady, a pak oslovil poručíka Odu.

„Potřebuji vaši pomoc.“

„Samozřejmě.“ Zdálo se, že poručík ze svého leknutí docela vystřízlivěl a rudé tváře mu zbledly.

„Jmenujte mi každého, s kým se plukovník lbe v posledních dvou dnech setkal.“

„O několika lidech vím, ale nikoli o všech, protože jsem s ním všude nechodil,“ pokrčil rameny Oda.

„Víc o tom budou vědět jeho osobní strážci. Jsou v té místnosti za vstupní síní. Mám pro ně dojít?“

Sano přikývl a Oda po chvíli přivedl dva mladé samuraje. Ti Sanovi odříkali dlouhý seznam členů rodiny, kolegů a podřízených, jejichž životy se v kritické době proťaly s životem plukovníka Ibeho. Když skončili, pohlédl Sano na Hiratu a oba zavrtěli hlavou: pokud si dokázali vzpomenout, žádný ze zmíněných lidí se nevyskytoval mezi těmi, kdo přišli do styku s ostatními čtyřmi oběťmi.

Pak se Sano obrátil na osobní strážce: „Ztratili jste někdy plukovníka z dohledu?“

Muži se po sobě podívali, zřetelně zahanbeni, protože selhali ve své ostražitosti, a zděšeni, protože si uvědomili, že ta chyba vedla ke smrti jejich pána. „Bylo to jen na okamžik,“ vyhrkl jeden.

„Včera večer, na oslavě Sandža Macuri,“ doplnil ho druhý. „Ztratil se nám v davu.“

Sano osobním strážcům i poručíku Odovi poděkoval a sdělil jim, že mohou dát tělo svého pána odnést domů. Pak dodal, že dům rozkoše může pokračovat ve své běžné práci. S Hiratou a ostatními muži vyšel na ulici a vydali se k bráně.

„O slavnostech ve svatyni Asakusa je dav vždycky pěkně zdivočelý,“ prohlásil Hirata. „Bylo by to dokonalé místo, kde se mohl vrah k plukovníku Ibemu nepozorovaně přikrást a zasadit mu dotek smrti.“

„Aniž by příliš riskoval, že ho někdo pozná,“ doplnil ho Sano.

Zastavil se u brány, otočil se a rozhlížel se po Nakanočó. Viděl, jak osobní strážci vynášejí na nosítkách zahalenou mrtvolu plukovníka Ibeho. Jak se lidé zvědavě sbíhali, slyšel hučení vzrušených hovorů a viděl, jak se dav v ulici rozpadá do skupinek a sděluje si nej novější zprávy. Kurtizány tiskly obličeje až na mřížoví svých oken a zvědavci se hrnuli z čajoven, aby zjistili důvod takového sběhu.

„Myslíte si, že to udělal kapitán Nakai?“ zeptal se Hirata.

„Musíme si ověřit, kde byl včera večer,“ odpověděl mu Sano. „Teď ale bude nejlepší, když se vrátíme do edského hradu a ohlásíme nejnovější vraždu pánu Macudairovi.“ Vůbec mu nebylo dobře, když si představil, co na to pán Macudaira asi řekne.

Byla to již čtrnáctá čajovna, kterou Reiko po odchodu ze soudního dvora navštívila.

Prošla už ve svém pátrání po bývalé Yugaině přítelkyni všechny čajovny v okolí Stodenního divadla, ale žádný ze zákazníků, majitelů nebo sloužících Tamu neznal. Rozšířila pátrání i na sousedních bloky a právě vystoupila z nosítek před další čajovnou, v ulici s byty nad malými krámky, v nichž se

prodávala nakládaná zelenina a ovoce. Podobala se všem ostatním, které už toho dne viděla. Z okraje střechy visel závěs do poloviny vchodu. Skleslá a znuděná služebná se opírala o sloup na okraji zvýšené prkenné podlahy. Místnost za ní byla prázdná, až na majitele, muže středního věku, který dřepěl na bobku vedle svých nádob se saké, karaf a pohárků. Služebná spatřila Reičiny strážce a její tvář se rázem rozjasnila.

„Hej, vy tam!“ zavolala na poručíka Asukaie. Mládí už měla za sebou, ale působila smyslným dojmem. Oči se jí rozzářily z představy mužské společnosti a vysokého spropitného. „Mohu vám a vašim přátelům nabídnout něco k pití?“

„Děkuji, budeme rádi,“ odpověděl jí Asukai. „Moje paní ale má pár otázek, které byste jí mohla zodpovědět.“

Služka si s obezřetnou zvědavostí Reiko prohlížela. „Ptejte se, na co chcete.“

Majitel čajovny naléval saké, a zatímco číšnice obsluhovala muže, Reiko jí řekla: „Hledám ženu jménem Tama. Pracuje tady někde v čajovně. Neznáte ji náhodou?“

„Ale jistě,“ odpověděla žena. „Taminu otci tahle čajovna kdysi patřila.“ V Reiko začala klíčit naděje. „Mohla byste mi říct, kde ji najdu?“

„To je mi líto. Už jsem ji neviděla… dobré dva roky. Odstěhovala se odsud s celou rodinou. Nevím, proč odešli. Její otec prodal čajovnu jemu.“ Zamávala na majitele, který seděl s Reičiným doprovodem a vedl s muži zdvořilý rozhovor. „Hej, co se stalo s Tamou?“

Zavrtěl hlavou, aby naznačil, že nemá zdání. Zklamaná Reiko se však nevzdávala. „Znal jste dívku jménem Yugao? Přátelila se s Tamou.“

„Ne…“ Služebná chvíli přemýšlela. „A vlastně ano, tak se jmenovala dívka, která ji sem chodila navštěvovat.“ Když se jí však Reiko zeptala na Yugainu povahu a rodinu, nedozvěděla se už nic. „A

vůbec, proč se mě na to ptáte? Provedla Tama něco špatného?“

„O ničem takovém nevím,“ odpověděla jí Reiko, „ale potřebuju ji najít.“ Reiko si byla jista, že Tama je její jedinou nadějí, jak vrhnout na zločin víc světla. „Kde bydlela Tama, než se odstěhovala?“

Služebná jí popsala cestu k nepříliš vzdálenému domu a pak dodala: „Možná bych mohla zjistit, kde je. Poptám se okolo, jestli chcete.“ Zacinkala penězi v měšci pod šerpou, aby naznačila, že zadarmo to ale neudělá.

Reiko jí podala stříbrnou minci. „Najdete-li Tamu, pošlete zprávu paní Reiko k soudnímu dvoru policejního soudce Uedy a já vám dám ještě dvakrát tolik.“

Nastoupila do nosítek a poručila nosičům, aby ji vzali k domu, kde kdysi bydlela Tama. Lhůta, kterou jí vyměřil otec, se kvapem krátila a Reiko měla naléhavý pocit, že musí zjistit pravdu dřív, než bude Yugao popravena, jinak to přinese ošklivé následky, které raději ani nechtěla domýšlet.

Mezi vězeňskými celami edského žaláře se táhla chodba, temná a vlhká jako podzemní tunel. Šel po ní žalářník s dřevěnými podnosy s jídlem. Vždycky se zastavil a prostrčil podnos škvírou pod zamčenými dveřmi. Vězni vítali přísun potravy hromovým křikem.

V jedné z cel se osm žen vrhlo na jídlo jako vyhladovělé kočky. Strkaly do sebe, drápaly se nehty a ječely v boji o rýži, nakládanou zeleninu a sušené ryby. Yugao se podařilo ukořistit kouli rýže. Utekla s ní do rohu cely, která měřila jen deset kroků našíř i naděl a světlo do ní padalo zamřížovaným okénkem u stropu. Tady ji mohla sníst. Ostatní ženy klečely a hltavě jedly. Rozcuchané vlasy jim halily obličeje. Olizovaly si prsty a otíraly si je o špinavá konopná kimona. Yugao žvýkala tuhou, lepkavou rýži. Jak nechutné, že se po několika dnech v žaláři z ní i z jejích družek stala divoká zvířata! Připomněla si však, že svůj osud si zvolila sama. Byla to součást jejího plánu. Musí vydržet, a také vydrží.

Když dojedla, natáhla se po džbánu s vodou. Ale Sašiko, zlodějka čekající na svůj proces, po něm hrábla dřív. Byla to tvrdá, jednoduchá holka, ještě jí nebylo dvacet. Před zatčením vyrůstala na ulici v bandě zločinců. Sundala ze džbánu víko, napila se a pak upřela na Yugao nepřátelský pohled.

„Co je?“ zavrčela. „Máš žízeň?“

„Dej mi ho.“ Yugao se sápala po džbánu.

Sašiko ho ale držela mimo její dosah a šklebila se. „Když mě pěkně poprosíš, možná ti trochu vody dám.“

Ostatní ženy zvědavě sledovaly, co se bude dít dál. Všechny podporovaly Sašiko, protože se jí bály. Yugao jim jejich slabost vytýkala a Sašiko nenáviděla. Nehodlala se podřídit jejímu šikanování.

„Nechtěj mě rozzuřit,“ promluvila Yugao tichým, výhružným hlasem. „Jsem vražedkyně. Zabila jsem tři lidi. Dej sem tu vodu, nebo tě oddělám taky.“

Sašiko se zachvěla a úsměšek z její tváře zmizel. Yugao věděla, že jí její zločin, nejtěžší ze všech, poskytuje v žaláři zvláštní postavení. Ostatní ženy si myslely, že je šílená, a tudíž nebezpečná. Od chvíle, co s nimi Yugao byla zavřená, se Sašiko pokoušela vyvolat konflikt, protože si chtěla uchovat vůdčí postavení v cele, a tak si nemohla nyní dovolit nechat se od Yugao zastrašit.

„Nejspíš si myslíš, že jsi něco lepšího než my ostatní,“ zasyčela. „Slyšela jsem, jak si dozorci

vykládají, že soudce odložil vynesení tvýho rozsudku, a včera tě odsud odvedli, protože tě chtěl znovu vidět. Pročpak asi? Navrhl ti, abys mu ho vykouřila?“

Napodobila orální styk a rozchechtala se. Ostatní ženy se z povinnosti smály s ní. „Muselas mu to udělat moc dobře, že tě neposlal pod sekeru, ale zpátky sem.“

V Yugao vřela zlost, ale věděla, že Sašiko na ni žárlí a má k tomu dobrý důvod. Yugao, na rozdíl od ostatních ubožaček, měla šanci vyhnout se potrestání. Stačilo by, kdyby přišla s tím, že její rodinu vyvraždil někdo jiný. Bláhová paní Reiko by jí uvěřila a řekla by policejnímu soudci, ať ji propustí na svobodu. Ale Yugao nebyla v pokušení vzít své doznání zpět a smlouvat o život. Ať už si o její vině mysleli cokoli, chtěla si připsat zásluhu za zločin. Byl to její dar člověku, který pro ni znamenal nejvíc na celém světě. Jak je nenáviděla, že se ji pokoušejí obelstít, aby začala mluvit a zradila ho!

Nenáviděla je za to, že odkládají rozsudek smrti a prodlužují její pobyt v žaláři. Vztek na ně roznítil její zlost na Sašiko.

„Zavři svou hnusnou hubu,“ zavřískla Yugao, „nebo ti ji zavřu sama. A teď mi podej tu vodu.“

„No, když ji tolik chceš, máš ji mít,“ protáhla pohrdavě Sašiko.

Rozmáchla se a vodu na ni vychrstla. Stékala Yugao po obličeji a máčela jí šaty. Yugao se zmocnil vražedný vztek. Vrhla se na Sašiko, až se obě skácely na podlahu. Zasypala jí obličej údery pěstí a snažila se jí nehty vyškrábat oči. Sašiko tloukla Yugainou hlavou o podlahu a rvala jí vlasy. „Jen jí dej, Sašiko!“ ječely ostatní ženy. „Ukaž jí, kdo je tady pánem!“

Sašiko byla větší než Yugao a uměla se prát. Brzy začala mít navrch. Yugao se pod ní zmítala a snažila se ji uhodit, zatímco Sašiko jí svírala hrdlo. Yugao kašlala a dusila se a Sašiko jí tiskla jí krk stále silněji. Byla však pevně rozhodnuta zde nezemřít, v hloupé vězeňské rvačce, ale zůstat naživu a být po zásluze odsouzena k smrti a popravena. Její máchající ruce nahmátly těžký keramický džbán na vodu. Uchopila ho a udeřila jím Sašiko do obličeje. Sašiko zavyla, pustila ji a převalila se na záda. Z nosu jí vytryskla krev. Yugao se na ni vhrla a začala ji tlouct džbánem do hlavy.

„Přestaň!“ vyvřískla Sašiko a vzlykala bolestí a strachem. „To stačí. Vyhrálas!“ Yugao však už nadobro ovládly násilnické choutky. Nemilosrdně tloukla Sašiko dál.

„Sundejte ji ze mě!“ ječela Sašiko.

Ostatní ženy však místo toho začaly bušit do dveří a křičely: „Pomoc! Pomoc!“

Yugao, propadlá šílenství, téměř neslyšela, jak se otevírají železné závory na vnější straně dveří ani žalářníkův hlas: „Co se to tady děje?“ Cela byla náhle plná mužů. Odtáhli ji od Sašiko, přestože křičela a vzpírala se. Sašiko zůstala ležet a jen sténala, ostatní ženy se krčily v koutě. Dozorci vyvlekli Yugao z cely.

„Naučíme tě slušnému chování,“ prohlásil vrchní žalářník.

Společně s ostatními dozorci ji donutil kleknout si v chodbě na všechny čtyři. Snažila se jim vytrhnout, ale drželi ji pevně. Vyhrnuli jí kimono a jeden z mužů k ní zezadu přiklekl. Trhla sebou, když se jeho vztyčený úd ocitl mezi jejími hýžděmi. Vrazil ho do ní. Zavřela oči a zatínala zuby bolestí. Vystřídali se na ní všichni. Po tváři se jí valily slzy. V duchu si říkala, že to není nic proti

tomu, jaké zneuctění a utrpení musel podstoupit on. Musí to pro něj vydržet, dokud nepřijde chvíle, kdy za něho bude smět zemřít. Vzdálené vyzvánění zvonu ji přivedlo k vědomí. Slyšela, jak jeden z dozorců říká: „To je požární signál.“ Muž, který ji právě znásilňoval, se od ní odtáhl a jeho kumpáni ji pustili. Yugao se zhroutila na podlahu a těžce oddychovala. Dozorci se rozběhli chodbou. Odsunovali závory na dveřích všech cel, otevírali dokořán a řvali: „Hoří! Všichni ven!“

S výkřiky strachu a rozčilení vybíhali vězni ze svých cel. Hnali se chodbou kolem Yugao. Cítila kouř z blízkého požáru. Nějaký dozorce ji kopl do žeber, aby běžela ven za ostatními.

„Vstávej a maž odsud, nebo shoříš na škvarek,“ křikl na ni.

Zákon nařizoval, aby byli vězňové při požáru puštěni ze žaláře. Byl to jeden z mála případů milosrdenství v jinak krutém právním systému. Yugao si s úžasem uvědomila, že najednou je všechno jinak. Ještě před chvílí si byla jista, že její smrt na popravišti je vše, co mu může nabídnout, a že se setkají až v ráji, který je na druhém břehu smrti. Teď ale zasáhl osud.

S radostí v srdci vstala a nevšímala si krve, která jí stékala po nohou. Vybelhala se za ostatními vězni na nádvoří, kde ji na chvíli oslepilo sluneční světlo. Ze střech sousedního bloku hned za zdmi žaláře stoupal štiplavý dým, ale vzduch zde byl přesto příjemnější než v cele. Yugao se vděčně nadechovala. Z dalších křídel žaláře vybíhali vězni. Dozorci jim pomáhali dostat se hlavní branou ven.

„Nezapomeňte se vrátit hned, jak bude požár uhašený!“ volali za prchající hordou.

Když Yugao přeběhla most přes kanál, otevřelo se před ní město – veselé, krásné a zvoucí. Jaký zázračný a šťastný obrat! Může žít, pro něho a s ním! Omámená svobodou a nadějí předběhla ostatní vězně a bez ohlédnutí zmizela v uličkách brlohu za věznicí.

„Říkal jsem vám, že vrah číhá na nově jmenované vysoké úředníky,“ prohlásil pán Macudaira, když ho Sano zpravil o smrti plukovníka Ibeho. Upřel vítězoslavný pohled na šóguna a Joritoma, kteří seděli na stupínku nad ním, zatímco v jeho blízkosti klečeli dva členové rady starších. „Už mi konečně věříte?“

„Ano, měl jste pravdu,“ uznal Ihara. V jeho vrásčitém opičím obličeji se zračila nelibost. Kato přikývl, ale zdráhavost nedokázala skrýt ani jeho obvyklá maska. Sano, klečící na podlaze vedle Hiraty, šógunovi po pravici, viděl, jak si oba rádcové vyměnili zklamané pohledy: báli se, protože poslední vražda dodala na důvěryhodnosti teorii pána Macudairy, že existuje spiknutí proti jeho vládě.

Pán Macudaira vrhl zlostný pohled na Sana. „Měl jste dopadnout vraha.“ Jeho zrak krátce utkvěl na obou rádcích a naznačil jim, že by je Sano lehce mohl obvinit ze spiknutí. „Místo toho mi řeknete, že vrah zabil další oběť. Jak se můžete opovážit, když jsem ve vás vkládal takovou důvěru?“

„Tisíckrát se omlouvám, můj pane.“ Sano byl pokořen, ale přijal kritiku s klidem, jak se slušelo na opravdového samuraje. „Na nic se nevymlouvám.“

Zdálo se, že oba hodnostáře rady starších jeho pokoření uspokojilo; byli rádi, že se terčem zlosti pána Macudairy nestali oni sami. Hirata a Joritomo vypadali znepokojeně.

„Dovolte, ahh, aby vyjádřil jiný názor,“ ozval se šógun se stejnou nerozhodností, s jakou se k pánu Macudairovi choval neustále. „Sano-san má dozajista, ahh, oprávněný důvod, proč tak dosud neučinil. Vždyť začal ty, ahh, vraždy vyšetřovat teprve předevčírem. Neměl byste být tak netrpělivý, bratrance, a měl byste si pěkně počkat na výsledky.“

Sano si pomyslel, jaká je to ironie, že ho brání právě šógun, který od něho vždy netrpělivě očekával výsledky. Šógun byl nepochybně rozladěný z toho, jak jím pán Macudaira manipuluje, a chopil se příležitosti se mu vzepřít. Anebo ho možná o přímluvu za Sana požádal Joritomo.

„Jeho Excelence má pravdu,“ prohlásil pán Macudaira, skrývaje svoji mrzutost, s předstíranou kajícností. „Odpusťte mi to, komoří Sano. Není vaše vina, že jste nedokázal zabránit té poslední vraždě.“ Temný pohled, jímž utkvěl na obou členech rady, jasně naznačoval, o kom si myslí, že je vskutku vinen. „Povězte nám, jak jste pokročil v pátrání po vrahovi.“

„Mám podezřelého,“ odpověděl Sano. Pán Macudaira se naklonil kupředu. „Kdo je to?“ Sano viděl, že se Kato s Iharou chystají obvinit jejich stranu. „Kapitán Nakai.“

Ve tvářích pána Macudairy, Joritoma i obou rádců se objevil úžas. Šógun svraštil čelo, jako by se pokoušel vydolovat z paměti, kdože ten Nakai je.

„Kapitán Nakai přece…,“ začal Ihara, ale hned se zase odmlčel.

Bojoval ve válce znepřátelených pánů na straně pána Macudairy. Jak by mohl být tím, kdo se pokouší podrývat jeho vládu? V síni zněla ozvěnou ta nevyřčená slova.

„Proč podezříváte kapitána Nakaie?“ zeptal se pán Macudaira.

Sano mu vysvětlil, že Nakai se v kritické době před jejich smrtí setkal jak s náčelníkem Edžimou, tak s ministrem financí Moriwakim. „Stěžuje si, že nebyl za své zásluhy dostatečně odměněn.“

Pán Macudaira přimhouřil oči a třel si bradu, aby Sanova slova dokázal vstřebat. Členové rady starších nedokázali zcela skrýt svoji úlevu, že byl místo nich obviněn jeden z Macudairových lidí.

„Poslechněme si tedy, co nám k tomu kapitán Nakai může říct,“ rozhodl nakonec pán Macudaira.

„Kde je?“

Sano by byl Nakaie raději vyslechl v soukromí, ale jeho pozice už byla i tak dost slabá. „Měl by mít službu v hlavní strážnici.“

„Dojděte pro něho,“ nařídil pán Macudaira jednomu ze svých tajemníků.

Brzy vešel do audienční síně kapitán Nakai. Zatímco poklekal a ukláněl se, zářil pýchou. „Vaše Excelence, pane Macudairo, jaká pocta.“ Sano si pomyslel, že nejspíš věří, že se mu nyní konečně dostane toho, po čem tak touží. Pak si ale kapitán všiml zachmuřeného výrazu pána Macudairy a spatřil Sana. V očích se mu objevil strach. „Smím vědět, proč jsem byl předvolán?“

„Došlo k vraždě plukovníka Ibeho. Udělal jste to?“ vykřikl pán Macudaira. Vynechal všechny formality a šel rovnou k věci.

„Cože?“ Kapitán Nakai otevřel ústa v naprostém ohromení, které se zdálo být nepředstírané.

„Zavraždil jste také náčelníka mecuke Edžimu, ministra financí Moriwakiho, dvorního ceremoniáře Ona a správce silnic Sasamuru?“ uhodil na něho pán Macudaira.

„Ne!“ Kapitán Nakai hleděl na Sana a jeho úlek se změnil v pocit urážky. „Říkal jsem vám, že jsem nevinen. Mohu to odpřisáhnout.“ Náhle ztuhl v děsivém pochopení. „Vy jste řekl Jeho Excelenci a pánu Macudairovi, že jsem vinen.“

„Nuže?“ probodl pán Macudaira Sana pohledem. „Spáchal to, nebo ne?“

„Existuje způsob, jak to zjistit. Musím vás požádat o okamžik strpení.“ Sano pošeptal detektivu Marumemu: „Pokud koná detektiv Tačibana řádně svou práci, měl by být někde poblíž. Najděte ho a přiveďte sem.“

Marume odešel. Uběhla krátká chvíle, kterou pán Macudaira a členové rady strávili v ponurém mlčení. Joritomo zatím tiše vysvětloval šógunovi, o co se jedná. Kapitán Nakai se střídavě díval z jednoho na druhého, jako by čekal na záchranu. Otevřel ústa, aby promluvil, ale hned je zase zavřel. Svaly mu poškubávaly a neklidně si pohrával s rukama. Ani všechna tělesná síla, která z něj učinila hrdinu na bojišti, mu nyní nepomáhala. Jeho strach ze zkázy a smrti se v místnosti vznášel jako ošklivý zápach. Sano cítil, jak napětí v síni nesnesitelně roste. Pak se vrátil detektiv Marume a přiváděl s sebou Tačibanu.

„Je velmi pravděpodobné, že vrah se dotkl plukovníka Ibeho včera na slavnosti ve svatyni Asakusa,“ prohlásil Sano a pak se otázal kapitána Nakaie: „Kde jste byl včera večer?“ Kapitánovou tváří se mihlo cosi podobného úlevě smíšené se vzdorem. „Byl jsem doma.“

Sano se obrátil na detektiva Tačibanu: ‚Je to pravda? „Ano, ctihodný komoří,“ odpověděl Tačibana, poplašený z přítomnosti nadřízených, ale s jistotou v hlase. „Byl doma celý večer a ani na chvíli nevyšel z domu.“

„Měl jsem kapitána Nakaie pod dohledem,“ vysvětlil Sano shromážděným. „Můj detektiv mu právě potvrdil alibi.“

„Vy jste nařídil svému člověku, aby mě sledoval?“ Nakai vrhl na Sana zlostný pohled a už zase byl uražený a ohromený.

„Měl byste mu za to být vděčný“ prohlásil Kato. „Zprostil vás tím viny.“

„Ano, to je pravda,“ ozval se pán Macudaira a zamyšleně, nesouhlasně pohlédl na Sana.

Joritomo cosi pošeptal šógunovi a ten přikývl a ujal se slova: „Kapitáne Nakaii, zdá se, ahh, že nejste vrahem, kterého hledáme. Můžete se vrátit do služby.“

Skleslý Nakai se ani nehnul. „To je celé?“ zeptal se Sana. „Vy mě přede všemi obviníte, vyvláčíte moji čest blátem a pak mě pošlete pryč, jako by se nic nestalo?“ Obličej měl zrudlý zlostí. „Jak mohu teď veřejně chodit se vztyčenou hlavou?“

Sano upřímně litoval, že poškodil pověst nevinného muže. Ale právě tak dobrý důvod měl litovat, že Nakai žádným vrahem není. „Přijměte, prosím, moji omluvu. Všichni jistě vědí, že vaše čest je bez poskvrny, že jste v očích všech ospravedlněn. Omlouváme se za všechna příkoří, která jste utrpěl.“

Nakai si zlostně odfrkl a vyjel na pána Macudairu: „Po tom všem, co jsem pro vás udělal, dovolíte,

abych byl pohaněn, místo abyste mě odměnil?“

„Myslím, že byste měl poslechnout Jeho Excelenci a odejít dřív, než vás vaše ústa dostanou do potíží,“ odpověděl mu chladně pán Macudaira.

Kapitán vstal a z uražené pýchy zareptal: „Nikdy jste mi nezapomněl, že mám styky s klanem vašich nepřátel. Neustále jste mi to vyčítal, přestože to není moje vina!“ Pak rázným krokem odešel.

Shromáždění chvíli tiše seděli a čekali, až se pročistí jedovatá atmosféra. Sano věděl, že to horší teprve přijde. Cítil, že za klidnými výrazy ostatních se skrývá strach. Skutečně klidný byl jen zapomnětlivý šógun.

„Musím říct, že mě nepřekvapuje, že je kapitán Nakai nevinný“ dal se slyšet pán Macudaira. Vypadal potěšeně. „Nakai měl velké štěstí. Ostatním chybělo.“ Jeho upřený obviňující pohled utkvěl na obou hodnostářích rady starších.

Kato s lharou se pokoušeli skrýt své zděšení, že se jeho podezření znovu zaměřilo na jejich stranu. Šógun šťouchl loktem do Joritoma, aby mu přeložil, co to má znamenat, ale Joritomovy jasné, vyplašené oči hleděly na Sana.

„Vy máte rovněž potíž, ctihodný komoří,“ pokračoval pán Macudaira stejným výhrůžným tónem.

„Když se nyní ukázalo, že váš hlavní podezřelý je nevinný, jste s vyšetřováním tam, kde jste byl na začátku – bez nejmenší představy, kdo by mohl být vrahem.“

Přestože měl Sano z tohoto vývoje událostí stísněný pocit, nemohl si dovolit, aby pán Macudaira pokládal situaci za tak beznadějnou, jak se navenek jevila.

„Jsou zde ještě jiné stopy,“ začal.

Pán Macudaira ho ale netrpělivým gestem zarazil. „S tím mě laskavě neobtěžujte, dokud neprokážete, že stojí za to zabývat se jimi víc než tím, co jste zjistil doteď.“ Vrhl pohled na oba rádce a pak ho znovu upřel na Sana s jasným poselstvím: „Bude lepší, když jakákoli stopa, kterou objevíte, ukáže na mé nepřátele. Jestliže vrah zaútočí znovu, dojde na nejvyšších postech ke změnám. Jste

také toho názoru, že na ostrově Hačijo je dost místa pro víc lidí než pro jednoho bývalého komořího?“

„Jistě, můj pane.“ Sano se vší mocí pokoušel zachovat nehybnou tvář a pronést to klidným hlasem. I když se v bakufu dostal tak vysoko, ve skutečnosti se tím nic nezměnilo, protože ani jeho postavení ho neopravňovalo k tomu, aby se odchýlil od Cesty válečníka. Potlačil zlost z toho, že musí neustále snášet nezasloužené urážky.

V očích pána Macudairy se zalesklo kruté pobavení, když sledoval Sanův vnitřní zápas. „Nemusíte se bát, že ostrov Hačijo bude pustý. Budete tam mít dobrou společnost.“ Provrtával pohledem Hiratu, který ze sebe mimoděk vypravil: „Kam jde pán, tam jde i jeho dvořan.“

Hirata měl ve tváři výraz srny, na kterou míří lovcův šíp. Pán Macudaira se obrátil k šógunovi.

„Myslím, že toto jednání můžete přerušit, ctihodný bratránku.“

Šógun přikývl, protože byl příliš zmatený, než aby se o to přel. Když Sano se svými muži a oběma rádci vstával a ukláněl se, cítil ve vzduchu pohromu jako blížící se bouřku. „Věřím, že zítra budete mít úspěšný den,“ popřál mu na cestu pán Macudaira.

Sano vyšel z paláce a vydal se s Hiratou přes zahrady. Zapadající slunce zbarvilo oblohu nad

vzdálenými kopci neblahým karmínovým pruhem a mraky zakrývaly měsíc i hvězdy jako kouřová stěna. Narůstaly stíny a hmyz na stromech, který se tam na noc ukrýval v listoví, pronikavě bzučel. V kamenných lucernách hořely plameny a v rostoucí tmě plápolaly pochodně hlídkujících stráží.

„Mrzí mě, že jsem nedokázal najít vraha,“ ozval se Hirata tónem, jímž naznačoval ochotu vzít veškerou vinu na sebe.

„Mě zase mrzí, že jsem vás do toho případu zatáhl.“ Kdyby měl Hiratovi přinést ještě víc trápení, než kolik už vydržel, nikdy by si to neodpustil. „Ale nezoufejme zatím. Máme štěstí, že nám pán Macudaira dal ještě možnost. K vrahovi nás mohou dovést naše další stopy. A poslední vražda nám může poskytnout nové.“

„Jaké jsou vaše rozkazy na zítřek?“ zeptal se Hirata.

Sano by ho byl nejraději z vyšetřování odvolal, ale nyní jíž Hiratův osud, stejně jako jeho vlastní, závisel na výsledcích, a tak mu nemohl vzít možnost zachránit si postavení a čest. „Pátrejte po mnichovi, který vrazil do náčelníka Edžimy, a po prodavači vody, který se potloukal v blízkosti správce silnic Sasamury.“

Hirata přikývl a s klidem přijal namáhavý úkol – honbu za svědky po celém městě. „Pokusím se rovněž zjistit, zda někdo neviděl vraha, když číhal na plukovníka Ibeho.“

„Jedna stopa může způsobit průlom, který potřebujeme,“ prohlásil Sano s větší nadějí, než jakou cítil. Zavolal na detektivy Marumeho a Fukidu, aby se k nim připojili. „Teď se vrátíme domů a pak zahájíme pátrání po mnichu Ozunovi. Přivolejte k tomu vojáky z armády. Chci, aby byla prohledána každá svatyně. Jakmile ho najdete, zadržte ho někde, aby nemohl utéct, a okamžitě uvědomte mě nebo Hiratu-sana.“

Prošli branou ven z palácového komplexu. Pak si Sano s Hiratou popřáli dobrou noc a Hirata se vydal s detektivy Araiem a Inouem průchodem do úřednické čtvrti. Sano šel s Marumem a Fukidou domů. Musí projít zprávy o tom, s kým se oběti před smrtí setkaly, hledat nové podezřelé a doufat, že objeví jejich spojení s nepřáteli pána Macudairy. Při tom pomyšlení se Sana zmocnila únava.

Pravděpodobně bude muset opět zůstat celou noc vzhůru.

Když se dostal domů, zjistil, že ulička je úplně liduprázdná až na jeho stráže u brány. Byl to tak nezvyklý pohled, že se zastavil a za ním i Marume s Fukidou. Přestože Sano zrušil všechny své schůzky, nebylo ještě tak pozdě, aby tam na něho nemohli čekat úředníci a vrhnout se k němu hned, jak se objeví. Na nádvoří se jeho kroky i rázování mužů za jeho zády rozléhaly strašidelnou ozvěnou.

„Kde jsou všichni?“ užasl Fukida.

„To je dobrá otázka.“ Sano měl nepříjemný pocit, že něco není v pořádku. Pak spatřil svého tajemníka, který postával u dveří do domu. „Co se děje?“ zeptal se ho.

„Já nevím.“ Zdálo se, že Kozawa je z toho stejně zmatený jako Sano.

„Takhle to bylo celý den?“

„Nikoli, ctihodný komoří. Časně ráno tu byl dav lidí jako obvykle. Ale během dopoledne se začali všichni vytrácet. Od pozdního odpoledne už nikdo nepřišel – až teď.“

Sano měl neblahé tušení. „Kdo je to?“

„Policejní komisař Hošina. Čeká na vás s dalšími dvěma veliteli v předpokoji.“ Sano pochopil, že už tak dost špatný den bude ještě horší.

„Chcete, abych ho odsud vyhodil?“ nabídl se ochotně Marume.

Přestože by se Sanovi jeho řešení vcelku líbilo, připomněl si Hiratovo varování. Bude lepší zjistit, co proti němu Hošina chystá. „Ne, díky,“ odpověděl a pak sdělil Kozawovi: „Přijmu policejního komisaře ve své kanceláři.“

Oba detektivové Sana doprovodili. Nařídil jim, aby pohlídali Hošinovy muže, pak se posadil k psacímu stolu, zhluboka se nadechl a pokusil se zbavit napětí ze setkání s pánem Macudairou. Hned nato ale Kozawa otevřel dveře a vešel Hošina.

„Buďte zdráv, ctihodný komoří,“ pozdravil s přidrzlým úsměškem. Své meče podle pravidel pro návštěvníky odložil, ale i bez nich se nesl pyšně.

„Buďte vítán,“ prohodil Sano netrpělivým tónem, jímž naznačoval, že tato návštěva bude krátká. „Co vás sem přivádí?“

Hošina se zběžně uklonil. Když si klekal proti Sanovi, rozhlížel se po pokoji. Sano viděl v jeho výrazu závist a bylo mu jasné, že si Hošina připomíná dny, kdy byl milencem a hlavním dvořanem bývalého pána domu. „Nic důležitého. Jen jsem si řekl, že se tady zastavím a přeptám se, jak se vám vede.“

„Mám pocit, že jste si nepřišel jen tak pro potěšení poklábosit,“ namítl Sano.

Hošina se křivě usmíval a Saňový narážky, nabádající ho, aby se konečně vyjádřil, co ho sem přivedlo, si nevšímal. „Je tady takový nepěkný klid. Nepřekvapuje vás, že stačí tu a tam vypustit nějaké to slůvko, a má to takový ohromující účinek?“

Sanovi v nitru zatrnulo, když si uvědomil souvislost mezi prázdnou ulicí a Hošinou. „O čem to mluvíte?“

„Náhodou jsem dnes potkal pár známých.“ Hošina protahoval slova a dával si načas, aby se potěšil Saňovým znepokojením. „Zmínil jsem se před nimi, že se vám ne a nedaří vyřešit ty případy vraždy a nepomohla vám ani smrt plukovníka Ibeho. S velkým zájmem si vyslechli, že je pán Macudaira s vámi velice nespokojen a že to tak trochu kalí vaše až dosud dobré vztahy.“ Hošina zavrtěl hlavou v předstíraném soucitu, ale v očích mu zajiskřila škodolibost. „Krysy jsou známé tím, že opouštějí potápějící se loď.“

Sano si uvědomil, co se stalo. Hošina, který měl všude špehy, sledoval jeho pátrání a varoval lidi, že Sano pravděpodobně tento případ nevyřeší, a proto bude lepší, když s ním omezí styky, aby nakonec nesdíleli jeho trest. Kdyby Hošinovi tento plán vyšel, a zdálo se, že mu zatím vychází, ztratil by Sano svůj vliv u vysoce postavených tokugawských úředníků i feudálních pánů. Jeho obavy z toho, že bude odsunut stranou a ztratí kontrolu nad vládou i lidem, se staly ošklivou skutečností. Sano měl předvídat, že ho nepřítel napadne tímto nečestným způsobem tam, kde je nejzranitelnější. Zlostně se podíval na Hošinu, který se jen zubil a čekal na jeho reakci.

„To, co říkáte, mě nijak nepřekvapuje,“ prohodil Sano s předstíraným klidem. „Vaše chování už dříve

prokázalo, že mě neustále chcete zničit, nezávisle na tom, jak velice si přeji s vámi uzavřít mír. Překvapila mě však metoda, kterou jste si protentokrát zvolil.“

„A čím vás překvapila?“ zeptal se Hošina, hrdý na svoji chytrost.

„Zasahování do mých záležitostí sabotuje práci nové vlády pána Macudairy,“ odpověděl poklidně Sano. „Může se ukázat, že hrajete nebezpečnější hru než já.“ Sano předpokládal, že Hošina je natolik sebejistý, aby si dovolil ho takto varovat, a to jen proto, aby mu neušla jeho reakce. Hošina nepatřil k nejchytřejším lidem v bakufu, ale rozhodně byl jedním z nejbezohlednějších, a raději by zemřel, než by si nechal ujít příležitost vyškrábat se nahoru. Nyní přecházel po místnosti. „Vždy jsem toužil po této kanceláři,“ prohlásil a prohlížel si její velkorysé rozměry, vykládaný strop, stěny plné polic s knihami a mapami a pečlivě vypracované kovové lampy. „Až odsud vypadnete, bude šógun potřebovat nového komořího. A já budu připraven.“ Věnoval Saňoví zlostný pohled. „Měl bych se asi zmínit, že mi mnoho vysokých úředníků i daimjóů slíbilo, že mě u pána Macudairy podpoří výměnou za služby, které jim prokážu, až usednu na místo komořího.“

Sano cítil, že Hošina má ještě další, osobnější důvody, proč proti němu takto útočí, že se nejedná jen o jeho ambice. Když už tady není Janagisawa, potřebuje jiný cíl než svého bývalého milence, na kterém by si vyléval zlost. Tím, že napadne Sana a získá místo, které před ním patřilo Janagisawovi, ukojí svou touhu po pomstě.

„Když jsem teď vyslechl, co jste mi hodlal říci, dovolte, abych vám také něco řekl,“ ozval se Sano.

„Očekáváte-li, že vám tohle projde, pak se tragicky mýlíte.“ Uspokojilo ho, když viděl, jak se ve tváři nepřítele zračí nejistota. „A co se týče této kanceláře, obávám se, že vaše ještě dlouho nebude.“

Podíval se významně ke dveřím. Hošina náznak pochopil a pohnul se k odchodu, ale ještě předtím prohodil: „Užijte si jí, dokud je ještě vaše.“ Pak se s přehnanou zdvořilostí uklonil. Zastavil se a lstivě se mu zablesklo v očích. „Ach, málem bych vám zapomněl říct, že mám ještě jednu zajímavou zprávu. Týká se paní Reiko.“

„Mé ženy?“ Sano se lekl, proč se Hošina zmiňuje o Reiko.

„Ano, ano, právě jí,“ pokýval Hošina. „Potlouká se kolem osady hininů a v zábavní čtvrti Rjógoku Hirokodži. Od mého zdroje u soudního dvora soudce Uedy vím, že chce osvobodit ženu, která je nepochybně vinna. Nejenže paní Reiko zasahuje do výkonu spravedlnosti, ale činí tak na váš příkaz, protože si myslíte, že zákony by měly být ke zločincům shovívavější.“

Sano měl co dělat, aby skryl své zděšení. Jeho nepřítel přišel na to, co dělá Reiko! Nakonec však lhostejně odpověděl: „Měl byste zprávy od svých informátorů lépe prověřovat. Nesmíte věřit všemu, co vám řeknou.“

Hošina mu věnoval pohled, který Saňoví naznačil, že jeho slova pokládá jen za pokus popřít nepopiratelné. „Kouř je nepochybným znakem ohně, s čímž mí noví přátelé souhlasili, když jsem se před nimi zmínil o pochybném počínání paní Reiko. Shodli se rovněž na tom, že komoří, který si vykládá zákony po svém a posílá svou ženu, aby za něj dělala špinavou práci, si své postavení nezasluhuje. Byla to ta poslední věc, která je přesvědčila, aby s vámi přerušili veškeré styky.“

Než si Sano dokázal vymyslet odpověď, Hošina pokračoval: „Paní Reiko mi udělala dobrou službu. Poděkujte jí prosím za mě a vyřiďte jí, že přeji všechno nejlepší vašemu synovi.“

Se zlomyslným smíchem pak vyšel z kanceláře.

Sano seděl bez hnutí, dokud neuslyšel, jak Hošina hovoří s muži, které si přivedl s sebou, a Kozawa je vyprovází z domu. Pak se opřel lokty o psací stůl a položil si hlavu do dlaní. Zdálo se mu, že horší už to být nemůže.

Dveře ukryté za nástěnnou malbou se tiše, pokradmu odsunuly. Sano vzhlédl a v průchodu, který vedl do soukromých pokojů, spatřil Reiko. Tvářila se vážně a blížila se k Sanovi opatrnými, nejistými krůčky.

„Slyšela jsem, co říkal policejní komisař Hošina.“ Když se zastavila vedle Sana, sepjala kajícně ruce.

„Mrzí mě, že jsem ti způsobila tolik těžkostí.“

Sano si nedokázal pomoct, aby nelitoval, že jí dovolil vyšetřovat zločin v osadě hininů, ale nemohl ji vinit z toho, že nechtíc zapadla do Hošinových plánů. Vypadala tak zdrceně, že neměl to srdce se na ni zlobit. Navíc s jejím vyšetřováním plně souhlasil. „Nemůžeš za to.“ Vstal a vzal ji za ruce. „Není to tvoje vina.“

„Ale varoval jsi mě, že by ti to mohlo způsobit potíže,“ namítla stále ještě znepokojená Reiko. „Já ti nevěřila, a měla jsem ti věřit. Přála bych si, abych se o Yugao byla nikdy nedoslechla.“

Sano byl stejného názoru, ale namítl: „To, co děláš, je jen jedna část mých potíží. Hošina by si proti mně našel nějakou zbraň i bez tebe.“

„Zmínil se o Masahirovi. Znělo to jako výhrůžka. Myslíš, že je opravdu schopen našemu synovi ublížit?“ V Reičině tváři se zračil strach.

„Ne, pokud tady budu,“ snažil se ji uklidnit Sano.

Neřekl ale, co by se mohlo stát, kdyby tu nebyl. Rodinu poraženého samuraje pokládal jeho přemožitel za nebezpečnou. Reiko by pravděpodobně přežila, protože žádnou ženu by nepovažoval za natolik důležitou, aby ji zabil, avšak syn by mohl vyrůst a otce pomstít. Hošina by nenechal Masahira žít tak dlouho. Smrt však nebyla jediným osudem, jehož se obával. Chlapci bez ochránce bývali zneužíváni, ať už sexuálně nebo jinak, a muži, kteří byli u moci, s nimi zacházeli kruté.

Janagisawův syn Joritomo měl štěstí, protože se po ztrátě otce stal šógunovým výhradním majetkem. Sano se neodvážil ani pomyslet, natož říct Reiko, jaké utrpení by mohl Hošina způsobit Masahirovi. Mohl jen doufat, že se mu podaří udržet nahoře a neposkytne již Hošinovi žádnou munici, kterou by mohl použít proti nim.

„Jak se ti dnes dařilo s pátráním?“ zeptal se. „Už jsi u konce?“

Reiko zaslechla v jeho hlase naději, že její pátrání skončí dřív, než mu dokáže ještě víc uškodit. Věděla, že se bojí o její i Masahirovo bezpečí, bezpečí jejich rodin, přátel a dvořanů, kteří na něm byli závislí, nikoli jen o svoje. Všichni by trpěli, kdyby byl Sano poslán do exilu, a stejně tak i obyvatelé Japonska, kdyby se nejvyšším mužem po šógunovi stal sobecký, zkažený a bezohledný Hošina. Reiko byla dosud vyděšená důsledky svého pátrání po pravdě a spravedlnosti a zoufale si přála Sana uklidnit.

„Zjistila jsem už dost, abych došla k názoru, že Yugao je vinna,“ prohlásila. „Můj otec ji zítra usvědčí a odsoudí. Nemám už v plánu pátrat po městě.“

„To rád slyším,“ odvětil Sano.

Očividně se mu natolik ulevilo, že mu Reiko nedokázala říct, že by ještě ráda zjistila, jaký vlastně měla Yugao motiv. Že jí to připadá natolik důležité, aby kvůli tomu pokračovala ve vyšetřování. Neuvěřil by její intuici, rozhodně ne v nynější situaci. Ani ona sama si teď už nebyla jista, zda nebezpečí plynoucí z Yugaina neodhaleného tajemství je větší než to, které jim hrozí od Hošiny. Musí se od této chvíle chovat naprosto vzorně. Chce-li zjistit pravdu o Yugao, musí počkat, až se vyřeší Saňový potíže.

„Tak dobře,“ pokýval Sano a pustil její ruce. „Teď se musím zase vrátit k práci.“

Mimoděk zazíval tak prudce, až mu zapraskalo v čelistech. Reiko si ustaraně všimla, že má oči zastřené únavou. „Měl bys si nejdřív trochu odpočinout.“

„Na to není čas. Krom toho, že mám spoustu vyšetřování, musím ještě vymyslet, jak se ubránit Hošinovu pokusu o mé sesazení.“

„Už včera jsi ale celou noc nespal. Musíš si udržet sílu. Měl by sis jít alespoň na chvíli lehnout,“ domlouvala mu Reiko. „Bude se ti pak lépe přemýšlet.“

Viděla, jak Sano váhá. Nakonec vzdychl: „Asi máš pravdu,“ a nechal se od ní odvést do ložnice.

Sano otevřel oči a probudil se ze zdravého, hlubokého spánku do naprostého bdění. Ležel na boku na lůžku, v místnosti byla tma, až na slabou záři měsíčního světla linoucí se z okna. V domě bylo ticho a slyšel jen cvrlikání cikád a kuňkání žab ze zahrady. Matně viděl, že pod přikrývkou vedle něho spí Reiko. S tichým sykáním pomalu a rytmicky oddechovala. Sano si uvědomil, že spal déle, než měl v úmyslu. Celá domácnost se už odebrala na lože a jistě už byla skoro půlnoc. Ale za nelibostí, že promarnil hodiny, které mohl věnovat práci, ho mrazil zvláštní, bodavý pocit. Jeho samurajský instinkt signalizoval nebezpečí.

Kromě něho a Reiko byl v ložnici ještě někdo jiný.

Ležel bez hnutí, předstíral spánek a bál se učinit jediný pohyb. Cítil slabý, neznámý lidský pach a slyšel dech, který nepatřil ani jemu, ani Reiko. Na kůži jej v tichu pokoje lechtaly sotva postřehnutelné vzdušné proudy. Víry se zhmotnily v pevný tvar za jeho zády. V mysli si vytvořil stínový obraz muže, který se nad ním sklání. Ačkoli to nemohl vědět, byl si beze všech pochyb jistý, že vetřelec má zlé úmysly.

Všechny tyto myšlenky a pocity jím proběhly v jediném okamžiku, hned jak se vzbudil. Jediným svižným pohybem se překulil na záda, popadl meč, který ležel vedle postele, a sekl. Vetřelec odskočil na poslední chvíli, aby se vyhnul čepeli. Sano zaslechl žuchnutí, jak se muž svalil k zemi, a pak zvuky, které naznačovaly, že vstává a chystá se rozběhnout ke dveřím. Reiko se prudce posadila vedle něj.

„Co je to za hluk?“ vykřikla.

Sano vyskočil s napřaženým mečem v ruce z lůžka a noční oděv se mu zamotal mezi nohy. „V domě je vetřelec!“ rozkřičel se. „Stráže!“

Rychle zatarasil vlastním tělem dveře. Vetřelec se vrhl k posuvné stěně po jedné straně ložnice a snažil se proběhnout tudy. Papír se trhal, laťky praskaly. Podařilo se mu proniknout na chodbu. Sano slyšel, jak Reiko volá o pomoc. Vrhl se do roztřepeného otvoru, který po sobě útočník zanechal.

Dveře na opačné straně chodby, které vedly ven, byly na noc otevřené, aby dovnitř pronikal čerstvý vzduch. Sano doběhl na verandu a vyhlédl do zahrady. Pod stromy však byla tak hustá tma, že

neviděl vůbec nic. Jen štěrk na cestičkách křupal pod běžícími kroky a šustily keře.

Vedle Sana se zjevili dva strážci s lucernami. Ukázal jim směrem, odkud se nesl dupot prchajícího.

„Tam!“

Strážci seběhli po schodech se Sanem v patách. Svítili lucernami do zahrady. Za balvany a květinovými záhony ve tmě u vzdálenějšího křídla rezidence postřehl Sano jakýsi pohyb. „Tamhle je!“

Se svými muži se tam rozběhl, ale brzy ztratili vetřelce z dohledu a neslyšeli už ani jeho kroky. Pak Sano zaslechl škrábavé zvuky, jako by se někdo někam drápal. Podíval se vzhůru a na šikmé střeše spatřil temný stín.

„Je na střeše!“ zařval Sano.

Stín se proměnil v muže, ale než se k němu Sano stačil dostat, byl pryč. Strážci odložili lucerny, přelezli zábradlí na verandu a šplhali po sloupech na střechu. Sano zastrčil meč za šerpu a následoval je. Střecha se před ním rozkládala jako moře z tašek, které spojovaly četná křídla domu, se svými zaoblenými vlnami, ztuhlými a lesknoucími se v měsíčním světle. Viděl, jak vetřelec obratně přelézá štíty a lomenice. Muži, kteří ho pronásledovali, ztráceli rovnováhu a padali. Sano se hřmotně

vydal za nimi. Hrubé hrany tašek ho bodaly do chodidel. Vetřelec právě v dálce přelézal přes nejvyšší hřeben střechy.

Ze zdi, která celé sídlo obklopovala, se před Sanem tyčila strážní věž. Stráže se vykláněly z oken s lampami v rukou, aby zjistily, co se děje. Sano ukázal před sebe a vykřikl: „Tam! Na střeše je vetřelec! Zastřelte ho!“

Strážní začali z oken střílet šípy. Noc se naplnila bzučivým svištěním střel a klapotem, s nímž se odrážely od tašek. Sano zuřivě pátral očima po střechách, ale vetřelce už nezahlédl. Těžce oddychující strážní k němu doběhli.

„Už je pryč,“ vyhrkl nešťastně jeden z nich.

„Musel skočit na zeď a z ní dolů do ulice,“ doplnil ho druhý.

„Nikomu snad neublížil, nebo ano?“ zeptal se ten první, velitel Saňový noční hlídky.

Sana, který si připomněl, jak se v noci probudil s vetřelcem těsně vedle sebe, náhle něco napadlo. U srdce mu ledově zatrnulo strachem. „Chci toho člověka dostat. Jděte za velitelem obrany edského hradu. Řekněte mu, že si přeji, aby se do pátrání po něm okamžitě zapojili všichni muži.“

„Chytneme ho,“ ujistil velitel noční hlídky Sana, když se spěšně vydal vyplnit příkaz. „Z hradu se rozhodně nedostane.“

Celonoční pátrání tisíců vojáků, kteří prohledali každý kout edského hradu, však vyšlo naprázdno, vetřelce nenalezli. Sano, který čekal na strážnici, se dostal domů až za svítání. S Reiko se potkal u dveří. Její naděje se při pohledu do Sanova obličeje rozplynula.

„Utekl?“

„Jako nějakým kouzlem.“ Jako zlý duch se ho zmocnil strach, který během dlouhé noci ještě vzrostl. Kdyby o něm začal hovořit, mohlo by ho to zbavit sebevlády, kterou dával najevo před svými muži, a

nadobro by se zhroutil. Prošel kolem Reiko spěšně do domu. „Nevím, jak to dokázal, ale teď už asi bude někde ve městě.“

„Kdo si myslíš, že to byl?“ zeptala se Reiko, která se vydala za Sanem.

„Neznám jeho jméno,“ odpověděl Sano cestou po chodbě do jejich soukromých komnat. „Ale kdo jiný by se sem dokázal vetřít a zaútočit na vysokého představitele nové vlády pána Macudairy?“

„Vrah, který už zabil náčelníka mecuke a ty ostatní muže?“ vyhrkla Reiko, zadýchaná údivem i snahou udržet se Sanem krok. „Myslíš, že přišel, aby tě zabil?“

„Vím to jistě.“ Ještě teď Sano cítil vražedný úmysl toho muže jako jed ve své krvi. V duchu se modlil, aby tato vzpomínka byla to jediné, co po sobě vrah zanechal.

„Může to být i někdo z nejvyšších kruhů?“

„Může. To by vysvětlovalo, jak se dostal do hradu.“

„Proč se tak ženeš?“ lapala po dechu Reiko, když spěšně minuli několik sloužících, kteří postávali na chodbě.

Sano vtrhl do ložnice. „Rozsviť všechny lampy!“ poručil ženě.

„Proč? Co se děje?“ zeptala se zjevně zmatená Reiko.

„Udělej, prosím, alespoň jednou v životě něco bez dohadování!“ vykřikl Sano.

Reiko ohromeně otevřela ústa, ale poslechla ho. Lampy naplnily místnost horkým, začouzeným světlem. Sano prudce otevřel truhlu, vytáhl z ní zrcadlo a prohlížel si svůj ztrhaný, rozrušený obličej. Odhodil zrcadlo a svlékl se do naha. Rozpřáhl ruce, otáčel jimi a zkoumal každičký kousek své kůže od ramen až ke špičkám prstů. Pak si začal prohlížet hruď, břicho, nohy a chodidla.

„Co to děláš?“ nechápala Reiko.

Obrátil se k ní zády a zeptal se: „Nevidíš na mně nějaké znamení?“

„Znamení?“ Přejela mu dlaněmi po zádech. „Ne,“ odpověděla ještě zmateněji. „Co…“

Bylo samozřejmě ještě brzy na to, aby se ukázala zrádná modřina. Když se Sano podíval na svou ženu, spatřil, jak se jí v očích objevuje zděšené pochopení. Rukama si sevřela hrdlo.

„Milosrdní bohové,“ vydechla vyděšeně. „Dotkl se tě?“

Zírali na sebe, oba ochromení hrůzou, že by se mohl stát šestou obětí dim-maku.

„Nevím,“ odpověděl stejně neslyšně Sano, „ale myslím, že ano. Myslím, že právě ten dotek mě probudil.“

„Ne!“ Reiko sevřela Saňový ruce v zoufalé snaze to popřít. „Určitě se mýlíš. Necítíš, že by se ti uvnitř něco špatného dělo, že ne?“

Sano zavrtěl hlavou. „Ostatní ale před smrtí asi také nic necítili.“ V duchu viděl, jak se nad ním vetřelec sklání, zatímco leží na lůžku, a plíživě k němu natahuje ruku. Celé jeho tělo se tomu osudovému doteku vzpíralo. Byla to jen jeho představivost, nebo skutečnost? Mysleli si, že jsou v pořádku až do chvíle, kdy Zoufalá Reiko bez dechu vyjekla: „Zavolám doktora!“

„To nemá smysl. Jestliže mi někdo uštědřil smrtící dotek, nedá se s tím už nic dělat. Žádná léčba mě nezachrání.“

V Reičiných očích se zaleskly slzy. „Co tedy uděláme?“ To, že by se osud mohl tak náhle, v jediném okamžiku změnit, Sana ohromilo. Pokud se ho vrah skutečně dotkl, je odsouzen k záhubě ještě dřív, než ho dá pán Macudaira potrestat za to, že se mu jej nepodařilo dopadnout, nebo než se Hošinovi podaří připravit jej o titul komořího. Děsilo ho pomyšlení, že už mu nezbývá mnoho života a že opustí svou milovanou manželku i syna. Neměl nic, čím by Reiko utěšil.

„Teď už se s tím nedá nic dělat,“ prohlásil nakonec. „Musíme jenom dva dny počkat a uvidíme, co se stane.“

Edo se zahalilo do husté ranní mlhy, která smazala rozdíly mezi nebem a zemí. Po řekách a kanálech pluly neviditelné lodě. Hlasy lidí přecházejících přes mosty se jako články řetězu klenuly nad řekou.

Chudinský brloh, který sousedil s edskou věznicí, sestával ze čtyř zchátralých obytných bloků. Ze spálených a zčernalých trámů, ležících v rozbitých taškách, teď stoupaly chuchvalce dýmu a v místech, kde kdysi stávaly domy, se vršily hromady popela. Zoufalí obyvatelé se hrabali v sutinách ve snaze zachránit alespoň něco ze svého majetku. Za celou s tou spouští se však tyčil nedotčený edský žalář. Most a brána věznice byly plné vězňů, které včera po vypuknutí požáru pustili na svobodu. Teď se dobrovolně vraceli, aby si odseděli zbytek svých trestů nebo čekali na proces. Dva strážní stojící u brány vězně počítali a odškrtávali si jejich jména na seznamu.

Když vešel poslední vězeň, ozval se jeden žalářník: „Tak to je ovšem překvapení. Obvykle se vrátí všichni, ale dneska jedna osoba chybí.“

Reiko se dívala z okénka svých nosítek, když ji nosiči vynášeli z edského hradu, ale pro samé starosti téměř neviděla ani neslyšela. Hrůza z toho, že její manžel zemře, jí zhoubně plnila mysl a nedovolovala vnímat svět kolem ní. Cítila, že se jí stále víc chce plakat. Představa, že Sana ztratí, že dál bude žít bez něho, jí připadala nesnesitelná.

Když jí řekl o té strašné možnosti, že mu vrah uštědřil dotek smrti, chtěla se k němu Reiko přivinout, připoutat ho k sobě a k svému životu a držet navěky. Byla zděšená, když jí sdělil, že musí odejít.

„Kam?“ chtěla vědět. „A proč?“

„Abych pokračoval v pátrání po vrahovi.“

„Teď?“

Jeho strach se změnil v nebývalý klid. „Jen co se umyju, obléknu a něco sním.“ Zamířil k lázni.

„Opravdu je to nutné?“ vykřikla Reiko a rozběhla se za ním. Nechtěla ho spustit z očí.

„Musím toho ještě hodně udělat,“ odpověděl jí Sano.

„Ale jestli máš před sebou jen dva dny života, měli bychom je strávit spolu,“ zaprotestovala Reiko.

V lázni se Sano polil kbelíkem vody a pak se začal drhnout. „Pán Macudaira a šógun na žádnou výmluvu nepřistoupí. Přikázali mi, abych dopadl vraha, a já musím poslechnout.“

Reiko pocítila náhlou zuřivou nenávist k bušidó, které dávalo jeho nadřízeným právo zacházet s ní jako s otrokem. Nikdy předtím jí zákon samurajské cti nepřipadal tak krutý. „Jestliže někdy nastal čas, kdy bys měl příkazů neuposlechnout, pak je to právě teď. Řekni pánu Macudairovi a šógunovi, že už jsi pro ně obětoval život a toho vraha ať si chytnou sami.“ Reiko v naprostém zoufalství zaprosila:

„Zůstaň doma se mnou a s Masahirem.“

„Nesmírně bych si to přál, ale není to možné.“ Sano vstoupil do vany zapuštěné do podlahy, opláchl se, vykročil ven a osušil se ručníkem, který mu Reiko podala. „Mám teď o důvod víc dostat vraha před soud.“ Krátce se zasmál. „Zdaleka ne každé oběti vraždy se dostane příležitosti pomstít se vrahovi předtím, než jeho rukou zemře.“

„Jak se můžeš v takové chvíli smát?“ vyjekla celá bez sebe Reiko.

„Mám se smát, nebo plakat?“ odpověděl Sano. „A pamatuj si, že je tu pořád ještě možnost, že se mě vrah nestačil dotknout. V takovém případě se tomu brzy budeme smát oba. A budeme se stydět, že jsme to tak prožívali.“

Reiko však viděla, že tomu Sano nevěří, a nevěřila tomu ani ona sama. „Nechoď, prosím tě,“ zaprosila, když ho následovala do ložnice.

Rychle se oblékl. „Zbývá mi už jen krátký čas k tomu, abych vraha dopadl a zabránil mu v dalším vraždění. A to udělám, i kdyby to mělo být to poslední v mém životě.“

Ani jeden z nich se neodvážil vyslovit, že to tak nakonec může být. Sano se obrátil k Reiko a pevně ji k sobě přitiskl. „A kromě toho, kdybych to neudělal, mrzelo by mě to a cítil bych se hrozně. Přece si nepřeješ, abych takhle strávil možná poslední dva dny života?“ Po chvíli jemně dodal: „Vrátím se brzy. Slibuju.“

Reiko ho pustila. Ranilo ji sice, že nechce zůstat s ní, ale nechtěla jej připravit o možnost trávit vzácný čas tak, jak si přeje on sám. Rozhodla se, že se bude zabývat vlastními záležitostmi, než aby se trápila osudem, který stejně nemůže změnit.

Její průvod se nyní zastavil v mlze před domem policejního soudce Uedy. Vystoupila z nosítek, proběhla branou a přeběhla nádvoří, které bylo v tuto ranní hodinu prázdné. Vešla do domu a nalezla otce usazeného za stolem v jeho kanceláři. Před ním klečel nějaký posel. Policejní soudce Ueda si

četl svitek, který mu zřejmě právě doručil. Zamračil se, rychle napsal jakousi poznámku a podal list poslovi; ten se uklonil a odešel. Policejní soudce pohlédl na Reiko.

„Jsi tady časně, dcero,“ prohodil. Jeho zamračený výraz se při pohledu na Reiko změnil v úsměv, ten však rychle pominul, jakmile uviděl výraz její tváře. „Co se stalo?“

„Včera v noci vnikl do našeho domu vrah, a… zatímco manžel spal…“

Přes vzlyky, které ji dusily v hrdle, nedokázala pokračovat. V otcově pohledu spatřila pochopení a hrůzu. Se vztaženými pažemi se začal zvedat, jako by ji chtěl obejmout. Reiko zvedla ruku, aby ho zastavila, protože jakýkoli projev soucitu by celou záležitost jen zhoršil.

„Nevíme jistě, zda k něčemu došlo,“ prohlásila hlasem sevřeným mučivou sebevládou. „Sano se cítí dobře.“ Pokusila se o úsměv. „Třeba si děláme zbytečné starosti.“

„Jsem si jistý, že to tak bude.“ Výraz policejního soudce Uedy však byl navzdory jeho uklidňujícímu tónu vážný.

„Ale proto jsem nepřišla,“ řekla Reiko a rychle změnila téma rozhovoru. „Jsem tady proto, abych ti řekla, že jsem ukončila vyšetřování.“ Aspoň se Sano nebude muset bát, že mu způsobí další potíže.

„Už nemusíš odkládat její rozsudek.“ Soudce Ueda hlasitě vydechl a zavrtěl hlavou. „Obávám se, že to přesto musím udělat.“

„Proč? Co se stalo?“

„Posel, který tu právě byl, přinesl znepokojivé zprávy. Včera vypukl v blízkosti edského žaláře požár. Vězni byli propuštěni a všichni se dnes ráno vrátili. Všichni, až na Yugao.“

Reiko byla natolik ohromená, že zapomněla na vlastní starosti. „Yugao utekla?“

Policejní soudce přikývl. „Využila požáru a nevrátila se.“ Zděšená Reiko klesla na kolena. Yugao je násilnická a vyšinutá a mohla by znovu zabíjet. „Myslím, že by mě její útěk neměl zase tak překvapovat. Je zázrak, že neutečou všichni, když je kvůli požáru pustí,“ prohlásila.

„Není. Většina z těch, kteří jsou odsouzeni k smrti, je tak zlomená na duchu, že už jen trpně přijímají svůj osud.

Dobře vědí, že pokud utečou, chytí je a budou je mučit. Kromě toho se žádný vězeň nemůže vrátit domů, ke svým blízkým. Jejich sousedé nebo policejní informátoři by je brzy udali. Drobní zločinci si proto svůj trest raději odpykají. Život na útěku je tvrdý. Uprchlíci se musejí uchylovat k žebrotě nebo prostituci, aby nezemřeli hlady.“

„Je to moje vina,“ vzdychla Reiko. „Kdybych tolik nechtěla vědět, proč Yugao zavraždila svou rodinu, kdybych netrvala na tom, že na to chci mít čas, mohla být popravena už před požárem.“

„Nedávej vinu sobě,“ uklidňoval ji policejní soudce Ueda. „Bylo to moje rozhodnutí, to já jsem tě požádal, abys ty vraždy vyšetřila, a nikdo z nás nemohl předpokládat, že začne hořet. Nemá smysl se ohlížet zpět, ale měl jsem přijmout její přiznání a okamžitě ji odsoudit k smrti. Odpovědnost za její útěk nesu já.“

Reiko však přesto tížila vina. „Co s tím uděláme?“

„Poslal jsem policii rozkaz, aby po ní ihned začali pátrat.“

„Jak ale najdou mezi davy obyvatel tohohle města jednoho člověka?“ otázala se zoufalá Reiko. „V Edu je tolik míst, kde se může uprchlík skrývat. A policie je tak vytížena pátráním po psancích, že si s jejím hledáním jistě moc práce nedá.“

„To je pravda, ale co jiného můžeme dělat?“

Reiko vstala. „Podívám se po ní sama.“

Soudce se zatvářil souhlasně a pochybovačně zároveň. „Bude to pro tebe ještě těžší než pro policii. Je jich mnoho, mají pomocníky mezi civilisty a předáky bloků a všichni po ní mohou pátrat, zatímco ty jsi na to sama.“

„Ano,“ odpověděla Reiko, „ale alespoň budu něco dělat a nebudu muset nečinně sedět a čekat, než ji najdou. Lidé, kteří ji viděli, to taky ochotněji řeknou mně než policii.“

„Trváš-li na tom, pak mi nezbývá, než ti popřát hodně štěstí,“ prohlásil policejní soudce. „Musím přiznat, že pokud se ti ji opravdu podaří najít, prokážeš mi tím cennou službu. To, že vražedkyně je na svobodě, protože jsem odložil její popravu, je černou tečkou v mých záznamech. Nebude-li dopadena, mohlo by mě to stát místo.“

Reiko nechtěla ublížit Sanovi, a zvlášť ne nyní, kdy jemu samému hrozí smrt, a nechtěla ohrozit ani jejich manželství. Nemohla však nechat otce trpět ani nechat pobíhat vražedkyni na svobodě. Její intuice jí napovídala, že odhalit motiv, který vedl Yugao k vraždě, je nyní mnohem důležitější než dřív. A pátrání po ní by jí mohlo zaměstnat mysl, aby se nemusela neustále trápit tím, že její Sano může zemřít.

„Najdu ji, otče,“ prohlásila Reiko. „Slibuju.“

První Saňovou zastávkou byla úřednická čtvrť edského hradu. Spolu s detektivy Marumem a Fukidou seskočil z koně před branou Hiratova domu a stráže je pozdravily. Mlha působila skličujícím dojmem, ulice byly nezvykle opuštěné, až na několik sloužících a hlídkujících vojáků. Když procházeli

nádvořím k domu, zmocnila se Sana nostalgie tak silná, až bolela.

Vzpomínal na dobu, kdy to byl jeho domov, kdy se sem ještě vracel vyčerpaný, zastrašený a plný obav ze ztráty života a cti. To všechno však zvládal díky fyzické síle svého těla. I když byl někdy raněn, věděl, že se zas uzdraví. Pokládal železné zdraví za cosi samozřejmého a nikdy doopravdy nevěřil, že by mohl zemřít, přestože často pohlížel smrti do tváře. Ve zpětném pohledu to byly idylické časy. Nyní Sana děsila vlastní smrtelnost. Představoval si explozi v hlavě, jak nějaká žilka praskne a jeho život zhasne jako sfouknutá svíce. Jestli se ho vrah skutečně dotkl, ani veškeré jeho

zkušenosti, politická moc a bohatství ho nezachrání. Sano bojoval s naléhavou touhou rozběhnout se, jak nejrychleji dokáže, v marné snaze uprchnout před smrtící silou vsazenou do jeho těla. Musí se soustředit na dopadení vraha.

I když už je sám téměř mrtev, musí alespoň zachránit životy jiných.

S Hiratou se sešli před domem. Včera večer mu Sano poslal zprávu, v níž mu popsal útok vraha, a nyní se zdálo, že je tím Hirata nesmírně znepokojen. „Sano-sane, já…“ Vzbouřené emoce zdusily jeho slova, ať už chtěl říci cokoli. Padl před Sanem na kolena a sklonil hlavu.

Sano byl dojat, když viděl, jak na něm Hiratovi záleží, přestože své strašné zranění utrpěl kvůli němu. S předstíraným veselím zahlaholil: „Vstávejte, Hirato-sane, ještě jsem naživu. Schovejte si to truchlení až na můj pohřeb. Ještě máme před sebou společnou práci.“

Hirata vstal, viditelně povzbuzen tím, jak se Sano chová. „Stále ještě chcete, abych hledal mnicha a prodavače vody či kohokoli jiného, kdo mohl sledovat plukovníka Ibeho?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Sano. „A uděláme i všechno, co jsme si naplánovali včera.“

„Marume a já už jsme rozběhli pátrání po mnichu Ozunovi,“ ozval se Fukida.

„Udělám všechno, co je v mých silách, abychom vraha dopadli,“ prohlásil Hirata. „Od této chvíle se z toho pro mě stává osobní záležitost.“

„Pokud se vám podaří pomstít smrt svého pána ještě předtím, než zemře, pak vstoupíte do dějin,“ zavtipkoval si Sano.

Hirata i oba detektivové se tomu žertu zasmáli jenom ze slušnosti. Sano pocítil únavu při představě, že by měl jejich i svoji dobrou náladu takto udržovat neustále. „Podívejme se na to z té lepší stránky. To, k čemu došlo dnes v noci, mi poskytlo nové stopy, po kterých se nyní mohu vydat.“

Hlavní štáb tokugawské armády sídlil v edském hradu, ve věži, která se zvedala z hradeb o něco výš v kopci. Věž byla vysoká, čtvercová, bíle omítnutá stavba. Z každého z jejích tří pater vyčnívala tašková střecha. Generál Isogai, nejvyšší velitel vojenských sil, měl svou kancelář na vrcholu. Sano a

detektivové Marume a Fukida se dostali k věži krytou chodbou, která vedla souběžně s hradbami. Při chůzi nahlíželi zamřížovanými okny do průchodů pod sebou. Sana překvapilo, když v nich viděl jen hlídkující vojáky a strážné u kontrolních stanovišť. Nebyli zde žádní úředníci, kteří jimi obvykle procházeli. „Tohle místo je stejně opuštěné jako vaše sídlo,“ podotkl Marume.

„Nějak se mi nechce věřit, že i tohle má na svědomí policejní komisař Hošina,“ kroutil hlavou Fukida.

Sano nevěděl, co si o tom má myslet. Vešli do věže, vystoupali po schodišti a cestou míjeli vojáky, kteří se jim ukláněli. Sano se zastavil na prahu Isogaiovy kanceláře, kde měl generál právě poradu s vyššími armádními důstojníky. Vzduch byl plný kouře z jejich dýmek, který se oknem táhl do mlhy. Když generál Isogai Sana uviděl, pokývl, aby mu dal na vědomí, že o něm ví, a potom své muže propustil.

„Buďte zdráv, ctihodný komoří. Pojďte, prosím, dál.“

Sano nakázal Marumemu a Fukidovi, ať počkají venku, a pak vešel do kanceláře. Na věšácích na stěnách visely meče, kopí a střelné zbraně, vedle nich mapy Japonska ukazovaly, kde jsou vojenské posádky.

„Mohu vám něčím posloužit?“ zeptal se generál Isogai.

„To opravdu můžete,“ odpověděl Sano, „ale nejprve mi dovolte, abych vám vyjádřil soustrast se smrtí plukovníka Ibeho.“

Žoviální generálova tvář se zachmuřila. „lbe byl dobrý voják. A také dobrý kamarád. Povyšovali ho vždy společně se mnou. Bude mi scházet.“ Generál Isogai se trpce usmál. „Pamatujete na naše poslední setkání? Byli jsme samolibí, protože jsme měli věci pod kontrolou. Teď byl zavražděn jeden z mých nejlepších mužů a vy jste u pána Macudairy upadl v nemilost, protože se vám nepodařilo dopadnout toho, kdo to udělal.“

Přešel k oknu. „Všiml jste si, jak je hrad prázdný?“ Když Sano přikývl, pokračoval: „Všichni slyšeli, že vrah včera pronikl až do vašeho domu, k vašemu lůžku, přímo k vám. Na jediné místo, o kterém jsme si až dosud mysleli, že je bezpečné. Lidé se bojí chodit ven. Nechtějí být další na řadě, kdo pocítí smrtící dotek. Ukrývají se doma, obklopeni osobními strážci. Práce celé bakufu se zastavila.“

Sano si představil přerušený tok informací mezi Edem a zbytkem Japonska a tokugawskou vládu

ztrácející kontrolu nad provinciemi. Anarchie povede ke vzpourám. Nejenže se šance na získání moci chopí zbytky Janagisawovy kliky, ale proti šógunově vládě mohou povstat i daimjóové. „To by mohlo vést k pohromě. Přidělte k doprovodu vysokých představitelů vojáky, aby je chránili,“ navrhl Sano.

Generál se pochybovačně zaškaredil. „Na to armáda nemá možnosti, už tak je přetížená.“

„Pak si tedy vypůjčte nějaké vojáky od daimjóů. Odvelte další z provincií.“

„Jak si přejete,“ odpověděl generál Isogai, přestože se dosud zdráhal. „Mimochodem, slyšel jste, že vrah už má přezdívku? Lidé mu říkají Duch, protože sleduje své oběti a zabíjí je, aniž by byl spatřen.“

Ukázal ven z okna. „Dejte mi nepřítele, který je vidět, a já na něj pošlu své dělostřelce, lučištníky a pěchotu s meči. Ale moje armáda neumí bojovat s duchy.“ V jeho bystrých očích problesklo zoufalství. „Vy jste detektiv. Jak ho můžeme najít a zneškodnit?“

„Stejnou strategií, jakou byste použil k porážce jakéhokoli jiného nepřítele,“ odpověděl mu Sano.

„Rozebereme všechno, co o něm víme. Pak ho dostaneme.“

Generál Isogai se zatvářil pochybovačně. „Co o něm víme jiného kromě toho, že to musí být šílenec?“

„Jeho útok na mě vedl ke dvěma zjištěním,“ prohlásil Sano. „Za prvé, jeho přáním je zničit vládu pána Macudairy tím, že pozabíjí nejvyšší představitele bakufu.“

„Neříkal jste něco takového, už když při dostizích zahynul náčelník mecuke?“

„Ano, ale nyní je to jisté. Neznal jsem dobře žádnou z jeho obětí, neměli jsme ani společné známé, spolupracovníky, příbuzné nebo osobní nepřátele. Neměli jsme společného vůbec nic, až na to, že jsme byli všichni jmenováni do nové vlády pána Macudairy.“

Generál Isogai přikývl. „Pak musí vrah patřit k opozici. Nemyslím si však, že by byl ve spojení s Katem a Iharou z rady starších a jejich seskupením. Nebo vy si to snad myslíte?“ V obličeji se mu mihla nedůvěra. „V politice si vedou dobře, ale nedomnívám se, že by měli žaludek na to, aby riskovali tolik vražd.“

„Kato a Ihara ještě nejsou mimo podezření,“ prohlásil Sano, „ale mám jinou teorii, ke které se dostanu za chvíli. Druhou věcí, kterou jsem zjistil o vrahovi, je to, že je mistrem nejen v tajných bojových uměních, ale i v nepozorovaném pohybu.“

„To jistě, když dokázal proniknout až přímo k vám,“ souhlasil generál Isogai.

„Jestliže se mu podařilo něco takového, pak mohl do hradu vniknout zvenčí,“ pokračoval Sano.

„Nemusí to být někdo zevnitř.“

Generál Isogai se zamračil, protože se mu nezamlouvala představa, že by obrana hradu mohla mít slabá místa, ale nakonec zahučel: „Nu, řekl bych, že je to možné.“

„Kdo je tedy mistrem v neviditelnosti a patří k znepřátelené straně? Napadá mě především Janagisawův elitní oddíl.“

Tito vojáci, jichž Janagisawa využíval, aby se udržel u moci, byli skutečnými mistry v plížení, skrývání a tajném pronikání na nepřístupná místa a měli skvělý výcvik v bojových uměních. Byli podezřelí už z

minulých politických vražd Janagisawových protivníků, ale nikdo z nich nebyl nikdy dopaden, protože po sobě dokázali výtečně zametat stopy.

Generál Isogai zvedl překvapeně obočí. „Věděl jsem, že jsou nebezpeční, ale nikdy jsem neslyšel, že by dokázali zabíjet pouhým dotekem.“

„Kdyby to dokázali, udržovali by to v tajnosti.“ Sana náhle napadla znepokojivá myšlenka. „Rád bych věděl, ke kolika úmrtím, která vypadala přirozeně, zatímco ve skutečnosti mohlo jít o vraždy na Janagisawův rozkaz, za celá ta léta došlo.“ S tím však Sano nyní nemohl nic dělat. „Přišel jsem za vámi proto, abych se vás zeptal, co se stalo s Janagisawovou elitní jednotkou po jeho sesazení.“

„Pak jste přišel na správné místo.“

Generál Isogai přešel k papíru pověšenému na stěně, na kterém byl seznam třiceti jmen. Osmnáct bylo červeně přeškrtnutých a na okraji stály poznámky. Sanovi ani jedno to jméno nic neříkalo.

„Počínali si opatrně,“ prohlásil generál Isogai. „Chovali se nenápadně a při cestování používali falešná jména. Proto bylo těžké je sledovat.“ Ukázal na červeně přeškrtnutá jména. „Tito muži zemřeli v boji o Janagisawovo sídlo. Polovinu jich zabili moji vojáci. Zbývající raději spáchali sebevraždu, než aby se nechali zatknout. Ale dalších dvanáct u toho tehdy nebylo a utekli nám. Jejich dopadení je nesmírně důležité, protože se domníváme, že jsou vůdci podzemního hnutí a jsou zodpovědní za útoky na armádu.“

Sano byl rád, že má nové podezřelé, ale necítil se dobře při pomyšlení, že by měl po všech dvanácti pátrat. „Už jste některé dopadli?“

„Těchto pět.“ Generál Isogai ukázal prstem na jejich jména. „V zimě jsme měli štěstí. Chytili jsme jejich posla a mučili ho tak dlouho, dokud nám neprozradil, kde je najdeme. Hlídali jsme jejich úkryt, pochytali je a popravili.“

„To oblast pátrání zužuje,“ poznamenal Sano s úlevou. Má-li na dopadení vraha jen dva dny, musí pracovat rychle. „Máte nějaké stopy, které by vedly k ostatním?“

„Těch posledních sedm je z celé jednotky nejprohnanějších. Chovají se jako duchové. Už je skoro máme, a pak… Generál Isogai luskl ve vzduchu prsty a otevřel prázdnou dlaň. „V poslední době nám nepříliš spolehliví informátoři jen hlásili, že je několikrát zahlédli.“

Otevřel knihu ležící na psacím stole a prstem prošel sloupec znaků. „Všichni chodí do čajoven v městě. Do některých chodil popíjet už Janagisawa se svými muži před válkou. Pořídím vám opis názvů a míst a rovněž jmen všech sedmi mužů z elitního oddílu, kteří jsou dosud na útěku.“ Generál Isogai namočil štěteček do inkoustu a opsal všechny informace na papír. Pak jej osušil a podal Sanovi.

„Mnohokrát děkuji,“ pronesl Sano s uspokojením, že nyní má jména podezřelých a míst, kde by se mohli skrývat.

„Jestliže je Duch jedním z mužů z Janagisawovy jednotky, pak vám přeju, abyste měl při pátrání po nich větší štěstí, než jsme měli my,“ popřál mu generál.

Navzájem se uklonili, a když se Sano obracel k odchodu, dodal: „Jen tak mimochodem, až půjdete se svými muži proti těm démonům, buďte opatrní. Při obsazování Janagisawova domu zabilo těch

osmnáct mužů z elitní jednotky, předtím než padli, šestatřicet mých vojáků. Jsou nebezpeční.“ V očích generála Isogaie zajiskřilo jízlivé pobavení. „Ale to už možná víte z vlastní zkušenosti.“

Bylo po poledni a slunce již rozptýlilo mlhu, když Reiko opustila v pátrání po Yugao osadu hininů. Od chvíle, kdy byla zatčena, ji tam nikdo neviděl. Zklamaná, ale odhodlaná Reiko se vydala do zábavní čtvrti Rjógoku Hirokodži.

V doprovodu poručíka Asukaie a dalších strážců šla po hlučné třídě plné lidí. Myslela na policejního komisaře Hošinu a ohlížela se, zda ji někdo nesleduje. Když přemýšlela, koho by se na Yugao zeptala nejdříve, zachrastil vítr lampióny na Stáncích. Střapce, utržené v boji ze zbraní, vířily po zemi společně s prachem. Masa bouřkových mračen se rozpíjela na obloze jako inkoust na mokrém papíře. Na Reiko dopadly první kapky teplého deště. Společně se svým doprovodem a stovkami návštěvníků toužících po zábavě spěchala skrýt se pod střechy Stánků. Vítr hnal déšť jako rovnou stěnu, která dopadala na prázdnou třídu a objevily se první louže. Stánek, u nějž našla ochranu, nabízel laciné hračky odměnou za úspěšné kutálení míčků po rampě s mnoha otvory. Výhledal zde úkryt ještě někdo: muž s opicí na vodítku.

Opice na Reiko zavřeštěla. Měla na sobě miniaturní brnění, přilbu a dva meče. Reičini strážci se tomu zasmáli. Reiko pohled na opici tak překvapil, že si ani nevšimla jejího pána, dokud neřekl:

„Omlouvám se za špatné způsoby mé kamarádky.“

Reiko zjistila, že není o nic méně podivuhodný než jeho společnice. Nebyl vyšší než ona a po tvářích, pažích a nohou mu vyrůstaly černé chlupy. Jeho korálkové oči si Reiko udiveně prohlížely a pod knírem cenil v úsměvu ostré zuby. K vlastnímu úžasu ho poznala.

„Nejsi ty Krysa?“ zeptala se.

„Ano, to jsem. K vašim službám, krásná dámo.“

„Pak tedy máme společného známého,“ pokračovala Reiko. „Jmenuje se Hirata a je teď šógunův sósakan-sama.“ Hirata jí vyprávěl, že Krysa přišel ze severního ostrova Hokkaidó, kde žijí domorodci s hustým tělesným ochlupením. Prodával zprávy, které nasbíral při cestách po Japonsku v pátrání po nových zrůdách pro varieté, jež provozoval v zábavní čtvrti na druhém břehu řeky, a sloužil Hiratovi jako informátor.

„Á, tak to ano,“ zazubil se Krysa. Mluvil s podivným, drsným, venkovským přízvukem. „Doneslo se mi, že Hirata-san byl v boji moc vážně poraněný. Jak se mu vede?“

„Lepší se to,“ odpověděla Reiko.

Její strážci se mezitím pokoušeli spřátelit s opicí. Vytáhla mečík a oháněla se jím proti ním. Uskakovali a smáli se. Krysa si Reiko zvědavě prohlížel. „A kdopak jste vy?“ Reiko si připomněla, že si musí vést opatrně, ale než si stačila nějaké jméno vymyslet, namířil na ni Krysa chlupatý prst.

„Nemusíte mi to říkat. Vý jste dozajista paní Reiko, choť komořího.“

„Jak to víš?“ vyhrkla Reiko nešťastně.

„Krysa se dostane všude,“ odpověděl s prohnaným úsměvem.

„Neříkej, prosím tě, nikomu, že jsi mě tady viděl,“ požádala ho.

Krysa zamrkal a položil si prst na rty. „O kamarádech mlčím jako hrob, a přátelé Hiraty-sana jsou i mými přáteli. Ale stejně nestačím koukat, co tady dáma jako vy pohledává?“ Reiko se zlepšila nálada.

„Někoho hledám. Možná bys mi mohl pomoct.“

„Moc rád a kvůli vám se vzdám i své obvyklé ceny. Kdo to má být?“

„Žena jménem Yugao. Včera utekla z edského žaláře.“ Reiko mu ji popsala. „Neviděl jsi ji?“

Krysa zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Ale poptám se.“ Jeho opice zapištěla a rozháněla se mečíkem proti Reičiným strážcům, kteří vytasili zbraně a předstírali, že s ní šermují. „Hej, neudělejte jí něco!“ napomenul je Krysa a pak se zeptal Reiko: „Za co seděla Yugao v díře?“

„Povraždila nožem svou rodinu,“ odpověděla Reiko. Jeho obličejík ožil zájmem. „Překvapuje mě, že jsem o tom nic neslyšel. Kde se to jako mělo stát?“

„V osadě hininů.“

„A tak.“ Jeho zájem opadl, jako by zločiny mezi hininy byly něčím běžným a nedůležitým. „Proč ale vážená choť komořího pátrá po uprchlé vražedkyni?“

Než by mu vyprávěla celý smutný příběh, raději jenom řekla: „Požádal mě o to můj otec. Je policejním soudcem, který ji za ty vraždy soudil.“

Krysa povytáhl ježaté obočí, čímž naznačil, že by rád slyšel víc. Reiko však mlčela. Opice zasáhla svým mečíkem poručíka Asukaie do nohy. Vykřikl bolestí, zatímco jeho druhové se svíjeli smíchy.

„To vám patří! Takhle trápit ubohý zvíře,“ láteřil Krysa a pak dodal: „Cesty zákona jsou nevyzpytatelné. Jenže kdo jsem já, abych je posuzoval? Protože ale mám tu čest mluvit s dcerou policejního soudce, mohla byste mi říct, jestli už jsou vyřešené případy dalších vražd?“

„Jakých dalších vražd?“ zeptala se Reiko, netrpělivá, protože déšť neustával, a ona nemohla pokračovat v pátrání.

V duchu se přenesla k Sanovi a nitro se jí stáhlo obavami. Vskutku se ho vrah dotkl a on do dvou dnů zemře?

„Přece těch, co se tady staly asi před šesti lety,“ vysvětlil jí Krysa. „Během pár měsíců někdo postupně ubodal tři muže.“

Reiko už ho zase pozorně sledovala. „Cože? Kdo byli ti muži?“

„Tokugawští vojáci. Spousta se jich sem přichází pobavit, když mají po službě.“

„Jak se to stalo?“

Jak já jsem to slyšel, opili se v čajovně a šli si ulevit do uličky. „No a pak je tam našli v louži krve.“

Reiko se zmocnil podivný pocit. K vraždám došlo v době, kdy v této čtvrti žila Yugao, a oběti byly ubodány stejně jako její rodina. „Vraha nikdy nechytili?“

„Co já vím, tak ne,“ odpověděl Krysa. „Naposledy jsem slyšel, že policie došla k názoru, že ty vojáky oddělal nějaký potulný lupič. U mrtvol se nenašly váčky s penězi, víte?“

Musí to být náhoda, že Yugao žila ve stejné čtvrti v době, kdy se zde vraždilo nožem. Lupiči často zabíjejí a okrádají lidi. A navíc, jak by mohla žena zabít silného a ozbrojeného samuraje? Reiko však v žádné náhody nevěřila.

Bouřka začínala slábnout. Už téměř nepršelo, přestože obloha zůstávala zatažená. Ze Stánků se na mokrou hlavní ulici začali hrnout lidé.

„Rád jsem si s várna popovídal,“ ujistil ji Krysa. „Kdybych se něco dozvěděl o té uprchlici, pošlu vám zprávu.“ Škubl řetízkem s uvázanou opicí a Reičiným strážcům sdělil: „Je po zábavě.“

Reiko pak strávila hodinu vyptáváním v zábavní čtvrti, ale všude se dozvídala, že Yugao nikdo neviděl. Byla pravděpodobně příliš chytrá, než aby se skrývala někde, kde by ji policie mohla hledat. Přesto ji to však mohlo táhnout do známých končin, protože se neměla kam jinam obrátit. Reiko tedy rozšířila pátrání i na sousední bloky poblíž Rjógoku Hirokodži a nakonec se ocitla ve známé ulici s byty a obchody. Spatřila čajovnu, kterou už znala. Služebná, s níž včera hovořila, se opírala o stejný sloup.

„Ale to se podívejme, kdo se vrátil,“ zasmála se a natáhla paži s otevřenou dlaní. „Něco mi dlužíte. Už vím, kde je ta vaše Tama.“

Nosiči postavili palankýn s Reiko v jedné z ulic obchodní čtvrti Nihonbaši. Mrholilo, kolem se tyčily dvoupatrové domy a v prostorných zahradách za bambusovými ploty rostly borovice a červené javory. Ulice byly na rozdíl od obchodního ruchu o několik bloků dále tiché a vylidněné.

„Jeden starý zákazník mi řekl, kde ji hledat,“ prozradila prve Reiko služebná z čajovny. „Její táta se upil k smrti a ona zůstala bez jedinýho penízku na živobytí. Tak šla sloužit k jednomu bohatýmu zastavárníkovi.“

Cesta, kterou jí potom vysvětlila, dovedla Reiko až sem. A třeba ji teď Tama nejenom dovede k Yugao, ale také pomůže objasnit záhadu těch vražd.

Reiko se dívala okénkem nosítek, jak poručík Asukai seskočil z koně, vydal se k největšímu domu v ulici a zabušil na vrata. Po chvíli se otevřela a vyšel z nich sluha.

„Chci vidět Tamu,“ sdělil mu poručík Asugai. „Pošlete ji ven.“

Brzy vyšla mladá žena. Byla malá a vypadala jako dítě, ale Reiko věděla, že je jí přibližně tolik jako Yugao, to znamená kolem pětadvaceti let. Měla na sobě prosté indigově modré kimono a její vlasy byly svázány pruhem bílé látky. Tváře měla hladké, boubelaté jako panenka. Když spatřila poručíka Asukaie a ostatní muže, rozšířily se jí oči hrůzou. Odvedli ji k Reičiným nosítkům.

„Zdravím vás, Tamo-san. Jmenuju se Reiko. Jsem dcera policejního soudce Uedy a ráda bych si s vámi popovídala.“ Otevřela dvířka, „Pojďte dovnitř, ať nezmoknete.“ Cítila instinktivní potřebu Tamu chránit, protože se zdála být příliš dobrá a bezbranná, než aby dokázala ve světě přežít. Tama beze slova ochotně poslechla. V nosítkách se rozhlížela, jako by něco takového ještě nikdy v životě

neviděla. Reiko si pomyslela, že nejspíš opravdu ještě v žádných neseděla, protože služky chodívají pouze pěšky. Tama poklekla tak daleko od Reiko, jak jen to stísněný prostor dovoloval, a zastrčila si ruce do rukávů.

„Nebojte se,“ ujistila ji Reiko, „nic vám neudělám.“ Tama se ostýchavě vyhýbala jejímu pohledu.

„Musím vám položit pár otázek o vaší kamarádce Yugao.“

Tama ztuhla. Pohlédla na dvířka, jako by chtěla vyskočit, ale neodvážila se to udělat. „Já… já žádnou Yugao neznám,“ zašeptala tak potichu, že ji Reiko téměř neslyšela. Její poctivá a až příliš dobře čitelná tvář ji však usvědčovala ze lži.

„Vím, že jste byly s Yugao přítelkyně,“ namítla Reiko mírně. „Neviděla jste ji?“ Tama zavrtěla hlavou. „Ne, už tři roky, od té doby…“

„Co se přestěhovala do osady hininů?“ Když Tama přikývla, kladla si Reiko v duchu otázku, zda

znovu nelže. Dívčin strach však znemožňoval zjistit, zda mluví pravdu či ne, nebo se jen ostýchá před cizími lidmi, anebo se bojí, aby ji její styky s vražedkyní nedostaly do potíží. „Nebojte se, nic zlého se vám nestane,“ ujistila Tamu Reiko. „Potřebuju jen Yugao najít. Včera utekla ze žaláře a je nebezpečná. Máte nějakou představu, kam by mohla jít?“

„Ze žaláře?“ vydechla udiveně Tama. V očích se jí zračil úlek a strach. „Yugao byla ve vězení?“

„Ano,“ odpověděla Reiko. „Zavraždila své rodiče a sestru. Copak jste o tom nevěděla?“

Vyděšená Tama jen seděla a zírala s otevřenými ústy: bylo zřejmé, že je to pro ni novinka. Reiko předpokládala, že o zločinech v osadě hininů se moc nemluví. Tama si skryla obličej v dlaních a začala vzlykat. „Ach ne, ach ne, ach ne…“ Reiko ji vzala za ruce a jemně je stáhla dolů. Z Taminých očí tekly slzy a máčely jí tváře. Bezmocně hleděla na Reiko.

„Já nevím, kde je Yugao,“ vyhrkla plačtivým hlasem. „Věřte mi to, prosím vás!“

„Máte aspoň nějakou představu, kam by mohla jít? Jsou třeba nějaká místa, kam jste spolu chodily v dětství?“

„Ne!“ Tama vytrhla ruce z Reičina sevření. Setřela si slzy rukávem.

„Zkuste přemýšlet,“ naléhala Reiko. „Pokud Yugao nenajdeme, mohla by někomu ublížit.“ Tama však jen plakala a vrtěla hlavou. Reiko uchopila dívku za ramena. „Pokud víte něco, co by mi pomohlo Yugao najít, musíte mi to říct.“

„Nic nevím,“ vydechla tiše Tama. „Nechte mě jít a už mi neubližujte.“

Reiko, zahanbená tím, že trápí tuto nevinnou, bezmocnou dívku, ji pustila. „Tak dobře. Mrzí mě to,“ omluvila se. Ale i kdyby nezjistila, kde je Yugao, nemusí být její setkání s Tamou bezcenné.

„Tamo,“ promluvila znovu, „je tady ještě něco, na co se vás musím zeptat. Je nějaký důvod, proč by Yugao mohla chtít povraždit svou rodinu?“

Dívka se krčila v koutě nosítek, tichá a mlčenlivá jako ptáče, které doufá, že kočku začne dlouhé čekání nudit a odejde.

„Povězte mi to,“ požádala ji Reiko jemně, ale pevně.

Tamina vůle se před Reičiným odhodláním hroutila. Nakonec zašeptala: „Myslím… Myslím, že ji k tomu dohnal.“

„Kdo? Její otec?“

Tama přikývla. „Když… když jsme byly ještě malé… chodil za ní v noci… do postele.“

Reiko pocítila záblesk zadostiučinění, že se potvrzuje její teorie o motivu, který Yugao vedl k vraždě.

„To vám řekla Yugao?“

„Ne,“ odpověděla. „Ani nemusela. Viděla jsem to sama.“

„Vyprávějte mi to.“

S mnoha pobídkami začala Tama vyprávět: „Jednou jsem spala u nich doma. Bylo nám tenkrát tak deset. Když jsme už byly v postelích, přišel její otec a lehl si vedle ní.“

Reiko si v duchu představovala, jak matka, otec, Yugao, její sestra a Tama leží na matracích v jedné místnosti, jako všechny rodiny žijící v malých bytech. Viděla, jak muž vstává a po špičkách se plíží tmou za Yugao, zděšenou, že s ní spáchá takové zvěrstvo v přítomnosti její kamarádky a celé rodiny. Ten člověk si zasloužil stát se vyvržencem a jeho obchodní partner ho neudal neprávem.

„Myslel si, že spím,“ pokračovala Tama. „Zavřela jsem oči a ani se nehýbala. Ale cítila jsem, jak se vedle mě na lůžku pohybujou a jak se otřásá podlaha, když na ní ležel a dělal jí to… Slyšela jsem, jak Yugao křičí, když on…“ Tama se nemohla mýlit. Děti chudiny často vidí rodiče při souloži, takže musela poznat, že ten člověk dělá se svou dcerou to, co měl dělat pouze se svou manželkou.

„Yugao musela otce za to, že jí tak ubližoval, nenávidět,“ prohodila Reiko víc pro sebe než pro Tamu.

„Musela ho nenávidět celá ta dlouhá léta.“

„Ne, tak to nebylo. Hned ráno jsem jí řekla, že jsem viděla, co s ní otec dělal. Řekla jsem, že ji moc lituju. Odpověděla, že jí to nevadí.“ V Taminých očích se odrážela stejná překvapená nevěřícnost, jakou zakoušela i Reiko. „Řekla mi, že když ji chce, je to v pořádku, protože ona ho miluje a její povinností je učinit ho šťastným. A zdálo se mi, že ho skutečně miluje. Chodila všude za ním. Lezla mu na klín a objímala ho.“

Jako kdyby byli milenci, a nikoli otec s dcerou, pomyslela si Reiko a otřásla se odporem.

„A on miloval ji,“ pokračovala Tama. „Dával jí spoustu dárků – panenky, cukroví, hezké šaty.“

„Platil jimi za poddajnost, utrpení a mlčení své dcery. Jestliže Yugao někoho nesnášela, pak to byla její matka,“ prohlásila Tama.

„Proč?“

„Stěžovala si, že ji matka neustále hubuje. Nelíbilo se jí nic, co Yugao udělala. Jednou jsem viděla, že ji uhodila tak silně, až Yugao začala téct z nosu krev. Nevím, proč na ni byla tak zlá.“

Reiko z toho však usoudila, že matka na dceru žárlila, protože jí ukradla lásku jejího manžela. A

jelikož nemohla potrestat muže, na kterém závisela její obživa, vylévala si zlost na Yugao. „Jak dlouho to takhle trvalo?“

„Dokud nám nebylo patnáct,“ odpověděla Tama. „Myslím, že pak s tím přestal.“

To bylo zhruba tři roky předtím, než se rodina přestěhovala do osady hininů. Reiko se v duchu ptala, zda v sobě Yugao zadržovala nenávist tak dlouho. „Jak to víte? Řekla vám to?“

Tama zavrtěla hlavou. „Jednoho dne jsem šla Yugao navštívit. Plakala. Zeptala jsem se, co se jí stalo. Nechtěla mi to říct. Ale všimla jsem si, že její malá sestra Umeko má novou panenku. Seděla otci na klíně a objímala ho stejně, jako to kdysi dělala Yugao. Jí už si ale otec nevšímal.“

Reiko byla naprosto ohromená. Ten muž nepáchal incest jen s jednou dcerou, ale s oběma! Yugao už se nejspíš nabažil a v roli oblíbeného mazlíčka a oběti jeho chtíče mu ji nahradila Umeko.

„Yugao se změnila,“ pokračovala Tama. „Téměř nepromluvila a už s ní nebyla žádná zábava.“

Přestože ji otec přestal znásilňovat, muselo ji zdrtit a rozhněvat, že ji zavrhl. „A co bylo pak?“ chtěla vědět Reiko.

„Žila pak u nás. Když jsem začala pracovat v otcově čajovně, pomáhala mi.“

Reiko si představovala, jak se Yugao chtěla vyhýbat domovu, kde by viděla otce, který ji odmítal, matku, která ji nespravedlivě trestala, a sestru, na niž nepochybně strašlivě žárlila. Jejím útočištěm se stala Tama. Když se však Yugao s celou rodinou přestěhovala do osady hininů, žili znovu všichni společně a Yugao ztratila jedinou kamarádku, protože neměla kam jít. Napětí v rodině muselo přerůst až k samé hranici a vybuchnout v smrtící násilí.

„Zákazníci v čajovně ji měli rádi,“ povzdychla si Tama. „Chodila s nimi ven a…“

Její odmlka vyvolala obraz Yugao souložící s muži v temné uličce. Reiko chovala podezření, že Yugao u nich hledala lásku, kterou už nedostávala od otce.

„Někteří se do ní zamilovali,“ pokračovala Tama. „Chtěli se s ní oženit, ale ona na ně byla zlá. Mluvila o nich jako o hlupácích a říkala jim, ať ji nechají na pokoji. Chodila přímo před nimi ven s jinými muži.“

Snad se také chtěla svému otci pomstít a těšilo ji zraňovat nápadníky, pomyslela si Reiko.

„Pak se ale objevil jeden muž… Samuraj…,“ procedila Tama mezi zuby.

„A co se dělo dál?“ pobízela ji Reiko.

„Měl jizvy.“

„Kde?“

Tama svraštila čelo a pátrala v paměti. „Měl je… v očích. Byly tak černé a tak… nepřátelské. Když se na mě podíval, cítila jsem, že pomýšlí na to, že mě zabije. A ten jeho hlas. Moc nemluvil, ale když něco řekl, znělo to jako kočičí syčení.“

Tama se otřásla. Potom se zatvářila udiveně. „Nevím, proč s ním Yugao chtěla něco mít. Věděly jsme, že je nebezpečný. Jednou do něho jiný host nechtě strčil. On ho srazil na zem a držel mu na krku meč. Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by se uměl pohybovat tak rychle.“ V očích se jí zračil obdiv smíšený se strachem. „Ten člověk škemral o milost, a tak ho pustil. Ale kdyby chtěl, mohl ho zabít jako nic.“

„Možná, že Yugao nevědomky toužila po dalším muži, který by jí ubližoval.“

„Choval se, jako by tam vůbec nebyla,“ pokračovala ve vyprávění Tama. „Seděl a popíjel a ona si sedla vedle něho a mluvila, ale on jí nikdy neodpověděl – jen zíral do prázdna. Zamilovala se do něho. Stála pak každý den před čajovnou a čekala na něj. Když odcházel, rozběhla se za ním. Někdy jsem ji neviděla celé dny, protože za ním věčně běhala.“

Reiko chápala, proč přenesla neopětovanou lásku k svému otci na záhadného samuraje. Napadlo ji, že se s ním mohla scházet i poté, co se přestěhovala do osady hininů. Pokud tomu tak je, mohla se po útěku ze žaláře vydat za ním.

Pocítila záblesk naděje, když se zeptala: „Co to bylo za muže?“

„Říkal, že se jmenuje Džin,“ odpověděla Tama. „To je všechno, co o něm vím.“ Bez jména klanu bude obtížné ho najít. „Kdo byl jeho pán?“

„To nevím.“

Reiko se pokoušela potlačit zklamání. Záhadný samuraj byl její jedinou stopou, jak najít Yugao. „Jak vypadal?“

Tama svraštila čelo ve snaze se na to upamatovat. „Myslím, že byl hezký.“

Po mnoha pokusech z ní dostat lepší popis to Reiko vzdala. „Víte, kam s ním Yugao chodila, když odešli z čajovny?“

Dívka vrtěla hlavou, ale pak náhle přestala, jako by se na něco rozpomněla. „Než jsem přišla sem, pracovala jsem v jednom zájezdním hostinci. Když tam někdy byl prázdný pokoj, pustila jsem je dovnitř, aby mohli být spolu.“

„Jestliže se Yugao po útěku setkala se svým milencem, mohli se vrátit na místo, které oba dobře znali. Jak se jmenuje ten hostinec? Kde je?“

Tama jí všechno řekla. „Jmenuje se Nefritový pavilon.“ Pomalu se sunula k dvířkům. „Můžu už jít?“ pípla nesměle. „Jestli budu pryč moc dlouho, paní se na mě bude zlobit.“

Reiko chvíli váhala, ale pak přikývla a pustila Tamu ven: „Děkuju vám za pomoc.“ Když se dívala, jak Tama peláší branou do domu svého pána, ptala se v duchu, zda jí řekla všechno, co o Yugao ví. Měla pocit, že se poddajné a mírné Tamě před ní přece jen podařilo něco utajit.

Do okénka nosítek strčil hlavu poručík Asukai. „Slyšel jsem, co vám ta dívka vyprávěla,“ prohlásil.

„Pojedeme se podívat po Yugao do Nefritového pavilonu?“

To byla Reičina první myšlenka, ale je-li Yugao opravdu s tajemným samurajem a on je vskutku tak

nebezpečný, jak Tama vykládala, mohly by nastat potíže. Její strážci byli dobří bojovníci, aby ji ochránili před lupiči a potulujícími se vzbouřenými vojáky, ale rozhodně je nechtěla postavit proti vražedkyni a neznámému samuraji.

„Ne. Nejdříve seženeme posily.“

Před čajovnou ve špinavé ulici v dřevařské čtvrti Hondžó nasedli Sano, Marume a Fukida na koně. Červené lampióny zavěšené na okrajích střech zářily do mlhavého soumraku a jejich odraz v kalužích po dešti vypadal jako prolitá krev. Sano sledoval, jak jeho muži vyvádějí z čajovny postaršího majitele, dvě služebné a tři podnapilé zákazníky. Všichni vypadali vyděšeně a zmateně, protože je vyslechl a zatkl, tak jako to udělal už předtím na pěti jiných místech ze seznamu, který mu dal generál Isogai.

„Nemohu uvěřit, že jeden tady z těch by mohl být Duch,“ zakroutil hlavou detektiv Marume.

„Ani já tomu nevěřím,“ přidal se Fukida. „Tohle rozhodně nejsou lidi, kteří by mohli znát tajemství dim-maku nebo jaké bychom mohli najít v Janagisawově elitní jednotce.“

Sano s nimi musel souhlasit. Byl zklamaný, protože strávil tímto pátráním celý den a nikdo z lidí, kteří uvízli v jeho síti, nevypadal na to, že by mohl být hledaným vrahem. Nakonec prohlásil: „Zjistili jsme, že se Duch pohybuje v přestrojení. Nechci riskovat, že bychom ho chytli a on by nás přelstil, takže bychom ho zase pustili.“ Pak se obrátil na svoje muže: „Odveďte je do edského žaláře a dejte je tam zavřít s ostatními, které jsme zatkli už předtím.“

„Zkusíme to na dalším místě, které je na seznamu?“ zeptal se Fukida.

Sano pohlédl na zataženou oblohu, která rychle tmavla. Tímto tempem vraha do zítřejšího večera nedopadne. Mohl by zemřít dřív, než se mu podaří skoncovat s Duchovou hrůzovládou a splnit svou povinnost. Byl celý bez sebe, posedlý neustálým neklidem, puzením prohlížet se všude po těle, zda na něm nenajde modřinu ve tvaru lidského prstu, posla smrti. Nemohl si dovolit promarnit jediný okamžik. Má-li však před sebou jen o málo víc než jeden den života, nehodlal ho promarnit pronásledováním přízraku v zmoklých, opuštěných ulicích, když si ani nemohl být jistý, že Duch vskutku je jedním ze sedmi uprchlých vojáků z Janagisawovy elitní jednotky. Sana se zmocnila nepřekonatelná touha spatřit Reiko a Masahira. Doba, kterou s nimi do zítřka stráví, taky může být tou poslední.

„Nejdřív se zastavíme doma,“ prohlásil.

Když dojeli do edského hradu, bylo již město ponořeno do tmy. Před branou planuly louče a jejich kouř se mísil s mlhou. Nad opuštěnou promenádou se odněkud táhl dým. Sano a jeho muži projížděli opuštěnými průchody, v nichž u kontrolních stanovišť postávalo vždy jen pár strážných. Hrad byl v obležení neviditelného nepřítele a všichni se krčili za zabedněnými dveřmi a spoustami osobních strážců. Ve svém sídle nechal Sano detektivy u kasáren a odebral se přímo do svých soukromých pokojů.

Chodbou k němu běžel Masahiro s rozepjatýma ručkama a volal: „Tati! Tati!“

Sano ho zvedl k sobě a objal. Položil tvář na Masahirovy jemné vlásky a vdechoval jeho svěží, sladkou vůni. Je to snad naposledy? Zatrnulo mu srdce, když se synka ptal: „Kde je maminka?“

„Máma venku,“ odpověděl mu Masahiro.

„Odešla?“ Sana znepokojilo, že je Reiko v této nebezpečné době venku ještě po setmění, a překvapilo, že se po včerejším útoku na něho vydala za svými záležitostmi, jako kdyby se nic nestalo. Nemohla na něho počkat?

Pak zaslechl rychlé, lehké kroky blížící se chodbou, a záhy se objevila Reiko. Přes prostý oděv měla hnědožlutý plášť. Vypadala unaveně a nešťastně, ale její tvář se rozjasnila, když spatřila Sana s Masahirem.

„Jsem moc ráda, že už jsi doma,“ usmála se. Masahiro se natahoval po ní, a tak si ho od Sana vzala.

„Bála jsem se, že se nevrátíš.“

„Kdes byla?“ chtěl vědět Sano.

Její úsměv se při jeho ostrém tónu vytratil. „Šla jsem říct otci, že už jsem skončila s vyšetřováním.“

Sana udivilo a ranilo, že jí zrovna tohle připadalo tak důležité, aby kvůli tomu odcházela z domova. Mohli se minout, protože on se za chvíli vrátí k pátrání po vrahovi. Mohla přece vzkázat po poslovi.

„To jsi s tím čekala až do večera?“

„To ne,“ přiznala Reiko. Zaváhala a potom opatrně dodala: „Šla jsem k otci už ráno. Ale když mi řekl, že blízko žaláře vypukl požár a Yugao utekla, myslela jsem si, že by bylo dobré, kdybych mu ji pomohla najít. A o to jsem se celý den snažila.“

„Počkej. To znamená, že se stále ještě zabýváš případem té vražedkyně? Poté, co jsem ti řekl, abys s tím přestala?“

„Vím, žes mi to řekl. Ale já jsem ji musela hledat,“ bránila se Reiko. „Je to moje vina, že utekla. Nemohla jsem jen tak sedět a nic neudělat.“

Ačkoli měla rozumné vysvětlení, Sanovo rozladění se proměnilo v prudký hněv, protože nerespektovala jeho přání. „Víš přece, v jaké jsem situaci!“ rozkřičel se. „Nedokážu uvěřit, že jsi tak sobecká a tvrdohlavá!“

V Reičiných očích to zajiskřilo zlostí. „Nekřič na mě. Sobecký a paličatý jsi ty. Byl bys radši, aby vražedkyně pobíhala po svobodě, než abych se ji pokoušela polapit, protože se bojíš policejního komisaře Hošiny. Kde je tvá samurajská odvaha? Začínám si myslet, žes ji ztratil ve chvíli, kdy ses stal komořím!“

Její slova měla dostatečnou sílu, aby se Sanovi zabodávala přímo do srdce. „Jak se odvažuješ mě urážet?“ prohlásil zvýšeným hlasem nabitým zlostí. „Už čtyři roky mám s tebou jen samé potíže. Kéž bych se s tebou byl neoženil!“ Reiko na něho v ohromení zírala, oněmělá, jako kdyby ji uhodil. Potom se jí tvář zkřivila a po lících se začaly hrnout slzy. Objala Masahira, který naříkal, rozrušený jejich hádkou. Sanův vztek se proměnil v hrůzu nad tím, jak mohl Reiko říct tak krutá slova.

„Odpusť,“ šeptl tiše a zahanbeně. Uvědomil si, že za jeho výbuch může přepracovanost, nedostatek spánku, strach a zoufalství. „Nemyslel jsem to tak.“

Reiko postavila Masahira na zem, pokoušela se ho ukonejšit a zároveň si neobratně stírala slzy rukávem. „Ani já ne,“ hlesla zlomeným, tichým hlasem. „Odpusť mi to.“ Sano ji objal a Reiko se k němu přitiskla. Cítil, jak se její tělo dosud otřásá pláčem. „Odpustím ti, když ty odpustíš mně.“

„Neměla jsem ti říkat tak hrozné věci,“ prohlásila mezi dvěma vzlyky. „Jsem tak vyděšená, rozčilená a znepokojená, ale to není žádná omluva.“

„Strávil jsem celý den popojížděním z jednoho místa na druhé v neúspěšné snaze dopadnout vraha, ale ani to není omluva,“ zavrtěl hlavou Sano. „Bude lepší, když na to zapomeneme.“

Pokud mu zbývá už jen jediný den života, nepřál si ho promarnit vzájemným sebeobviňováním. Reiko přikývla a její oči přetékaly láskou, lítostí a pochopením. Společně uložili Masahira a pak se odebrali do své ložnice. Sano se zhroutil na lůžko, které mu nachystaly služebné. Celé tělo i mysl měl rozbolavělé únavou. Pokoušel se nemyslet na dlouhou noční práci, která ho čeká, a nepředstavovat si, jaké to bude zítra, až ho zastihne smrt, a co se pak stane s jeho rodinou.

Reiko poklekla vedle něho. „Přestanu Yugao hledat. Budeš mít alespoň o jednu starost méně.“

„Ne.“ Sano nemohl její nabídku smíru přijmout. „Změnil jsem názor. Myslím, že bys v tom měla pokračovat.“ Potřebuje něco dělat, něco, co by ji rozptylovalo v jejích obavách. „Děláš správnou věc.“ I ta nejhorší situace má svou dobrou stránku, uvědomil si. Jestliže zítra zemře, nemůžou mu už Hošinovy pletichy ublížit.

„Jseš si tím úplně jistý?“

Slyšel v jejím hlase naději a viděl nevíru v jejích očích. „Ano.“ Měl plné ruce práce s vlastním vyšetřováním a než aby se staral ještě o její, raději své ženě ustoupí. „Jak tedy probíhalo tvé pátrání dnes?“ zeptal se s předstíraným zájmem.

Vděčně se usmála. „Našla jsem Tamu, Yugainu kamarádku z dětství.“ Když mu vyprávěla, co Tama vyprávěla o událostech v rodině, o nichž se domnívá, že přivedly Yugao až k vraždám, pokoušel se Sano naslouchat, ale přemohla ho únava a začal usínat. „Tama mi řekla o místě, kam mohla Yugao jít. Je to zájezdní hostinec, který se jmenuje Nefritový pavilon.“

V Saňově paměti se rozezněl slabý tón. Probral se. Proč mu ten název připadá známý?

„Vrátila jsem se domů, abych tě požádala, jestli bys mi nemohl půjčit pár vojáků, aby mi pomohli Yagao chytit, pokud tam bude,“ pokračovala Reiko.

Sano se prudce posadil, protože náhle věděl, co mu jméno Nefritový pavilon říká. Hmatal pod šerpou, dokud nevytáhl seznam, který dostal od generála Isogaie.

„Co se děje?“ zeptala se ho zmatená Reiko. Sana se zmocnilo vzrušení, když prstem přejížděl po znacích na papíře. „Došel jsem k názoru, že vrahem je jeden z vojáků bývalého Janagisawova elitního oddílu. Sedm jich je dosud na svobodě.“ Slova Nefritový pavilon jako by na něj z listu přímo vyskočila. „Tohle je seznam míst, o kterých je známo, že tam dřív chodívali. A mezi nimi je zájezdní hostinec, o kterém ty si myslíš, že by se v něm mohla skrývat Yugao.“

Zírali s Reiko na seznam, aby si vzápětí s úžasem uvědomili, že jejich oddělená pátrání se náhle spojila v jedno. Reičina tvář zostřela. „Yugao má milence. Je to nějaký samuraj. Scházeli se v tom zájezdním hostinci. Ty si myslíš „Ne. On nemůže být ten Duch,“ zavrtěl hlavou Sano, přestože cítil,

jak se mu zrychluje tep. To, že by Reiko náhodou narazila na spojení s vrahem, by bylo příliš, než aby v to mohl doufat.

„Proč ne?“ Reičiny oči se rozsvítily dychtivou nedočkavostí. „Podle Tamina popisu se jedná o nebezpečného muže. Viděla, jak téměř zabil chudáka, který do něho náhodou vrazil. Nevypadá to na člověka, který by mohl být tvým vrahem?“

Sano se bránil přehnaným nadějím. „Takový popis se hodí na stovky samurajů. Nemám důvod věřit, že Duch je ve spojení s Yugao. Jak by se mohli stát milenci? Žena, která patří k hininám, a důstojník z elitní Janagisawovy jednotky? Kde by se asi tak seznámili?“

„Yugao tehdy nepatřila k vyvržencům. Seznámila se s ním v čajovně poblíž Rjógoku Hirokodži, kde její otec kdysi vlastnil zábavní podnik.“ Reiko zkoumala seznam. „Ta čajovna tady není, ale armáda taky nemusí o všem vědět. Mohla taky patřit k místům, která navštěvovali Janagisawovi vojáci.“

„To mohla,“ poznamenal Sano a nechal Reiko, aby ho navzdory nedostatku důkazů nadále přesvědčovala. „Co ještě jsi zjistila o tom tajemném muži? Doufám, že znáš i jeho jméno.“

„Tvrdil prý o sobě, že se jmenuje Džin. Hovořil šeptem. Znělo to jako syčení kočky,“ vypočítávala Reiko. Pak dodala: „Yugao se stýkala s mnoha muži. Tama však říkala, že do tohoto muže, který by mohl být Duchem, se zamilovala.“

„V každém případě se vyplatí Nefritový pavilon propátrat.“ Sano vstal z lůžka. „Bude to asi první místo, kde se po Duchovi podívám.“

Reiko doprovodila Sana ke dveřím. „Věděla jsem, že existuje důvod, proč mám v pátrání pokračovat,“ vyhrkla se zjevným vzrušením. „Jestli tě dovede k Duchovi, pak mohu doufat, že odčiním potíže,

které jsem ti způsobila.“

„Jestli ho vskutku polapím v Nefritovém pavilonu,“ prohlásil Sano, „nebudu ti už nikdy stát v cestě, ať si usmyslíš dělat cokoli.“

Napůl očekával, že ho Reiko požádá, aby mohla jet s ním, ale neudělala to. Musela vědět, že kdyby tam Duch opravdu byl, Sano by usoudil, že je to pro ni příliš nebezpečné, a ona o další hádku nestála, přestože se zdálo, že mu dodala životně důležitou stopu. Řekla tedy jen.– „Už se nemůžu dočkat, co zjistíš!“

„Budeš první, komu to řeknu.“

Vřele se na rozloučenou objali. „Kdyby tam byla Yugao“ začala ještě Reiko.

„Dopadnu ji za tebe,“ dokončil její slova Sano a vydal se ke kasárnám pro Marumeho, Fukidu a malou armádu. Cítil, že naděje do něho vlila novou energii, a jeho únava se rozplývala v mlze. Začínal dokonce věřit, že bude žít i pozítří.

V pokoji s okenicemi důkladně zabedněnými před světem plápolal v lampě plamen. Venku dunělo hromobití a na střechu pleskal déšť. Yugao a její milenec leželi nazí na matraci na podlaze. Muž

spočíval na zádech, se strnule nataženým štíhlým a svalnatým tělem. Dívka ležela na něm, tiskla se

na něho prsy, nohy měla roztažené a její vlasy je oba zakrývaly jako vějíř. Jejich nahá těla se ve světle lampy zlatě leskla. Yugao něžně hladila jeho obličej. Když přejížděla prsty přes vyklenuté kosti na lících, po obočí a čelisti, cítila, že ho zbožňuje. Dotekem odsloužila pobožnost na jeho pevných a přísných ústech. Byl to nejkrásnější muž, jakého kdy viděla, její samurajský hrdina.

Během dnů strávených v žaláři a letech v osadě hininů se modlila za to, aby ho ještě někdy směla spatřit. Vzpomínky na něho jí pomáhaly překonat všechny těžkosti. Nyní mu toužebně hleděla do očí. Z jejich černi a hlubiny ji jímala závrať, jako by se do nich měla zřítit a utonout. Hleděly však skrze ni, za ni. Cítila se mu vzdálená, přestože se ho dotýkála, protože svého ducha před ní ukrýval na nějakém odlehlém místě. Jako by sotva bral na vědomí, že tu je.

Yúgao rozesmutnil dobře známý pocit osamění. Ve snaze donutit ho k nějaké reakci, k sebemenšímu náznaku, že mu přece jen není úplně lhostejná, přitiskla ústa k jizvám, které zdobily jeho hruď, památkám na nesčetné boje mečem. Dráždila mu jazykem bradavky a cítila, jak tvrdnou. Když sjela ústy níž, slabě se pohnul. Laskala jeho úd, který se postavil a zakřivil vzhůru. Zasténal rozkoší.

Yugaina touha po něm prudce rostla, cítila ji na kůži, ozývala se jí v ňadrech a zaplavila její lůno horkostí. Když ale vzala jeho mužství do úst, hrubě ji odstrčil. Posadil se a uchopil krátký meč, který si nechával u lůžka. Přiložil jí jeho ostří těsně k obličeji.

„Pomiluj ho!“ nařídil jí.

Jeho hlas přitom zasyčel tak, že Yugao připomněl led tající v ohni nebo hada, který se chystá zaútočit. V boji mu kdysi zranili hrdlo, a proto nedokázal mluvit, jen šeptat. Yugao se to v čajovně, kde se seznámili, doslechla od jeho druhů. On sám jí o sobě nikdy nic osobního neprozradil. Nyní ji

jeho pohled vybízel k tomu, aby splnila jeho přání. Ocelová čepel se blyštěla v plameni lampy, jako by byla živá. Yúgao znala tento rituál, který zopakovali již mnohokrát. Neměl rád, když se ho dotýkala, a ani on se jí příliš nedotýkal. Vždycky chtěl, aby při sexu věnovala víc pozornosti jeho zbrani než tělu. Bála se ho zeptat proč, aby se nerozzlobil, ale věděla, že musí poslechnout, jako ho poslechla pokaždé.

Poklekla a přejížděla prsty nahoru a dolů po chladné, hladké čepeli. V lesklé oceli se odrážel její obličej, budící soucit zoufalou touhou po pochvale. Zatímco se na ni díval, doutnalo v jeho očích vzrušení. Hruď se mu zdvihala a klesala a jeho dech se stával rychlejším a kratším. V Yúgaině nitru burácela touha jako plameny. Naklonila se a pomalu olízla plochu čepele, odzdola nahoru. Pak přejela jazykem jako břitva nabroušené ostří. Třásla se strachem, že se pořeže, ale viděla jeho plně ztopořený úd. Jeho potěšení bylo její radostí. Zasténala vzrušením.

Venku zabouřil hrom, zatřásl podlahou a Yugao na okamžik ztratila rovnováhu. Sklouzla jazykem kousek níž a řízla se. Ucítila slanou chuť krve. Odsunula se po kolenou zpět a ruka jí vylétla k ústům. Pohled na její ránu a bolest ho vzrušil až k extázi. Přitiskl ji na lůžko. Meč jí držel na hrdle a boky jí vrazil mezi nohy.

Yugao křičela rozkoší a hrůzou, když se v ní pohyboval a současně jí tlačil hrot do kůže. Věděl, že ji nemusí k ničemu nutit, protože by si nechala líbit všechno, co by si usmyslel, ale k svému ukojení potřeboval násilí. Kdyby chtěl, mohl by ji zranit, bodnout, říznout. V minulosti už to udělal. Tiskla ho k sobě a vycházela vstříc rytmu jeho přirážení, křičela přitom a odtahovala se od meče. Začal se pohybovat rychleji a tvrději a v jeho pokrouceném obličeji se zračilo vypětí. Jeho pohled se vpíjel do jejího.

Točila se v černém víru jeho očí. Tmu osvětlovaly záblesky vzpomínek. Jako malá je s rodinou doma.

Otec na ní leží a dlaní jí ucpává ústa, aby tlumil její křik, když se jí zmocnil. Ráno bylo její lůžko celé zakrvácené. Matka jí vynadala a ztloukla ji.

Ale to všechno, stejně jako lidé, kteří jí ubližovali, už bylo pryč. Tiskla se pevně k svému milenci. Ten zvrátil hlavu dozadu, vykřikl a když vypouštěl sperma, naposledy do ní tvrdě vrazil své mužství. Po vlastním orgasmu se chvěla v extatických křečích. Vydávala divoké, nesouvislé skřeky a cítila, že její duch se konečně dotkl jeho.

Vstal z ní příliš brzy, ještě dřív než její pocity dozněly. Klekl si na podlahu zády k Yugao, zatímco ona dál ležela zmáčená jejich potem a chvějící se náhlým chladem, který způsobila jeho nepřítomnost.

Přilezla k němu a zkusmo mu položila ruku na rameno. Zíral kamsi před sebe a nevšímal si jí.

„Na co myslíš?“ odvážila se zeptat.

Trvalo dost dlouho než odpověděl. „Byla chyba, že jsme sem šli.“

Káravý tón jeho šepotu se Yugao dotkl. „Proč? Je tady klid a pohodlí a máme tu soukromí. Máme tady všechno, co potřebujeme.“ Ukázala rukou na přikrývky, měkké podušky na podlaze, kamínka naplněná dřevěným uhlím, vak s jídlem a nádoby s vodou a vínem.

„Není to tady bezpečné. A bez tebe si poradím lépe.“ Shodil její ruku z ramene.

Yugao si náhle vzpomněla na otce, jak drží na klíně její sestru Umeko a mazlí se s ní, zatímco ona se na ně dívala, žárlivá a opuštěná. „My ale máme být spolu,“ prohlásila, dotčena jeho přístupem.

„Osud nás znovu spojil.“

Rozesmál se a jeho smích připomínal skřípot kovu o kov. „Takový osud nás oba zabije. Ty jsi uprchlá trestankyně. Policie tě bude hledat. Přivede mé nepřátele přímo ke mně.“

„Ne, to se nestane!“ Yugao způsobila bolest jeho domněnka, že je pro něj takovou přítěží, přestože ho milovala víc než cokoli jiného na tomhle světě. „Budu opatrná. Nenajdou nás tady. Nikdy bych tě ničím neohrozila. Miluju tě a udělám všechno, abych tě ochránila.“

Ukrývala by ho, krmila a dávala se mu nezávisle na tom, jak by s ní zacházel. Navzdory všemu, co o něm věděla, byla jeho otrokyní.

Když ho poprvé spatřila v čajovně, věděla, že chce získat jeho lásku za každou cenu. Byl jiný než všichni, co tam chodili. Většina z nich měla jemnější způsoby než on, ale na tom jí nezáleželo.

Dokázala je svést jediným úsměvem, jedním svůdným pohledem. Slabí, hloupí blázni! Ale on všechny její pokusy ignoroval. Tím víc ho chtěla, tak strašně, jak ještě nikdy předtím po žádném muži netoužila. Poprvé v životě pocítila tělesnou touhu. Byla rozhodnuta ho získat. Kdykoli přišel do čajovny, flirtovala s ním, jak nejlépe uměla. Někdy schválně před jeho očima odešla do uličky s jiným mužem v naději, že v něm probudí žárlivost. Nic nezabralo.

Obvykle nepřijížděl na koni jako většina samurajů, ale přicházel pěšky, a jednou, když zase odcházel, vyběhla za ním. Zastavil se, otočil se k ní a řekl: „Ztrať se. Nech mě na pokoji.“

Tím však její touhu jen ještě víc vydráždil. Když ho sledovala podruhé, dávala si pozor, aby si jí v davu na ulicích nevšiml. Trávila celé dny tím, že jej pronásledovala po Edu. Z bezpečné vzdálenosti se dívala, jak pokradmu hovoří s podivnými lidmi. Byla by se ráda dozvěděla, co to dělá, a jednoho dne to zjistila.

Byl studený a vlhký podzimní večer. Yugao ho sledovala v mlze, která visela nad městem, v téměř pustých ulicích, do jednoho bloku poblíž řeky. Zastavil se v dostatečné vzdálenosti od jasně osvětlené čajovny a skryl se ve dveřích už zavřeného obchodu. Schovala se za rohem. Třásla se v chladném vlhku a dívala se, jak čajovnu pozoruje. Hosté přicházeli a odcházeli. Míjely hodiny. Pak vyšli z čajovny dva samurajové a přešli po ulici kolem Yugao.

Vyklouzl ze dveří obchodu a kradl se za nimi. Srdce se jí rozbušilo očekáváním, protože si byla jista, že teď se stane něco vzrušujícího. Mlha byla tak hustá, že ho sotva viděla. On a ti dva samurajové byli jen mlhavé stíny, přestože je měla jen dvacet kroků před sebou. Jejich hlasy se nesly až k ní.

Nerozuměla, co říkají, ale znělo to naléhavě, vyděšeně. Jejich kroky se zrychlovaly, až se nakonec dali do běhu. Yugao pospíchala kupředu, ale brzy je ztratila. Pak zaslechla přidušený výkřik z uličky mezi dvěma skladišti. Podívala se do ní.

Větřík vanoucí uličkou od řeky rozptýlil mlhu. Někdo tam ležel na zemi. Kousek dál v uličce zápasily v zuřivém sevření dvě postavy. Yugao zaslechla bolestný výkřik. Jeden ze zápasících padl s žuchnutím k zemi. Druhý zůstal nehybně stát. Yugao zděšením otevřela ústa. Sledoval ty dva samuraje a právě je oba zabil!

Potom ji uviděl. „Co tady děláš?“ rozkřikl se na ni.

Yugao si uvědomila, že by ji mohl také zabít, aby nikomu neřekla, co provedl, ale přesto neutekla. Jeho síla a smělost ji naplnily úctou a její touha po něm se proměnila v neovladatelnou lačnost. Aniž by o tom vědomě přemýšlela, došla až k němu, rozhalila oděv a ukázala se mu nahá.

Upustil meč na zem. Popadl ji a vzal si ji přímo na místě, u zdi skladiště, těsně vedle svých obětí. Brutalita zabíjení a nebezpečí, že by mohli být dopadeni, je vzrušila, vybičovala k zběsilým projevům vášně. Yugao poprvé zakusila rozkoš v mužově objetí. Nevadilo jí, že je to vrah. Když oba dosáhli vrcholu, triumfálně vykřikla, protože ho konečně získala.

Následujícího dne se ho zeptala, proč ty dva muže zabil.

„Byli to nepřátelé,“ odsekl stručně.

Později slyšela, jak se hosté v čajovně o těch vraždách baví. Zavraždění byli dvořané pána Macudairy. Proto vydal příkaz, aby se přihlásil každý, kdo o vraždách něco ví. Yugao nevadilo, že jejího milence hledají kvůli tak důležitému zločinu. Naopak. Obdivovala ho ještě víc, protože se nebojí tak mocného nepřítele, jakým je pán Macudaira. Nezajímalo ji, proč to dělá. Líbilo se jí, že bojuje s lidmi, kteří mu ublížili. Měla radost, že má tak statečného muže.

Brzy se však ukázalo, že jej ani zdaleka nemá. Po tom večeru se vídali často, vždy v laciných zájezdních hostincích v okolí Eda, a on ji učil sexuálním rituálům, které měl v oblibě, ale mimo ložnici ji přehlížel stejně jako dřív. Nikdy jí nedal najevo sebemenší cit. Yugao, nepříčetně toužící po jeho lásce, se odhodlala k zoufalému činu.

To, co udělala, ho však spíš rozzlobilo než potěšilo. Opustil ji a zmizel jako dým. Yugao byla k smrti nešťastná. Pak došlo k další pohromě. Její otec byl degradován na hinina. Rodina se přestěhovala do osady. Často chodila svého milého hledat, ale nikdy ho nenašla.

A potom všechno změnila válka.

Měsíc po bitvě se Yugao uprostřed noci probudila, protože za oknem slyšela hlas, který ji syčivě volal

jménem. Byl to hlas, který si úpěnlivě přála ještě někdy uslyšet. Vyskočila z postele a vyběhla ven. Spatřila ho ležet na zemi, krvácejícího z těžkých zranění, polomrtvého. Yugao se nikdy nedozvěděla, co se mu stalo ani jak ji vlastně našel. Nikdy jí to neprozradil. Jediné, na čem záleželo, ale bylo to, že se k ní vrátil. Vzala ho dovnitř a uložila na lůžku v přístěnku, kde se její sestra Umeko prodávala mužům. Umeko z toho žádnou radost neměla.

„To je můj pokoj,“ vyjekla. „Koukej, ať z něj ten nemocný, špinavý pobuda co nejdřív vypadne!“

„Její otec se postavil na Umečinu stranu, jak to dělal ostatně vždycky. Jestli přijdou na to, že poskytujeme přístřeší hledanému uprchlíkovi, budeme z toho mít potíže,“ řekl Yugao. Jdu to ohlásit na policii.“

Jestli to uděláš, řeknu jim, že se mnou pořád ještě spíš,“ odsekla Reiko. Jakživ už odtud nevyjdeš.“

Její hrozba otce i sestru umlčela. Ukrývala milence celou zimu a pečovala o něho, dokud se neuzdravil. Jakmile se mu udělalo lépe, začal v noci vycházet ven. Nikdy neřekl kam a proč, ale Yugao si byla jista, že nadále vede svou válku s pánem Macudairou. Někdy se vrátil hned následujícího rána, jindy se vracel až po několika dnech. Yugao vždycky čekala v obavách, že už ho neuvidí. Bála se, že ho zabijí. Naposledy, když už byl pryč celý měsíc, se ho vydala hledat na místa, na nichž se scházeli. Nakonec ho nalezla, ale jeho spíš rozzlobilo než potěšilo, že ji vidí. Když se nad tím chladným přijetím rozplakala, obořil se na ni: „Musím pracovat. Stojíš mi v cestě. Budu-li tě ještě někdy potřebovat, přijdu za tebou sám.“

„Zůstaň, prosím tě, se mnou,“ žadonila. „Alespoň chvíli.“ Svlékla se a pokusila se ho svést. Výtáhl meč a usekl jí levou bradavku. Když ječela hrůzou z krvavého zranění, zařval na ni: „Zmiz a už se nevracej, nebo tě příště oddělám!“

Nakonec v ní probudil skutečný strach. Se zlomeným srdcem ho poslechla a myslela si, že jejich vztah nadobro skončil. Vrátila se do chatrče, kde jí rodina neprojevila sebemenší soucit. „Dobře, že jsme se ho zbavili,“ prohlásil otec. „Na to, aby sis udržela chlapa, jsi moc ošklivá,“ připojila se Umeko. Matka se jejímu zármutku jen smála. „Patří ti to!“

„Jednou zaplatíte za to, jak jste se ke mně chovali!“ vykřikla Yugao v záchvatu vzteku.

Teď už jí nemohou ubližovat. Nyní, kdy jí požár vrátil svobodu, si dělala naděje, že bude trávit život s ním. Jen co se jí ho však podařilo znovu najít, začal jí opět unikat. Oblékl se a sykl: „Neměl jsem dovolit, abys mě přivedla sem. Policie tě bude hledat a vyslýchat lidi, kteří s tebou byli ve spojení.

Nemohu riskovat, že tě chytnou a přitom náhodou polapí také mě.“

Když vyhlížel štěrbinami v okenicích, aby se podíval, zdali venku nejsou jeho nepřátelé, začala Yugao propadat panice. „Jestli se ti tady nelíbí, můžeme jít někam jinam,“ navrhla, přestože se jí nechtělo z tohoto útočiště odcházet. Začala si rovněž navlékat laciné spodní prádlo a kimono, které ukradla v jednom obchodě.

Opovržení v jeho pohledu ji bodalo jako nůž. „Nikam spolu nepůjdeme. Nehodlám se vláčet s nebezpečnou mrtvou váhou. Nastal čas, abychom si šli každý po svém.“

„Ne!“ Zděšená Yugao se k němu vrhla. „Nedovolím, abys mě opustil!“ Podrážděně se vykroutil z jejího objetí a obrátil se k ní zády, ale přitiskla se k němu znovu. „Vzpomeň si, co jsem pro tebe udělala!“

Otočil se, aby jí viděl do obličeje. Vzduch mezi nimi se chvěl vším, co podnikla, aby získala jeho lásku, kromě toho, že o něho pečovala a ukrývala ho. Yugao téměř cítila kovově štiplavý pach krve.

„Nikdy jsem tě nežádal, abys to dělala.“ V jeho očích planula zlost.

„Ale nebyl jsi rád, že jsem to udělala? Byli to přece tvoji nepřátelé.“

„Vedla sis lehkomyslně. Mohli tě dopadnout. Lidi vědí, že se známe. Kdyby policie zjistila, cos provedla, zatkli by nás oba pro spiknutí, přestože jsi jednala z vlastní vůle.“

„Ale nestalo se to. Osud je na naší straně. Chránil nás.“

Zavrtěl hlavou a zasyčel nevěřícným smíchem. „Milosrdní bohové, vždyť jsi šílená! Čím dřív se tě zbavím, tím lépe!“

Připnul si k pasu meče a do tlumoku nacpal náhradní šatstvo a pár dalších věcí.

„Počkej!“ vykřikla zoufalá Yugao. Jestliže ho nezastaví ani její láska, ani vděčnost, již by k ní měl

cítit, dokážou to možná praktické důvody. „Říkáš, že tě hledá komoří se všemi vojáky. Slyšel jsi, že už zatýkali na místech, kde ses skrýval. Když odsud odejdeš, kam půjdeš?“

„To je moje věc. Tobě do toho nic není.“ Když ale zavazoval tlumok, třásly se mu ruce.

Yugao pokračovala v naléhání: „Měl bys toho na chvíli nechat. Komoří si pak bude myslet, že jsi odjel z města. Přestane po tobě pátrat v Edu. Tohle je zatím pro tebe to nejbezpečnější místo.“

Jeho rysy potemněly, jak se zaškaredil. Yugao cítila, že hledá logický důvod, kterým by jí odporoval.

„Možná najdeš nějakou jeskyni,“ pokračovala Yugao, „ve které se budeš moct schovat, ale kdo ti bude nosit jídlo? Tví kamarádi jsou mrtví nebo se rozběhli po celé zemi. Kdo jiný ti může pomáhat než já?“

V náhlém záchvatu vzteku odhodil prudce tlumok. Odrazil se od stěny a dopadl na podlahu. Když poklekal, měl v obličeji vražedný výraz. Yugao bylo jedno, že nenávidí pomyšlení na to, že jeho přežití závisí na ní. Poklekla za jeho zády, objala ho a položila si tvář na jeho, přestože v jejím objetí celý zkameněl.

„Všechno bude v pořádku,“ šeptala. „Společně zničíme naše nepřátele. Pak budeme žít šťastně spolu. Věř mi.“

Nefritový pavilon si svůj elegantní název nezasluhoval. Byl to zchátralý zájezdní hostinec na spadnutí, krčící se na nábřeží nad řekou v Nihonbaši, který sloužil cestujícím s omezenými finančními prostředky a nádeníkům, kteří pracovali na říčních pramicích. Hostinec měl čtyři křídla postavená z prken a se střechami z potrhaných došků, spojená krytými chodbami. Z nábřeží vedly kamenné schody k řece, čeřící se černě a mastně v temnotě. Podél nábřeží stály zakotvené obytné čluny. S blížící se půlnocí mlha zřídla a odhalila měsíc chycený jako křišťálová bóje v potrhané rybářské síti.

Sano, Hirata, detektivové Marume, Fukida, Inoue a Arai a šest strážných se blížili ke vchodu do Nefritového pavilonu, který stál v úzké uličce lemované opuštěnými a temnými Stánky s občerstvením a obchody s potřebami pro námořníky. Dvacet vojáků, které Sano přivedl, budovu obklíčilo. Nad vchodem svítila lucerna, ale dveře byly zavřené. Sano zaklepal. Z okna vystrčil hlavu nasupený holohlavý hostinský.

„Jestli hledáte pokoje, pánové, musím vás zklamat,“ prohlásil. „Všechny jsou obsazené.“

„Hledáme osoby na útěku,“ odvětil Sano. „Vpusťte nás dovnitř a buďte zticha.“

Vešel se svými muži dovnitř a všichni prošli chodbou vedoucí do zahrady s mokrou, přerostlou trávou a keři. Páchly zde latríny, ryby a odpadky. Za verandami byly pokoje pro hosty. Sano a jeho muži vytasili meče a rozběhli se tím směrem. Rázně rozráželi dveře a volali: „Policejní razie! Vyjděte všichni ven!“

Z pokojů se ozývaly výkřiky a hluk. Klopýtali z nich rozespalí a vystrašení muži v nočních košilích nebo docela nazí. Hirata s detektivy je na verandách stavěl do řady. Další vojáci se rozběhli do zahrady a vraceli se odtamtud s hosty, kteří se pokoušeli utéct okny.

„Sdělte nám svoje jména,“ nařizoval Hirata. Hosté poslechli a jejich hlasy se slily v kakofonii paniky.

Z jednoho pokoje nikdo nevyšel. Sano se díval dovnitř do tmy a zdálo se mu, že je prázdný. Na zahradě stál hostinský s lucernou. Sano na něho zavolal: „Říkal jste, že všechny pokoje jsou obsazené.“

„Mluvil jsem pravdu, pane,“ dušoval se hostinský.

Sano si od něho vzal lampu vstoupil do pokoje. Jeho chřípí se mu stáhlo zápachem zvratků a hniloby. Na podlaze ležela matrace se špinavou, zmuchlanou pokrývkou. Okolo plného nočníku a podnosu se zbytky vychladlé a okoralé rýže, čaje a polévky se rojily mouchy. Sano se sehnul a sáhl na matraci.

Ve dveřích se objevil Hirata. „Muži, které jsme chytili, jsou z říčních pramic. Pokud je tady Duch, pak mu patřil tenhle pokoj.“ Hirata se rozhlížel po prázdném pokoji a v jeho tváři se zračilo stejné rozladění jako v Saňově. „Zmizel?“

„Ještě před chvílí tady byl. Lůžko je dosud teplé.“ Sano cítil nesmírné, drtivé zklamání, protože už byl tak blízko, a kořist mu utekla.

„Jak se ale odsud dostal?“ Hirata si prohlížel pokoj. Jsou tady jediné dveře, a kdyby jimi vyšel, museli bychom ho vidět. A okenice jsou zavřené zevnitř. Přece nemohl Sano zvedl ruce, aby Hiratu přerušil, protože jeho pozornost upoutal slabý zvuk. „Co to bylo?“

Oba stáli nehybně a mlčky naslouchali. Sano ten zvuk zaslechl znovu, jakési zasípání, zakončené slabým stenem. Pohlédl na Hiratu, který přikývl a naznačil rty: Odkud to jde? Výčkávali. Zmatek venku už utichal a ve dveřích se objevili Marume s Fukidou. Sano si položil prst na rty, aby jim naznačil, že mají mlčet. Pak se opět ozval ten zvuk. Sano ukázal na skříň vestavěnou ve stěně.

Marume a Fukida po špičkách přešli přes pokoj. S vytasenými meči se postavili každý po jedné straně skříně. Sano téměř slyšel tep svých druhů, zrychlující se v rytmu jeho vlastního srdce, a cítil, jak zadržují dech. Fukida odsunul dveře skříně.

Skříň byla prázdná až na police se svíčkami, náhradními lůžkovinami, složeným šatstvem a dalšími

neškodnými předměty. Muži pocítili rozčarování, ale pak se to zasípění zakončené drobným stenem ozvalo znovu, tentokrát hlasitěji. Sano zkoumal spodek skříně. Jedno prkno bylo uvolněné. Marume ho nadzvedl a odhodil stranou. Pod ním zela díra zhruba pět kroků našíř i naděl a čtyři kroky hluboká. Když se nad ní Sano s Hiratou a detektivy naklonili, málem se zadusili smrdutým zápachem moči, potu a hniloby, který z ní vyvanul. Sano posvítil lucernou dovnitř.

Hleděl na ně vychrtlý obličej s bojácnýma očima. Patřil muži oblečenému v tmavých šatech, který tam ležel na boku. Sípavě se nadechoval a sténavě vydechoval. V třesoucí se ruce držel meč a rozháněl se jím proti mužům, kteří ho objevili.

„Odhoďte zbraň,“ nařídil mu Sano. Namířili na něj své meče. „A vylezte ven.“

Muže zachvátily křeče. Celé tělo se mu třáslo a údy škubaly. Se zavřenýma očima a zatnutými zuby skučivě naříkal.

„Co je s vámi?“ vyhrkl Fukida.

Žádnou odpověď ale nedostal. Křeče ustaly, meč mu vypadl z ruky a muž ležel ztuhle a těžce dýchal.

„Určitě je nemocný“ usoudil Sano. „Nemyslím, že by byl pro nás nebezpečný. Vyneste ho ven.“

Marume s Fukidou opatrně natáhli ruce do díry. Když se muže dotkli a začali ho zvedat, zaječel: „Ne! Nedotýkejte se mě! To bolí!“ Byl vyhublý jen kost a kůže. Jednu nohu měl od chodidla až ke koleni ovázanou bílým bavlněným obvazem. Prosakovala jím krev a hnis ze zranění, které bylo podle Sanova názoru zdrojem strašného zápachu i mužovy bolesti. Detektivové jej položili na lůžko; zůstal bezmocně ležet a vzlykal.

„Tohle je Duch?“ zeptal se Hirata pochybovačně.

Sano taky nemohl uvěřit, že by tento mrzák byl vrahem, který nahání hrůzu celé vládě. Sano se nachýlil nad lůžko a ve světle lampy si muže pozorně prohlédl. Nečesané a špinavé vlasy měl vzadu a po stranách dlouhé a kdysi vyholené temeno mu pokrýval krátký porost: byl to samuraj. Fukida držel v ruce meč, který také vytáhl z díry. Byla to drahá umělecká práce s jilcem obtočeným černou hedvábnou šňůrou a vykládaným zlatém, která ukazovala na vysoké postavení majitele.

„Kdo jste?“ zeptal se Sano neznámého. Z jeho vpadlých očí, zvýrazněných tmavými stíny a vlhkých slzami bolesti, sálalo nepřátelství. „Já vím, kdo jste vy,“ zašeptal mezi hlasitým lapáním po dechu a steny. „Jste komoří Sano, hlídací pes pána Macudairy. Můžete mě třeba zabít, ale neřeknu vám ani slovo.“

Alespoň na sebe prozradil, že patří k opačnému táboru, pomyslel si Sano. Pak se muže zmocnil další záchvat křečí. „Pomozte mi!“ vykřikl. „Zastavte to! Prosím!“

Hirata přisedl na bobek k Sanovi. Ukázal vězni černou lakovanou nádobku. „Je v ní opium. Zbaví vás bolesti. Odpovídejte na otázky komořího Sana a já vám to dám.“

Vězeň hleděl na lahvičku toužebným pohledem. Jeho bledá kůže byla zmáčená potem. Křeče ustávaly. Chabě přikývl.

„Kdo jste?“ zeptal se znovu Sano.

„Iwakura Sandžuró.“

To bylo jméno, které se vyskytovalo na seznamu generála Isogaie. „Je z Janagisawovy elitní jednotky,“ sdělil Sano svým mužům a pak se zeptal Iwakury: „Jak jste přišel ke svému zranění?“

„Výstřel,“ vydechl. „Při našem posledním útoku na vojáky pána Macudairy.“

Rána mu zhnisala a krví se šířil jed po celém těle, vyvodil si z toho Sano. Nyní trpí horečkou provázenou křečemi, která skončí smrtí. „Kdy k tomu došlo?“

„Ve třetím měsíci tohoto roku.“

„Před měsícem. ‚Jak dlouho jste už nemocný?“

„Už si nevzpomínám.“ Iwakura zavřel oči a zasténal. „Připadá mi to jako celá věčnost.“ Sano se podíval na Hiratu: „Tohle není Duch.“

„Byl příliš zesláblý, než aby mohl číhat na náčelníka Edžimu nebo plukovníka Iba a zabít je,“ souhlasil Hirata. „A určitě nemohl včera večer vniknout k vám a potom utéct.“ Přestože byl Sano zklamaný, nebyl nutně ve slepé uličce. Vyptal se ho tedy aspoň na to, co se stalo s dalšími prchajícími vojáky, a každého jednotlivě jmenoval. Dozvěděl se, že jeden je mrtvý a další čtyři odešli minulou zimu do provincií, kde se skrývají, a on je od té doby neviděl.

„A co Kobori Banzan?“ zajímal se Sano.

Iwakura zasténal a stáhlo se mu hrdlo. „Byl tady.“

„Tady?“ Sano překvapením svraštil čelo. „V Nefritovém pavilonu?“ Podívali se s Hiratou a detektivy na sebe a v duchu se ptali, zda mezi ostatními zadrženými není poslední chybějící z celé sedmičky – Duch.

„Teď už tu není,“ vydechl Iwakura. „Skrývali jsme se v tomto pokoji. Ale už odešel.“

„Kdy?“ chtěl vědět Sano.

„Včera. Nebo předevčírem.“ Agónie zakalila Iwakurovi zrak. „Už si nevzpomínám.“

Sano si zoufale přál, aby Duchem byl Kobori, protože kdyby jím nebyl, neměl by už zdání, kdo jiný by jím mohl být nebo kde by měl vraha hledat. „Ovládá Kobori umění dim-maku?“

Čas ubíhal a Iwakura se zavřenýma očima bojoval svou tichou bitvu s bolestí. „Dejte mu trochu opia,“ požádal Sano Hiratu.

Hirata otevřel fiolu a nalil několik kapek lektvaru Iwakurovi do úst. Iwakura se po chvíli uvolnil; bolest polevila. Sano zopakoval otázku. Iwakura přikývl. „Dlouho jsem o tom nevěděl. Udržoval to v tajnosti. Ale včera… nebo kdy to bylo.“ Jeho pohled se opět rozostřil a mysl bloudila kdovíkde. „Než odešel, požádal jsem ho, aby mě zabil. Stejně umírám, a už se k ničemu nehodím. Chtěl jsem, aby mi prořízl hrdlo a zbavil mě utrpení. Řekl, že to nemůže udělat, protože by z toho měl potíže.“

Taková smrt by vypadala jako vražda a přitáhla by pozornost policie k obyvateli tohoto pokoje. To

bylo to poslední, co si Kobori, který byl na útěku, mohl přát.

„Slíbil ale, že mi pomůže. Dotkl se mě tady na hlavě. Prohlásil, že brzy zemřu a že to bude vypadat jako přirozená smrt.“

Sano přidržel lucernu Iwakurovi u hlavy. Na tenké voskové kůži blízko spánku spatřil modřinu ve tvaru otisku prstu. V duchu proklel svou smůlu. Jen těsně se minul s vrahem!

„Kam šel?“ křikl na něho.

„To nevím. Přišla sem za ním nějaká žena. Odešel s ní.“ Sano se zachvěl ohromením. „Co to bylo za ženu?“

Iwakura se roztřásl v novém záchvatu křečí. „Myslím, že jí říkal… Yugao.“

Tímto se tedy potvrdilo, že Yugao a Duch jsou spolu, právě tak, jak říkala Reiko. Sano hvízdavě vydechl údivem, že ho pátrání přivedlo až k tomuto zlomu. Když ale naléhal na Iwakuru, aby se rozpomněl, zdali ti dva neřekli něco, co by naznačovalo, kam se chtějí vydat, zaskřípal muž zuby a zasténal: „Už jsem vám řekl všechno, co vím. Teď mi dejte to opium!“

Sano pokývl na Hiratu, ale Iwakura se znovu začal svíjet v křečích. Jeho tělo pak náhle ztuhlo, oči se zavřely a vyprchal z něho život. Dotek smrti si vybral svou daň. Když se Sano díval na mrtvolu, nemohl se ubránit pomyšlení: Už brzy mohu být na jeho místě.

„Škoda, že jsme nepřišli dřív,“ postěžoval si Hirata.

„Aspoň ted víme, kdo je Duch,“ prohlásil Sano, navzdory svému zklamání s vylepšenou náladou. „To je velká výhoda. Víme také, že je s ním Yugao. Dvojici najdeme snáz než jednoho muže.“

Bylo už po poledni, když se Sano s Hiratou vrátili do edského hradu. Zatímco v doprovodu svých detektivů projížděli krytými chodbami, svítilo slunce, ale za vzdálenými kopci se hromadily mraky. Chladivý větřík byl prosycen bahnitým zápachem řeky. Hrad nebyl tak pustý jako včera a úředníky doprovázeli při vyřizování úředních záležitostí vojáci. Dnes už se chovali zdvořileji a Sanovi se cestou ukláněli. Ve vzduchu však dosud visel strach z doteku smrti. Sano si všiml, že u jednoho z

kontrolních stanovišť stojí kapitán Nakai. Jejich pohledy se střetly a zdálo se, že Nakai chce něco říct, ale Sano odvrátil od bývalého hlavního podezřelého zrak; byl pro něj živoucí trapnou připomínkou chybného směru, jímž se jeho pátrání zpočátku ubíralo. Když Sano se svými muži dojel domů, vyběhla z domu Reiko, aby ho přivítala.

Jak to dopadlo?“ V její tváři byla patrna radost, že vidí Sana živého. „Našel jsi je?“

Sano viděl, jak se její naděje vytrácí při pohledu do jejich zklamaných obličejů. „S Yugao a Duchem jsi měla pravdu, ale přišli jsme pozdě.“ A pak jí vyprávěl, co se událo v Nefritovém pavilonu.

„Pátral jsi po něm a po Yugao celou noc?“

„Ano,“ odpověděl Sano. „Vyslechli jsme hosty v zájezdním hostinci, ale Kobori se tam v době, kdy tam bydlel, s nikým nestýkal, a tak nám nikdo nedokázal říct, kam mohl s Yugao jít.“

„Strážní u tří bran do bloků v blízkosti Nefritového pavilonu viděli včera projít dvojici, která odpovídala popisu,“ doplnil ho Hirata. „Nenašli jsme však žádné svědky, kteří by nám o nich mohli povědět něco víc.“

„Pak si museli uvědomit, že jsou nápadní, a rozdělili se,“ spekuloval Sano. „Moji vojáci prohlížejí všechny bloky, počínaje nejbližším od Nefritového pavilonu, a varují všechny předáky a strážné u bran, aby se měli před Koborim a Yugao na pozoru.“ V Saňově tváři byla jasně vepsaná únava a špatná nálada. Tohle pátrání se podobalo hledání dvou zrnek rýže v tisíci žocích. „Vrátili jsme se domů, abychom poslali do ulic další muže.“

‚Je dobře,“ prohlásila Reiko, „že ses vrátil, protože tady máš naléhavé zprávy. Pán Macudaira sem ráno hnal tři posly. Chce tě vidět a začíná být netrpělivý.“

Sanova nálada poklesla ještě víc. Dovedl si představit, co pán Macudaira udělá, až se dozví, co se stalo dnes v noci. Ještě něco?“

„Stavil se tady jeden z vašich detektivů, Hirato-sane,“ řekla Reiko. „Našel mnicha, kterého hledáte.“ Sano byl tak unavený, že musel chvíli přemýšlet, než si vzpomněl, o jakého mnicha se jedná.

„Ozuno,“ poznamenal. „Potulný svátý muž, který může znát tajemství bojového umění dim-maku.“

„Kde je?“ zeptal se Hirata Reiko.

„Ve svatyni Čion ve čtvrti Inaričó.“

Přede dvěma dny, kdy se o něm Sano doslechl poprvé, vypadal mnich jako kandidát na hlavního podezřelého, ale nyní už vůbec nebyl důležitý. „Teď, když už víme, kdo je Duch, nepotřebujeme, aby nám to Ozuno řekl.“

„Ale mohl by být užitečný“ namítl Hirata. „Dva mistři bojových umění, kteří ovládají tajemství dim-maku, oba z Eda, se musejí navzájem znát. Možná by nám ten mnich mohl pomoct Ducha najít.“

„Máte pravdu. Zajeďte do svatyně Čion a promluvte si s tím Ozunou. Já dám rozšířit pátrání po Koborim a Yugao a pak zajdu za pánem Macudairou.“ Sano se v duchu obrnil před výbuchem, který ho nevyhnutelně čeká. Ale možná klesne mrtvý k zemi dřív, než ho pán Macudaira stačí potrestat.

„Pořád ještě si myslím, že ta Yugaina přítelkyně, Tama, ví víc, než mi včera řekla,“ prohlásila Reiko.

„Zajedu za ní ještě jednou.“

Čtvrť známá pod jménem Inaričó hraničila se čtvrtí svatyně Asakusa. Hirata a jeho detektivové projížděli ulicemi plnými zbožných poutníků. V obchodech byly vystavené buddhistické oltáříčky, růžence, svícny, sošky, vázy s pozlacenými kovovými květy lotosu a tabulky na jména, které se upevňovaly na rakve. Z malých, skromných svatyní, kterých bylo v Inaričó nespočet, zněly gongy. Jasné odpoledne doplňovala venkovská nářečí poutníků, výkřiky pouličních prodavačů a kouř ze spaloven mrtvých.

„Tady někde musí být svatyně Čion,“ prohlásil Hirata.

Míjeli právě jeden z mnoha hřbitovů, když Hiratovu pozornost zaujal neobvyklý výjev. Po ulici šel proti němu stařík; kulhal na pravou nohu a opíral se o dřevěnou berlu. Měl dlouhé zanedbané šedivé vlasy a přísný výraz v opáleném obličeji zbrázděném hlubokými vráskami. Na hlavě mu seděla kulatá černá čepička a na sobě měl krátké, potrhané kimono, krátké kalhoty potištěné tajemnými symboly a dlouhé látkové punčochy. Na zádech nesl dřevěnou skříňku ozdobenou oranžovými krajkami.

„To jejamabuši,“ prohlásil Hirata, který když poznal ve starci mnicha, malé prazvláštní sekty Šugendo, která praktikovala tajemnou směs buddhizmu, šintoizmu a čínské magie. Zastavili se, aby si ho prohlédli.

„Nemá tahle sekta svatyně v Jošinských horách? Rád bych věděl, co ho odtamtud přivedlo až sem,“ divil se detektiv Arai.

„Zřejmě je na poutní cestě,“ přemýšlel nahlas detektiv lnoue. Jamabušiové byli proslulí dlouhými, namáhavými cestami do starobylých posvátných míst, kde vykonávali podivné obřady, k nimž patřilo sezení pod ledovým proudem vodopádů, aby dosáhli božského osvícení. Říkalo se rovněž, že jsou špehové tajného spolku zaměřeného proti Tokugawům nebo dokonce skřítci v lidské podobě.

„Je pravda, že jamabušiové mají mystické schopnosti?“ zeptal se Arai, když se mnich přibelhal blíž.

„Dokážou skutečně vymítat zlé duchy, hovořit se zvířaty a hasit oheň pouhou duševní koncentrací?“

Hirata se rozesmál. „To je pravděpodobně jen stará pověst.“ Tenhle jamaguši je jen mrzák, stejný, jako je on sám, pomyslel si smutně.

Z čajovny naproti hřbitovu vyšlo pět samurajů. Na odění nesli erby různých klanů, různých daimjóů, a Hirata si byl jistý, že se jedná o prostopášné mladíky, kteří se vyvlékli ze služebních povinností, toulají se v hloučcích po městě a hledají povyražení. Už v době, kdy sloužil jako řadový policista, zatkl mnohé takové za výtržnosti a pouliční rvačky. Tihle si všimli jamagušiho. Propletli se davem a shlukli se kolem něj.

„Hej, staříku,“ oslovil ho jeden z nich.

Další muž zastoupil mnichovi cestu. „Kampak vůbec jdeš?“

Jamaguši se zastavil, božský klid v jeho tváři se nijak nezměnil. „Nechte mě projít,“ přikázal jim chraplavým, zvláštně rezonujícím hlasem.

„Nevykládej nám, co máme dělat,“ vyštěkl jeden samuraj.

Všichni začali do mnicha strkat a posmívat se mu. Strhli mu z ramene skříňku a ta spadla na zem. Jeden ze samurajů ji zvedl a hodil na hřbitov. Jamaguši jen pokojně stál a opíral se o berlu.

„Jděte pryč,“ nakázal jim pak klidně. „Nechte mě na pokoji.“

Zjevný nedostatek strachu bandu rozzuřil. Začali se ohánět meči. Hirata usoudil, že jejich zábava už zašla příliš daleko. Kdysi by dokázal mnicha osvobodit a rozehnat ty hrubiány sám, ale nyní musel požádat své muže: „Zarazte to.“

Arai s Inouem seskočili z koní, ale než se na místo střetu dostali, jeden z výtržníků sekl po mnichovi mečem. Hirata na okamžik přivřel oči, protože čekal zvuk oceli roztínající maso a kosti a tryskající krev. Ostří však zasáhlo dřevěnou berlu, kterou mnich zdvihl tak bleskurychlým pohybem, že nic

takového Hirata ještě nikdy neviděl. Útočník překvapeně vyjekl. Zpětný odraz ho odhodil dozadu. Upadl a překážel v cestě Inouemu s Araiem, kteří spěchali starci na pomoc. Hirata jen překvapením otevřel ústa.

„Zabij ho!“ ječeli samurajové jeden na druhého.

Zuřivě se pustili meči do jamagušiho, ten však odrážel berlou všechny rány s takovou přesností, že to Hirata i u těch nejlepších samurajů viděl jen zřídka. Smršť útočících těl a sekajících zbraní obklopila mnicha, když se ho pokoušeli dostat na zem. Otáčel se v jejich středu s ostražitým, ale klidným výrazem ve tváři, jeho paže s berlou vířila v rozmazaném pohybu. Zdálo se, že se protivníci od jeho berly sami odrážejí. Jeden klesl v bezvědomí k zemi po úderu do hlavy. Další odletěl až na hřbitov, narazil tam do žulového náhrobku, načež zůstal ležet a jen sténal. Zbývající tři došli k názoru, že na staříka nestačí, a potlučení a zkrvácení ve strachu utekli.

Hirata, Inoue a Arai jen užasle zírali. Z řad diváků, kteří se tady mezitím shromáždili, aby bitku sledovali, vylétaly obdivné výkřiky. Jamaguši se dobelhal na hřbitov, aby posbíral svůj majetek. Hirata s námahou slezl ze svého koně.

„Vezměte ty zraněné samuraje k branám nejbližších bloků. Nařiďte strážným, ať zavolají policii a dají je zatknout,“ nařídil svým detektivům. Pak se vydal za mnichem. „Jak jste to dokázal?“

„Co jsem dokázal?“ zeptal se starý mnich, zatímco si nakládal svou bedýnku zase na záda. Bylo vidět, že se při boji ani nezadýchal. Zdálo se, že mu víc vadí Hiratův zásah než to, že na něj někdo zaútočil.

„Jak jste dokázal porazit pět statných samurajů?“ zeptal se znovu Hirata.

„Já je neporazil.“ Stařík uštědřil Hiratovi pohled, jímž mu naznačoval, že má učinit, co musí, a pak ho nechat na pokoji. „Porazili se sami.“

Hirata jeho tajemné odpovědi nerozuměl, ale uvědomoval si, že tenhle jamaguši vládne záhadnou silou, které se on sám ještě před chvílí vysmíval. Se zpožděním si rovněž uvědomil, že tento muž je určitě tím, za kým sem přišel. „Vy jste Ozuno, že?“

Mnich sotva znatelně přikývl. „A kdo jste vy?“

Jsem šógunův sósakan-samaj odpověděl Hirata a představil se i jménem. „Hledám vás.“

„Nezdálo se, že by tím byl Ozuno překvapený nebo že by ho to nějak zvlášť zaujalo. Projevoval se stejně jako jiní muži jeho druhu: jako samotář, který si udržuje odstup. Jestli mě budete jen zbytečně zdržovat a zírat na mě, půjdu dál.“

„Vyšetřuju jeden zločin,“ začal Hirata. „Ukázalo se, že jste člověk, který by mi v tom mohl pomoct. Znáte Koboriho Banzana?“

V Ozunově klidném pohledu se přece jen mihl náznak emoce. „Nevím, co je s ním teď.“

„Znal jste ho tedy?“

„Býval mým žákem,“ odpověděl Ozuno.

„Vycvičil jste ho v umění dim-maku?“

Ozuno si pohrdavě odfrkl. „Učil jsem ho boji s mečem. Dim-mak je pouhá legenda.“

„To jsem si kdysi myslel také. Ale v poslední době zemřelo po doteku smrti pět mužů,“ řekl Hirata a pro sebe si pomyslel: Šest, stane-li se další obětí Sano. „Viděl jsem důkazy. Vaše tajemství je prozrazeno.“

Opovržení v mnichově tváři zmizelo a změnilo se ve výraz samuraje, který byl raněn v bitvě a zachovává klid jen silou vůle. „Domníváte se, že tím vrahem je Kobori?“

„Vím to.“

Ozuno klesl na kolena vedle jednoho náhrobního kamene. Poprvé vypadal právě tak slabý jako většina starců jeho věku. Ale přestože byl zjevně otřesený, nezdálo se, že by ho to kdovíjak překvapilo. Jako by se jen naplnilo nějaké proroctví.

„Musím Koboriho polapit,“ prohlásil Hirata. „Nevíte, kde by mohl být?“

„Neviděl jsem ho jedenáct let!“

„Celou tu dobu jste se tedy nestýkali?“ Hirata byl zklamaný, přestože si myslel, že setkání s Ozunou bylo šťastné, byť nikoli nutně k vyřešení vražd.

„Vůbec,“ odpověděl Ozuno. „Přestal jsem se k němu znát.“

Svazek mezi učitelem a žákem byl téměř posvátný a Hirata věděl, že přestane-li se učitel se žákem stýkat, jedná se o mimořádný čin odsouzení a nesmírné zneuctění žáka. „Proč?“

Ozuno vstal a zíral do dálky. „O dim-maku se rozšířila řada mylných představ. Jedna z nich spočívá v tom, že se jedná o samostatnou záležitost. Ve skutečnosti patří pouze do širší škály tajných bojových umění, k níž náleží i boj se zbraněmi a zaklínání.“ Zděšení z toho, že jeho bývalý žák je hledaným zločincem, jej donutilo porušit přísnou mlčenlivost. Hiratovi bylo jasné, že mu Ozuno říká věci, které slyšelo jen pár smrtelníků. „Další mylná představa spočívá v tom, že dim-mak je zlá magie, která byla vymyšlena proto, aby jí mohli využívat vrazi. To však lidé, kteří ji před dávnými časy vyvinuli, rozhodně neměli v úmyslu. Představovali si, že se dotek smrti bude užívat v čestném boji a k sebeobraně.“

„Museli přece vědět, že ho může být zneužito k zabíjení nečestným způsobem,“ namítl Hirata.

„Jistěže to věděli. Proto jej dědicové těchto znalostí tak přísně tajili. Tvoříme tajnou společnost, jejímž cílem je toto umění chránit a předávat dalším generacím. Složili jsme slib mlčení, který nám zakazuje dim-mak používat, s výjimkou mimořádně naléhavých případů, nebo jeho tajemství prozradit jinému než několika pečlivě vybraným žákům.“

„Podle čeho je vybíráte?“ zeptal se Hirata se zájmem.

„Vybíráme si mladé samuraje mezi tokugawskými vazaly, dvořany daimjóů a róniny. Musejí mít dobrý charakter a přirozený talent pro bojová umění.“

„Někdy se ale dopustíte chyby,“ usoudil přesto Hirata.

Ozuno lítostivě přikývl. „Koboriho jsem objevil ve škole bojových umění v provincii Mino. Byl to syn z

váženého, ale zchudlého klanu. Měl vynikající předpoklady pro bojová umění, talent a odhodlání, jaké jsou dnes už vzácné. Náš výcvik byl mimořádně tvrdý, ale Kobori si počínal, jako by byl reinkarnací nějakého starého mistra.“

„Něco se potom pokazilo?“

„Nebyl jsem jediný, kdo si všiml jeho nadání. Objevil ho rovněž komoří Janagisawa, který také hledal mezi samurajskou třídou dobré bojovníky. Zatímco jsem Koboriho cvičil, nabídl mu Janagisawa místo v elitní vojenské jednotce. Brzy poté došlo ke střetu, který vedl k vzájemné roztržce.“

Ozunovou tváří se mihl odlesk bolestných vzpomínek. „Je dobře známo, že vojáci z toho oddílu byli vrazi, kteří udržovali Janagisawu u moci. Jistě jste slyšel, že jeho sokové přicházeli obvykle o život při útoku loupežníků na silnicích?“

„Tak sice znělo oficiální vysvětlení,“ souhlasil Hirata, „ale všichni věděli, že se jednalo o vraždy na Janagisawův příkaz. Vojáci z jeho elitní jednotky byli příliš zkušení a chytří, než aby se nechali chytit či po sobě zanechali nějaké stopy, které by vedly k nim nebo k Janagisawovi.“

„Také Kobori byl chytrý a zběhlý v umění tajného počínání. Jednoho dne jsem slyšel, že jakýsi Janagisawův nepřítel klesl bez jakékoli zjevné příčiny mrtev k zemi. Předpokládalo se, že jej náhle ranila mrtvice. Já jsem však choval jisté podezření.

Zeptal jsem se Koboriho, zda tomuto muži nezasadil dotek smrti. Nepopřel to. Vůbec nezapíral, že užil našeho tajného umění k spáchání chladnokrevné vraždy. Spíš se dalo říci, že na to byl pyšný.“ Ozunova tvář potemněla nesouhlasem. „Tvrdil, že využil své znalosti k dobrým a praktickým ůčelům. Řekl jsem mu, že je povinen toto umění v budoucnu předat svému žáku. Odpověděl, že je to nesmysl. Pravda byla taková, že ho svádělo vzrušení ze zabíjení a prestiž, kterou mu poskytovala práce pro Janagisawu. Řekl jsem mu, že nemůže současně studovat u mě a sloužit Janagisawovi.“

„Rozhodl se pro Janagisawu?“

Ozuno přikývl. „Řekl, že už pro nás nechce pracovat. Ten den jsem s ním přerušil veškeré styky a vyloučil ho z naší společnosti.“

„Tenkrát jste ho viděl naposledy?“ ujišťoval se Hirata.

„Ne. Viděl jsem ho pak ještě jednou,“ odpověděl Ozuno. „Naše společnost má zvláštní metody jednání s odpadlíky. Abychom mu zabránili v zneužívání našich tajných znalostí nebo v tom, aby je předával dál, rozhodli jsme se, že ho odstraníme.“

„To znamená, že ho zabijete?“

„Mrtvý muž nemůže páchat zlé skutky ani vyzradit tajemství,“ pokrčil rameny Ozuno. „Když Kobori porušil svůj slib, stal se synem smrti. Oznámil jsem to všem členům naší společnosti. Všichni jsme odpovídali za to, aby byl Kobori odstraněn, ale největší odpovědnost jsem měl já, protože byl mým žákem.“

„Jak je tedy možné, že je dosud naživu?“

Zdálo se, že to Ozuna trápí. „Naučil jsem ho všemu až moc dobře. Šel jsem po něm a střetli jsme se spolu. Poranil mě a utekl.“ S pohledem na svoji chromou nohu dodal: „Jiným členům naší společnosti

se nepodařilo dostat se k němu dost blízko, aby ho mohli zabít.“ Jeho lítost se změnila v pokoření.

„Teď nesu odpovědnost za všechny ty vraždy, které spáchal, já. Je to hříšník a bude mě strašit ještě tisíc životů.“

„Možná to dokážete napravit ještě v tomto životě.“ Hirata náhle viděl řešení svých vlastních problémů, které skvěle zapadaly do jeho pátrání po vrahovi. „Můžete mi říct, jak si máme vést při zatýkání Koboriho, až ho objevíme?“

„Nejlepší bude vzít s sebou co nejvíc vojáků,“ odpověděl Ozuno. „Buďte však připraven na to, že se bude zatčení bránit, a mnozí z nich přitom přijdou o život.“

Tohle samozřejmé řešení však Hiratu neuspokojilo. „A co v boji muže proti muži?“

„Každý má svoje slabé místo. Sice jsem ho na Koborim nikdy nenašel, ale v souboji je to vaše jediná šance. Vám osobně ale radím, abyste se o to nepokoušel.“

„Nemohl byste mě naučit některé z vašich tajných umění, které bych proti němu mohl použít?“ Ozuno mu věnoval pohoršený pohled. „To bych tedy rozhodně nemohl. Brání mi v tom můj slib.“

„Nepomůžete-li mi, abych mohl chránit sebe a své vojáky, přijdou o život další lidé.“ Hirata vášnivě toužil zvědět tajemství, které tomuto chromému, slabému starci umožnilo porazit pět statných samurajů.

„Tak dobře,“ souhlasil nakonec zdráhavé Ozuno. „Ukážu vám některá zranitelná místa, kam byste mohl Koboriho zasáhnout, pokud se k němu dostanete dostatečně blízko.“

Uchopil Hiratovu ruku a dotkl se dvou bodů na jeho zápěstí. „V těchto místech silně přitlačte, abyste mu vytáhl všechen vzduch z plic a oslabil ho.“ Pak vyhrnul Hiratovi rukáv a lehce mu stiskl paži, nahoře, v prohlubni mezi dvěma svaly. „Sevřete ho zde a zablokujete tok jeho energie. Tím ho dostanete na zem a pak mu můžete zasadit smrtící úder.“

Ozuno se dotkl pravé strany Hiratova hrdla, těsně pod bradou. „Tvrdé bodnutí do tohoto místa zastaví koloběh krve.“ Potom přiložil postupně prst na několik bodů na Hiratově hrudi a vysvětlil:

„Udeřte ho sem a zastaví se mu srdce.“ Načež rozhrnul Hiratovi oděv a dotkl se jej poblíž pupku.

„Prudké kopnutí do místa, kde sídlí jeho duch, jej na místě zabije.“

Fascinovaný Hirata pozorně sledoval jeho výklad. Pamatoval si však rovněž, jak je napadli vzbouřenci cestou do edské márnice, a nesčetné souboje s mečem, které vybojoval. Ruční bojové umění by mu v podobných situacích moc nepomohlo.

„Nemohl byste mě naučit nějaké triky s mečem, třeba ty, které jste použil proti těm chlapům, co vás napadli?“ požádal ho.

„Ale ovšem. Během mrknutí oka vás naučím vše, co jinak trvá léta,“ odpověděl mu ironicky Ozuno a vrátil se k původnímu mrzutému chování. Probodl Hiratu ostrým pohledem. „Předpokládám, že vaše dychtivost naučit se mým tajemstvím má ještě jiný důvod než pátrání po Koborim.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Hirata zahanbeně, protože ho Ozuno tak snadno prohlédl. Klesl na kolena mezi náhrobky a uklonil se. „Ozuno-sane, nesmírně rád bych se u vás učil bojovým uměním. Byl byste tak laskav a přijal mě za svého žáka?“

Ozuno se výsměšně zasmál. „Nepřijímáme každého jen proto, že o to požádá. Už jsem vám říkal, jak si své žáky vybíráme.“

Hirata, který se rozhodně nemínil spokojit s touto odpovědí, namítl: „Váš způsob selhal, když jste si vybrali Koboriho. Jsem pro vás lepší volba.“

„To říkáte vy,“ odsekl Ozuno. „Vůbec vás neznám. Vím o vás jen to, co vidím, a z toho mohu usoudit, že jste ukvapený a drzý.“

„Mám dobrou povahu,“ odporoval Hirata ve snaze ho přesvědčit. „Komoří a šógun bývám to potvrdili.“

„To, že se vychloubáte, svědčí o vaší domýšlivosti,“ prohlásil Ozuno káravým tónem. „Kromě toho jste příliš starý. Vaše osobnost je již pevně zformována. Vždy si vybíráme chlapce, které dokážeme ovlivnit tak, aby žili naším způsobem života.“

„Mám ale talent pro bojová umění a zkušenosti, které mladí hoši nemají. To je má výhoda.“

„Jistě. A pravděpodobně jste si rovněž osvojil mnohé chyby, kterých bych vás zbavoval celá léta.“

Hirata si ale za nic na světě nechtěl nechat ujít takovou příležitost. „Prosím,“ vydechl. S námahou vstal a uchopil Ozuna za paži. „Potřebuju vás, abyste mě učil. Jste moje jediná naděje, že budu ještě někdy schopen bojovat. Pokud se nenaučím vašim tajemstvím, budu vždy jen bezmocným terčem útoků, každému jenom pro posměch.“ Rozpřáhl paže, aby Ozuno lépe viděl jeho zmrzačené, poničené tělo. Byl na pokraji slz a styděl se žadonit, ale přesto pokračoval: „Nebudu moci splnit svou

povinnost k pánovi a šógunovi. Nepomůžete-li mi, ztratím svou čest i obživu!“ Ozuno na něj hleděl s nemilosrdným opovržením. „Toužíte po znalostech ze špatných důvodů. Chcete se naučit několika zvláštním způsobům boje, vyhrávat v soubojích a sbírat světské odměny, aniž byste toužil po cti a zachování našich starých tradic. Vaše potřeby mě nezajímají. V žádném případě vám nepomohou ke vstupu do naší společnosti.“ Netrpělivě mávl rukou. „Tenhle rozhovor nemá smysl. I kdyby ste byl ideálním uchazečem, nevzal bych vás do učení. Vzdal jsem se výsady být učitelem, když se Kobori vydal špatnou cestou. Už nikdy nechci riskovat, že stvořím dalšího odporného vraha bez svědomí.“

Přestože v mnichově tónu jasně zaznělo definitivní odmítnutí, Hirata byl příliš zoufalý, než aby se mohl vzdát. „Přivedl mě k vám osud!“ vykřikl. „To znamená, že se máte stát mým učitelem. Je to naše předurčení!“

„Ach, takže předurčení?“ Ozuno se jízlivě rozesmál. „Tak dobře, jestliže tomu tak je, nebudu utíkat před osudem. Dohodneme se takto: Jestliže se potkáme ještě jednou, začneme s vaší výukou.“

„Dobře,“ souhlasil Hirata. Edo zase nebylo tak velké, a tak si mohl být téměř jistý, že se s mnichem znovu setká.

Ozuno si posměšně odfrkl, jako by Hiratovi četl myšlenky. „Pokud vás já uvidím jako první, tak se nepotkáme,“ odsekl a vybelhal se ze hřbitova. Na cestě se vmísil do zástupu poutníků a zmizel mu z očí.

Reiko zaklepala na vrata před domem, v němž sloužila Yugaina přítelkyně Tama. Otevřela jí nevlídná žena s šedivými vlasy. „Ano?“

„Chtěla bych mluvit s Tamou,“ požádala Reiko hlasem, který se jí samou naléhavostí třásl.

„Myslíte tu služku z kuchyně?“ Ženin pohled se zaostřil zvědavostí. „Kdo jste?“ Když se jí Reiko představila, žena pokrčila rameny: „Tak ta tady není.“

Reiko se málem rozplakala zklamáním. „Je-li Sano odsouzen k brzké smrti, nalézt Yugao je to poslední, co pro něho může udělat. ‚A kde je?“

„Kuchař ji poslal na rybí trh. Já jsem tady hospodyně. Mohu vám nějak pomoct?“

„Ne, myslím, že nemůžete. Kdy se Tama vrátí?“ Uvědomovala si, že v obrovském davu na rybím trhu dívku rozhodně najít nedokáže, ale přesto se pokoušela zachovat klid.

„Může to trvat celé hodiny,“ odpověděla jí hospodyně. „Proč vám na ní tak záleží? Provedla něco?“

„Snad ne,“ odpověděla Reiko. Její tušení, že jí Tama včera zatajila důležité informace, mohlo být pouhým toužebným přáním. Přesto se nechtěla vzdát, protože Tama představovala jedinou možnost, jak se dostat k Yugao. „Teď mě napadlo, že byste mi přece jen mohla pomoct. Nezpozorovala jste u Tamy v poslední době něco zvláštního?“

Hospodyně svraštila čelo a přemýšlela. Nakonec řekla: „Ale ano, zpozorovala. Předevčírem odešla z domu bez dovolení. Paní jí vynadala a ztloukla ji. To nebyla Tama, jak ji znám. Obvykle je to povolná, poslušná dívka, která udělá všechno, co jí kdo rozkáže.“

Reiko se v duchu bránila, aby si od toho neslibovala příliš. „Proč Tama odešla?“

„Protože ji přišla navštívit ta žena.“

„Jaká žena?“ Reiko zadržovala dech, jak ji divoce zaplavila naděje, a rozbušilo se jí srdce.

„Řekla, že se jmenuje Yugao.“

Reiko pocítila takovou úlevu, až se radostí zajíkla a musela se chytit sloupu, aby neupadla.

„Vyprávějte mi všechno, jak to bylo, když ta Yugao přišla! Je to nesmírně důležité!“

„No, přišla k zadním vratům,“ začala hospodyně a bylo zřejmé, že ji Reičin zájem těší a chce jí to všechno vypovědět. „Ptala se na Tamu. Když jsem se jí zeptala, co je zač, nechtěla mi říct nic víc, než jak se jmenuje a že jsou s Tamou staré kamarádky. Služky by neměly mít žádné návštěvy, ale mně bylo Tamy líto, protože je na světě osamělá, a myslela jsem si, že nemůže uškodit, když se jednou setká s dávnou kamarádkou. Takže jsem pro ni došla.

Napřed byla ráda, že tu Yugao vidí. Objala ji, rozplakala se a řekla, že jí hrozně moc scházela. Když se ale začaly bavit, viděla jsem, že Tama je celá neklidná.“

„Co si povídaly?“ Reiko zatínala nehty do dlaní.

„Nevím, co říkala ta druhá, protože šeptala. Ale Tama řekla: ‚Ne, to nemůžu. Měla bych potíže.“

Reiko nyní pochopila, proč byla Tama tak zaražená, když jí prozradila, že její kamarádka z dětství je vražedkyně a utíká před spravedlností. Yugao si zřejmě vymyslela nějakou pohádku, proč přišla požádat Tamu o pomoc.

„Ta Yugao ji ale dlouho k něčemu přemlouvala,“ pokračovala hospodyně, „až Tamu nakonec přesvědčila, a ona řekla: ‚Tak dobře. Pojď se mnou.‘ Pak spolu někam odešly.“

„Nebyl s nimi nějaký muž?“ vyhrkla Reiko nedočkavě.

„Žádného jsem neviděla.“

Reiko si nicméně byla jista, že Duch čekal někde poblíž. Když odešli z Nefritového pavilonu, potřebovali najít jiný úkryt. Yugao si nepochybně vzpomněla na Tamu, jedinou osobu, kterou by dokázala přesvědčit, aby pro ni něco udělala. A Reiko si zároveň byla naprosto jistá, že by Yugao neopustila muže, kterého tak vášnivě miluje.

Hospodyně se k ní naklonila a pošeptala jí do ucha: „Nežalovala jsem paní, že Tama před odchodem ukradla ze spíše koš potravin.“

„Kam šly?“ naléhala Reiko.

„To nevím. Když se Tama vrátila, zeptala jsem se jí na to, ale nechtěla mi to říct.“

„Jak dlouho byla pryč?“

„Nechte mě přemýšlet.“ Hospodyně si poklepala prstem na vráskami zbrázděnou tvář. „Když odcházela, byla už skoro tma. Sotva se stačila vrátit předtím, než se zavírala vrata do sousedních bloků.“

Reiko byla zklamaná, protože za tu dobu, mezi soumrakem a počátkem noci, mohla Tama urazit značnou vzdálenost, přestože šla pěšky a obtěžkaná košem se zásobami. To ponechávalo hrozivé širokou oblast, kterou by bylo nutné propátrat, aby nalezli místo, kam Tama ukryla Ducha s Yugao.

„Děkuji vám za pomoc,“ usmála se a obrátila se k odchodu.

„Mám Tamě říct, že jste tady byla?“ zeptala se hospodyně. „Mám jí říct, že se ještě vrátíte?“ Nouze vede k nápadům. Reiko pomyslela na koš ukradených potravin a napadla ji nová strategie.

„Ne,“ zavolala, když spěšně odcházela k nosítkům a ke svým strážcům. „Nic, prosím vás, Tamě neříkejte.“

Věděla však, že se vrátí. A pak konečně přesně zjistí, kde se ukrývají Duch a Yugao.

Sano se zastavil v ústředí mecuke pro Koboriho spisy. Obsahovaly rovněž údaje o jeho přibližné výšce a váze a nepříliš dobrý náčrt jeho obličeje. Po návštěvě generála Isogaie, od něhož převzal velení vojáků, kteří měli sloužit v pátracích týmech, spěchal Sano do paláce.

V okamžiku, kdy vešel do audienční síně, věděl, že se ocitl v ještě větších potížích, než očekával. Pán Macudaira, usazený na svém obvyklém místě, se mračil tak divoce, že připomínal z kamene vytesaného démona ve svatyni. Nad ním se na stupínku krčil vyděšený a zmatený šógun. Joritomo, který seděl vedle šóguna, vrhl na Sana varovný pohled. Strážci rozmístění podél stěn stáli naprosto

nehybně a zírali před sebe, jako by se báli hnout. Členové rady starších tentokrát nebyli přítomni. Na jejich místě na zvýšené podlaze seděl policejní soudce Hošina a upíral na Sana klidný, bezmála

veselý pohled.

Když Sano spatřil svého nepřítele, proti své vůli se zarazil a zpomalil krok. Když poklekal pod stupínkem po šógunově levici a ukláněl se, ozval se pán Macudaira: „Proč vám to trvalo tak dlouho?“

„Musel jsem se věnovat jedné naléhavé záležitosti,“ hájil se Sano, přestože věděl, že žádné zdůvodnění nebude pro pána Macudairu dost dobré. Co se v posledních dvou dnech mohlo stát, že si ho pán Macudaira přestal vážit a vzal na milost Hošinu? Sano pochyboval, že by to bylo jen proto, že se dozvěděl o jeho včerejším nevydařeném pokusu dopadnout Ducha, protože Hošina si nevedl o nic lépe. „Tisíckrát se omlouvám.“

„Tisíc omluv vám stačit nebude,“ odsekl pán Macudaira, kypící zlostí. „Pochopil jsem správně, že jste zapojil do strážní služby stovky vojáků?“

„Ano,“ přiznal Sano. Koutkem oka viděl, jak Hošinu jeho obtížná situace těší. „Vzhledem k tomu, že

je vrah dosud na svobodě a vysocí úředníci se bojí opouštět svoje domovy, mi to připadalo jako jediný způsob, jak udržet vládu v chodu.“

Šógun plaše přikývl na souhlas, ale pán Macudaira si ho nevšímal: „Je zřejmé, že jste nepomyslel na to, jak výrazně se sníží bezpečnost, když stáhnete tyto muže z jejich obvyklých míst. Zatímco si hrají na chůvy bandy zbabělců, kdo má místo nich udržovat pořádek v městě?“ Byl tak sinalý zlostí, až

bylo o strach, aby mu nepraskla nějaká žilka v hlavě. „Myslíte si, že máme neomezený počet vojáků?“

„Poslal jsem pro další do provincií,“ odpověděl Sano v marné snaze se obhájit. Joritomo si třel dlaně o sebe. „Nařídil jsem daimjóům, aby půjčili své dvořany k hlídkování v ulicích.“

„Tohle jste tedy udělal? A víte, co se mezitím může stát?“ Pán Macudaira zlostně vyskočil, jak se už nedokázal dál ovládat. „Když jsem dnes ráno projížděl městem, přepadla mě banda vzbouřených psanců. Mých osobních strážců nebylo zdaleka tolik jako jich, ti lotři byli v přesile. A v dohledu nebyl jediný voják.“

Sano, neschopen slova, jen vyděšeně zíral, protože neúmyslně přivedl pána Macudairu do nebezpečné situace.

„Naštěstí se tam objevil policejní komisař se svými muži a ti vzbouřence odrazili,“ prohlásil pán Macudaira. „Kdyby nezasáhli, byl bych ted už mrtvý.“

Sano obrátil udivený pohled k Hošinovi a ten se na něho vítězoslavně ušklíbl.

„Jaká skvělá náhoda pro vás,“ poznamenal Sano. Nepřekvapilo by ho, kdyby byl Hošina útok sám zorganizoval, aby pak mohl pána Macudairu zachránit a zajistit si jeho vděčnost, takže by byl mu ochoten prominout všechny chyby.

„Ano, hodilo se to.“ V Hošinových očích to zajiskřilo zlovolným pobavením. „V boji byli všichni psanci pobiti, pokud by vás to zajímalo.“

Což znamenalo, že už nemohou prozradit, zda je Hošina najal, uvědomil si Sano. Hošina byl v bezpečí. Využil všech nešťastných náhod, které Sana při vyšetřování potkaly –

„Doslechl jsem se, že jste si dnes ráno vyžádal další vojáky, komoří Sano,“ ujal se slova opět pán Macudaira; výměny názorů mezi Sanem a Hošinou si nevšímal. „K čemu je, prosím vás, potřebujete? Proč svůj hloupý a nebezpečný omyl ještě zhoršujete?“

„Potřebuji je k pátrání po vrahovi, kterého jste mi nařídil dopadnout.“ Sano, ve kterém narůstala zlost na pána Macudairu za jeho prážlivé chování, zaslechl ve vlastním hlase ostrý tón. Jak jinak má chránit vysoce postavené úředníky? „Už vím, kdo to je. Jmenuje se Kobori. Sloužil v elitní jednotce mého předchůdce. Abych ho dostal, potřebuji víc sil, než mi mohou poskytnout moji lidé.“

Zpráva, že Sano odhalil Duchovu totožnost, udivila pána Macudairu natolik, že zmlkl a zamračený výraz z jeho tváře se vytratil. Joritomo věnoval Sanovi potěšený úsměv, v němž se zračila úleva.

„Takže už jste, ahh, tu záhadu vyřešil?“ Šógun se na Sana usmál. Pánu Macudairovi věnoval samolibý pohled, svědčící o tom, jak je spokojený, že Sano uspěl proti jeho bratranci, ačkoli vcelku nechápal, oč se jedná. „Musím vám pogratulovat.“

„Nevěřte mu, Jeho Excelence,“ ozval se rychle Hošina. „Nemusí být pravda, že vrahem je Kobori. Jen si vzpomeňte, jak si komoří Sano myslel, že vrahem je kapitán Nakai, a nakonec se ukázalo, že je nevinný. Může se znovu mýlit.“

Hošina se obrátil na pána Macudairu: „Myslím, že se vás tak zoufale snaží potěšit, že svede vinu na někoho, kdo je pravděpodobně již mrtvý.“

„Kobori je naživu,“ odsekl Sano. „Vím, kde se skrýval ještě před dvěma dny. Včera večer jsem v tom zájezdním hostinci provedl prohlídku. Už tam nebyl. Vyklouzl den předtím.“

„Jaké máte důkazy, že tím hledaným vrahem je on?“ Zdálo se, že se pán Macudaira zmítá mezi pochybnostmi a přáním uvěřit, že dopadení Ducha už je jen otázkou času.

Sano vylíčil, k čemu došlo v Nefritovém pavilonu.

„I kdyby byl Kobori pachatelem, nechal jste ho utéct,“ zavrčel Hošina ve snaze Sana zdiskreditovat.

„Teď už mohl dávno Edo opustit. Ctihodný pane Macudairo, proč posílat vojáky prohledávat stáje, když už tam nejsou koně? Potřebujeme je k udržování bezpečnosti a k pátrání po vzbouřených psancích.“

„Nemůžeme usoudit, že Kobori utekl, jen proto, že byste tomu chtěl věřit,“ namítl Sano. „A jedná se o důležitější terč, než jsou vzbouření psanci.“

Hošina se výsměšně rozesmál. „Ti ale zabili mnohem víc lidí než on.“

„Ale on míří na nejvyšší představitele režimu,“ prohlásil Sano. „Dovolte mi, abych vám připomněl, že už zavraždil pět vysoce postavených úředníků. Nezaměříme-li se na jeho dopadení, bude v tom pokračovat, dokud nebude naše morálka tak slabá, že se celá vláda zhroutí. Musíme ho dopadnout dřív, než znovu zabije.“

Cítil na sobě známky přicházející smrti. Mimovolně se mu stahovaly svaly, jako by mu všude na kůži naskakovaly zrádné modřiny. Bolela ho hlava a v duchu se ptal, zdali už nezačalo krvácení do mozku. Nejistotu a čekání bylo tak obtížné snášet, že si skoro přál vědět s jistotou, že se ho Kobori dotkl. Ale má-li zítra zemřít, kdo bude chránit vládu před takovými lidmi, jako je Hošina, kteří jsou natolik ctižádostiví, že by pro svůj vlastní prospěch klidně nechali Koboriho těšit se ze svobody?

„Někdo v této síni by se mohl stát jeho příští obětí.“ Sano se dovolával strachu pána Macudairy a šóguna o jejich vlastní životy „Dovolte mi půjčit si ty vojáky na pouhé dva dny. To by mělo k dopadení Koboriho stačit.“

„Myslím, že to zní jako, ahh, dobrý kompromis,“ prohlásil šógun, který si přál spor ukončit.

Pán Macudaira chvíli vážil všechna pro i proti a pak řekl: „Komoří Sano má úplnou pravdu v tom, že dopadení Ducha je nezbytně nutné a má přednost před vším ostatním.“ Hošina se zatvářil zklamaně.

„Ale pravdu má i policejní komisař Hošina, že si nemůžeme dovolit oslabit bezpečnostní opatření kvůli honbě za jedním zločincem z mnoha,“ pokračoval. „Odvolejte vojáky z pátrání a pošlete je zpět k jejich obvyklým povinnostem, komoří Sano. Poraďte si bez nich, jak nejlépe dokážete. A nezapomeňte, že se na vás spoléhám.“

Hošina se zazubil, protože si uvědomil, že toto rozhodnutí nutně povede k Sanovu neúspěchu, z čehož on sám bude naopak zase jen těžit. Sano viděl, že nemá smysl se s pánem Macudairou dohadovat. Teď už mohla zasáhnout jen jediná osoba.

„Vaše Excelence,“ promluvil Sano, „tato záležitost je natolik závažná, že byste ji možná měl rozhodnout vy sám a nenechávat to na nás. Řekl jste, že poslat pátrat po Duchovi vojáky, byl dobrý nápad. Je-li to váš názor, pak ho můžete podepřít rozkazem a bude platit.“

Šógun se zdál zjevně znepokojen tím, že bude muset o něčem rozhodnout, ale na druhou stranu zase potěšen pomyšlením na to, jak obrovskou má moc. Pán Macudaira s Hošinou vrhli na Sana zlostný pohled. Joritomo se naklonil k šógunovi a pošeptal mu cosi do ucha.

Jistá osoba by udělala lépe, kdyby se do toho nepletla,“ zasyčel pán Macudaira tiše, ale výhrůžně.

„Jinak by se jisté osobě na jistém vzdáleném ostrově mohla přihodit ošklivá nehoda.“ Joritomo se napřímil a sklopil hlavu, když zaslechl hrozbu týkající se jeho otce ve vyhnanství.

„Nuže? Co k tomu řeknete?“ zeptal se pán Macudaira šóguna. „Budete se řídit názorem komořího Sana, nebo mojí radou?“

Šógun, zbavený podpory, kterou potřeboval k tomu, aby si dokázal stát za svým, couvl: „Vaší, bratrance,“ prohlásil tiše, vyhýbaje se Sanovu pohledu.

Sano přijal porážku se zklamáním, které se mu jen stěží podařilo skrýt. Hošinovi se ulevilo. Nakonec se ozval pán Macudaira: „Ctihodný komoří, než odejdete, rád bych si s vámi promluvil ještě o jedné věci. Doslechl jsem se, že jste v posledních dnech nebyl přítomen ve své kanceláři. Poměrně dost úředníků si stěžovalo, že vás nikdy nemohou zastihnout, neodpovídáte na jejich dopisy a necháváte všechny záležitosti na svých podřízených, kteří nejsou oprávněni je vyřizovat.“

Sano se podíval na Hošinu. Policejní komisař nepochybně zařídil, aby si jeho noví přátelé u pána Macudairy stěžovali. Hošina jen pokrčil rameny a škodolibě se usmál. „Zdá se, že si myslíte, že vaše povinnosti druhého nejvýše postaveného představitele národa jsou pod vaší úroveň,“ vytkl pán Macudaira Sanovi. „Nezměníte-li svůj přístup, bude Jeho Excelence nucena vás odvolat, jak již několik vyšších úředníků doporučilo. Rozuměl jste tomu?“

Sano potlačil hněv a odpověděl: „Ano, pane Macudairo.“ Šlehl jedovatým pohledem po Hošinovi, který se škodolibě radoval, že je zase o něco blíž titulu komořího. Zůstane-li naživu, rozhodl se Sano, zbaví se tohoto nepřítele, i kdyby z toho měla vzniknout politická válka.

„Nastal čas, abychom toto setkání ukončili,“ prohodil pán Macudaira k šógunovi.

„Schůzka je u konce,“ prohlásil šógun.

„Co teď uděláme?“ zeptal se Marume Sana, když procházeli palácovou zahradou.

„Zmobilizujeme armádu a vydáme se pátrat po Duchovi,“ odpověděl Sano.

Nezávisle na tom, že mu pán Macudaira využití armády zakázal, řekl si Sano, že je ztracen, ať učiní cokoli. Ať už bude zanedbávat svoji práci, neposlouchat rozkazy nebo se mu nepodaří dopadnout Ducha, výsledek bude stejný: ztratí své postavení a zmocní se jej Hošina nebo někdo jiný. On sám půjde do vyhnanství nebo na popraviště a zanechá Reiko a Masahira v nebezpečné situaci. Klidně by mohl také s vyšetřováním skončit.

A to zvlášť proto, že by mohlo být jeho posledním.

Sano a jeho detektivové se vydali krytou chodbou Sanova sídla ke stájím pro koně. Má-li zítra zemřít, alespoň stráví den prací, kterou má dělat, a poslouží své cti, jak nejlépe umí. Dostane Koboriho před soud a pomstí se mu, i kdyby to mělo být to poslední, co udělá.

„Ctihodný komoří Sano!“

Sano se otočil a viděl, že k němu s hekáním spěchá kapitán Nakai. Ačkoli to zdaleka nebyl člověk, kterého by si právě teď přál vidět, rozhodl se, že se k němu zachová velkoryse, protože mu způsobil potíže.

„Buďte zdráv,“ řekl Nakai, když se připojil k Sanovi a vykročil po jeho boku. Jeho kovová přilba a drátěná tunika se leskly ve sluneční záři, takže vypadal jako obraz dokonalého samuraje. „Doufám, že se vám vede dobře.“

„Celkem ano. A vám?“ zeptal se Sano zdvořile.

„Docela to jde,“ odpověděl Nakai s předstíranou veselostí.

Sana napadlo, že pokud někdo očekává, že brzy zemře, omlouvá se lidem, kterým ublížil. Zrychlil krok, aby s Nakaiem předešel své muže a mohli si soukromě promluvit. „Kapitáne Nakaii,“ řekl potom, „rád bych se vám omluvil za to, že jsem vás podezříval z těch vražd. Je mi líto, že jsem vás obvinil a ponížil před šógunem a pánem Macudairou. Odpusťte mi to, prosím.“

„To nic, to je v pořádku,“ odpověděl Nakai. „Byla to jen voda pod mostem, co uplynula. Už je to pryč.“ Usmál se a poplácal Sana po rameni. „Kromě toho se domnívám, že to pro mě bylo skrytým požehnáním. Alespoň mi to poskytlo výsadu se s vámi seznámit.“

Sano viděl, že ho kapitán Nakai pokládá za člověka, který by mu mohl pomoct v jeho ctižádostivých plánech. „Možná to není taková výsada, jakou byste si přál,“ odpověděl Sano. Zřejmě tady nebude dost dlouho na to, aby mohl někoho povýšit, i kdyby se mu podařilo zítřejší den přežít.

Nakai se rozesmál, jako by se Sanovi povedl dobrý vtip. „Jste příliš skromný, ctihodný komoří.“ Zřejmě neměl zdání o Saňově prekérní situaci. „Mimochodem, jak pokračuje vaše pátrání? Zjistil jste už, kdo je Duch?“

„Ano, už to vím,“ odpověděl Sano, který byl sice ochoten tenhle rozhovor strpět, ale přidal do kroku, aby brzy skončil. „Jmenuje se Kobori. Sloužil u bývalého komořího. Teď po něm pátráme po celém městě.“

„Kobori?“ Kapitán Nakai se zastavil. Bylo vidět, že přemýšlí. „Tak to přece jenom byl on,“ zamumlal si nakonec pro sebe. Jeho tvrdé rysy ochably úžasem.

„Co se děje?“ Sano se natolik podivil této neobvyklé reakci, že i on zůstal stát.

„Řekl jste, že Duch je Kobori? A že se ho pokoušíte najít?“ vychrlil Nakai jedním dechem. Zdálo se, že se zoufale touží ujistit, zda slyšel správně. Když Sano přikývl, Nakai zašeptal: „Milosrdní bohové. Já ho viděl.“

„Vy jste ho viděl?“ Teď byla řada na Sanovi, aby žasl. Zíral na Nakaie stejně jako detektivové Marume a Fukida, kteří je mezitím dohonili. „Kdy? Kde?“

„Dnes ráno,“ odpověděl Nakai. „V jedné ulici, dole ve městě.“

Sana napadlo, jestli si to Nakai nevymyslel, aby se mu zavděčil. Ale z jeho slov sálala upřímnost. „Jak jste ho poznal?“ chtěl vědět Sano a u srdce se mu vzedmula vlna naděje.

„Znával jsem ho,“ odpověděl Nakai. „Vzpomínáte si, jak jsem vám říkal, že má rodina má něco společného s Janagisawou? Můj bratranec býval jeho zbrojířským mistrem. Zahynul v bitvě.

Navštěvoval jsem ho v Janagisawově sídle, protože když jsem viděl, jak blízko má ke komořímu, domníval jsem se, že by mně mohl pomoct v kariéře. Někdy mě představoval lidem, kteří tam zrovna byli. Jedním z nich byl Kobori.“

Kapitán Nakai se usmál jako člověk, který právě vyřešil záhadu, jež ho trápila. „Když jsem ho ale dnes viděl, nemohl jsem si vzpomenout, kdo to je nebo kde jsem se s ním už potkal. Setkali jsme se jen jednou, před lety. Ale jak jste řekl jeho jméno, najednou se mi rozsvítilo.“

To znělo dost pravděpodobně, Sano však přesto dokázal jen těžko uvěřit, že by se Kobori, po kterém se tak usilovně pátrá, jenom tak procházel po městě. „Jak se stalo, že jste si ho všiml?“

„Jel jsem a myslel na své záležitosti,“ začal vyprávět Nakai. „Doslechl jsem se, že pán Macudaira má dnes ráno jet do města, a napadlo mě, že by to mohla být dobrá příležitost si s ním promluvit. Jak víte, udělal jsem na něho při předchozím setkání špatný dojem, a chtěl jsem se ukázat v lepším světle. Takže jsem pána Macudairu a jeho doprovod sledoval.“

Sano si představoval, jak se Nakai, zoufale toužící po povýšení a ještě tvrdohlavější než předtím, pokouší dostat k pánu Macudairovi. Kapitán Nakai náhle posmutněl. „Jeho osobní strážci mi ale řekli, ať koukám zmizet, nebo mě zmlátí. Obrátil jsem koně a chtěl se vrátit na hrad, a právě v tom okamžiku jsem spatřil Koboriho. Stál na kraji cesty v zástupu lidí, kteří čekali, až bude pán Macudaira projíždět kolem.“

Zděšení připravilo Sana o dech, když si uvědomil, že Duch číhal na pána Macudairu právě ve chvíli, kdy on sám pročesával ulice kolem Nefritového pavilonu, aby jej dopadl. „Kde přesně jste ho viděl?“

„Na hlavní třídě.“

„Mluvil jste s ním?“

„Ne. Zamával jsem na něho, ale neviděl mě. Odešel pryč.“

„Asi nevíte, kam šel,“ vzdychl Sano. To, že kapitán Ducha spatřil, mu mnoho nepomůže. Od chvíle, kdy ho zahlédl, už uplynula spousta času, a Kobori už teď dávno může být kdovíkde.

Kapitán Nakai zvedl prst a usmál se. „Ale ovšemže to vím. Chtěl jsem zjistit, odkud ho znám, a napadlo mě, že kdybych si ho prohlédl zblízka, vzpomněl bych si. Kromě toho jsem v té chvíli stejně neměl nic lepšího na práci. A tak jsem se za ním rozjel. Vešel do jednoho domu. Nějaká dívka ho pustila dovnitř.“

Sana se zmocnilo druhé, daleko větší ohromení, když mu došlo, co Nakai viděl: Ducha mizejícího v doupěti, které sdílí s nějakou dívkou, což je nepochybně Yůgao. Bezcílné potulování jednoho nespokojence po městě vedlo k lepšímu výsledku než soustředěné, pilné pátrání mnoha lidí. Sano kroutil hlavou v údivu nad záhadnými zvraty osudu. Původní hlavní podezřelý přijde se stopou, která ho zavede k vrahovi!

„Kde je ten dům?“ vyhrkl Sano. Zmocnilo se ho vzrušení z toho, že dopadení Koboriho je na dosah.

Nakai se už už chystal odpovědět, ale vzápětí ústa zase zavřel. V očích se mu zaleskla lstivost, když si uvědomil, že ví něco, co je pro Sana životně důležité. „Řeknu vám, kde je ten dům, když za to od vás něco dostanu na oplátku. Chci být povýšen do hodnosti plukovníka s dvakrát vyšším platem, než mám teď.“ Ve své lačnosti se s tím však nespokojil a ještě dodal: „A chci místo u vašeho dvora.“

Marume s Fukidou se nevěřícně, opovržlivě zasmáli. „Vy máte ale drzost,“ řekl Marume.

„Měl byste se stydět. Takhle vydírat ctihodného komořího!“ dodal Fukida.

Sano byl uražen Nakaiovým nezdvořilým chováním, ale tu informaci zoufale potřeboval a navíc kapitánovi vskutku něco dlužil. Ačkoli Nakaiova povaha nebyla bez poskvrnky, Sano se rozhodl, že mu místo mezi svými dvořany poskytne. Přece jen to je muž, který dokázal v jedné bitvě pobít čtyřicet osm nepřátel.

„Tak dobře,“ prohlásil Sano. „Až na to budu mít čas, postarám se o vaše oficiální povýšení a zvýšení platu. Ale od této chvíle jste pod mým velením a nařizuji vám, abyste mi řekl, kde je ten dům.“

„Děkuji vám, ctihodný komoří!“ vykřikl nadšeně Nakai a uklonil se. Nesouhlasných pohledů Marumeho a Fukidy si vůbec nevšiml. Hleděl na Sana se směsicí spokojenosti, úcty a nedočkavé touhy ho potěšit. „Nejenže vám řeknu, kde se skrývá Duch, ale sám vás tam zavedu!“

Jakási stařena v potrhaném a špinavém bavlněném kimonu a obnošeném proutěném klobouku zametala zadní uličku mezi dvěma řadami domů v obchodní čtvrti Nihonbaši. Její tělo shrbené desítkami let namáhavé práce postupovalo stále dál. Pod koštětem se jí hromadily zeleninové slupky, které vypadly z košů na odpadky, a smetí, které přivál vítr. Její nohy v slaměných sandálech se šouraly v loužích vody, která kapala z prádla pověšeného na šňůrách mezi balkony a prosakovala z beden s nočními výkaly a močí. Ze zadních vrat zahrad domů vycházeli sloužící, jiní vcházeli dovnitř, ale ani ti, ani oni jí nevěnovali pozornost. Metařky byly pro všechny, kdo stáli na společenském žebříčku třeba jen trochu výš, neviditelné.

Reiko vyhlížela zpod okraje klobouku, který jí skrýval obličej, a čekala na Tamu. Zametala v téhle uličce už dvě hodiny, chodila sem a tam, nametala na lopatku stále stejné smetí, aby ho vzápětí zase rozházela, ale Tama se z rybího trhu dosud nevrátila. Obloha i ulička byly s přicházejícím soumrakem stále temnější.

Když odcházela ze svého domu, byla si Reiko jista nejen tím, že Tama hledanou dvojici ukrývá, ale že jim také musí donést jídlo. Reiko se domnívala, že si Yugao nepřeje, aby si s Tamou promluvila, protože Tama by mohla vyprávět o jejím milostném vztahu s Koborim. Rozestavěla v blízkosti domu, kde Tama sloužila, několik svých strážných, převlékla se za pouliční metařku a vrátila se pěšky do uličky, zatímco zbývající stráže z jejího doprovodu ji zpovzdálí sledovaly. Muži, které nechala na místě, samozřejmě předstírali, že ji neznají, ale nenápadně zavrtěli hlavou, aby jí naznačili, že Tama se dosud nevrátila.

Reiko začínala z věčného ohýbání bolet záda. Měla už dost ošklivého zápachu a pamatovala si každou slupku z ředkvičky a každý drobek, které se ocitly pod jejím koštětem. Do uličky se zatoulal pes, očichal odpadkové koše, pak se nahrbil a vykálel se. Reiko nakrčila nos před ošklivým pachem, když se belhala kolem lejna, a doufala, že Tama už se musí každou chvíli objevit. V uličce bylo slyšet

služky připravující večeři a klábosící mezi sebou. Reiko cítila závany pikantní vůně česneku a sójové omáčky. V žaludku jí kručelo hlady. Dostala se na jeden konec uličky a obrátila se, aby pokračovala v jednotvárném zametání, když spatřila Tamu, která k ní mířila z opačného konce, následovaná nosičem se zakrytým dřevěným kbelíkem. Reičina nálada vylétla až na měsíc, který svítil na obloze nad uličkou. Když Tama s nosičem vcházela do vrat, Reiko sklonila hlavu, pilně zametala a v duchu se připravovala na to, že tady možná bude muset strávit ještě spoustu času, než ji Tama odvede na místo, kde se skrývají uprchlíci.

Netrvalo však dlouho a vrata se znovu otevřela. Tama vyklouzla ven. Měla na sobě plášť a nesla svázaný ranec. Rozběhla se uličkou a kradmo se ohlížela na dům, který právě opustila. Kolem Reiko prošla bez povšimnutí.

Reiko si zastrčila koště do podpaží, zvedla lopatu a vydala se za Tamou. Jakmile vyšly z uličky, zaplnila se čtvrť spěchajícími lidmi, kteří se chtěli dostat domů před setměním. Obchodníci zavírali posuvné dveře svých obchodů. Po ulicích přecházeli hlídkující vojáci. Reiko se prodírala davem, aby malou a rychlou Taminu postavičku neztratila z dohledu. Rozhlížela se, kde jsou její strážní.

„Jsme hned za vámi,“ šeptl tiše poručík Asukai.

Sledovali Tamu po cestě tržištěm. Prodejci smlouvali s posledními zákazníky nebo balili neprodanou zeleninu. Když Reiko spěchala kolem Stánků, zaslechla, jak na ni nějaký mužský hlas volá: „Hej, ty! Ženská!“ Čísi ruka ji popadla za paži. Patřila obrovskému prodavači.

„Zameť ten nepořádek!“ nařídil jí a ukázal na zvadlé zelné listy, povalující se na ulici.

„Pusťte mě!“ Reiko se po něm ohnala koštětem. Prodavač se sehnul, pustil ji a nadával. „Co to děláš?“

Vrhl se na ni. Poručík Asukai ho popadl a mrštil jím do Stánku se sklenicemi naložené zeleniny. Muž padl naznak a kolem něj se na zemi tříštily sklenice. Reiko zahodila koště i lopatku a rozběhla se.

Poručík Asukai ji dohonil.

„Kam šla?“ vykřikla v panice Reiko.

Přes tržiště na ni mávali další strážci a ukazovali jí cestu. Reiko viděla, jak Tama spěchá uličkou mezi Stánky. Vydala se i se svým doprovodem za ní. Tama je vedla ven z Nihonbaši na severní předměstí. Tady stály domy dál od sebe a mezi nimi bylo vidět stromy a malé zemědělské usedlosti. Na pokojnou krajinu se pomalu snášela tma s nazlátlými červánky na obzoru. Na silnici viděli jen několik hlídkujících vojáků a rolníků, kteří si nesli dříví na topení nebo před sebou tlačili trakař. Reiko raději zvolnila, aby se vzdálenost mezi nimi prodloužila, protože se bála, že by si jich Tama mohla všimnout.

Tama se však ani jednou neohlédla; zdálo se, že víc myslí na cíl své cesty než na to, že by ji někdo mohl sledovat.

Spěchala po pěšině, která postupně stoupala do svahu. Zemědělské usedlosti zmizely a objevily se zalesněné svahy. Na stromech, které skláněly větve nad cestou a vytvářely temný tunel, jímž ubývající sluneční světlo nedokázalo proniknout, hlasitě zpívali ptáci. Tamina postava teď byla nezřetelná a stala se jen rychle se pohybujícím stínem kdesi vpředu. Až na jejich průvod byla cesta zcela opuštěná. Se zvyšující se nadmořskou výškou a s nadcházejícím večerem bylo stále chladněji. Reiko cítila, jak teplo, které jí po těle rozlila námaha, zase rychle uniká, a v tenkých šatech se roztřásla zimou. Slyšela, jak Tama cestou vzhůru hlasitě oddechuje. Reiko se snažila vlastní dech i kroky co nejvíc utlumit. Za sebou slyšela občasné zapraskání větvičky nebo suchého listu pod nohama strážných, kteří šli za ní, když se však ohlédla, sotva je v té tmě viděla. Nad cestou mezi stromy stály ve svahu ve značných rozestupech domy, ale Reiko neviděla ani neslyšela žádné známky života. Ve městě dole pod nimi se ve svatyni rozezněl gong. Až příliš blízko, než aby to Reiko bylo milé, se ozývalo psí nebo snad vlčí vytí.

Náhle jí Tama zmizela z dohledu. Znepokojená Reiko spěchala kupředu, protože se domnívala, že dívku ztratila. Pak ale spatřila stezku, která odbočovala z cesty, protínala les a vinula se jako had vzhůru do kopce. V dálce slyšela těžký dech a Tamino klopýtání. Poručík Asukai a další čtyři Reičini strážci se vydali po stezce za svou paní. Pěšinka byla stále strmější, a jakkoli její povrch upravila lidská ruka, zdržovaly je napadané větve. Byla zde už téměř úplná tma, a tak postupovali velmi opatrně, ale Tama dělala takový hluk, že Reiko pochybovala, zda by je vůbec mohla uslyšet. Z lesa vyšli do otevřeného prostoru, kde bylo pod tmavnoucí oblohou lépe vidět. Reiko se na chvíli zastavila a spatřila, že stezka vede po okraji údolí. Křovím porostlé svahy padaly strmě na jeho dno, kde se mezi kameny prodíral bublající potok. Reiko a její strážci sledovali, jak Tama spěchá po stezce, vedoucí po oblouku, jejž údolí vyhloubilo v krajině. A potom Reiko zahlédla cíl Taminy cesty.

Byl to dům vystavěný ve třech úrovních na půdě s vykácenými stromy. Dole se v celé délce táhla veranda, vyčnívající nad údolí a potok. Nad domem se zvedaly četné doškové střechy s ostrými hřebeny. Dům nebyl velký, ale jeho stavba nepochybně byla obtížná a nákladná. Ve dne z něho musel být z balkonů ve vyšších, dozadu ustupujících patrech nádherný výhled na Edo. V oknech svítilo světlo a osvětlovalo i verandu. Tama namáhavě stoupala ke schodišti. Zvuky jejích kroků na dřevěných prknech se nesly ozvěnou přes údolí.

„Co uděláme?“ zeptal se Reiko šeptem poručík Asukai.

„Půjdeme blíž. Musíme zjistit, zda jsou Yugao a Duch uvnitř.“ Reiko si tím musí být jista, než o tom podá zprávu Saňoví.

Spěšně vykročili za Tamou a drželi se u stromů po jedné straně stezky. Pak se ukryli v křoví před schodištěm. Tama přešla verandu, upustila ranec na podlahu a zabušila pěstmi na dveře. Ty se po chvíli se skřípotem otevřely. Ze svého výhodného stanoviště mohla Reiko vidět přes verandu a viděla dobře i na Tamu, ale protože průčelí domu vedlo souběžně s její linií výhledu, postavu na prahu nezahlédla.

„To je dost, že už jsi tady,“ ozval se Yugain hlas. „Mám hrozný hlad. Cos mi přinesla k jídlu?“ Reiko v duchu zajásala a potichu odříkala děkovnou modlitbu.

Yugao vyšla ze dveří a Tama před ní couvla. Světlo z domu obě ženy jasně ozařovalo. „Je tady?“ zeptala se Tama bez dechu vyčerpáním a hlas se jí ustrašeně třásl.

„Kdo?“ Yugao se sehnula a začala rozvazovat ranec.

„Ten samuraj. Džin.“

Yugao neodpovídala a její profil se rýsoval ostře jako čepel. Pak se narovnala, stoupla si před Tamu a prohlásila: „Ano. Je tady. A co má být?“

Reiko zdusila nadšený výkřik. Našla Ducha.

„Proč jsi mi neřekla, že tady bude s tebou?“ vykřikla Tama a čišela z toho ukřivděnost a bolest ze zrady.

„Nenapadlo mě, že je to důležité,“ odpověděla Yugao, ale do jejího hlasu se vkradl opatrný tón.

„Záleží na tom?“

„Víš, že sem nesmím nikoho pouštět. Říkala jsem ti, že jestli na to pán s paní přijdou, hrozné mě zbijou. Přemluvila jsi mě, abych tě tady nechala. Už to je dost nebezpečné. Ale ty si sem ještě vezmeš toho strašného člověka…“ Tama se uprostřed řeči rozvzlykala. „Přijdu o práci. Vyhodí mě na ulici a

já nebudu vědět, kam se vrtnout!“

„Neboj se,“ uklidňovala ji Yugao. „Nikdo se to nedozví. Říkalas, že panstvo sem v létě nikdy nechodí. A na podzim budem už dávno pryč. Potřebuju, abys nám ještě chvíli pomáhala.“

Napřáhla k Tamě ruku v prosebném gestu, ale ta před ní couvla. „To není jediná věc, kterou jsi mi zatajila. Tvrdilas, že jsi utekla z domova a že potřebuješ místo, kde bys mohla chvíli žít. Zatajilas mi, že jsi uprchla ze žaláře!“

Yugaina paže ztuhla ve vzduchu. Pak ji opatrně stáhla zpět. „Myslela jsem, že bude lepší, když o tom nebudeš vědět. Kdyby policie zjistila, že mi pomáháš, nemohla by tě vinit z pomoci uprchlé vězeňkyni, protože jsi o tom nic nevěděla.“

Navzdory její přesvědčivé logice Reiko cítila, že lže. Aby chránila sebe a svého milence, záměrně a bezostyšně Tamu využívala a lhala jí.

Tama se téměř hystericky rozplakala a Reiko viděla, že ani ona Yugao nevěří. „Proto jsi mi také neřekla, žes zavraždila svoje rodiče a sestru?“

„Nezavraždila jsem je,“ vyhrkla rychle a pevně Yugao na svou obranu. „Obvinili mě neprávem.“

Reiko zakoušela závratný pocit odhalení. Náhle věděla, že Yugao znovu lže. Teď si byla konečně jista, že tyto zločiny opravdu spáchala ona.

Tama pohlédla na Yugao v plačtivém ohromení. „Ale zatkli tebe. Kdo to tedy udělal, když jsi to nebyla ty?“

„Vrchní žalářník,“ odpověděla Yugao. „Vnikl do našeho domu, když jsme spali. Ubodal otce a pak matku a Umeko. Viděla jsem ho. Utekl, než ho mohli chytit nebo než stačil zabít i mě.“

Reiko byla udivena, jak Yugainy lži ukazují pravdu jasněji než její doznání. Reiko se možná nikdy nedozví, z jakého důvodu to udělala, ale nyní už věděla, že Yugao je vskutku vražedkyní, jak celou dobu sama tvrdila.

„Zatkli mě, protože jsem tam byla a zůstala jsem naživu,“ pokračovala Yugao, „Policie se s vyšetřováním vražd neobtěžovala, protože patřím k hininům. Hodí se jim svést ty vraždy na mě. Ale jsem nevinná.“ Její hlas zněl nyní prosebně. Položila si jednu ruku na srdce a druhou znovu napřáhla k Tamě. „Znáš mě od dětství. Víš, že bych takovou věc nedokázala udělat. Neřekla jsem ti to, protože jsem byla rozrušená. Jsi má nejlepší kamarádka. Nevěříš mi snad?“

Přestože se Reiko v duchu vysmívala Yugainu hereckému výkonu, Tama náhle svou přítelkyni objala a rozplakala se. „To víš, že ti věřím. Je mi moc líto, Yugao, čím jsi musela projít!“ Objímaly se navzájem. Tama stála k Reiko zády a neviděla Yugao do obličeje, ale Reiko si mohla její lstivý, samolibý výraz dobře prohlédnout.

„Promiň, že jsem byla tak nedůvěřivá,“ omlouvala se Tama. „Měla jsem vědět, že bys rodičům a sestře nikdy neublížila, přestože s tebou zacházeli hrozně. Když mi dcera policejního soudce řekla, že jsi je zabila, neměla jsem jí věřit.“

„Dcera policejního soudce?“ vyhrkla překvapená a užaslá Yugao. Odtáhla se od Tamy. „O těch vraždách ti tedy řekla paní Reiko?“

„Ano. Včera za mnou přišla,“ odpověděla Tama. „Ptala se, jestli nevím, kde jsi.“

„Řeklas jí, že jsi mě viděla?“ zeptala se napjatě Yugao.

„Ne,“ hlesla Tama, nyní už viditelně neklidná a vystrašená, a pak dodala: „Řekla jsem jí, že jsme se neviděly už dlouhá léta.“

Yugao přistoupila těsně k Tamě a ta pozpátku odklopýtala k zábradlí verandy. „Co ještě jsi paní Reiko vykládala?“

„Vůbec nic.“

Třásl se jí však hlas a její pohled mířil všude kolem, jen ne na Yugao. Neuměla lhát. Yugao sevřela oběma rukama Taminy paže a pohlédla dolů do údolí. Reiko vycítila její myšlenky stejně snadno, jako kdyby mluvila nahlas. Tama je příliš slabá a bezelstná, než aby dokázala čelit takovému vyptávání.

Proto je pro Yugao a Koboriho nebezpečná, nezávisle na tom, že ji potřebují, aby jim nosila jídlo a skrývala je. Jeden rychlý pohyb, jímž by Tamu svrhla přes zábradlí, a už by k nim nemohla zavést jejich nepřátele.

Zmiz odtamtud! měla Reiko chuť zavolat na Tamu. Chce tě zabít! Jenomže kdyby ji varovala, upozornila by Yugao na svoji přítomnost. Nemohla dovolit, aby se Yugao dozvěděla, že objevila její úkryt, nemohla jí a Koborimu poskytnout možnost utěku.

Yugao váhala, ale pak Tamu pustila. Reiko zase věděla, na co myslí: Tama by se pádem nemusela zabít, protože by ji mohly zachránit keře na svahu. A kdyby věděla, že ji Yugao chce zabít, mohla by utéct a udat je policii. Kam by pak Yugao s Koborim šli? Oddechla si úlevou.

„Bude lepší, když půjdeme dovnitř,“ řekla Yugao Tamě. Reiko vtáhla zděšeně vzduch do plic.

„Nemůžu,“ vzdychla Tama. „Musím se vrátit domů.“

„Alespoň na chvilku,“ žadonila Yugao.

Na chvilku, aby Yugao dokázala Tamu umlčet navždy. Uteč! prosila Reiko mlčky Tamu. Vejdeš-li dovnitř, živá už odtamtud nevyjdeš!

„Jestli moje paní zjistí, že jsem odešla z domu bez povolení, potrestá mě,“ zakňourala Tama a začala couvat ke schodišti. Reiko cítila, že se kamarádčina milence bojí, a snad i samé Yugao.

Yugao se rozběhla za Tamou a chytila ji za ruku. „Prosím tě, zůstaň. Chci, abys mi dělala společnost. Aspoň se před návratem do města na chvíli posaď a odpočiň si.“

„Tak dobře,“ souhlasila Tama zdráhavé.

Nechala se odvést ke dveřím. Yugao zvedla ranec s jídlem a obě zmizely v domě. Reiko slyšela, jak se dveře za nimi skřípavě zavírají.

V údolí bylo ticho, až na ubývající ptačí zpěv a listí šelestící ve větru v lese. Obloha nabyla temně kobaltové barvy a jako rozházené perly na ní zářily hvězdy, ozdobené měsícem. Reiko se cítila hrozně, že vystavila nevinnou a naivní Tamu nebezpečí. Obrátila se ke strážcům.

„Musíme se rychle vrátit do města,“ prohlásila. Pět nezkušených bojovníků a ona by na dopadení Yugao a Ducha rozhodně nestačilo. „Musíme dojít pro mého muže a jeho vojáky.“

Rychle sešli po stezce nad údolím a pak klopýtali dolů lesem, ve kterém byla teď už taková tma, že neviděli jeden na druhého a neviděli ani, kam šlapou. Když konečně vyšli na cestu, spatřila Reiko na svahu pod nimi mihotající se světla a zaslechla kradmé, lehké kroky.

„Někdo sem jde,“ zasykla šeptem.

Ze tmy se vynořily lidské postavy a obklopily Reiko, poručíka Asukaie i jeho druhy. Reiko cítila, jak se jí chopily neurvalé ruce a krutou silou jí zkroutily paže za zády. Svíjela se, ječela a kopala kolem sebe. Kolem ní se ozývaly výkřiky, jak jiní muži zneškodňovali její stráže.

„Mám ho!“ vykřikl někdo vzrušeným hlasem.

Muž, který držel Reiko, volal: „Já chytil nějakou ženskou. Vypadá to, že jsme dostali Koboriho i jeho milenku.“

Ke svému překvapení Reiko ten hlas znala, přestože si teď zanic nedokázala vzpomenout, kam ho zařadit. Potom se ozval další: „Jestli máš Koboriho, kdo je potom ten chlap, kterého držím já?“

Rozezněl se sbor zmatených hlasů. Reiko na okamžik oslepilo světlo plamenů, hořících v kovových lucernách v rukou vojáků. Zdálo se, že jich jsou stovky, malá armáda, která zaplnila celou cestu a Reiko neprodyšně obklíčila. Někteří byli kromě mečů ozbrojeni ještě i luky a šípy. Na zemi těsně

vedle ní seděl poručíku Asukaiovi na prsou detektiv Fukida.

Vojáci se potýkali s dalšími strážci z Reičina doprovodu. Reiko se podařilo v sevření svého věznitele otočit a s údivem zjistila, že tím, kdo ji tak svírá, je detektiv Marume. Zírali na sebe v oboustranném překvapení.

„Ach, odpusťte,“ omluvil se chraplavým hlasem zahanbený Marume. Pustil ji a křikl na své druhy:

„To je choť komořího Sana se svým doprovodem. Pusťte je.“

Fukida i všichni vojáci okamžitě poslechli. Poručík Asukai stejně jako ostatní strážci vstal a oprášil se. Reiko viděla, jak k ní mezi vojáky, kteří mu ustupují z cesty, míří Sano. Za ním se belhal Hirata. Oba měli přilby a zbroj, jako kdyby se připravovali na bitvu. V jejich tvářích se zračilo stejné ohromení, jaké pociťovala i Reiko.

Reiko a Sano vyhrkli současně: „Co tady děláš?“

„Sledovala jsem Yugainu přítelkyni Tamu,“ vysvětlila mu Reiko. „Zavedla mě k domu tam nahoře.“ Když ukázala na stezku vinoucí se do kopce, zatetelila se v ní radost ze Saňový přítomnosti. Je dosud naživu. Nejenže ji našel, ale přivedl i vojáky, jichž bude třeba k dopadení uprchlíků. Kdyby na ně nehledělo tolik mužů, vrhla by se mu do náručí. „Je v tam Kobori s Yugao.“

„Já vím,“ prohlásil Sano. Jdeme si tam pro ně.“

Dívali se na sebe s úžasem, že je jejich oddělené pátrání dovedlo k stejnému cíli. „Ale jak to můžeš vědět?“ nechápala Reiko, stále ohromená jeho zázračným příchodem.

„Řekl mi to kapitán Nakai.“ Sano ukázal na vysokého, pohledného samuraje, který stál vedle něj.

„Kapitán Nakai?“ zeptala se Reiko udiveně. „Nebyl to náhodou tvůj první podezřelý?“

„Byl. Teď je to můj nový dvořan. Ale to ti vysvětlím později. Teď musíme vpadnout do toho domu.“

Sano vydal rozkazy vojákům. Pod vedením kapitána Nakaie se vydali po pěšině. Pohybovali se téměř neslyšně. Jejich přítomnost prozrazovala pouze světla lamp, blikotající mezi stromy.

„Počkej!“ vykřikla Reiko zděšeně. „Yugao a Duch tam nejsou sami. Je tam s nimi Tama.“ Sano se zatvářil znepokojeně. „Víš to jistě?“

„Ano. Viděla jsem ji vejít do domu.“ A naléhavým hlasem dodala: „Myslím, že Yugao chce Tamu zabít. Musíme ji zachránit!“

„Pokusíme se o to,“ odpověděl Sano. „Ale slíbit ti to nemohu. Mým hlavním úkolem je dopadnout Ducha.“

Vyděšené Reiko nezbylo nic jiného než přikývnout. Saňový příkazy od šóguna a pána Macudairy měly přednost před vším ostatním včetně bezpečí jiných lidí. Stane-li se Tama další Yugainou obětí nebo zahyne při zatýkání, musí se s tím Reiko smířit. Přesto si přála, aby mohla pro Taminu záchranu něco udělat, protože kdyby nebylo jí, v žádném nebezpečí by se neocitla.

„Byl bych rád, kdyby ses nyní vrátila domů,“ požádal ji Sano a pak se obrátil na poručíka Asukaie.

„Dohlédněte na to, aby se tam bezpečně dostala.“

„Ne! Dovol mi, abych tu zůstala,“ vykřikla Reiko. „Chci vidět, co se bude dít. A navíc chci být s tebou. Teď tě přece nemůžu opustit!“

„Tak dobře,“ ustoupil Sano, částečně proto, že nechtěl marnit čas hádkou, ale také proto, že si nepřál, aby se rozdělili, o nic víc než Reiko. Tenhle večer může být poslední, který stráví spolu, ačkoli on bude zatýkat vraha a ona bude jen zpovzdálí přihlížet. „Ale musíš mi slíbit, že se do toho nebudeš míchat.“

„Slibuju,“ vyhrkla okamžitě naprosto upřímně.

Vzpomínky na minulost však Sana donutily o tom vážně pochybovat. Mohl jen doufat, že tentokrát svůj slib dodrží a bude se od Ducha držet co nejdál. To poslední, co potřeboval, byly obavy o její bezpečí. „Tak tedy pojď.“

Vydali se stezkou za vojskem. Vojáci zhasli na kraji lesa lucerny, a když potichu kráčeli nad údolím, svítil jim na cestu měsíc. Sano cítil, jak v něm a jeho mužích pulzuje vzrušení, jako by měli všichni jedno jediné srdce, soustředěné na nadcházející bitvu. Vzpomněl si, co Hiratovi řekl o Duchovi mnich Ozuno.

Nejlepší bude vzít s sebou co nejvíc vojáků. Buďte však připraven na to, že se bude zatčení bránit, a mnozí z nich přitom přijdou o život.

Sano však své armádě i sobě důvěřoval. Jeden muž je určitě nedokáže porazit. Možná je Sano už předurčen k záhubě, ale dnešní bitvu vyhraje. Cítil, že jej Reiko za chůze hladí po ruce, a násilím zahnal myšlenku na to, že to také může být jejich poslední společná cesta. Nyní už viděl dům a světlo v jeho okně, ale žádné jiné známky toho, že by byl obydlený. V lese, nějakých padesát kroků před schodištěm, se připojil k vojsku. S Hiratou a detektivy si prohlíželi třístupňovou terasovitou budovu.

„To je složitá stavba,“ poznamenal Hirata.

„Poskytne Duchovi hodně míst k úkrytu,“ dodal Fukida. „Jak ho tam vůbec najdem?“

„Můžeme ho požádat, ať vyjde ven, a jakmile vyjde, prostě ho zatknem, to by nemělo být nic těžkého,“ neodpustil si zažertovat Marume.

„Je tady mnoho míst, kudy by mohl vyklouznout,“ prohlásil Hirata při pohledu na četná okna a balkony.

„To ale není výhoda jenom pro něho, ale i pro nás. Můžeme těch míst využít k proniknutí dovnitř.“ Sano rozdělil muže do trojic. „Nejdřív obklíčíme celý dům, aby z něj Kobori po případném útěku neunikl. Pak vrazíme dovnitř.“ Přidělil všem pozice a povinnosti. „Pamatujte si, že Kobori je nebezpečnější než kterýkoli jiný bojovník, se kterým jste se kdy setkali. Trojice se musejí držet pohromadě. Nikdo ho nesmí napadnout sám.“

Zatímco jedna trojice hlídala průčelí domu, další se vydaly výš do kopce a zmizely ve tmě. „Marume-sane, Fukido-sane,“ pokračoval Sano, „vy jste v trojici se mnou. Hirato-sane, vy zůstanete tady.“

„Ne – já chci jít s vámi,“ vyrazil ze sebe Hirata, zklamaný, že ho nechávají stranou.

Sano si uvědomoval, jak se Hirata snažil vést vyšetřování a jak nesmírně je nešťastný, že s ním při závěrečném střetnutí nepočítají. Oba však věděli, že by pro něho nebylo snadné jít ve tmě obtížným

terénem, natož se střetnout s tak nebezpečným vrahem. Kdyby šel s nimi, zdržoval by je nebo by ohrozil jiné muže. A tak se Sano chopil jediné výmluvy, která Hiratu nemusela urazit.

„Spoléhám na vás, že nás budete krýt a ochráníte mou ženu,“ řekl.

Přestože Hirata kývl, zableskl se mu v očích pocit pokoření. Bylo mu jasné, že jeho ochranu nikdo nepotřebuje a Reičini strážci ji dokážou ochránit lépe než on. „Pamatujete si triky toho starého mnicha, které jsem vám ukazoval, abyste byli na boj s Koborim připravení?“ zeptal se Sana, Marumeho a Fukidy.

Všichni přikývli. Hirata dal jim a všem vojákům rychlou lekci ještě před odchodem z edského hradu. Sano měl sice pochybnosti, nakolik jim mohou pomoci, ale Hirata tak měl alespoň pocit, že k celé věci něčím přispěl.

„Pak tedy hodně štěstí,“ popřál jim Hirata.

Marume jej poklepal po rameni. „Až to budeme mít za sebou, zajdeme si spolu někam trochu popít.“ Odešel s Fukidou na kraj lesa. Sano se vrátil k Reiko. Měsíc postříbřil její jemnou tvář. Díval se na ni a pokoušel se vštípit si její rysy do paměti, přestože její obraz byl už nesmazatelně vyryt v jeho duši. Věnovala mu nejistý úsměv.

„Buď opatrný“ vydechla.

Její krása a strach, že by mohli být navždy rozděleni, Sana zabolela. „Miluju tě,“ zašeptal tiše.

„Ne…,“ hlesla zlomeným, sotva slyšitelným hlasem.

Věděl, že tím neodmítá jeho lásku; že Reiko dobře ví, že to říká jen pro případ, že by nepřežil nebo už neměl dost času, aby jí to ještě někdy řekl. Vyslovit tato slova bylo jako říct sbohem, a to nechtěla slyšet. Sano ji pohladil po tváři. Věnovali jeden druhému pohled plný nejhlubší lásky, který s nimi zůstane, dokud se k sobě zase nevrátí – nebo dokud se znovu neshledají po smrti. Pak se Sano otočil

a vyšel do tmy, doprovázen Marumem a Fukidou, aby se pomstil muži, který, jak se domníval, má na svědomí jeho smrt.

Reiko seděla v lese vedle Hiraty. Poblíž posedali její strážci a pár vojáků. Nikdo nepromluvil. Všichni se pozorně dívali mezi stromy na dům a naslouchali zvukům, které by jim mohly napovědět, co se tam ve tmě děje. Reiko byla v duchu se Sanem. Jejich duchovní spojení bylo mimořádné, dokázali navzájem vytušit přítomnost, myšlenky a pocity toho druhého, i když byli daleko od sebe. Kdyby se ocitl v nebezpečí, byl zraněný – nebo mrtvý – určitě by to vycítila. Dnes večer však necítila nic jiného

než narůstající strach o něho. V jejím srdci se rozevřela propast osamění. Zavřela oči, aby mohla lépe naslouchat.

Noc splétala předivo zvuků, které tlumily slabý hluk, jejž vydávala Sanova armáda. Ozývalo se vlčí vytí a vítr sténal v korunách stromů. Reiko slyšela křik dravých ptáků a bublání potoka v údolí. Zvony ze svatyní ohlašovaly půlnoc. Když otevřela oči, viděla dům, tichý jako předtím. Světlo v okně plápolalo, jako by byl plamínek stažený, aby nespotřeboval příliš oleje. Měsíc dosáhl svého zenitu a hvězdy se otáčely na nebeském kruhu, zatímco Reiko v duchu uvažovala, co asi teď dělá Sano. Zvedl se vítr, ale ani si nevšimla, že se třese chladem, dokud jí Hirata nepoložil svůj plášť přes ramena. Čas míjel, pomalu, jako když voda nahlodává kámen. Seděli v napjatém očekávání.

Náhle se v dálce ozval slabý hlas: „Kdo je tam?“

Reiko ztuhla. Cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Hirata, její strážci a vojáci se neklidně zavrtěli.

„Odpovězte!“ nařizoval ten hlas.

Chvěla se v něm zřetelná panika a vycházel z domu. „To je Yugao,“ zašeptala Reiko s obavami. „Co se tam asi děje?“

„Musela zaslechnout přicházející vojáky,“ podotkl Hirata polekaně. „Teď už s Duchem vědí, že jsou obklíčeni.“

„Zmizte!“ zaječela Yugao a zdálo se, jako by to zaznělo hlasitěji a o něco blíž. „Nechte nás na pokoji!“

Pak Reiko zaslechla známý zvuk otevírajících se dveří. Yugao vyběhla na verandu. Měla nahrbená záda a prsty zahnuté jako drápy. Připomínala divoké zvíře zahnané do kouta. Číhala u zábradlí a pak vykřikla: „Poslouchejte, ať už jste kdokoli!“ I z té dálky a ve špatném světle Reiko viděla, jak se Yugainy rysy zkřivily strachem a nenávistí. Její pohled zoufale pátral ve tmě a hledal nepřítele.

„Nedovolíme, abyste nás odsud odvedli. Táhněte, nebo toho budete litovat!“

„Máme od komořího Sana rozkaz přivést uprchlíky živé nebo mrtvé,“ podotkl Hirata. „Teď máme příležitost dostat alespoň jednoho z nich.“ Vojáci už napínali luky a mířili šípy na Yugao. „Vystřelte, až se naskytne dobrá příležitost.“ Ale přestože Reiko věděla, že Yugao je vražedkyně, která si zasluhuje smrt, nelíbila se jí představa prolité krve mladé ženy. Kdyby Yugao zemřela, vzala by si do hrobu i svá tajemství.

Teď se odmlčela. Tětivy tří luků zabrnkaly. Do tmy odsyčely tři šípy. Zasáhly zábradlí verandy a dřevěnou stěnu domu. Yugao vykřikla. Její ruce se vymrštily, aby si chránila hlavu, sehnula se a otáčela se ze strany na stranu, aby zjistila, kdo po ní střílí. Lučištníci vystřelili další šípy. Zavyla a lehla si na břicho. Reiko si pomyslela, že ji zasáhli, ale Yugao začala rychle lézt po čtyřech ke dveřím. Protáhla se jimi a zavřela je za sebou právě v okamžiku, kdy do nich zabubnovala další salva šípů.

Lučištníci sklonili zbraně a začali nadávat. Hirata kroutil hlavou. Reiko cítila současně zklamání, že Yugao unikla, i úlevu, že další život neskončil násilnou smrtí.

„Nedokážete mě zabít!“ zavřískla Yugao za dveřmi. „A jestli se o to pokusíte…“ Objevila se znovu ve dveřích, jenže tentokrát před sebou držela Tamu a schovávala se za ni jako za živý štít. „Zabiju ji!“

Tama stála úplně zkamenělá a na kulatém panenkovském obličeji jí seděla maska hrůzy. Obě ruce zarývala do paže, kterou ji Yugao zezadu svírala přes prsa. Reiko se zmocnil děs, když Yugao zamávala nožem a jeho čepel se zaleskla ve světle lucerny. Lukostřelci znovu zamířili.

„Ne!“ zašeptala Reiko. Panika ji zvedla na nohy.

Vojáci se dívali na Hiratu a čekali na rozkaz. „Vystřelíme-li na Yugao, zasáhneme tu dívku,“ zahučel jeden z nich. „Nestřílejte,“ nařídil Hirata po chvíli. „Promluvím s ní.“ Reiko si oddechla úlevou a Hirata vystoupil z lesa. Belhal se po stezce k domu. „Yugao!“ zavolal.

Rychle se otočila po hlase a zároveň před sebou natočila i Tamu. Její nepřátelský pohled chvíli pátral ve tmě a potom vykřikla: „Kdo jste?“

„Jsem šógunův sósakan-sama,“ zavolal Hirata. „Zůstaňte stát, kde jste. Nebo zemře!“

Yúgao přiložila čepel k Taminu hrdlu. Tama zavřeštěla. Reiko vyjekla a ruka jí vylétla ke krku. Hirata zkameněl na stezce napůl cesty ke schodišti.

„Tak dobře,“ souhlasil s předstíraným klidem. „Zůstanu tady – jestliže pustíte Tamu a půjdete ke mně.“

„Ne!“ vyvřískla vysokým, vyděšeným hlasem Yúgao. „Zmizte, nebo ji podříznu. Přísahám, že to udělám!“

„Jestliže ji zabijete, jenom si uškodíte,“ prohlásil Hirata co nejpřesvědčivěji. „Dům je obklíčen vojáky.“

„Tak je odvolejte!“ nařídila mu Yugao.

„To nemohu,“ odpověděl Hirata. „Jediná možnost, jak si můžete zachránit život, je vzdát se.“

„Nikdy se nevzdám! Nikdy!“

„Stačí, když pustíte Tamu,“ křikl Hirata. Reiko poznala, že mu dochází trpělivost. „Pokud to uděláte, neublížíme vám. To vám můžu slíbit.“

„Lháři! Nevěřím vám!“ zaječela Yugao.

Reiko ve snaze pomoci, Hiratovi napovídala: „Řekněte jí, že Tama je její přítelkyně. Nezasluhuje si zemřít.“

Hirata to zavolal na Yugao. „Už to žádná moje přítelkyně není,“ zavřískla na něho. „Udala policii, kde se skrývám.“ Její hlas byl hořký hněvem a zklamáním. „To ona může za to, že jste tady.“

„Nic takového jsem neudělala,“ vykřikla vzlykající Tama a snažila se odtáhnout od nože. „Musíš mi to věřit!“

„Ale ano, udělala jsi to.“ Yugao si ji přitáhla ještě těsněji k sobě. Tvář měla celou pokřivenou krutostí.

„Jsi zrádkyně a za to tě potrestám!“

Reiko už ztratila veškerou naději, že by jí to Hirata dokázal rozmluvit nebo Tamu zachránit nějak jinak. Yugao byla ke všem rozumným domluvám hluchá. A tak, ačkoli Sanovi slíbila, že se do ničeho nebude míchat, nevydržela se jen nečinně dívat a nic neudělat. Vyběhla z lesa, došla po stezce až k Hiratovi a postavila se před něho.

„Yugao!“ zavolala a litovala přitom, že porušila slib, který dala Sanovi.

„Co to děláte?“ vyjekl Hirata polekaně. „Okamžitě se vraťte!“

Vzal ji za paži, ale vytrhla se mu. „Nechte mě to, prosím vás, zkusit.“ Její pohled se ve tmě střetl s Yugainým.

„No podívejme, není tohle paní Reiko?“ odfrkla Yugao. „Přišla jste se sem pobavit? Nemáte nic lepšího na práci?“

„Tama za tebou vojáky nepřivedla,“ zavolala Reiko. „Neobviňuj ji z toho. Byla jsem to já. Sledovala

jsem ji.“

„Vy?!“ Vyplivla to slovo, jako když se protrhne jedový váček. „Mohlo mě to napadnout. Celou dobu jste předstírala, že mi chcete pomoct, a přitom jste plánovala, jak mě zničit.“

„Chtěla jsem ti pomoct,“ namítla Reiko. Snažila se mluvit co nejupřímněji a nejpřesvědčivěji. Yugao jí nikdy nedůvěřovala, ale Tamin život ted závisel na tom, zda si její důvěru získá alespoň nyní. „A stále ještě chci.“

Yugao zavrtěla hlavou v pohrdavé nevíře. „Pak to dokažte. Pošlete ty vojáky pryč.“

„Tak dobře,“ odpověděla Reiko, ačkoli nic takového udělat nemohla. „Ale nejdřív musíš pustit Tamu.“ Vykročila kupředu a došla až k patě schodiště. Hirata a její strážci ji následovali. Napřáhla ruku k Yugao.

„Stůjte!“ Yugao ovinula paži kolem Tamy ještě těsněji; ta zakňourala a rozplakala se. „Určitě si myslíte, že jsem pořádně hloupá,“ zašklebila Yugao. Odfrkla si odporem. „Vím dobře, že ve chvíli, kdy Tamu pustím, sem vtrhnete a zabijete mě. Tama je moje jediná záchrana.“

Reiko věděla, že Yugao má pravdu, ale přesto odpověděla: „Nezabijou tě. Když se nebudeš vzpírat a uděláš, co ti řeknem. A teď Tamu pusť.“

„Držte hubu a vypadněte, nebo ji podříznu hned teď!“

Yugao přejela ostřím po Tamině hrdle. Vytryskl slabý pramínek krve. Tama se rozkňourala ještě hlasitěji, oči pevně zavřené a nehty zaryté do Yugainy paže. Reiko se zmocnilo zoufalství, „Nemá to cenu,“ prohlásil Hirata. „Nehodlá se vzdát. A já jí nemůžu ustoupit. Pošlu na ni vojáky.“

„Počkejte,“ zaprosila Reiko, přestože věděla, že Hiratovo rozhodnutí je oprávněné. Tama je pouhá žena, nadto neurozená, a její smrt by proto byla jen malou cenou za dopadení vražedkyně a vraha. Reiko však přesto nehodlala odsoudit k záhubě naivní a nevinnou dívku. To, co jim Tama řekla, přivedlo Sana k odhalení Duchovy totožnosti. Reiko ji nechtěla obětovat v zájmu dopadení Koboriho.

„Dejte mi ještě jednu šanci.“

„Ale už jen jedinou,“ souhlasil zdráhavé Hirata.

Reiko zavolala na Yugao: „Vůbec si nemyslím, že jsi hloupá. Vím, že jsi dost chytrá na to, abys pochopila, že budeš-li držet Tamu jako rukojmí, svého milence tím rozhodně nezachráníš. Je tady také můj manžel a je odhodlaný Koboriho dostat za každou cenu. Milerád Tamu obětuje, aby ho dopadl. Takže ji koukej pustit.“ Zhluboka se nadechla a vyřkla jediná slova, která ještě mohla Tamu zachránit: „A místo ní si vezmi mě.“

„Cože?“ zařval Hirata a zíral na Reiko.

Yugao zvedla podezřívavě obočí a zamračila se. „Proč bych to měla udělat?“

„Protože když budeš mít mě, vojáci se tě ani nedotknou,“ vysvětlila jí Reiko. „Jsem manželka jejich pána. Kdyby mě při pokusu zatknout tebe nebo tvého milence zabili, měli by z toho vážné potíže.“

Yugao o té nabídce chviličku uvažovala a pak řekla: „Tak dobře.“ Zjevně věřila stejné logice jako Reiko, přestože samé Reiko nedůvěřovala. „Pojďte sem. Pak pustím Tamu.“

Když Reiko učinila první krok, Hirata jí naléhavě zašeptal: „To nesmíte udělat!“

„Musím to udělat.“ Zastavila se a obrátila se k němu. „Beru si dopadení Yugao na starost. Pokud znovu zabije, ulpí ta krev na mých rukou.“

„Bude to vaše vlastní krev!“ Hirata se na ni díval, jako by zešílela. „Zavraždí vás!“

„Ne, nezavraždí,“ odpověděla Reiko. „Já to zvládnu.“ Už dříve se ocitla tváří v tvář zuřivým vrahům a přežila. Důvěra v sebe samu ji posilovala a zaháněla strach, který jí studeně a výhrůžně protékal žilami. Když položila nohu na první schod, dodávala jí odvahu dýka, kterou měla řemínky připevněnou k paži.

„Zastavte se!“ přikázala jí Yugao. „Zvedněte kimono. Teď ruce. Chci mít jistotu, že nemáte žádnou zbraň. Otočte se.“

Reiko podcenila Yugainu prohnanost. Po chvilce váhání jí vyhověla a přitom svírala okraje rukávů ve snaze nevystavit dýku jejím očím.

„Otevřete dlaně,“ nařídila jí Yugao. „Vyhrňte si rukávy.“ Když ji Reiko ve všem poslechla, Yugao poručila: „Zahoďte ten nůž.“

Reiko zbraň neochotně odvázala. Potom se ozval Hirata:

„Komoří Sano mi nařídil, abych vás hlídal. Nedovolím vám, abyste to udělala.“ Reiko odhodila dýku. Uchopil ji za paži. „Budu-li muset, udržím vás tady násilím. Je to moje povinnost.“

Jeho prosebný pohled však Reiko prozradil, že nic takového udělat nedokáže. Jemně se vymanila z jeho sevření. „Řeknete-li, že to byla má vůle, manžel vás z ničeho vinit nebude. Nebojte se.“

„Teď můžete jít sem,“ křikla Yugao.

„A co vaše povinnost k manželovi? Neměla byste se řídit jeho přáním?“ zeptal se jí Hirata. Reiko věděla, že za jiných okolností by se neodvážil chovat se k ní tak drze, natož se s ní ještě přít. Nyní to učinil ze zoufalství. „Nechoďte tam!“

„Je mou povinností pomáhat manželovi, a lépe mu pomohu tím, že tam půjdu, než kdybych zůstala nečinně sedět.“ Reiko tomu věřila, přestože věděla, že Sano by s tím rozhodně nesouhlasil. „Budu-li zaměstnávat Yugainu pozornost, bude mít o potíž méně.“

„A co váš syn? Kdo ho bude vychovávat, když se vám něco stane?“

V Reičině mysli se vynořil obraz Masahira, tak skutečný, že téměř cítila jeho hebkou, voňavou pleť a slyšela jeho smích. Zaváhala, ale jen na okamžik. Rodičovství není pro válečníka výmluvou, aby nešel do bitvy – nebo aby Reiko nedostala Yugao před soud. Očekává-li někdo, že by mohla neuspět, jí to rozhodně v ničem nepomůže.

„Nic se mi nestane,“ prohlásila neochvějně Reiko. „Buďte připraven poslat za mnou vojáky, jestliže vás o to požádám.“

„Proč vám to tak dlouho trvá?“ zavolala na ni Yugao. „Jestli si nepospíšíte, můžu si to ještě rozmyslet.“

Reiko se otočila k Hiratovi zády. Když začala vystupovat po schodišti, pocítila, že ji vzadu zatahal za šerpu. Nejprve se domnívala, že se ji ještě snaží zadržet, ale pak ucítila krátký, tvrdý a úzký předmět: nůž, který jí zastrčil pod šerpu na zádech, kam Yugao neviděla.

„Ať vás bohové ochraňují,“ zašeptal. „A ať mě Sano-san nezabije za to, že jsem vás pustil do téhle šílené situace!“

S každým schodem, na nějž vystoupila, jí srdce bušilo rychleji. Yugao s Tamou ji mlčky sledovaly. Upřený, výhrůžný Yugain pohled ji hnal vzhůru. Taminy oči byly plné slz a naděje, když se Reiko dostala na verandu. Šla dál, dokud nedošla téměř k Yugao. Ta náhle vycenila zuby a bez sebemenšího varování prořízla Tamě hrdlo.

„Ne!“ zavřískla Reiko.

Tama vydala hrozný bublavý zvuk. Krev vytryskla v horké, rudé fontáně a zmáčela Reiko. Výkřikla zděšením a nevírou. Yugao od sebe Tamu odstrčila. Ta se zhroutila na podlahu přímo před Reiko, chvíli se svíjela, sténala a pak ztichla. Kolem nich se rozlévala její krev. Reiko slyšela, jak Hirata a její stráže křičí a rozbíhají se po schodišti.

„Stůjte!“ nařídila jim Yugao. Popadla Reiko za paži a přiložila jí k hrdlu nůž. „Ještě jeden krok, a bude i po ní!“ Reiko cítila na kůži chladnou ocel. Viděla, jak muži stojí nehybně a bezmocně na

schodech. Bez dechu, na pokraji mdloby měla jen tolik duchapřítomnosti, že se natočila tak, aby před Yugao ukryla svůj nůž.

Yugao vedla Reiko kolem Taminy mrtvoly a dál, dveřmi do domu. S pomstychtivou spokojeností jí oznámila: „A teď zaplatíte za všechno zlé, co jste mi způsobila.“

„Myslím, že jsme ten dům už přešli,“ vydechl detektiv Marume, když s námahou stoupali nocí do zalesněného svahu. „Mám pocit, že už jsme na půl cesty do nebe.“

Sano zakopl o kámen a musel se chytit stromu, aby neupadl. „Asi trochu bloudíme.“ Slyšel šustění, jak se někde v dálce po jeho pravici vojáci prodírají lesem. „Vezmeme to tudy.“

Vydali se vzhůru po svahu a tápali mezi větvemi, které se jim zachycovaly v drátěných tunikách. Brzy začal les řídnout. Mýtinu osvětlovalo bledé měsíční světlo. Sano se svými muži se zastavil na jejím okraji, na hranici pozemku, na němž stál dům. K domu se svažovaly tři terasy zahrady a v měsíčním světle se třpytivě lesklo jezírko uprostřed okrasných stromů, záhonů květin, keřů a malých zahradních altánků a loubí. Hmyz cvrkal a pronikavě bzučel. Nad vysokou trávou se vznášel řídký, bělavý mlžný opar. Pod zahradou bylo vidět střechu nejvyššího patra domu. Sano slyšel plíživý pohyb v husté, nazelenalé tmě zahrady a viděl záblesky světla – měsíční paprsky odrážející se na přilbách a mečích jeho vojáků.

Sano pokynul svým mužům a začal sestupovat k horní terase. Stín stromů je kryl. Chladná rosa v trávě mu promáčela sandály i punčochy. Matně viděl shrbené, nezřetelné postavy vojáků, jak se blíží k další terase. Noc byla klidná až na vítr, bzukot hmyzu, vzdálené vlčí vytí, ševelení trávy a listoví a praskot větviček a suchého listí pod chodidly. Když se však Sano, Marume a Fukida přiblížili k vyvýšenému pavilonu na kůlech, narušil ticho chraplavý výkřik.

Instinktivně se přikrčili za pavilonem. „Co to bylo?“ zašeptal Marume.

Druhý mučivý výkřik se hrůzně rozechvěl a projel Saňovými nervy jako ohnivý bič. A hned nato následoval další výkřik a potom ještě jeden. Vypukl zmatek. Muži se rozbíhali všemi směry, nedbajíce opatrnosti, a riskovali, že budou spatřeni. Neustávající další křik Sana vylekal. Rozběhl se s Marumem a Fukidou po svahu k nejnižší terase, kde pod listnatými větvemi vypukla jakási šarvátka a odkud se ozýval křik. U jezírka ležel nehybný, sténající muž. Sano se u něho přikrčil a podíval se mu do obličeje pod přilbou.

Poznal kapitána Nakaie. Měl otevřené oči a ústa do kulatá pootevřená hrůzou. Byl sinalý jako přízrak.

„Co se stalo?“ vyhrkl Sano.

„Přikradl se ke mně a popadl mě,“ vypravil ze sebe kapitán Nakai mezi steny. „Myslím, že mi zlomil páteř.“

Sana zaplavila hrůza. Obrátil se na Marumeho a Fukidu, kteří se krčili vedle něho. „Kobori je venku. Číhá na naše vojáky a přepadá je.“ Sano teď slyšel další výkřiky, které rychle umlkaly, jako kdyby je něco nenadále přervalo v půli, a věděl, že na rozdíl od kapitána Nakaie několik jeho mužů střetnutí s Duchem nepřežilo.

Nakai slabě pohyboval hlavou, ale jinak bylo jeho tělo nehybné. „Nemohu se hýbat!“ vykřikl. „Jsem mrzák!“

Sano jej nesmírně litoval. Válečník, který ve své poslední bitvě zabil čtyřicet osm nepřátel, právě podlehl jedinému muži. Sano mu rázem odpustil jeho drzost a nadměrnou ctižádostivost. Posloužil mu už lépe než kdy většina samurajů, protože ho zavedl k Duchovi a obětoval se pro společnou věc.

Okolo nich vojáci vykřikovali „Tady je! Na něj!“ a pobíhali sem a tam. Řinčely meče a narážela do sebe těla. Výkřiky se ozývaly stále častěji. Sano si uvědomil, že má sice Ducha konečně na dosah, ale přesto narazil na vážné obtíže. Odtrhl se od kapitána Nakaie, vstal a vykřikl: „Nerozbíhejte se!

Seskupte se do trojic!“

Věděl, o co se Kobori snaží: rozptýlit jeho muže, počíhat si ve stínu na jednotlivce a vyřídit je.

„Obkličte to tady!“ zařval. „Zažeňte Koboriho do pasti!“

Místnost byla prázdná, protože nábytek a rohože tatami byly až do léta uskladněny. Na prkenné podlaze ležela vrstva prachu. V prázdném výklenku visela obrovská pavučina ozdobená mrtvým hmyzem. Reiko klečela v koutě, otřesená a znechucená Taminou smrtí. Šaty měla prosáklé její krví, nyní už chladnou a lepkavou, a cítila, že jí protekla až na kůži. S každým nádechem jí do plic pronikal její hrubý, kovový pach, a měla co dělat, aby nezvracela. Mučila se hořkým sebeobviňováním.

Yugao stála nad ní s napřaženým nožem, jehož špička se téměř dotýkala Reičiných rtů. Nůž, její ruce

i šaty byly zmazané krví a v očích se jí zračilo šílenství. Světlo lucerny blikotavě osvětlovalo její tvář a oživovalo ji neklidnými záškuby.

V Reičině nitru se šířil strach jako louže kyseliny rozežírající jejího ducha. Yugao vraždila už čtyřikrát a nebude se rozpakovat udělat to popáté. Vydána šílené vražedkyni napospas, nenacházela žádnou útěchu ani v noži, který jí tajně podstrčil Hirata. Cítila, že Yugaina hlava je plná vražedných myšlenek, viděla, jak se jí ústa křiví ve zlém úsměvu, a věděla, že umí být rychlá. Kdyby si Reiko

sáhla za záda a vytrhla zpod šerpy vlastní zbraň, zaútočila by Yugao dřív, než by se stihla bránit.

„Tohle nemusíš dělat,“ ozvala se Reiko. „Stačí, když vyjdeme ven.“ Její přežití záviselo na tom, zda se jí podaří Yugao přesvědčit. „Budeš v bezpečí.“

„Nechte těch nesmyslů,“ odsekla jí Yugao. „Předala byste mě svému otci a ten by mě dal popravit.“

Nezdálo se, že je vhodný čas k tomu, aby Reiko poukázala na skutečnost, že předtím Yugao sama prosila policejního soudce Uedu o popravu. Yugao teď změnila názor a nevypadalo to, že by se chtěla vrátit k předchozímu. „Ne, nic podobného by se nestalo. Řekla jsem otci, že jsi podle mého názoru nevinná a svou rodinu že jsi nevyvraždila. Uvěřil mi. Kdybys neutekla, dal by tě propustit,“ lhala Reiko.

Yugao se posměšně ušklíbla. „Nic takového jste mu neřekla. Od začátku jste si myslela, že jsem to udělala.“

„Ne, to není pravda. Po celou dobu jsem se ti snažila pomoct.“ Nůž byl tak blízko u jejího obličeje, že cítila pach železa, a z představy říznutí, bolesti a krvácení jí naskakovala husí kůže. „Dovol mi, abych ti pomohla ještě teď.“

„To zrovna. Jsem si jistá, že až váš otec uslyší, že jsem zabila Tamu, pustí mě na svobodu!“

„Řeknu mu, žes ji nechtěla zabít, že to byla nešťastná náhoda,“ zkoušela to Reiko. „Jediné, co jsi udělala špatného, bylo, žes utekla ze žaláře a dala se do spolku se zločincem. Nejlepší bude, když se společně vrátíme do Eda.“

„Proč bych to měla udělat?“ zeptala se pohrdavě Yugao. „Nic dobrého mě tam nečeká.“

„Můj otec ti dá milost. Budeš moct začít nový život. Už nebudeš patřit k vyvržencům.“ Reiko opatrně natáhla ruku. „Tak už mi dej ten nůž.“

V Yugainých očích zaplála náhlá zuřivost. „Opravdu ten nůž tolik chcete? Tak dobře, já vám ho dám.“ Rozmáchla se a řízla Reiko do dlaně. Reiko vykřikla bolestí a z hluboké rány jí vytryskla krev.

„To vás naučí si se mnou zahrávat,“ prohlásila Yugao se zlomyslným uspokojením. „A teď držte hubu, než se rozhodnu, co s vámi provedu.“

Sano zavolal na své muže a přikázal jim, ať se seskupí a uzavřou Koborimu únikovou cestu. Mezi nimi však nadále vládl zmatek, jako by je Duch očaroval a přivolal na ně šílenství. Sano cítil, že panika a zděšení vojáků roste s každým výkřikem, který oznamoval další smrt z rukou Koboriho. Bojoval s vlastním nutkáním začít bezhlavě prchat. Mezi stromy a keři ležely mrtvoly. Tři vojáci právě utekli ze zahrady a zmizeli v lese. Další se jim rozběhli v patách.

„Zbabělci! Zběhli,“ vykřikl Marume, vyděšený a znechucený současně. „Hej!“ zaječel. „Vraťte se!“ Pak se vyřítil za nimi.

Za keři na terase kousek výš se vynořil štíhlý, černě oblečený muž. Stál ostražitě, ale uvolněně, jako tygr po úspěšném lovu, a sledoval prchající armádu. Pak se otočil a podíval se přímo na Sana a Fukidu. Oči se mu leskly a zuby zasvítily v oblé bílé čáře, když se usmál. Sanovi zatrnulo u srdce.

Kobori.

„Tamhle je!“ vykřikl Fukida.

S vytaseným mečem se rozběhl do svahu; šílenství, které se zmocnilo vojáků, jej k tomu donutilo. Sano se vrhl za ním a zavolal: „Musíme se držet pohromadě!“ Nesmějí se dopustit stejné chyby, jaké se dopustili jejich vojáci. Společně mají proti Koborimu šanci. Osamocení riskují stejný osud jako jejich druhové.

Několik zbývajících vojáků se k Fukidovi připojilo a ze všech stran se sbíhali ke Koborimu. Kobori čekal, až Fukida doběhne k terase a ostatní muži budou deset kroků za ním. Pak zmizel v křoví. Když se k nim Sano dostal, všichni zmateně pobíhali sem a tam a volali: „Kam zmizel?“ Kdosi do něho vrazil. Něčí meč mu zasvištěl vzduchem těsně kolem hlavy.

„Dávejte pozor!“ vykřikl.

„Běžel do lesa,“ slyšel vzrušeně volat Fukidu.

V křoví se ozval praskot a listoví se rozvlnilo, jak se všichni rozběhli za Duchem. Zoufalý Sano jen v duchu klel. Takhle Koboriho nikdy nedostanou. Zatímco se hluk mužů prodírajících se lesem postupně vzdaloval, zastrčil Sano meč do pochvy, padl na kolena a na ruce a zůstal tak, překonán únavou a zoufalstvím.

„Komoří Sano,“ zašeptal čísi hlas. Byl měkký, ale chvěla se v něm skrytá síla, která ho učinila slyšitelným i v tom největším hluku.

Jako syčení kočky… tak ho Tama popsala Reiko.

Sano cítil, jak mu po celém těle sjíždí mráz. Duch je tady. Podařilo se mu uniknout vojákům a vrátit se.

Sano ztuhl niternou, primitivní hrůzou. Pohybovaly se jen jeho oči, které se pokoušely najít Koboriho, ale všude kolem byly jen stíny. Srdce se mu divoce rozbušilo, běželo čím dál rychleji v pradávném rytmu strachu. Přestože cítil jeho přítomnost jako zhoubný rozklad šířící se zahradou, samotného Ducha neviděl.

„Vaši muži se právě navzájem honí po lese,“ zašeptal Kobori. „Lépe řečeno ti muži, které jsem nezabil nebo nevyděsil k smrti.“ Znělo to pobaveně, ale jízlivě, společensky i výhrůžně. „Teď jsme tady jen já a vy.“

Reiko seděla v koutě, zraněnou ruku, ze které dosud tekla krev, zabalenou v rukávu. Před ní stála Yugao a v ruce třímala nůž. Naslouchaly výkřikům a pádícím krokům před domem. Zdálo se, že by se Yugao ráda podívala ven, co se tam děje, ale neodvažuje se od Reiko odejít. Její ruka s nožem se třásla narůstajícím napětím. Lucerna vydávala stále slabší světlo jako zmírající slunce, které vydává mdlou, okrovou záři, a žluklé páchnoucí kouř. Atmosféra zhoustla pachem krve a horečnatým Yugainým potem. Reiko věděla, že dříve či později na ni Yugao zaútočí. Buď musí riskovat život tím, že se ji pokusí přemluvit, aby se vzdala, nebo zůstane zticha, a stejně zemře.

„Slyšíš to pozdvižení?“ zeptala se Reiko. „Chceš vědět, co se tam děje?“

„Mlčte,“ nařídila jí Yugao, „nebo vás znovu říznu.“

„Manžel a jeho vojáci už jsou tady,“ nedala se zastrašit Reiko. „Nebude trvat dlouho a budou v domě.“

„Ne, nebudou.“ Yugao, donucená k rozhovoru, s neotřesitelnou důvěrou prohlásila: „Přes něho se sem nikdy nedostanou.“

Reiko pochopila, že hovoří o Koborim, o Duchovi. „Je na ně sám. Kdežto jich jsou stovky. Nemůže nad nimi zvítězit.“

„Opravdu si to myslíte?“ V Yugaině obličeji se objevil lstivý pohrdavý výraz. „To jenom proto, že ho neznáte.“ Ozvalo se tak hlasité zaječení, až proniklo stěnami domu. Byla v něm taková bolest, že Reiko vyjekla.

„Slyšela jste to?“ zeptala se Yugao. „Chcete vědět, co to bylo?“ Její tón Reiko mučil. „Zabíjí vojáky vašeho manžela. Jen si to poslechněte!“ Ozvaly se další výkřiky. „Ani byste nespočítala, kolik jich už zabil. Nikdy nežil lepší bojovník!“ Zářila obdivem ke Koborimu a v jejím vzrušení se chvěl přídech tělesného chtíče a sexu. Reiko náhle zjistila, že se bojí, aby to nebyla pravda. Co když je Kobori vskutku takovým mistrem bojových umění, že dokáže porazit celou armádu? Uvědomila si, že celou dobu spoléhala na Sana a na to, že ji zachrání, ale nedalo se vyloučit, že už je mrtev. Pomyslela na Hiratu, který čeká venku. Kdyby ho zavolala, Yugao by ji zabila dřív, než by se sem dostal. Musí se z téhle ošklivé situace dostat vlastními silami.

„I kdyby byl Kobori sebelepší, nemůže se udržet proti tolika vojákům,“ prohlásila Reiko. „Nakonec ho zabijí. Ty zůstaneš a vina za všechno, co napáchal, padne na tvoji hlavu.“

Yugao se rozchechtala. „Nezdá se, že byste si byla svým tvrzením zrovna moc jistá. Proč bych vám měla věřit?“

„Protože je to pravda,“ odpověděla Reiko a snažila se, aby z jejího hlase zněla jistota. „Bylo by lepší, kdyby ses od Koboriho odpoutala. Můj manžel jde po něm, ne po tobě. Jestliže odtud teď odejdeme, můžeš se ještě zachránit.“ Opatrně začala vstávat. Opírala se o stěnu za sebou a přitom sledovala Yugao.

„Sedněte si!“ Yugao se rozpřáhla nožem a Reiko se znovu rychle posadila. „Já ho nikdy neopustím! A už vás nehodlám dál poslouchat!“

Reiko se odvážila zkusit to s jinou taktikou: „Dobře, předpokládejme, že Kobori zvítězí. A co potom? Bude z něj navždy uprchlík. Pán Macudaira ho nikdy nepřestane pronásledovat. Jaký s ním budeš mít život?“

„Alespoň budeme spolu,“ odpověděla Yugao. „Miluju ho a na ničem jiném mi nezáleží.“

„Na něčem by ti záležet mělo,“ pokračovala tvrdošíjně Reiko. „Kobori zabil pět vysoce postavených tokugawských hodnostářů. Ale možná, žes o tom nevěděla.“

„Ovšemže jsem to věděla. Vím o něm všechno. Jednou jsem to dokonce viděla na vlastní oči. Ale o tom asi nevíte zas vy,“ odpověděla posměšně Yugao. „A je mi úplně jedno, co si kdo myslí o tom, co udělal. Já si myslím, že je skvělý.“ Tvář se jí rozzářila obdivem ke Koborimu. „Je to největší hrdina, jaký kdy žil!“

Reiko si říkala, jak Yugaina minulost utvářela její povahu. Její milovaný otec ji přinutil k

nedovolenému styku. Když ji pak odvrhl, přesunula své zbožňování na dalšího tyrana, Koboriho.

„Má ruce od krve nevinných obětí,“ namítla Reiko. „Jak můžeš snést, aby jimi na tebe sahal?“

„Patří to k vzrušení, když se s ním miluju.“ Yugao si olízla rty a přejela si rukou přes ňadra. Vzpomínky na Koboriho laskání ji vzrušily natolik, že zahořela chlípnou touhou. „Kromě toho ti muži nebyli nevinní. Byli to jeho nepřátelé. Zasluhovali si zemřít.“

Zástupná pomsta byla další rozkoší, kterou od svého milence dostávala, uvědomila si Reiko. Když se Yugao chtěla pomstít své rodině, musela se inspirovat Koboriho činy.

„Ne, není to žádný hrdina,“ odsekla Reiko. „Žiješ se zločincem.“

„Udělala jsem pro něho ještě víc,“ oznámila Yugao pyšně. Reiko se náhle zmocnilo zlověstné tušení. „O čem to mluvíš?“

„Když jsem žila v zábavní čtvrti Rjógoku Hirokodži, chodili tam pít a kupovat si ženy vojáci pána Macudairy. Bylo snadné je svést, aby šli se mnou do zadních uliček. Neměli nejmenší tušení, že by to pro ně mohlo být nebezpečné.“

„Tys zabíjela vojáky?“ Reiko si vzpomněla, jak jí Krysa vyprávěl o třech zkrvavených mrtvolách vojáků, nalezených v uličkách za čajovnami. Ukázalo se, že její podezření bylo oprávněné.

Yugao se nadýmala pýchou jako pouliční kouzelnice, která právě vytáhla z rukávu živého ptáčka.

„Vrazila jsem do nich nůž. Neměli ani tušení, co je čeká.“

Reičina hrůza ještě vzrostla, když pochopila, proč je Yugao lhostejné, že teď ví o všech jejich zločinech proti pánu Macudairovi. Nemá v úmyslu nechat Reiko naživu tak dlouho, aby ji mohla udat.

„Pomáhala jsem mu ničit jeho nepřátele už dřív,“ pokračovala Yúgao, „a dnes zničím toho, kdo na nás přivedl celou armádu.“

Náhlým škubnutím přiložila nůž k Reičinu hrdlu.

„Tady jsem, komoří Sano.“

Zdálo se, že Koboriho šepot přichází odnikud a odevšad. Sano si uvědomil, že má schopnost šířit svůj hlas všemi směry jako legendární velcí mistři bojových umění, kteří rozprášili celé armády, když v nich rozšířili hrůzu a nadobro je zdemoraiizovali. Z Ducha vycházela mnohem větší a strašlivější síla, než jakou Sano kdy pocítil.

Vytasil meč. Otáčel se v kruhu a pátral ho Duchovi.

„Tady jsem,“ zašeptal znovu Kobori.

Sano se rychle otočil. Sekl po stínu, který čněl ve tmě v místech, odkud slyšel ten hlas. Usekl větev keře.

„Je mi líto, ale minul jste.“

Sano se rozmáchl znovu, ale tentokrát jen švihl do prázdna.

Kobori se zasmál. Znělo to jako vroucí, roztavený kov, který zasyčí ve vodě. „Copak mě nevidíte? Já vás vidím. Jsem přímo za vámi.“

Jeho hlas se zasyčením teple dýchl Sanovi do ucha. Sano vyjekl, prudce se otočil a ťal. Ale Kobori tam nebyl. Buď se k němu přiblížil a utekl tak rychle, že to nebylo v lidských silách, nebo byla jeho přítomnost jen iluzí, kterou vyvolal. Jeho smích se nyní rozléhal z terasy těsně u domu.

„Jsem tady dole, ctihodný komoří,“ zaševelil.

V Sanovi kypěl obludný strach, protože věděl, že v uplynulých několika okamžicích ho Kobori mohl kdykoli připravit o život. Cítil nepřekonatelnou touhu utéct jako jeho vojáci. Byl ale zároveň rozzuřený, že si s ním Kobori takto zahrává. A zůstal také jediný, kdo může Ducha zničit. Odhodil opatrnost, sevřel meč a vydal se ze svahu za ním.

Spodní terasa byla porostlá borovicemi, které vydávaly pronikavou vůni, a lesklo se zde jezírko, na jehož hladině se odrážel můstek, který se přes něj klenul. Sano se u jezírka zastavil. Zvedl meč.

„Vyjděte. Ukažte se!“

„To ne, to by nám pokazilo hru.“

Každé slovo, které Kobori pronesl, přicházelo z jiného místa. Jeho hlas se odrážel od stromů k jezírku a dál až k nebi. Sano otáčel hlavou v marné snaze zjistit, odkud se nese. Pod drátěnou tunikou jej studil ledový pot.

„Tady jsem!“ zašeptal Kobori.

Hlas nyní přitáhl Sanovu pozornost k domu. Veranda pod přečnívající střechou byla prázdná. Okna zakrývaly okenice. Dveře však byly otevřené, obdélníkový černý prostor, který zval Sana ke vstupu. A právě odtamtud se ozval Koboriho hlas: „Vejděte a zkuste mě dostat.“

Sano nehybně stál, zatímco se v něm svářily protichůdné pocity. Rozum ho před vstupem do domu varoval. Kobori ho chce zahnat do kouta, potrápit ho a nakonec zabít. Nezávisle na tom, jak tvrdě ho pán Macudaira potrestá za to, že nesplnil úkol, jevilo se mu to v tomto okamžiku jako lepší možnost, než vstoupit do nebezpečné pasti. Zvířecí pud sebezáchovy bránil Sanovi vejít.

Jenže čestný samuraj se souboji nevyhýbá, ani kdyby se zdál neřozumný nebo přímo šílený. Kdyby jej Sano nepřijal, utekl před ním, už nikdy by nemohl chodit se vztyčenou hlavou mezi lidmi, ani kdyby se o jeho zbabělosti nikdo nedozvěděl. Pomyslel na Reiko a Masahira. Kdyby v tomto souboji prohrál, už nikdy je nespatří. Ale kdyby výzvu odmítl, jeho hanba by byla tak strašlivá, že už by se jim do smrti nemohl podívat do očí.

Ieasu, první tokugawský šógun, kdysi řekl, že existují jen dva způsoby, jak se vrátit z bitvy: buď s hlavou nepřítele, anebo bez svojí vlastní.

Navíc byla ve hře Sanova samurajská hrdost. Byla to nejlepší příležitost, jaká se kdy komu naskytla – dostat Ducha, který by jinak mohl ještě mnohokrát zabít a uniknout. A pokud mu Duch už dotek smrti zasadil, nemůže Sano soubojem s ním víc zkazit. Neviděl žádný rozdíl v tom, zda zemře dnes, nebo zítra. Přinejmenším může ukončit svůj život s nedotčenou ctí.

Sano vykročil, naplněn náhlou bezstarostností odsouzence, po stezce k domu. Vystoupal po schodišti na verandu, zastavil se u dveří a soustředěně zíral do tmy před sebou. Jeho zrak jí nedokázal proniknout a nezaslechl ani žádný zvuk, který by svědčil o přítomnosti někoho jiného v domě. Šestým smyslem vytušil Duchovu přítomnost. Kobori již byl připravený a čekal na něho.

Pobzukování hmyzu se změnilo v pronikavé vrzání. Vlci v kopcích začali poštěkávat.

Hladinu jezírka rozčeřil závan chladného větru. Sano prošel dveřmi.

„Nemůžeš mě zabít,“ vyhrkla Reiko, přestože právě ucukla před ostřím přiloženým k hrdlu a v Yugainých očích zřetelně četla svou smrt. „Potřebuješ mě, abych tě chránila.“ Ačkoli si uvědomovala, že Yugao je natolik šílená, aby ji zavraždila, ze všech sil se pokoušela ji od toho odradit: „Vojáci tady mohou být každou chvíli. Nebudu-li naživu, zabijí tě.“

Yugao se bezstarostně a vesele rozesmála. „Neslyším, že by přicházeli. Vy snad ano? Vyhrává. Vás pak už nebudeme potřebovat.“

Reiko slyšela, jak od domu utíkají vojáci: armáda dezertuje. Ale co Sano? I kdyby nebyl mrtev a Hirata mu řekl, že ona je tady, dokázal by se sem přes Ducha probojovat a zachránit ji? Reiko propadla zoufalství. „Budeš mě muset dostat z Eda,“ ozvala se. „Bude po tobě vyhlášeno ohromné pátrání. Budu-li s tebou, budou mě chtít můj otec a manžel zachránit. Můžeš se s nimi dohodnout: tvoje svoboda za můj život.“

Yugao zavrtěla hlavou. „Je rychlý jako vítr. Když jsme spolu, je to, jako bychom byli neviditelní.“ Rozhlížela se kolem sebe, jako by chtěla zjistit, co se děje venku. Chvěla se napětím a neklidem a Reiko cítila, jak jí čepel nože na hrdle vibruje. „Proklouzneme mezi vojáky. Jenom byste nás zdržovala.“

Reiko pochopila, že se její smrt blíží. Krční svaly se jí pod nožem škubaly v křeči. Možná se jí však aspoň podaří zjistit něco nového o Yugainých zločinech. „Mám-li zemřít, odpověz mi alespoň na jednu otázku. Proč jsi povraždila svou rodinu?“

V Yugainých očích viděla obdiv smíšený s výsměchem. „Vy toho nikdy nenecháte, co?“

„Po tom všem, co jsem pro tebe udělala, bys mohla aspoň uspokojit moji zvědavost.“ A čím déle budou mluvit, tím větší bude její naěje na přežití.

Yugao chvilku přemýšlela a potom pokrčila rameny. „Tak dobře.“ Reiko cítila, že jí chce ukázat, jak moc se ve svém logickém uvažování mýlila. „Myslím, že teď už mi nijak neuškodí, když vám to řeknu.“

Měsíční světlo pronikalo do domu jen natolik, aby ukázalo Sanovi chodbu, která se táhla do černé prázdnoty. Přitiskl se zády ke stěně, levou rukou ji ohmatával a v pravé svíral meč. Když ho pohltila

tma, neviděl vůbec nic, ale ostatní smysly se mu zbystřily. Slyšel každé nepatrné zaskřípění podlahy pod nohama a chodidly hmatal každou nepatrnou mezeru mezi prkny. Prsty zkoumal strukturu laťkové přepážky. V uzavřené, nevětrané chodbě ucítil závan mužského potu. Kobori tudy před chvílí prošel.

Sano vyslal svou mysl do vnějšího prostoru, pátral po nepříteli a píd po pídi se sunul kupředu. Vytušil prázdné místnosti za přepážkou a přes chodbu a cítil, že někde nedaleko už na něj Kobori číhá.

Dokáže-li ale on cítit Koboriho, pak i Kobori jistě cítí jeho. A nepochybně zná dům tak dobře, že se po něm dokáže pohybovat i v naprosté tmě. Saňový svaly se napínaly v očekávání útoku, který mohl přijít odkudkoli. Ještě nebylo pozdě se vrátit. Odvaha však zvítězila nad zdravým rozumem a Sano šel dál.

Ohlédl se k nezřetelnému, rozmazanému obdélníku dveří, na něž zvenčí padalo světlo. Přestože ušel sotva třicet kroků, zdálo se mu, že urazil nesmírnou vzdálenost. Když zkoušel udělat další krok, ucítil pod chodidlem prázdno. Zapátral palcem u nohy a zjistil, že došel ke schodišti vedoucímu do nižšího patra domu. Při pomalém, opatrném sestupu se přidržoval zábradlí. Dole se vydal další chodbou.

Připadal si v té absolutní tmě jen jako živá tkáň, která vdechuje do plic plíseň a prach. Měl zvláštní pocit, že hranice mezi ním a okolním prostorem mizí. Pocítil potřebu dotknout se svého těla a ujistit se, že dosud existuje.

„Jen jděte dál, ctihodný komoří,“ zašeptal Duch. „Už jste téměř u cíle.“

Stěna pod Saňovou tápající dlaní náhle skončila: došel až na roh. Zabočil a po několika krocích se dostal ke dveřím, za nimiž byla nějaká místnost. Chodba ho vedla kolem dalších pokojů a ještě několikrát zahnul za roh. Sano si v duchu představoval, že chodí v bludišti, v jehož středu stojí Kobori, připravený se na něho vrhnout. Jeho zostřené vnímání bylo bezmála nadpřirozené. Duchův pach byl tak silný, že by ho mohl téměř ochutnat. Cítil, jak kdesi na podlaze přenesl někdo váhu z jedné nohy na druhou. Kobori byl ve stejném patře domu jako on.

Podlaha zavrzala, a pak ještě dvakrát za sebou.

Sano ty zvuky nezpůsobil. Zůstal nehybně stát, naslouchal, jak se Duch k němu blíží, a snažil se zjistit odkud.

„Už jsem tady,“ zaševelil Kobori.

Sano se obrátil po hlase. Oběma rukama držel zvednutý meč. Při tom čekání se cítil neviditelný a vystavený nebezpečí současně. Pociťoval strach ze střetu a zároveň po něm toužil.

Kroky se blížily ze všech směrů, jako kdyby se Duch zmnožil v celou armádu. Vytváří Kobori tuto iluzi, nebo už pronikl do Saňový mysli? Sano se ještě nikdy necítil tak osamocený, zmatený a zranitelný Nechránilo ho jeho vysoké postavení ani množství podřízených. To, že je pánem bezmála každého obyvatele Japonska, tady nehrálo žádnou roli. Duch z něho udělal samuraje bez pána, jakým býval kdysi, rónina, který se snaží jen přežít vlastními silami. Jeho manželka, syn a všechny pocty mu připadaly tak vzdálené, jako kdyby to byl pouhý sen. Vše, co nyní Sano měl, byly jeho meče.

Ačkoli věděl, že to všechno v něm nepřítel vyvolal záměrně, aby nalomil jeho sebedůvěru, pocit zranitelnosti a osamění v něm proti jeho vůli rostl. Duchovy kroky se zrychlily a blížily se k němu. Sano spěšně a poslepu vešel do jedněch dveří. Kroky se náhle zastavily. Sano za sebou ucítil teplý proud vzduchu.

Bylo to teplo Duchova těla.

Sano v panice klopýtl. Než stačil cokoli udělat, ucítil prudké tupé bodnutí do zad, pod pravou lopatkou. Ostrá bolest donutila jeho paži bezvládně klesnout. Svaly mu ztuhly v křeči. Prsty se rozevřely a upustily meč; zařinčel o podlahu. Právě když se Sano se zuby zatnutými bolestí chystal uskočit, Duch ho zezadu popadl oběma rukama a uvěznil v mocném sevření. Sano se ho pokusil nezraněnou levičkou udeřit, ale jeho pěst jen naprázdno prosvištěla vzduchem. Neužitečná pravá paže, svěšená podél těla, ho bolela. Pak pocítil škubnutí v pase a zaslechl rychlé, vzdalující se kroky.

Kobori přišel a zase odešel.

Sano, sám ve tmě, klesl na kolena, otřesený a prudce oddechující po náhlém násilném útoku. Bolest v jeho pravé paži přešla v znecitlivění, jako kdyby mu v ní přestala proudit krev. Sano sice dokázal pohybovat prsty, ale necítil je. Kobori zasáhl nějaký důležitý bod a vyřadil pravičku z boje. Sano tápal po podlaze v zoufalé snaze najít svůj meč, ale všude nahmatával jen prázdnou podlahu. Sáhl po krátkém meči u pasu, ale i ten byl pryč. Kobori mu vzal oba! Slyšel jeho smích, který sykal a praskal jako svíjející se plamen.

„Teď se podívám, jak se mnou budete bojovat beze zbraně.“

„Můj otec byl kat,“ prohlásila Yugao.

Přestala své zajatkyni tak silně tlačit nožem na hrdlo. Reiko opatrně vydechla a uvolnila svaly.

„Vracel se domů a vyprávěl, kolik lidí zabil a jak mu to někteří ztěžovali,“ pokračovala Yugao.

„Povídal nám, jak se chovali na popravišti. Vykládal, co cítil, když jim stínal hlavy.“ Reiko se jí soustředěně dívala do obličeje v naději, že si Yugao nevšimne, co dělá s rukama.

„Po válce popravili mnoho samurajů z Janagisawovy armády. Byli to jeho druhové.“ V Yugainých očích zaplál hněv, že její otec zabíjel druhy jejího milence. „Popravil jich spoustu. Chlubil se tím, protože to byli důležití muži a on jenom hinin. Oni zemřeli a on zůstal naživu. Pokaždé, když některého popravil, udělal si zářez na stěně.“

Reiko si vzpomněla, že ty zářezy v chatrči viděla. Kousek po kousku posunovala ruku, aby se dostala k noži za zády.

„Nemohla jsem dopustit, aby je zabíjel,“ vyprávěla dál Yugao. „Toho večera už jsem dál nedokázala snášet jeho vychloubání, a tak jsem ho bodla. Bylo to to nejmenší, co jsem pro svého milovaného mohla udělat.“

Reiko konečně pochopila, proč nechtěla Yugao prozradit svůj důvod k hroznému činu: prozradila by tím Koboriho a odhalila jeho zločiny. Cítila však rovněž, že to, co k tomu Yugao ve skutečnosti dohnalo, byly i minulé a současné křivdy. Dlouho v sobě chovala nenávist k otci za to, že ji znásilnil a pak opustil. Mohla to snášet do nekonečna, anebo ho ubodat kdykoli jindy, ale popravy Koboriho druhů dovedly právě v té chvíli její nestálou mysl k otcovraždě.

„Proč jsi ale zabila i matku a sestru?“ zeptala se.

Yugaina ústa zkřivil pohrdavý úšklebek. „Když jsem ho bodala, jen se krčily v koutě a brečely,“ vyštěkla hádavým tónem. „Měly mi v tom zabránit. Kdyby jim na něm záleželo, udělaly by to. Za to, jak zbaběle se zachovaly, si zasloužily smrt.“

Snad si Yugao opravdu přála, aby ji zastavily, napadlo Reiko. Navzdory všemu možná svého otce dosud milovala. Pokud ano, pak je potrestala za to, že ho před ní nezachránily, i za to, jak nespravedlivě se k ní v minulosti chovaly. Nyní zbývalo vyřešit už jen poslední záležitost.

„Proč ses vlastně přiznala?“ zeptala se Reiko.

„Udělal jsem to kvůli němu,“ odpověděla Yugao. „A chtěla jsem, aby to věděl. Nečekala jsem, že ho ještě někdy uvidím, ale věřila jsem, že se dozví, co jsem udělala, a pochopí taky proč. Dozvěděl by se, že jsem zemřela pro něho, a byl by mi za to vděčný.“

Velikost jejího bludu Reiko ohromila. „Proč jsi tedy utekla ze žaláře?“ Reiko už měla ruku za zády a prsty na rukojeti nože.

„Požár byl znamení. Vyložila jsem si ho tak, že pro něj nezemřu, ale znovu budu s ním.“ Náhle se Yugao podezřívavě zamračila. „Co to děláte?“

„Jen jsem se chtěla poškrábat na zádech,“ zalhala Reiko.

„Dejte tu ruku zpátky, ať na ni vidím.“

Reiko ji poslechla a zároveň se vzdala naděje, že by stihla zaútočit dřív, než jí Yugao stačí proříznout hrdlo. Vymyslela tedy novou taktiku. „Zabíjela jsi kvůli Koborimu. Bylas ochotna obětovat pro něho život. Co udělal kdy on pro tebe?“

Yúgao pohlédla na Reiko s výrazem, který naznačoval, že je hloupá, když se může takto ptát. „Miluje mě.“

„Řekl ti to?“

„Nemusí mi to říkat. Já to vím.“

„Jak to víš?“

„Miluje se se mnou,“ odpověděla Yugao.

„Bere si od tebe rozkoš,“ namítla Reiko. „To ale ještě neznamená, že je v tom něco víc než jen tělesné potěšení, to ještě není láska.“

„Po válce za mnou přišel. Nevadilo mu, že patřím k hininům.“ Zdálo se, že Yugao chce poprvé sama sobě dokázat, že Koborimu na ní záleží stejně jako jí na něm. „Chtěl být se mnou.“

Reiko pomyslela na porážku Janagisawovy kliky ve válce a vedena intuicí se zeptala: „Byl zraněný že ano?“

„Ano. A co?“

„Byl raněný a neměl kam jít. Vsadila bych se, že jakmile se uzdravil, odešel. Nebo snad ne?“

Jediný pohled do Yugainy tváře jí ukázal, že hádala správně. „Musel odejít. Měl na práci důležité věci,“ zamračila se Yugao.

„Důležitější, než jsi byla ty,“ pokývala hlavou Reiko. „Pověz mi, když jsi utekla ze žaláře, byl rád, že tě vidí?“

„Měl spoustu svých vlastních těžkostí,“ odsekla Yugao.

„A jednou z nich ses stala ty,“ vyvodila si z toho Reiko. „Věděl, že by ho kvůli tobě mohli dopadnout. A měl pravdu. Tys k němu přivedla zákon. Zbaví se tě hned, jak to bude možné.“

„To je mi jedno,“ odpověděla Yugao, ale v očích se jí zaleskly slzy, jak ji její jistota opouštěla. „On je to jediné, co mám.“

Reiko jí konečně začínala rozumět, její duši v tvrdé skořápce. Její cesta životem byla plná proher a ztrát. Yugao ztratila vinou otcovy zvrhlosti svoji nevinnost i lásku matky. Ztratila domov, blahobytný život obchodníkovy dcery‘ a místo ve společnosti. Kvůli sestře ztratila zase otcovu lásku. Když vyvraždila vlastní rodinu, ztratila i své nejbližší a svobodu. Nyní zoufale lpěla na tom jediném, co ještě má.

„Nedopustím, abyste mě od něj odvedli!“ vyjekla.

A zatímco ji Reiko litovala, setřela si Vůgao slzy. Její pohled ztvrdl v důvěrně známou nepřátelskou masku. „Už mě nudí vás poslouchat.“ Měla drsný, ale rozhodný hlas. V očích jí doutnala nenávist, která ještě vzrostla tím, že ji Reiko donutila se takto odhalit. „Nastal čas umlčet vás navždy.“

Odzbrojený, slepý a bezmocný Sano si uvědomil, že půjde-li to takto dál, nemá vůbec žádnou šanci. Musí získat kontrolu nad situací. První bude dostat se z Duchovy pasti. Lezl po podlaze, dokud nenašel stěnu z dřevěných dílců. Hmatal po ní, až jeho ruka našla skulinu. Strčil do ní prsty a zatáhl. Jeden díl stěny se posunul.

„Co to děláte?“ Koboriho tón naznačoval, že ví, že se Sano pokouší změnit pravidla hry, a pranic se mu to nelíbí.

Za dřevěným dílem byl další, s papírovou výplní. Pronikalo jím v pruzích světlo, právě tolik, aby Sano viděl, že je sám v nezařízené místnosti. Odsunul část stěny. Na druhé straně byly dveře, zatlučené nehoblovanými prkny. Škvírami mezi nimi pronikalo měsíční světlo. Dům byl zabedněný před zloději. Sano zkoumal levou rukou prkna. Jeho pravá paže byla dosud necitlivá a nepoužitelná. Když prkna nechtěla povolit, zabušil na ně.

„Neutečete mi,“ zasyčel Kobori.

Jeho hlas se blížil, doprovázený kroky, které se rozléhaly ozvěnou po celém domě. Když se Sano začal zoufale rozhlížet po místnosti, spatřil v koutě chatrné schodiště z dřevěných desek a kůlů. Rozběhl se k němu.

„Kam to jdete?“ obořil se na něho Kobori ostře.

Sano vylezl nahoru, kde schodiště končilo plošinou pod střechou. Zatlačil na strop a nadzvedl poklop.

Kobori buďto zapomněl tento východ zajistit, nebo se domníval, že ho Sano neobjeví. Sano strčil hlavu do otvoru, do měsíčního světla a svěžího větru.

„Stůjte!“ nařídil mu Kobori a jeho šepot se stal hlasitějším. „Vraťte se zpátky!“

Sano se nemotorně a s velikým úsilím protáhl na střechu. Na drsném, šikmém povrchu z došků se napřímil a masíroval si pravou paži, aby se probudila k životu. Střecha byla asi dvě stě kroků dlouhá a sto kroků široká, s vysokými hrby hřebenů. Nad Sanem se tyčilo horní patro domu s balkonem a zalesněný svah. Pod sebou viděl střechu přízemí, údolí a kopce, které postupně klesaly až k několika kalným světlům Eda. Měsíc byl nízko nad obzorem, ale dosud jasně svítil. Nebylo to nejlepší bojiště, jaké si Sano dokázal představit, ale tady alespoň uvidí, až se bude Duch blížit.

„Chtěl jste mě dostat v domě,“ zavolal Sano na Koboriho otevřeným poklopem. „Pokud o mě pořád ještě stojíte, budete za mnou muset vylézt nahoru.“

„A jestli chcete dostat vy mě, budete se muset vrátit dovnitř,“ odsekl Kobori.

Patová situace zpomalila čas tak, že se téměř zastavil. Sano ohýbal paži a prsty. Začaly ho brnět a znecitlivění se vytrácelo. Uvědomil si základní pravdu, proč Duch zabíjí tak úskočné. Nebylo to jen proto, že ovládá dim-mak.

„Copak se děje? Bojíte se snad se mnou pustit do souboje?“ zakřičel Sano.

Žádný samuraj nesnese pochybnosti o své odvaze. „Nebojím se ničeho,“ vrátil mu to hned Kobori, „a vás už vůbec ne. Vy se ale bojíte mě.“ Jeho hlas stoupal poklopem jako jedovatý dým. „Schováváte se za zdmi svého hradu a za zády svých vojáků. Bez nich byste se krčil v koutě jako ženská, kterou vyděsí myš.“

„Vy se zase schováváte ve tmě, protože se bojíte ukázat,“ odpověděl mu Sano. „Přikrádáte se tajně ke svým obětem, aby se nemohly bránit a vrátit vám to. Jste obyčejný zbabělec!“

Rozhostilo se ticho, ale Sano téměř cítil, jak jsou došky pod jeho nohama rozpálené, jako by chytly od Koboriho sálající zuřivosti. Takovou urážku nemůže spolknout žádný samuraj. Kobori musí přijít a obhájit svoji odvahu a čest. Sano se však rozhodně nedomníval, že Duch prostě vystrčí hlavu z poklopu, aby ho mohl Sano snadno napadnout. Rozhlížel se po střeše a pátral v blízkosti hřebenů v očekávání zákeřného útoku. Pohlédl na střechu pod sebou. Jeho instinkt, který mu dosud pomáhal přežít, mu napovídal, ať uteče, dokud k tomu má příležitost. Jenže v sázce byla jeho odvaha a čest.

Když obrátil pohled vzhůru, odpoutal se z balkonu stín a vrhl se dolů. Neměl čas ani uskočit. Kobori dopadl přímo na něho. Saňoví se nárazem podlomila kolena. S žuchnutím oba dopadli na střechu.

Kobori nebyl příliš statný, ale přesto byl těžký a tvrdý jako ocel, samá šlacha a kost. Sevřel Sana v drtivém objetí. Váleli se dolů po střeše. Když se kutáleli dolů, uviděl Sano Koborimu do tváře – zuby vyceněné v divokém šklebu, šikmé oči těsně u jeho. Pokoušel se zarýt paty do došků, a zarazit tak jejich pád po svažující se střeše, ale nedokázal to. Spadli z ní, zaklesnuti jeden do druhého.

Letěli prázdným prostorem. Jejich pád zastavila až stříška nad balkonem. Odrazili se od ní takovou silou, že Sanovi křuplo v páteři, a padali dál na střechu nejnižšího poschodí domu.

Yugao s nožem v obou rukou se mocně nadechla. Rozmáchla se nad Reičinou hlavou. Její tvář se zkroutila v divoké grimase. Reiko se zmocnila hrůza a zoufalství. Přikrčila se a zvedla ruce, aby se chránila.

V té chvíli se na střeše nad nimi rozlehlo hlasité, těžké žuchnutí. Celá místnost se otřásla. Reiko a Yugao vyskočily. Padal na ně prach a kusy omítky. Yugao zaváhala, nůž dosud v pozdvižených rukou, a úšklebek na obličeji jí ztuhl. Domem otřásaly další rány doprovázené zvuky divoké potyčky. Yugao odvrátila pohled od Reiko a podívala se vzhůru ke stropu, jak její pozornost upoutal souboj, který se

na střeše odehrával.

Reiko se oběma rukama opřela Yugao do stehen a vrazila do ní.

Yugao zavrávorala dozadu. Ve tváři se jí objevilo překvapení. Přišlápla si lem kimona, ztratila rovnováhu a upadla na bok.

„Vy zrádná mrcho!“

Reiko vyskočila z kouta s nožem v ruce. Yugao vstala a s rozzuřeným zavytím se na ni vrhla. Reiko už se vzdala naděje, že Yugao zatkne, a byla by teď šťastna, kdyby se dostala z domu živá. Rozběhla se ke dveřím, ale Yugao jí skočila do cesty a zuřivě se po ní oháněla nožem. Reiko uskakovala dozadu a do stran a skláněla hlavu, zatímco nůž se divoce míhal vzduchem a rozřezával jí šaty na cáry, a odrážela útoky vlastním nožem. Yugao se pohybovala tak rychle, že se Reiko zdálo, jako by kolem ní svištěla stovka čepelí.

„Mělas to zarazit!“ zaječela Yugao. Oháněla se tak zuřivou silou, že při každém střetu čepelí Reiko málem vyrazila nůž z ruky. „Ale tys dělala, že nic nevidíš. Dovolilas mu, aby to dělal. Zacházela jsi se mnou, jako kdyby to byla moje vina!“

Prořízla Reiko rukáv. Reiko už začínala bolet ruka. Začala couvat. Yugao byla se svými mávajícími pažemi, zběsile poletujícími vlasy a sprostými nadávkami jako tornádo. Její nůž zasvištěl Reiko u ucha. Cítila, jak jí po krku stéká teplá, vlhká krev.

„Byl můj!“ vykřikla Yugao. „Vzalas mi ho!“

Šílená zuřivostí honila Reiko po místnosti. Reiko v duchu viděla krvavé šlápoty v chatrči. V Yugaině choré mysli se změnila v její matku i sestru.

„Nechali jste mě, abych ho zabila. A teď za to zemřete!“

Sano se na nižší střeše domu zuřivě zmítal a snažil se Koboriho ze sebe shodit. Ten se ho však stále držel. Jeho ruce Sana mlátily, prsty bodaly a kolena a lokty ryly do citlivých míst, kde se protínají dráhy nervů. Jeho energie vystřelovala jako zápalné šípy vybuchující v Saňových svalech. Sano křičel bolestí. Podařilo se mu dostat mezi sebe a Koboriho koleno. Vší silou proti němu vyrazil.

Kobori odletěl dozadu. Upadl, ale saltem se zase hned postavil na nohy. Sano s námahou vstal. Bolelo ho celé tělo. Kýval se jako strašák ve větru, zatímco Kobori se chystal k novému útoku.

„Myslíte si snad, že mě přemůžete? Na co tedy čekáte?“ popichoval Sana.

Každé nadechnutí trhalo Sanovi plíce. Souboj beze zbraní nikdy nepatřil k jeho silným stránkám a šest měsíců posedávání za psacím stolem mu také nijak nepomohlo. Vzpomněl si, jak špatně si vedl v souboji s Koemonem, a to se ho jeho přítel nepokoušel zabít. Sano potíačil paniku a pokoušel se rozptýlit Koboriho pozornost, aby mu zabránil v soustředění tělesné a duševní energie, nutné k zasazení smrtícího doteku.

„Čekám, až si uvědomíte, že vaše válečné tažení je nesmyslné,“ prohlásil Sano. Možná se mu podaří Koboriho demoralizovat a oslabit ho. „Je po válce.“

„Dokud jsem naživu, tak neskončila,“ odpověděl Kobori. „Největší vítězství vybojuji nad vámi.“

Postupovali proti sobě, i když Sano se bolestí spíše belhal než šel. Koboriho krok byl sebejistý a rozvážný. Sano zvedl ruce, připraven se podle okolností buď bránit, nebo zaútočit. Kobori prohnul páteř. Šel s pokrčenými lokty, jednou paží zvednutou, druhou volně visící u boku. Z očí mu sálala zvláštní záře. Sršela z něho energie jako vibrující, frenetický bzukot těsně za hranicí slyšitelnosti. Sano viděl jeho obličej a ruce v ostrých detailech, v kontrastu s jeho černým šatem, jako kdyby vydávaly svoje vlastní světlo. Když je od sebe dělilo už jen několik kroků, vylétl Kobori do vzduchu. Jeho nohy mířily na Sana. Jednou nohou jej zasáhl do brady těsně pod spodním rtem.

Sano cítil, jak mu zuby cvakly o sebe, a hlava se zvrátila dozadu. Otočil se a padl na kolena. Všechno před ním plavalo v mlze, jako by mu lehký a současně silný úder vyrazil oči z hlavy. Kobori stál na stejném místě jako před útokem. Zaútočil a stáhl se tak rychle, až se zdálo, jako by se vůbec nepohnul a na Sana vrhl pouze svůj obraz a sílu. Jeho energie jen bzučela a tvář byla ztělesněný posměch.

„Teď je řada na vás,“ zašklebil se. „Nebo to snad chcete vzdát?“

Navzdory tomu, v jak beznadějné byl situaci, Sano nehodlal ustoupit. Pokusil se Koboriho uhodit, ale ten se úderu vyhnul. Sano to zkoušel stále znovu a znovu, zdálo se však, že Kobori ví, co má Sano v úmyslu, ještě dřív, než to stačí udělat. Nikdy nebyl tam, kam mířily Saňový rány. Pokaždé zmizel, aby se znovu objevil, jako by chvíli existoval a pak zas ne, jako když se zhasne a rozsvítí lampa. Teď už rozzuřený Sano zamířil pěstí Koborimu do žeber, ale jeho sok úder vykryl. Prsty pevně sevřel kolem Sanova zápěstí.

Sano se náhle nemohl nadechnout. Otevíral ústa jako ryba na suchu, udivený, že ten stisk mohl tak ochromit jeho dech. Kobori zřejmě vedl svou energii Saňovými nervy ze zápěstí až do plic. Když se začal dusit, vrazil mu Kobori prsty vedle pravého oka. Sano byl na okamžik tak omámený, jako by se probudil na neznámém místě, aniž by měl sebemenší představu o tom, kde je nebo jak se tam dostal.

Kobori zasáhl nervy, které oslabily jeho mysl. Sana se zmocnila hrůza. Každý jeho útok se mu vrátil. Jen jednou se dokázal Koboriho dotknout, v okamžiku, když Kobori odrazil jeho úder, aby mu vzápětí jeden zasadil sám. Sano klopýtal a Kobori ho kopal do nohou a prsty bodal do zad a ramen. Při každém úderu vyrazil Kobori výbušně dech, jako když vzplane troud politý petrolejem. K bolesti, která plála v Saňově těle, se přidala nevolnost se závratí. Rozpřáhl se na Koboriho a jak jeho pěst letěla kupředu, ztratil rovnováhu. Než se ale začal koulet po střeše dolů, chytil ho Kobori za zápěstí. Druhou rukou ho zprudka udeřil pod pupek.

Sanův tep se zrychlil v zuřivé bubnování. Měl pocit, že se mu příšerným tlakem roztrhne hlava. Vykřikl, aby přehlušil hřmění vlastní krve v uších.

Yúgao se oháněla nožem po Reiko. Reiko se otáčela, uskakovala a snažila se zasáhnout svou zbraní zase Yúgao. Ačkoli už vyhrála mnoho soubojů, takovýhle nesvedla ještě nikdy. Ve srovnání s minulými protivníky byla Yúgao nezkušená, a tak by pro vycvičenou a zkušenou Reiko neměla být žádným soupeřem, jenže to, co jí chybělo na bojovém výcviku, nahrazovala nemilosrdností a odhodláním. Reiko jí pořezala paže a řízla ji i do obličeje, ale zdálo se, že Yugao vůbec necítí bolest a neuvědomuje si, že její krev barví podlahu.

Rány na střeše doplňovaly jejich křik. Reiko byla zmáčená potem, těžce oddechovala vyčerpáním, shýbala se a rozháněla se nožem, vířila v otočkách a odskakovala. Ve chvíli, kdy na ni Yugao s nezmenšenou, šílenou silou zaútočila, stoupla Reiko do cáru látky, který visel z jejího rozříznutého rukávu až k zemi jako smyčka. Zachytila se jí noha. Reiko uklouzla a přistála na zádech. Yugao se na ni řítila s napřaženým nožem. Její tvář zářila divokým, zlým triumfem. Vrhla se na Reiko. Když se nůž obloukem blížil k Reičinu obličeji, popadla Reiko oběma rukama vlastní zbraň a namířila ji na Yugao.

Naběhla přímo na nůž. Reiko cítila, jak jí proniká do masa. Z Yugao se vydral strašný, pronikavý výkřik bolesti. V jejích široce otevřených očích byl údiv. Pustila z rukou nůž a divoce jimi zamávala. Potom se skácela na Reiko.

Reiko se pod její vahou svalila na záda. Z Yugaina břicha trčel až po rukojeť zaražený nůž. Reiko vykřikla, když se její ruce dostaly pod Yugaino tělo. Zmocnil se jí ohavný pocit vnitřního zranění a vlhké, teplé krve. Yugao měla natažené paže a to zmírnilo její pád. Na okamžik se její obličej dostal těsně k Reičině tváři. V jejím pohledu se zračilo ohromení, bolest a zuřivost. Odvalila se z Reiko a s roztaženýma nohama se posadila. Reiko s bušícím srdcem namáhavě vstala, připravena podle okolností bud‘ utéct, nebo dál bojovat. Zvedla nůž, který Yugao upustila.

Yugao se zpočátku nehýbala. S otevřenými ústy zírala na nůž, který měla zabodnutý v břiše, a na krev na svých šatech. Popadla nůž za rukojeť. Ruka se jí třásla a sípavě, rychle oddechovala. S chraplavým zasténáním nůž vytáhla. Vytryskla krev. Yugao zvedla hlavu a setkala se s Reičiným pohledem. Byla smrtelně bledá a ze rtů jí kapala krev, ale zuřivost z jejího výrazu nezmizela.

Uchopila nůž a plazila se po podlaze k Reiko. Těžce dýchala a vyčerpaná bolestí se nakonec zhroutila. Chabě hodila nožem po Reiko, ale zbraň k ní ni nedolétla. Yugao se schoulila do klubíčka s rukama na poraněném břiše.

„Kobori-sane!“ vyjekla. Její tělo se otřásalo vzlyky. Střecha duněla a třásla se pod dalšími údery. Reiko zavrtěla hlavou, příliš zdrcena, než aby věděla, co cítí nebo na co myslí. Pod její úlevou vřela láva vzbouřených emocí. Na chodbě se ozvaly přibližující se hřmotné kroky. Dovnitř vtrhli Marume s Fukidou a za nimi se hnal poručík Asukai se zbytkem jejích stráží. V patách se jim vlekl Hirata.

„Paní Reiko!“ vykřikl Marume. Společně s dalšími muži zírali překvapeně na Yugao, která ležela plačíc na podlaze a volala svého milence. Pak se podívali na Reiko. Ta si teprve teď uvědomila, že má šaty na cáry a je od hlavy k patě zmáčená krví, Yugainou, Taminou i svou vlastní z nesčetných drobných, ale nepříjemně bolestivých ran.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Fukida starostlivě.

„Ano,“ odpověděla Reiko.

„Kde je komoří Sano?“ zeptal se Hirata.

„Na střeše. Bojuje tam s Koborim.“ Ta slova z ní vyletěla sama od sebe, ale jakmile je vyřkla, věděla, že je to pravda. Instinkt jí napovídal, že to, co slyšela, je hluk souboje jejího manžela s Duchem a že Sano je ve smrtelném nebezpečí. „Musíme mu pomoct!“ rozkřikla se.

Muži se vyřítili z místnosti. Vydala se chodbou za dusotem jejich vzdalujících se kroků.

Sano, omámený bolestí, se divoce, zuřivě oháněl po Koborim. Pak ho Kobori zasáhl do žeber a Sano se celý roztřásl. Upadl a jeho tělo sebou nekontrolovatelně škubalo. Kobori se tyčil nad ním.

„Slyšel jsem, že jste veliký bojovník. Zklamal jste mě,“ ušklíbl se.

Hrůza Sana napolo oslepovala a celý svět se zmenšil. Všechno, co viděl, byl Koboriho ostrý obličej a oči hořící temným světlem. Sano ztratil veškerou tělesnou sílu. Zatímco se pokoušel trochu usebrat, mlhavě se rozpomínal na to, co řekl mnich Ozuno Hiratovi: Každý má svoje slabé místo. Sice jsem ho na Koborim nikdy nenašel, ale v souboji je to vaše jediná šance.

„Slyšel jsem o vás totéž,“ vydechl Sano, který byl stěží schopen přemýšlet a vyhrkl to spíš instinktivně. Spolkl krev a hleny a posadil se zpříma. „Od mnicha jménem Ozuno. Pokud vím, byl vaším učitelem.“

Chvíli bylo ticho. „A co říkal?“ zeptal se Kobori lhostejným tónem, ale Sano poznal, že je jen předstíraný, zatímco ve skutečnosti ho zajímá, co si o něm Ozuno myslí.

„Prohlásil, že se vás zřekl.“

„To neudělal!“ vyhrkl Kobori tak spěšně a horlivě, že si Sano uvědomil, nakolik ho Ozunovo rozhodnutí dosud trápí. „Měli jsme rozdílný náhled na svět. Šli jsme pak každý svou cestou.“

Sano vzdal chválu za toto požehnání: našel Koboriho citlivé místo. Je jím Ozuno. „Vstoupil jste do Janagisawovy elitní jednotky,“ pokračoval Sano. „Využíval jste svých znalostí k politickým vraždám.“

„Bylo to lepší než to, co dělal Ozuno a jeho bratrstvo starých dědků,“ sykl opovržlivě Kobori. „Stačilo jim schovávat ty znalosti pro potomstvo. Takové mrhání!“

Sano s úlevou cítil, jak se od něj Koboriho energie odpoutává, rozptyluje se a zaměřuje jinam. Jeho síly se pomalu obnovovaly, a přestože byl dosud malátný, podařilo se mu vydrápat se na nohy.

„Chápu. Chtěl jste víc, než co vám mohlo bratrstvo nabídnout.“

„Proč ne? Nechtěl jsem být provinčním samurajem a strávit celý život hlídáním půdy místních daimjóů, rvát se s lupiči a dohlížet na rolníky. A nechtěl jsem se věnovat ani zastaralým Ozunovým tradicím. Zasluhoval jsem si něco lepšího.“

„Takže jste se prodal Janagisawovi.“

„Ano!“ vyrazil ze sebe Kobori, ale hned se spěšně ospravedlnil: „Janagisawa mi poskytl možnost stát se někým. Pohybovat se ve vyšších kruzích. Můj život dostal smysl.“

Sano pochopil, že Koboriho motivace sahala dál než k obvyklým zásadám bušidó, zavazujícím poslouchat nadřízeného za všech okolností. Byly osobní stejně jako jeho důvody k válečnému tažení proti pánu Macudairovi. „Janagisawa ale zmizel a s ním i váš smysl života. Bez něj jste opět nikdo.“

„Není pryč navěky. Šířím mezi lidmi z Macudairovy vlády takový děs, že bakufu brzy padne. Moci se opět ujme můj pán.“

Potom, jak Kobori věřil, znovu získá své postavení. Sano už nyní chápal, že Kobori vede válku v Janagisawův prospěch jen proto, že jejich zájmy se shodují. Jednalo se o Koboriho osobní pýchu, nikoli o čest, která váže samuraje k jeho pánu. Jako bojovník byl neporazitelný, ale jeho slabostí byla pýcha. Utrpěl obrovskou ránu, když se ho Ozuno zřekl, a další, když Janagisawa padl a strhl s sebou i jeho. Teď potřeboval další, rozhodující úder.

„Chcete vědět, co o vás Ozuno povídal?“ otázal se ho Sano.

„Proč by mě to mělo zajímat?“ odfrkl Kobori lhostejně, ale bylo jasné, že se to touží dozvědět. „Šetřte dechem a možná budete žít o chvíli déle.“

Sano si pomyslel, že čím déle bude s Koborim mluvit, tím větší je jeho naděje na přežití. „Ozuno řekl, že jste nikdy zcela nezvládl umění dim-maku, protože jste svůj výcvik nedokončil.“

Koboriho tvář zaplavilo rozhořčení. „Odešel jsem, když jsem se dozvěděl všechno, co mě mohl naučit. Předčil jsem ho. Nezmínil se také o tom, že se mě pokusil zabít a že jsem ho za to ztloukl?“

„Řekl, že jste nikdy plně nevyužil svůj talent,“ prohlásil Sano a přidal ještě něco z vlastní hlavy. „Prý se z vás mohl s stát největší mistr bojových umění všech dob. Ale nedokončil jste výcvik a promarnil svůj talent i život. Teď jste jen jedním z tisíce psanců z řad nej obyčejnějších róninů.“

„Já jsem největším mistrem bojových umění! Dnes v noci jsem to prokázal. Už zítra bude vědět, že se ve mně mýlil. Ucítí kouř z pohřebních hranic mužů, které jsem tady pozabíjel.“ Vyprovokován k zuřivosti pak Kobori zařval: „A spolu s jejich popelem bude dýchat i ten váš!“

Vrhl se na Sana, jako by se změnil v početné vojsko, které na něj znovu a znovu útočí ze všech stran. Sano se sice svíjel, otáčel a křičel bolestí, ale poznal, že Kobori ztratil sebevládu. Z uražené pýchy a ze strachu, že jeho válečné tažení skončí neúspěchem, ztratil to nejlepší, co v něm bylo. Utočil bez ohledu na to, zda zasahuje životu nebezpečné body, chtěl si jen vybít vztek na Ozuna a na Sana. Jeho dech nyní víc připomínal vzlykot, a ne zažíhaný plamen. Sano vycítil, že ho Kobori chce spíš mučit než zabít. Přinutil se vydržet a trpět a čekat na tu pravou chvíli.

Koboriho pohyby se zpomalily, protože nyní už si byl jistý nejen svým vítězstvím nad Sanem, ale i svojí budoucností. Sano záměrně upadl na hřeben střechy. Kobori se sklonil, aby ho popadl. Saňový oči byly tak zalité krví a potem, že sotva viděl. Veden slepým instinktem, rychle uchopil Koboriho za zápěstí. Prsty nahmatal dvě prohlubně na kosti a vší silou je stiskl.

Kobori užasle vydechl. Jeho svaly na okamžik ochably, jak z nich Sanův stisk vysál všechnu sílu. A pak ho Sano strhl k sobě. Prsty druhé ruky mu vrazil pod bradu. Kobori vykřikl bolestí a překvapením. Odtáhl se od Sana a volnou rukou se rozpřáhl k smrtícímu úderu do obličeje. Ve stejném okamžiku se Sano vzchopil k poslednímu zoufalému pokusu. Ze všech sil udeřil Koboriho čelem do hrudi. Ozvěna toho úderu explodovala Sanovi v lebce.

Před očima mu vybuchovala bílá světla, jako kdyby se roztříštily hvězdy na obloze.

Reiko, Hirata, stráže a detektivové vtrhli do temného domu, připomínajícího bludiště. „Někde tady musejí být schody na střechu,“ křičel Fukida. Poručík Asukai, který běžel před ním, vykřikl: „Tady jsou!“

Vyběhli nahoru. Marume otevřel poklop. Jeden po druhém vylezli na střechu. Poručík Asukai vytáhl nahoru Reiko. Opřel se do ní silný vítr. Došková střecha vypadala v měsíčním světle jako rozlehlá, šikmá a šedivá krajina. Neslyšela žádný zvuk, neviděla žádný pohyb: boj už byl u konce. Pak spatřila dvě lidské postavy ležící vedle sebe na hřebenu střechy, jako by je tam zavál vítr.

„Tamhle!“ vyjekla a ukázala na hřeben. U srdce jí zatrnulo strachy.

Jeden z mužů se pohnul a pak se s námahou postavil. Tyčil se nad druhým, ležícím čelem k zemi.

Reičin strach se proměnil v čirou hrůzu. Dva muži tady spolu bojovali. Jeden zvítězil a přežil. Myslela si, že ví, který z nich to je.

„Ne!“ rozkřikla se.

Její hlas se odrážel ozvěnou v kopcích. Vítěz se k ní pomalu otočil. Když jí ho měsíční paprsky měly ukázat, Reiko se v duchu připravila na to, že spatří obličej Koboriho, manželova vraha. Světlo však ozářilo Sanovu tvář. Byl tak zbitý, zakrvácený a opuchlý, že ho Reiko jen stěží poznávala. Ale byl to Sano, živý a vítězný. Reiko se zmocnila taková úleva, že téměř ztratila vědomí. Zasténala a chtěla se k němu rozběhnout, ale Sanova napřažená ruka ji zarazila.

„Nepřibližuj se,“ vykřikl. „Kobori ještě žije.“

Ležící postava se pohnula. Marume s Fukidou se rozběhli po střeše. Popadli Koboriho a svázali mu zápěstí a kotníky vlastními šerpami. Reiko spěchala k Sanovi. Objal ji a Reiko se rozplakala radostí.

„Myslela jsem si, že jsi mrtvý,“ vyrazila ze sebe plačtivě. „Bála jsem se, že tě Duch zabil.“

Sano se pokusil zasmát, ale zlomilo se to v záchvat drásavého kašle. „Měla bys mi trochu víc věřit!“

Pohlédli na Koboriho, svázaného jako ulovené zvíře. Jeho bojem poznamenaný obličej byl smrtelně bledý a zbrocený potem. Mezi sevřenými zuby sípavě oddechoval. Vědomí se z jeho temných očích vytrácelo jako záře uhlíků ulitých vodou. Pohlédl na Sana a jeho tvář ožila zlomyslností.

„Myslíte si, že jste vyhrál,“ zašeptal. „Ale já vás porazil, ještě než náš souboj započal. Vzpomínáte si na tu noc, kdy jsem přišel do vašeho domu?“ Jeho hruď se otřásala neslyšným smíchem. „Ve chvíli, kdy jste spal, vás dostihl můj dotek.“ Zatímco na něho Sano a Reiko zírali, příliš ohromení a zděšení, než aby dokázali promluvit, zavřel oči. A potom vydechl naposledy.

Slunce se vznášelo na šedivé ranní obloze jako kapka krve plovoucí v oceánu rtuti. Ozvěna zvonů ze svatyní, které probouzely Edo, se rozléhala v kopcích. Po Nihonbašském mostě šli lidé do práce a poutníci s ranci a vycházkovými holemi. U břehů kanálů vykládali rybáři z člunů úlovek. Rozléhal se křik raccích hejn. V davu spěchajícím na rybí trh se proplétali kameloti.

„Duch a jeho milenka poraženi!“ vykřikovali. „Přečtěte si celý vzrušující příběh!“

Zákazníci jim dychtivě trhali po jedné straně potištěné noviny z ruky a mince rychle měnily majitele. Před mostem se na místě, kde bývali pro výstrahu vystavováni popravení zločinci, shromáždil zvědavý dav. Dnes tady byly na šibenici vystaveny dvě useknuté hlavy. Jedna patřila ženě, druhá měla na temeni vyholenou korunku a copánek samuraje. Obličeje byly seschlé, oklované ptáky a po čtyřdenním působení živlů v rozkladu. Měly otevřená ústa a prázdné oční důlky. Okolo nich bzučely mouchy a v hnijícím mase se hemžili červi. Na nosech, tvářích a nad obočím už prosvítaly holé kosti. Na zemi pod nimi zůstaly skvrny sedlé krve. Tabulky, upevněné na šibenici, hlásaly jejich jména a zločiny.

Nad ženou stálo: YUGAO, VRAŽEDKYNĚ. ZRANĚNA, KDYŽ SE BRÁNILA ZATČENÍ. A muž měl nad sebou napsáno: KOBORI, VRAH. ZABIT PO TUHÉM ODPORU.

Okolo hlav pobíhali malí chlapci, smáli se a tropili si z nich žerty. Jeden hodil kamenem a ten se odrazil od mužovy hlavy. Kluci se rozprchli.

Z brány edského hradu vycházeli, vyjížděli na koních nebo se dávali vynášet v nosítkách úředníci. Mířili za svými záležitostmi do úřednické čtvrti Hibija s pocitem bezpečí, že Duch už nikde ve městě nečíhá, a proto se jim nic nemůže stát. Vítr v ulicích odnášel popel z pohřebních hranic, připomínku mužů, kteří zahynuli v bitvě s Koborim. Přes bránu hradu viselo černé sukno na počest jejich statečnosti.

V rezidenci komořího stál na zahradě v trávě Masahiro. Byl bosý, oblečený v bílém kabátku a kalhotách. V pochvě přivázané u šerpy měl dřevěný mečík. Tvářil se vážně a soustředěně. Potom se náhle zaškaredil. Vytasil meč a s pronikavým křikem se vrhl na neviditelného nepřítele. Sekal do něho hlava nehlava.

„Dobré to bylo,“ pokýval Sano, když na něho Masahiro dychtivě hleděl, zda bude pochválen. „A teď zkus tohle.“

Také oblečený v bílém vytáhl vlastní dřevěný cvičný meč a ukázal mu sérii pohybů. Masahiro je napodoboval s větší snahou než půvabem, ale Sano byl na první synovy kroky na cestě k zvládnutí bojových umění pyšný. Měl radost z jasně fialových kosatců, které kvetly kolem jezírka, z nasládlé vůně jasmínu, chladné svěžesti rána a hlasu své ženy, která se poblíž v domě bavila se sloužícími.

Těšil se z toho, že zůstal naživu.

Od jeho vítězství nad Koborim uplynuly už čtyři dny a šest od okamžiku, kdy se k němu Duch přikradl do ložnice. Každý večer, když uléhal na lůžko, se bál, že svítání seuž nedočká. V každém okamžiku očekával vnitřní výbuch energie, který mu zastaví srdce a zhasne vědomí. Viděl, jak ho Reiko s obavami sleduje a čeká, že náhle padne mrtvý k zemi. Nic takového se však nestalo, přestože mu Duch způsobil řadu vážných zranění.

Než se po bitvě dostal domů, měl už takové bolesti, že před bránou ztratil vědomí. Následujícího rána byl plný podlitin a tak ztuhlý, že se téměř nedokázal hnout. Moč měl zbarvenou krví. Reiko ho krmila lžičkami polévky, protože žvýkání ho bolelo. Stejně jako dýchání. Lékař mu dával uzdravující lektvary a masáže a mniši u jeho lože předříkávali modlitby. Naléhavé vzkazy od pána Macudairy a

šóguna zůstaly bez odpovědi. Sano se domníval, že leží na smrtelné posteli, a ponechal vládu osudu…

… dokud se nezačal zotavovat. Včera už se cítil dost dobře na to, aby vstal z lůžka a začal normálně jíst. Dnes se dokázal pohybovat bez hrozných bolestí a modřiny z pohmožděnin se začaly vytrácet. Že mu Duch nezasadil dotek smrti, nezjistil náhle, v jediném okamžiku; jen postupně docházel k názoru, že Koboriho poslední slova byla pouhou falešnou výhrůžkou, která ho měla vyděsit, marným pokusem o pomstu. Nyní se radoval z každého okamžiku jako z vzácného, křehkého daru. Když dával Masahirovi první lekci v boji mečem, děkoval bohům, že pouto mezi synem a otcem zůstalo zachováno. Těšil se z toho, že bude smět chlapce vést po cestě k dospělosti, chránit ho a vidět, jak z něho roste čestný samuraj, jak se osamostatňuje a stává se otcem vlastních dětí.

Tento okamžik naprostého klidu a štěstí však nemohl mít dlouhého trvání. Sana čekaly důležité povinnosti.

„To je pro dnešek všechno, Masahiro,“ prohlásil.

Zasunuli meče do pochev. „Zítra budeme zase šermovat?“ dožadoval se dychtivě Masahiro.

„Jistě,“ slíbil mu Sano. „Zítra zase.“

Před svatyňkou vklíněnou v Ginze mezi obchody s košíkářským zbožím se shromáždilo množství lidí. Z brány vyšli Arai s Inouem a vlekli dva samurajské vzbouřence, kteří se v ní ukrývali. Za nimi jel na koni Hirata s dalšími detektivy, nesoucími hákovnice, střelivo a zápalné pumy, které psanci nahromadili k útokům na vládu pána Macudairy. Když míjeli zírající diváky, přemýšlel Hirata o tom, jak se všechno může za pouhých několik dní nadobro proměnit. Pro něho samého se toho však moc nezměnilo. Stále ještě byl vězněm svého churavého těla. Dosud byl nucen zůstávat stranou, zatímco jiní muži šli do boje, jako tomu bylo při střetnutí s Koborim. Jeho vzpomínky na tu noc byly zkažené hanbou z vlastní bezmoci. Zdálo se, že jeho život bude takový už napořád, protože Ozuna již nepotkal, ačkoli po něm pátral v každé volné chvíli. Ozuno byl příležitostí, kterou mu osud postavil do cesty, aby mu ji vzápětí zase vzal.

Hirata však za sebelítostí zabouchl dveře. Měl své postavení, rodinu a dobré jméno. A stále ještě mohl snít o vítězných bitvách, které svede, stejně jako o těch, v kterých již zvítězil. Mohl se pokládat za šťastného člověka.

Jak tak zamyšlen provázel v sedle své muže a zajatce, náhle spatřil známou kulhavou postavu, belhající se proti nim. Ozuno!

Hiratova tvář se rozzářila radostným údivem. S námahou slezl z koně a spěchal se s mnichem přivítat. „Hej!“ zavolal na něho.

„Cože? Ach, to jste vy,“ zabručel Ozuno.

Zklamání v jeho obličeji připadalo Hiratovi komické. On sám měl z jejich setkání takovou radost, že vůbec nevnímal, že Ozuno pražádné potěšení neprojevuje. „Všude jsem vás hledal. Už jsem si myslel, že jste odešel z města. Není to ohromné, že jsme se takhle náhodou potkali?“

„Někdy nacházíme to, co chceme, aniž bychom to hledali,“ odpověděl Ozuno a ironicky dodal: „A někdy klopýtneme o to, čemu se za každou cenu chceme vyhnout.“

Hirata byl ale příliš šťastný, aby si uvědomil, že se před ním Ozuno skrýval. „Někteří lidi mají prostě jen víc štěstí.“ Ozuno zdráhavé přikývl. „Slyšel jsem, že komoří Sano dopadl mého odpadlého žáka. Jsem mu hluboce zavázán za to, že ho sprovodil ze světa.“

„On je vám zase zavázán za vaši radu,“ odpověděl Hirata. „Pomohla mu Koboriho porazit.“

„Rád slyším, že jsem posloužil.“ Ozunova trvale špatná nálada se přece jen malinko vylepšila.

„Vzpomínáte, co jste mi řekl, když jsme se viděli poprvé?“ zeptal se nedočkavě Hirata. „Řekl jste, že pokud se znovu setkáme, stanete se mým učitelem.“

Ozuno se zašklebil. „Ano, to jsem řekl. Žiji už osmdesát let, a měl bych vědět, kdy je lepší mlčet.“

„Teď jsme se ale potkali,“ vyhrkl Hirata a rozepjal náruč, jako by chtěl starého mnicha, všechny kolem i tento požehnaný den obejmout. „Je to znamení, že jste předurčen k tomu, abyste mě vyučoval tajným bojovým uměním.“

„Naneštěstí si nemohu dovolit takové znamení osudu přehlížet.“ Ozuno obrátil zrak k nebesům.

„Bohové si ze mě nepochybně ztropili žert.“

Nyní, když měl Hirata splnění svého snu na dosah, zase v něm ožila naděje. Narazil na mohutný zdroj síly, ze kterého bude brzy smět začít čerpat. „Kdy začneme s učením?“ dožadoval se.

„Nemůžeme vědět, kolik času nám na tomto světě ještě zbývá,“ odpověděl Ozuno. „Vše, co můžeme pokládat za jisté, je tento okamžik. Proto bychom měli s učením začít hned teď.“

Hirata, jemuž se splnila touha jeho srdce, však zase tolik nespěchal. „Pro mě by bylo lepší, kdybychom s tím začali až za pár dní. Musím dokončit nějakou práci. Až s ní budu hotov, můžete se nastěhovat ke mně na edský hrad“ a Ozuno mávnutím ruky přetrhl Hiratova slova. „Teď jste mým žákem. Já jsem váš mistr, a proto o tom, kdy a kde vás začnu učit, rozhoduji já. Půjdete se mnou hned, než si to rozmyslím.“ Probodl Hiratu pohledem. „Nebo jste si to rozmyslel vy?“

Hirata zažíval niternou změnu, jako by vesmírné síly přeskupily a zcela nové uspořádaly jeho život. Nadále byl věrný Sanovi a šógunovi, ale odevzdal se Ozunovu vedení. Až do tohoto okamžiku jej nenapadlo, k jakému střetu zájmů nebo k jakým tělesným i duševním změnám může dojít, vstoupí-li do tajné, přísně výběrové společnosti. Svému osudu se však nemohl vzpírat o nic víc než Ozuno.

Podíval se na detektivy, kteří se zastavili, aby na něho počkali, a zavolal: Jděte sami, já tady zůstanu.“ Pak se obrátil k Ozunovi a ten mu věnoval jeden ze svých řídkých souhlasných úsměvů, jako by Hirata právě složil první zkoušku, byť s obtížemi. „Jsem připraven, mistře. Můžeme jít.“

Mezi budovami edského hradu se širokou ulicí lemovanou cedry pomalu sunul průvod samurajů. Všichni měli na sobě dokonale propracovanou obřadní zbroj a na napjatých dlaních každý nesl velikou krabici zabalenou v bílém papíru. V čele průvodu kráčel šógun. Po jeho pravici se nesl pán Macudaira a po levici Sano. Před nimi šlo deset šintoistických mnichů v bílých rouchách a černých kloboucích. Někteří nesli zapálené pochodně, jiní bubny a zvonky. Vešli na rozlehlé, bílým štěrkem vysypané prostranství v hradní oboře, kde byly nedávno vykáceny stromy. Po zatažené obloze pluly mraky a ráno bylo stejně ponuré a chladné jako soumrak. Pod nohama cítili slabé záchvěvy zemětřesení. Průvod se vydal po stezce z plochých kamenů k nové svatyni, která zde vyrostla na šógunův příkaz.

Během svého zotavování Sano slyšel ve dne v noci zvonění seker, jimiž četní dřevorubci poráželi stromy. Nyní spatřil svatyni, postavenou na počest mužů, kteří zahynuli v bitvě s Koborim. Byla to dřevěná stavba se zahnutou střechou vyčnívající nad schodištěm, jež vedlo k zvýšené kamenné plošině. Vstup do komory pro duchy mrtvých, kteří do ní mohli být přivoláni, uzavírala mříž. Vedle svatyně stály kamenné lucerny a před nimi nízký stůl s podnosy s vonnými homolemi a veliká kovová mísa. Stavba nebyla velká, ale její nádherně vyřezané římsy a obruby ukazovaly, že se zde nešetřilo penězi ani prací. Mnoho řemeslníků muselo ve dne v noci pracovat, aby byli hotovi do dnešního dne, který dvorní astrologové určili pro tento vzpomínkový obřad jako příznivý.

Mniši zapálili oheň v kamenných lucernách a pak zažehli i kuřidla v míse. Ve vzduchu se vznášel vonný dým. Jakmile se šógun blížil ke svatyni, začali prozpěvovat modlitby a v pomalém, libozvučném rytmu tlouct do bubnů a zvonit zvonečky. Šógun se zastavil u stolu, kde ležela jeho krabice

obsahující čtyřicet devět koláčků z pšeničné mouky, plněných oslazenou kaší z červených bobů – obětina mrtvým, která symbolizovala počet kostí v těle každého zabitého vojáka. Na okamžik sepjal ruce a sklonil hlavu a pak vhodil do mísy jednu vonnou homoli. Potom předstoupil pán Macudaira a celý obřad zopakoval. Po něm přišla řada na Sana. Když beze slov projevoval padlým vojákům svou úctu, zaplavila ho vlna emocí.

Jeho vděčnost, že zůstal naživu, kalila hanba. Nezdálo se mu spravedlivé, že přežil, když tolik jiných zahynulo, a že zde stojí, z masa a krve, zatímco jeho vojáci jsou přítomni jen jako duchové. Trápil ho

smutek, protože jeho vítězství předcházela jejich smrt. Připojil se k šógunovi a pánu Macudairovi před svatyní a sledoval, jak i ostatní muži z průvodu konají obřad za mrtvé. Bylo jich sedmdesát čtyři a každý zastupoval jednoho vojáka, kterého Duch připravil o život. Byli mezi nimi i hodnostáři rady starších, další významní úředníci a mužští příbuzní zemřelých. Vážně zraněných či zmrzačených mužů tady však mnoho nebylo a chyběl i kapitán Nakai, přes všechnu péči lékařů stále nadobro ochrnutý. Sana trápil pocit viny, horší než bolest z ran, které mu zasadil Kobori.

Obřad pomalu dospěl k slavnostnímu zakončení. Hudba zmlkla a mniši odešli. Členové průvodu stáli ve skupinkách kolem svatyně a tiše hovořili. K Sanovi přistoupil generál Isogai: „Dovolte, abych vám blahopřál k vítězství.“

„Mnohokrát děkuji,“ uklonil se Sano.

„Musím se vám omluvit za hanebné chování mých vojáků.“ Obvykle žoviální způsoby generála Isogaie vystřídal pocit pokoření. „Jakmile najdu všechny dezertéry, donutím je spáchat seppuku.“

„To je snad nadmíru přísný trest, vezmeme-li v úvahu všechny okolnosti,“ namítl Sano. „Jsou to dobří a stateční vojáci. K tomu, co udělali, je dohnal Duch.“ On sám prominul Marumemu i Fukidovi, že ho opustili. Spáchat rituální sebevraždu jim zakázal, přestože ho prosili, aby tak směli odčinit svoji potupu. „Nechci, aby kvůli němu došlo ještě k dalším ztrátám na životech. A navíc budeme ty muže potřebovat.“

Zdálo se však, že generála Isogaie nepřesvědčil. „Musím udržet kázeň. Seppuka je obvyklým trestem za zběhnutí. Kdybych udělal výjimku, oslabím tím morálku armády. To nechci. Jestliže mi však nařídíte, abych ty dezertéry ušetřil…“

Sano o tom chvíli přemýšlel a pak zdráhavé odpověděl: „Ne, nenařídím vám to.“ Ačkoli měl tu moc, že mohl rozhodovat o čemkoli, byl rovněž vázán stejným samurajským kodexem cti jako generál Isogai. Porušení bušidó by bylo nejen proti jeho zásadám, ale navíc by tak poskytl jiným možnost ho napadnout. „Dělejte, co musíte.“ Nevyhnutelná smrt zběhů ho však trápila stejné jako smrt vojáků zabitých Koborim.

Jakmile generál Isogai odešel, přiběhl za Sanem Joritomo. „Dovolte, abych vám řekl, jak jsem šťastný, že jste zabil Ducha.“ Joritomovy oči plály obdivem.

Pak se k nim připojil i šógun. „Ahh, Sano-sane. Zachránil jste nás před Duchem. Teď už se cítím lip.“

Povzdychl si a začal se ovívat vějířem. Pak se mu oči rozšířily hrůzou, když si Sana pozorněji

prohlédl. „Jak ošklivě vypadáte. Ty modřiny po celém obličeji! Dělá se mi z nich špatně. Nařizuji vám, ahh, abyste se nalíčil tak, aby nebyly vidět!“

Sano si pomyslel, že ted už ho nemůže překvapit nic, co šógun řekne. „Jak si přejete, Vaše Excelence.“

„Pojď, Joritomo, půjdeme.“ Šógun kvapně odešel, jako by se domníval, že jsou Sanova zranění nakažlivá. Joritomo se na Sana omluvně podíval.

K Sanovi pyšně přikráčel pán Macudaira. „Ctihodný komoří, rád vás zase vidím na nohou.“

„Také vás rád vidím.“ Na nohou, dodal Sano v duchu, jinak moc ne. Zdálo se, že během čtyř dnů, kdy se Sano nemohl dostavit ke dvoru, si velmi upevnil svoje postavení.

Pán Macudaira zvedl obočí a spokojeně přikývl, jako by četl Saňový myšlenky. Nyní, když jeho vládu už neohrožoval žádný vrah, vypadal klidněji a bezstarostněji. „Jisté starosti nás nyní trápí méně než před několika dny.“ Vrhl pohled na hodnostáře rady starších, Kata a Iharu, kteří postávali v hloučku s několika svými stoupenci. „Budou-li si nyní jistí lidé přát na mě zaútočit, budou to muset udělat sami, protože na Koboriho už se nemohou spoléhat. Kromě toho jste získal několik nových spojenců, zatímco oni ztratili část svého vlivu, když jste jim ho zabil. Dobrá práce, Sano-sane.“

Sano se uklonil, aby dal najevo, že si pochvaly váží, ale ve skutečnosti mu byla spíš nepříjemná. Čtyřiasedmdesát mužů přišlo o život a i on sám málem obětoval svůj, ale pána Macudairu zajímalo jen zničení Ducha, který ohrožoval jeho vládu.

„Neměli bychom se však příliš oddávat nadměrné spokojenosti,“ varoval ho pán Macudaira vzápětí.

„Čeká vás toho ještě mnoho a mohl byste učinit špatný krok. A nezapomeňte, že je zde hodně lidí, kteří by v takovém případě rádi převzali vaše místo.“

Než odešel, ukázal Sanovi nenápadně na druhý konec posvátného okrsku. Na okraji davu, který obklopoval šóguna, stál policejní komisař Hošina. Tvář mu pokřivila zlost, když vykročil k Sanovi. Než k němu ale stačil dojít, obklopili Sana nejvyšší hodnostáři, aby ho pozdravili, poptali se na zdraví a přivítali ho zpátky u dvora. Byli mezi nimi i ti, které si Hošina už získal, aby stáli v boji o moc na jeho straně. Sano věděl, jak přeochotně se mu vyhýbali, když bylo jeho postavení ohroženo, a jak se teď bojí, že by jim mohl jejich chování připomenout. Bylo nad slunce jasnější, že Hošinovo tažení proti němu se setkalo s nezdarem.

Hošina si lokty razil cestu tlačenicí. U Sana zůstal stát jen tak dlouho, aby stačil zasyknout:

„Tentokrát jste vyhrál. Ale já jsem s vámi ještě neskončil.“ A byl tentam.

Sano cítil, že se jeho svět znovu vrátil ke své důvěrně známé nejisté rovnováze. Pod nohama se mu chvěly otřesy. Představoval si, jak se praskliny pod zemí šíří až k jeho domu, kde na něho čeká Reiko. Připadala mu neklidná a odtažitá. Nesvěřovala se mu a Sano cítil, že ho nechce v době jeho zotavování zatěžovat svými starostmi. Dobře však věděl, že ji trápí, jak nakonec dopadlo její vyšetřování. Sano náhle pocítil neodolatelnou touhu si s ní promluvit dřív, než ho opět uchvátí vír jeho práce.

„Promiňte mi,“ omluvil se úředníkům.

Pokynul Marumemu a Fukidovi a ti mu ihned začali razit cestu k bráně.

Nad borovicemi, které stínily hřbitov u svatyně Zódžó, se kupila bouřková mračna. Řady kamenných sloupů označovaly hroby ozdobené portréty zesnulých a obětinami v podobě květin a potravy.

Hřbitov byl opuštěný, až na skupinku kolem malého, prázdného místa.

Reiko, poručík Asukai a ostatní její strážci sledovali, jak hrobník kope nový hrob. Obracel lopatou tmavou, mokrou hlínu z období dešťů, které se letos dostavilo dřív. Svěží vůně zeminy a borovic však nezmírnila žal, který stravoval Reiko.

V dálce zahřměl hrom. Hrobník dokončil své dílo. Reiko se shýbla a zvedla uzavřenou keramickou urnu s Taminým popelem. Jemně ji vložila do jámy. Poklekla, sklonila hlavu a tiše se pomodlila za dívčinu duši: „Ať se znovu narodíš do lepšího života, než jaký jsi měla nyní.“

Její doprovod tiše a vážně čekal. „Mrzí mě to, odpusť mi, prosím,“ zašeptala Reiko do hrobu.

Vstala a hrobník začal zahazovat jámu hlínou. Poručík Asukai do ní pak zasadil náhrobek s dívčiným jménem. Reiko před něj položila rýžový koláč a kytici a postavila karafu se saké; obětiny, které donesla. Na hřbitov začaly dopadat první kapky deště. Poručík Asukai otevřel nad Reičinou hlavou deštník a podal jí ho. Reiko ale stála u hrobu a zdráhala se odejít. Nečekala, že bude někdy tolik truchlit pro člověka, kterého znala tak krátce. Je zvláštní, že smrt někoho, kdo jí byl v podstatě cizí, dokáže tak změnit život.

Zvenčí zaslechla dusot koňských kopyt. Rozhlédla se a spatřila, jak vraty prochází Sano a za ním detektivové Marume a Fukida. Sano se zastavil u hrobu vedle ní, zatímco oba muži se připojili k strážcům, kteří se schovávali před deštěm pod borovicemi. Rozpršelo se a na hrob a obětiny dopadaly proudy vody. Reiko nacházela mírnou útěchu v přítomnosti manžela, který se k ní tiskl, aby se vešel pod její deštník.

„Sloužící mi doma řekli, že tě najdu tady.“ Sano si ji s obavami prohlížel. „Co tady děláš?“

„Právě jsem pohřbila Tamin popel. Nenašel se nikdo jiný, kdo by to udělal,“ vysvětlila mu Reiko. „Šla jsem do domu, kde pracovala, ab) ch se zeptala, zda má nějaké příbuzné.

Její páni mi řekli, že nikoho nemá. Nezajímalo je, co se stane s jejím tělem. A tak jsem den po její smrti uspořádala pohřeb. Přišel na něj jenom můj otec.“ Reiko truchlila pro Tamu, jež byla na světě dočista sama, a policejní soudce Ueda, který měl z případu Yugao výčitky svědomí, se k ní připojil.

„Kromě mě se nenašel nikdo, kdo by dal pro Tamu vykopat hrob.“ Sano souhlasně přikývl. „To bylo od tebe hezké.“

„To bylo to nejmenší, co jsem pro ni mohla udělat.“ Reiko trápil pocit viny. „Snažil ses mě varovat, že moc je nebezpečná. Řekl jsi, že věci, které člověk dělá, se v té době mohou jevit správné, ale dokážou přinést zlé důsledky. Musím říct, že jsi měl pravdu. Zneužila jsem svoji moc a strašně jsem té

nevinné dívce ublížila.“

„Tama si to zavinila sama, když Yugao prozradila, kolik toho na ni ví,“ namítl Sano. „Kdyby mlčela, pustila by ji Yugao ještě před příchodem vojska zpátky do města.“

„Od Tamy se nedalo čekat, že bude vědět, co říci a co ne,“ povzdychla Reiko. „Byla to prostá venkovská dívka – já jsem ale nebezpečí měla předvídat.“

„Nemohla jsi vědět, co se stane. S požárem, který dostal Yugao ze žaláře, nemohl nikdo předem počítat.“

Reiko mu byla vděčna, že jí nevyčítá, že se neřídila jeho radou, ale pocitu viny se přesto nedokázala zbavit. „Varoval jsi mě, že může dojít k něčemu neočekávanému. Neposlechla jsem tě.“

„Z tvého vyšetřování vzešla i spousta dobrých věcí,“ připomněl jí Sano. „Kdybys nepožádala o odklad Yugainy popravy a kdyby neutekla ze žaláře, ještě teď bych pátral po Koborim. Zabíjel by dál.“

„Možná. Ale jak to můžeme vědět? Jsem si jista jenom tím, že kdyby Yugao nezůstala mou zásluhou naživu, nemohla by zabít Tamu.“

„Udělalas všechno, cos jen mohla, abys ji zachránila. Riskovala jsi vlastní život.“

„Neuspěla jsem. Zůstala jsem naživu a Tama je mrtvá.“ Reiko si nyní uvědomila, co ji nejvíce trápí.

„A nevzala jsem ten případ jen proto, že bych chtěla zjistit pravdu nebo posloužit spravedlnosti. Zatoužila jsem po dobrodružství. Našla jsem ho. A zaplatila za to Tama.“

V Saňově tváři se zračily obavy a Reiko viděla, že ho její slova zasáhla. „Nejsi jediná, kdo měl sobecké osobní motivy. Když mi pán Macudaira nařídil, ať dopadnu vraha, byl jsem rád, že mě to odvede od nudných povinností. Toužil jsem po dobrodružství stejně jako ty.“

„Ale tys to dostal rozkazem,“ namítla Reiko, které připadalo, že Sanovo počínání je na rozdíl od jejího ospravedlnitelné. „Chtěl jsi zachránit životy a potrestat vraha.“

„Ano, ale chtěl jsem také obhájit svoje postavení, které bych v případě neúspěchu ztratil. V sázce byla moje čest. A nejsi jediná, kdo se dopustil chyb.“ Pohmožděný Sanův obličej zalil smutek. „Vedl jsem vojáky do sebevražedné akce.“

„To je ale něco úplně jiného!“ zaprotestovala Reiko. „Ti vojáci byli samurajové. Bojovat v té bitvě bylo jejich povinností.“

„Jsou stejně mrtví jako Tama,“ připomenul jí Sano. ‚A já jsem zůstal naživu.“

Stáli u hrobu a spojovala je nepříjemná skutečnost, že přežili, zatímco ti, kteří jim sloužili, nikoli, a že jejich životy jsou pro ně stejným trestem jako požehnáním bohů. Rozpršelo se ještě víc, déšť halil hroby šedým závojem a na hřbitově se začaly dělat louže.

„Co s tím provedeme?“ zeptala se Reiko.

„Budeme připraveni na všechno, co je před námi.“ Odčinit to se zdálo nemožné, ale myšlenka, že se o to aspoň pokusí, měla pro Reiko jistou bezútěšnou přitažlivost. „Přestanu s vyšetřováním zločinů,“ vypravila ze sebe slib. „Udělím si domácí vězení, abych už nemohla nikomu ublížit.“ Její duch však s vyřčením těchto slov umíral. Má snad společně s Taminým popelem pohřbít i svoje schopnosti, zkušenosti a nadšení? Řekla si ale, že to je jenom nízká cena, kterou musí zaplatit.

„Já si takový přepych, jakým je stažení ze světa, nemohu dovolit,“ prohlásil Sano smutně. „Musím ještě splnit řadu povinností. Nemohu přestat využívat svou moc. Nemohu se ani vzdát svých názorů, přestože mohou být mylné.“ Odmlčel se a ponořil se do vlastních myšlenek. „A chci mít možnost konat dobro a využívat svého postavení a moci k čestné službě.“ V jeho hlase bylo znát odhodlání a naději. „To se nezměnilo.“

Nezměnilo se to ani pro Reiko. „Budeme-li však dál konat, co považujeme za dobré, jak to udělat, aby se něco takového už neopakovalo?“

„To nedokážeme. Moc nás nechrání před nešťastnými náhodami a omyly. Víme jen, že vede k vážnějším důsledkům našich činů.“

Zdálo se, že i pro Sana je to něčím novým, na co právě sám přišel. „Přílišná opatrnost je však stejně špatná jako její nedostatek a neudělat nic může být horší než riskovat. Kdybych po Koborim nešel, mohl by dál vraždit, vláda pána Macudairy by mohla padnout a v Japonsku by vypukla občanská válka. Kdyby ses ty nezapletla s Yugao, nemusel jsem ho taky nikdy dopadnout. Události jsou zvláštním způsobem propojené. Nemohu si pomoct, ale musím se domnívat, že jsme byli nuceni vést si tak, jak jsme si vedli, a ne jinak. A myslím si, že jsme přežili, protože máme před sebou cíl.“

Zdálo se, že Reiko je trochu nedůvěřivá, ale přála si tomu věřit. „Jaký cíl?“

„To nevím. Vypořádáme-li se však s výzvami, které se před námi objeví v budoucnosti, naplníme tak svůj osud.“

Reiko se zamyšleně usmála. „Vždycky jsem si představovala, že mi můj osud odhalí nějaký nebeský úkaz nebo tajuplné zjevení.“

Sano se zasmál. „Pochybuju, že si můžeme vybírat, jak se nám osud dá poznat, stejně jako si nemůžeme zvolit, jakého se nám dostane. Bohové nás zřejmě nepokládají za tak důležité.“

Jejich společný žert Reiko potěšil. Začala věřit, že její život byl ušetřen k nějakému účelu a že si podruhé povede lépe. Mohla jen doufat, že až se příště objeví výzva, budou se Sanem připraveni se s ní vypořádat.

Sano se rozhlížel po mokrém, opuštěném hřbitově. „Nemyslím si ale, že bychom svůj osud našli tady. Měli bychom se vrátit domů.“

Přikývla. Společně odcházeli od Tamina hrobu. Stále pršelo a oba už byli promočení, protože deštník je příliš neochránil. Ale v dálce už se na obloze objevila slabá záře, přestože dosud hřmělo a zem se chvěla.