Joanne Kathleen Rowling ( Robert Galbraith )

Hedvábník

1

OTÁZKA: A z čeho žiješ?

ODPOVĚĎ: Z nedostatku spánku.

Thomas Dekker: Šlechetný španělský voják

„Kdyby aspoň do prdele umřel někdo slavnej, Cormorane,“ ozval se v telefonu ochraptělý hlas.

Mohutný neoholený muž se plahočil tmou těsně před svítáním s telefonem přitisknutým k uchu a vesele se zubil.

„Tohle je ze stejnýho ranku.“

„Je kurva šest hodin ráno!“

„Jednak je půl sedmý, ale jestli chceš, co pro tebe mám, budeš si pro to muset přijít,“ odpověděl Cormoran Strike. „Jsem kousek od tebe. Můžeme se…“

„Odkud víš, kde bydlím?“ ohradil se znepokojeně hlas v telefonu.

„Sám jsi mi to řekl,“ odvětil Strike a potlačil zívnutí. „Prodáváš přece byt.“

„Aha,“ ozval se druhý muž, už klidnější. „Máš dobrou paměť.“

„Je tady jeden takovej non…“

„S tím jdi do prdele. Stavím se u tebe později v kanceláři…“

„Dominiku, já mám na ráno objednanýho klienta, kterej mě platí mnohem líp než ty, a navíc jsem celou noc nespal. Jestli to chceš použít, musíš si pro to přijít teď.“

Ozvalo se heknutí a Strike uslyšel šustění pokrývky.

„Nepřej si mě, jestli to nebude pořádná pecka.“

„Smithfieldská kavárna v Long Lane,“ oznámil Strike a hovor ukončil.

Když se pustil dolů ze svahu ke Smithfieldské tržnici, zvýraznila se mírná nepravidelnost jeho chůze. Hranatá hmota tržnice – obrovské viktoriánské svatyně zasvěcené masu, kam se již po staletí každý pracovní den od čtyř ráno navážely mrtvoly zvířat a pak se tam čtvrtily, porcovaly a prodávaly do řeznictví a restaurací po celém Londýně – působila v zimní tmě neproniknutelně. Strike uslyšel v přítmí hlasy, vykřikované pokyny, rachot a pípání couvajících náklaďáků, ze kterých se vykládala poražená zvířata. Jakmile zabočil do Long Lane, ztratil se mezi množstvím mužů, kteří se nabalení v teplém oblečení cílevědomě věnovali svým pondělním ranním povinnostem.

Pod kamenným gryfem, který držel stráž na rohu budovy tržnice, se choulili poslíčci ve výstražných reflexních vestách a ruce schované v rukavicích si zahřívali o hrníčky horkého čaje. Naproti přes cestu ozařovala jako zapálený krb okolní tmu Smithfieldská kavárna, mrňavá oáza tepla a mastného jídla otevřená čtyřiadvacet hodin denně.

V kavárně nebyly záchody, ale podle domluvy se mohlo chodit do sázkové kanceláře o pár domů dál. Jenže sázková kancelář Ladbrokes neotevře ještě přinejmenším tři hodiny, a tak Strike odbočil do postranní uličky a svému měchýři, který byl plný slabé laciné kávy vypité během celonoční práce, ulevil v jednom temném zákoutí. Byl tak unavený a hladový, že se zakrátko ponořil do ovzduší prosyceného tukem ze smažených vajíček a slaniny s rozkoší, jíž porozumí jenom člověk, který někdy sám překročil hranice vlastní fyzické odolnosti.

Od jednoho stolku právě vstali dva muži ve fleecových vestách a nepromokavých bundách. Strike vmanévroval svou mohutnou postavu do stísněného prostoru a se spokojeným zafuněním usedl na dřevěnou židli s ocelovým kováním. Ani si nestačil objednat a italský majitel restaurace už před něho postavil čaj ve vysokém bílém hrnku, ke kterému servíroval trojhránky chleba namazaného máslem. Během pěti minut před ním přistál velký oválný talíř s pravou anglickou snídaní.

Strike mezi siláky, kteří se hrnuli do kavárničky a zase ven, dobře zapadl. Byl vysoký, tmavý, s bujnými, nakrátko zastřiženými kudrnatými vlasy, které mu na vysokém vypouklém čele nad širokým boxerským nosem a hustým, nepřívětivým obočím mírně ustupovaly. Na bradě měl strniště a tmavé oči mu rozšiřovaly hluboké, modře zabarvené stíny. Při jídle ospale pozoroval budovu tržnice naproti. Nejbližší klenutý vchod s číslem dvě začal pomalu vystupovat ze šera: z prostoru nad vstupem opětovala jeho pohled strohá kamenná tvář, starověká a vousatá. Existoval snad někdy nějaký bůh zvířecích mrtvol?

Když Dominic Culpepper dorazil, Strike se zrovna pouštěl do párků. Novinář byl téměř stejně vysoký jako on, ale hubený a s pobledlou pletí jako chlapec z chrámového sboru. Tvář měl zvláštně asymetrickou, jako by mu někdo maloučko zkroutil obličej proti směru hodinových ručiček, což ho zachraňovalo před vyloženě dívčím půvabem.

„Tak se s tím předveď,“ prohlásil Culpepper, když si sedal, stáhl si rukavice a podezíravě se rozhlédl po kavárně.

„Nechceš něco k jídlu?“ zeptal se Strike s plnou pusou párku.

„Ne,“ odpověděl Culpepper.

„Radši si počkáš na svůj croissant?“ zašklebil se Strike.

„Jdi do prdele, Cormorane.“

Vytočit někdejšího žáka soukromé školy, který si s mírným odporem objednal čaj, bylo až dojemně snadné. Jak si Strike pobaveně všiml, oslovil lhostejného číšníka „kámo“.

„Takže?“ dožadoval se Culpepper s horkým hrníčkem v protáhlých bledých prstech.

Strike zalovil v kapse kabátu, vytáhl odtamtud obálku a přesunul ji po desce stolu. Culpepper vytáhl její obsah a pustil se do čtení.

„A do prdele,“ zamumlal po chvíli tiše. Začal horečně listovat papíry, na některých z nich byly poznámky psané Strikovou rukou. „Kde jsi k tomu sakra přišel?“

Strike, který měl zase plnou pusu párku, zabodl ukazováček do jednoho papíru, který měl v záhlaví adresu firemní kanceláře.

„Jeho příšerně nasraná osobní asistentka,“ řekl, když se mu konečně podařilo polknout. „Ojížděl ji stejně jako ty dvě, o kterých víš. Prostě si zrovna uvědomila, že se z ní nestane příští lady Parkerová.“

„Jak ses k ní dostal?“ zeptal se Culpepper a zíral na Strika přes okraj papírů, které se mu chvěly v roztřesených rukou.

„Detektivní práce,“ prohlásil Strike huhňavě skrz další sousto párku. „Kdysi jste to v tý vaší branži zvládali i sami, ne? Než jste začali dávat externí zakázky týpkům, jako jsem já. Ona si ale nemůže zabouchnout dveře k příštímu zaměstnání, Dominiku, takže v žádným případě nechce, aby o ní v novinách padla zmínka, jasný?“

Culpepper si odfrkl.

„To si měla rozmyslet dřív, než šlohla…“

Strike hbitým pohybem vytrhl papíry z žurnalistových prstů.

„Ona nic nešlohla. Měla to pro něho dnes odpoledne vytisknout. Dopustila se jedině toho, že mi ty papíry ukázala. Ale jestli jí kvůli tomu hodláš zničit soukromej život, Dominiku, tak si je vezmu zpátky k sobě.“

„Neser,“ řekl Culpepper a pokusil se chňapnout po důkazu o krácení daně z přidané hodnoty ve Strikově chlupaté ruce. „Tak dobře, vynecháme ji z toho. Jemu ale stejně bude jasný, kde jsme k tomu přišli. Zase tak úplnej debil to není.“

„Co asi tak může udělat? Dát ji k soudu, kde si pustí hubu na špacír ohledně všech těch dalších prekérních záležitostí, kterých byla za posledních pět let svědkem?“

„Jo, tak dobře,“ povzdychl si Culpepper po chvíli váhání. „Vrať mi to. Nezmíním se o ní, ale budu si s ní potřebovat promluvit, jo? Ujistit se, že je košer.“

„Tohle je košer,“ ukázal Strike na papíry. „S ní mluvit nepotřebuješ,“ dodal neústupně.

Ta roztřesená, trochu popletená a zrazená žena, od které před chvílí odešel, by – ponechána o samotě s Culpepperem – nebyla v bezpečí. V zuřivé touze pomstít se muži, který jí sliboval manželství a děti, by dokázala nenávratně zničit sama sebe i své další životní vyhlídky. Strikovi netrvalo dlouho získat její důvěru. Bylo jí necelých dvaačtyřicet let; myslela si, že bude mít děti od lorda Parkera, a teď ji svírala ve svých spárech krvežíznivá touha po odplatě. Strike u ní seděl několik hodin, poslouchal příběh o tom, jak se bláznivě zamilovala, díval se, jak přechází v slzách obývacím pokojem, jak se kolébá na pohovce s dlaněmi sepjatými na čele. Nakonec souhlasila s následujícím: dopustí se zrady a kvůli ní zároveň pohřbí veškeré své naděje.

„Vynecháš ji z toho,“ řekl Strike a dál třímal papíry v pevně sevřené pěsti, která byla téměř dvojnásobná oproti Culpepperově. „Jasný? I bez ní je to do prdele pořádně šťavnatá historka.“

Po chvíli váhání Culpepper s úšklebkem kapituloval.

„Tak jo, jasný. Dej mi to.“

Novinář si strčil dokumenty do náprsní kapsy, hodil do sebe čaj a jeho chvilková rozladěnost nad Strikem pomalu ustoupila úžasné představě, jak zničí pověst jednomu britskému šlechtici.

„Milej lorde Parkere z Pennywellu,“ odtušil šťastně pro sebe, „tak teď už jsi, kámo, fakt v pěkný prdeli.“

„Tohle jistě rád zatáhne majitel novin, ne?“ zeptal se Strike, když jim na stole přistál účet.

„Jo, určitě…“

Culpepper hodil na stůl desetilibrovou bankovku a oba muži odešli z kavárny společně. Sotva za nimi zaklaply dveře, Strike si zapálil cigaretu.

„Jak se ti povedlo, aby mluvila?“ zeptal se Culpepper, když se spolu vydali po zimní ulici kolem motorek a náklaďáků, které stále ještě najížděly do tržnice a zase ji opouštěly.

„Prostě jsem poslouchal,“ řekl Strike.

Culpepper se po něm úkosem podíval.

„Všechny soukromý očka, který jsem kdy využíval, napíchávaj telefony.“ „To je nezákonný,“ odtušil Strike a vypustil kouř do řídnoucí tmy. „Tak jak…?“ „Ty si chráníš svý zdroje a já si zase budu chránit svoje.“ Padesát metrů prošli mlčky a Strikovo kulhání bylo s každým krokem markantnější.

„To bude bomba. Totální bomba,“ prohlásil Culpepper se škodolibou radostí. „Ten pokryteckej starej sráč pořád jen mektá o hamižnosti korporací, a přitom má ulitejch dvacet melounů na Kajmanech…“

„Jsem rád, že jsi spokojenej,“ řekl Strike. „Fakturu ti pošlu mejlem.“

Culpepper na něj opět ze strany upřel pohled.

„Viděl jsi minulej tejden v novinách syna Toma Jonese?“ zeptal se.

„Toma Jonese?“

„Toho velšskýho zpěváka,“ řekl Culpepper.

„Jo, toho,“ odtušil Strike bez nadšení. „Znal jsem jednoho Toma Jonese v armádě.“

„Viděls ten článek?“

„Ne.“

„Docela dlouhej, pěknej rozhovor. Tvrdí, že se s otcem v životě neviděl, že se mu nikdy neozval. Vsadím se, že za to dostal víc, než na kolik bude ten tvůj účet.“

„Ještě jsi tu mou fakturu neviděl,“ řekl Strike.

„To jen tak mezi náma. Jeden slušnej malej rozhovor a můžeš si na pár nocí odpočinout od výslechů sekretářek.“

„Jestli mě s touhle nabídkou nepřestaneš otravovat,“ řekl Strike, „nejspíš pro tebe přestanu pracovat, Dominiku.“

„Jasně,“ odtušil Culpepper, „stejně o tom můžu napsat sám. Odvrženej synek rockový hvězdy je válečnej hrdina, svýho otce nikdy nepoznal, pracuje jako soukromý…“

„Nabádat lidi, aby odposlouchávali telefony, je údajně taky nezákonný.“

Na horním konci Long Lane zpomalili a postavili se proti sobě tváří v tvář. Culpepper se poněkud stísněně zasmál.

„No jo, tak mi pošli tu fakturu.“

„To rád udělám.“

Vydali se opačnými směry, Strike zamířil ke stanici metra.

„Cormorane!“ rozlehl se ozvěnou ve tmě za jeho zády Culpepperůvhlas. „Šoustal jsi s ní?“

„Už se těším, až si o tom přečtu, Dominiku,“ zavolal Strike unaveně, aniž se ohlédl.

Dokulhal k potemnělému vstupu do stanice a ztratil se Culpepperovi z očí.

2

Jak dlouho musíme bojovat? Já totiž nemohu

zůstat a ani nezůstanu! Mám jiné věci na práci.

John Fletcher a Philip Massinger:

Malý francouzský advokát

Metro se už pomalu plnilo cestujícími. Tváře jako každé pondělní ráno: povadlé, vyčerpané, strnulé, rezignované. Strike si našel místo naproti mladé blondýnce s opuchlýma očima, která podřimovala a hlava jí neustále padala na stranu. Znovu a znovu se s trhnutím budila a snažila se sedět zpříma, přičemž nervózně sledovala rozmazané názvy stanic za oknem, aby nepřejela tu svou.

Rachotící vlak unášel Strika zpátky, vstříc skrovnému dvoupokojovému bytu s kuchyňským koutem pod bídně izolovanou střechou, kterému říkal domov. Z hlubin své únavy a obklopený těmi prázdnými, sklíčenými tvářemi začal přemítat nad náhodami, které je všechny přivedly na svět. Když se to vezme do důsledků, každé zrození je pouhá náhoda. Se stovkami milionů spermií, které se slepě prodírají tmou, je pravděpodobnost, že se člověk vůbec nenarodí, ohromující. Kolik lidí z toho zaplněného metra bylo plánováno, říkal si, v euforii způsobené únavou. A kolik z nich je tady, podobně jako on, nechtěnou náhodou?

Na základní škole chodil do třídy s jednou dívenkou, která měla na tváři skvrnu barvy portského vína, a Strike se s ní odjakživa cítil vnitřně spřízněný, protože oba se od narození čímsi nesmazatelně lišili, něčím, za co nijak nemohli. Sami to neviděli, ale všichni ostatní ano, a většinou byli natolik nevychovaní, že jim to neustále připomínali. Nakonec si uvědomil, že příležitostné okouzlení úplně cizích lidí, které ve svých pěti letech mohl pokládat za cosi, co souvisí s jeho jedinečností, vyplývá ve skutečnosti jen z toho, že v něm vidí vajíčko oplodněné spermií slavného zpěváka, nechtěný důkaz nezvládnuté nevěry jedné celebrity. Strike se se svým biologickým otcem setkal jen dvakrát v životě. Jonnyho Rokebyho přinutil k přiznání otcovství až test DNA.

Dominic Culpepper byl přímo ztělesněním chorobné zvědavosti a předsudků, na které Strike narážel dnes už jen při velmi vzácných příležitostech, kdy si někdo spojil nevrle vyhlížejícího bývalého vojáka se stárnoucí rockovou hvězdou. Myšlenky podobných lidí okamžitě mířily ke svěřenským fondům a tučným odškodným, k soukromým letadlům a VIP večírkům, ke stále štědře nastavené multimilionářské dlani. Zaskočeni skromností Strikova života a mučivou délkou jeho pracovní doby se často ptali sami sebe, co asi musel Strike provést, že se svému otci tak odcizil. Předstírá snad bídu s nouzí, aby z Rokebyho vytáhl další peníze? Co udělal s těmi miliony, které jeho matka nepochybně ze svého zazobaného milence vymáčkla?

A v takových chvílích Strike nostalgicky vzpomínal na armádu, na anonymitu kariéry, ve které váš původ ani rodiče neznamenají téměř nic ve srovnání se schopností zvládat zadanou práci. Tenkrát ve Speciální vyšetřovací jednotce byl tou nejosobnější otázkou, s níž se na úvod setkal, požadavek, aby zopakoval tu podivnou dvojici jmen, jimiž ho zatížila jeho výstřední a nekonvenční matka.

Když se Strike vynořil z podzemí metra, po Charing Cross Road se už valila hustá doprava. Začínalo listopadové svítání, šedivé a váhavé, plné jen zvolna skomírajících stínů. Vyčerpaný a rozbolavělý zabočil do Denmark Street a těšil se na krátký spánek, který by se mu mělo podařit urvat, než mu o půl desáté přijde další klient. Strike zamával dívce z obchodu s kytarami, s níž si při pracovních přestávkách často na ulici dopřávali cigaretu, vešel do černých domovních dveří vedle kavárny 12 Bar a začal stoupat po kovovém schodišti, které se točilo kolem šachty nepojízdného klecového výtahu. Vzhůru kolem grafika v prvním patře, kolem vlastní kanceláře s prosklenými dveřmi s rytým nápisem ve druhém, až nahoru do třetího s nejmenší podestou, kde se nyní nacházel jeho domov.

Předchozí nájemník, majitel baru v suterénu, se přestěhoval do zdravějšího prostředí a Strike, který několik měsíců přespával v kanceláři, využil příležitosti a byt si pronajal, vděčný za tak pohodlné řešení svého bezdomovectví. Prostor pod střešními okapy byl stísněný podle všech myslitelných měřítek a pro muže vysokého téměř sto devadesát centimetrů obzvlášť. Ve sprše se sotva mohl otočit, kuchyňka s obývacím pokojem byly nevhodně propojené a téměř celou plochu ložnice zabírala dvojpostel. Část Strikova majetku tak zůstávala v krabicích na odpočívadle, navzdory zákazům domácího.

Z malých oken byl výhled na městské střechy a Denmark Street se utápěla hluboko dole. Ustavičné pulzování baskytary z baru v suterénu bylo utlumené do té míry, že ho Strikova vlastní hudba dokázala přehlušit.

Všude v bytě se projevovala Strikova vrozená pořádkumilovnost: postel byla ustlaná, nádobí umyté, všechno na svém místě. Potřeboval se oholit a osprchovat, ale to může počkat. Pověsil kabát na věšák, nastavil si budík na devět dvacet a oblečený se natáhl na postel.

Usnul během několika vteřin a za pár dalších – nebo tak mu to aspoň připadalo – už byl zase vzhůru. Kdosi klepal na dveře.

„Promiňte, Cormorane, moc se omlouvám…“

Jeho asistentka, vysoká mladá žena s dlouhými, medově zbarvenými vlasy, se tvářila omluvně, když otvíral dveře, ale jakmile ho spatřila, naprosto se zděsila.

„Jste v pořádku?“

„Ehm… trochu jsem spal. Byl jsem vzhůru celou noc – vlastně dvě.“

„To je mi opravdu moc líto,“ opakovala Robin, „ale je za pět minut tři čtvrtě, pan William Baker už je tady a začíná…“

„Do háje,“ odtušil Strike. „Asi jsem si blbě nařídil budík… dejte mi pět minut…“

„To není všechno,“ pokračovala Robin. „Taky přišla nějaká paní. Nemá domluvenou schůzku. Řekla jsem jí, že žádné další klienty nepřijímáte, ale odmítá odejít.“

Strike zívl a promnul si oči.

„Pět minut. Udělejte jim čaj nebo tak něco.“

Za šest minut vešel Strike v čisté košili a obklopený vůní zubní pasty a deodorantu do předpokoje kanceláře, kde seděla Robin u počítače.

„No konečně, lepší pozdě než nikdy,“ prohlásil William Baker s prkenným úsměvem. „Máte štěstí, že máte tak pohlednou sekretářku, jinak jsem se mohl začít nudit a odejít.“

Strike si všiml, jak Robin naštvaně zrudla, odvrátila hlavu stranou a předstírala, že rovná poštu. Ve způsobu, jakým Baker vyslovil slovo „sekretářka“, bylo cosi z podstaty urážlivého. Ředitel velké firmy, bezchybně upravený v obleku s proužkem, zaměstnával Strika vyšetřováním dvou společníků, kteří s ním zasedali ve správní radě.

„Dobré ráno, Williame,“ odtušil Strike.

„Bez omluvy?“ zabručel Baker s očima upřenýma do stropu.

„Zdravím, a vy jste kdo?“ zeptal se Strike, aniž by si Bakera dál všímal, a obrátil se místo toho k drobné ženě středního věku ve starém hnědém kabátě, která seděla na pohovce.

„Leonora Quineová,“ odpověděla hlasem, ve kterém Strikovo zkušené ucho zaslechlo západoanglický přízvuk.

„Čeká mě dnes dopoledne ještě hodně nabitý program, pane Striku,“ řekl Baker.

Bez pobídnutí zamířil do vnitřní kanceláře. Když ho Strike hned nenásledoval, ztratil trpělivost i něco z dřívější uhlazenosti.

„Pochybuju, že by vám taková nedochvilnost někdy prošla v armádě, pane Striku. Pojďte sem, prosím.“

Strike jako by ho neslyšel.

„Co přesně po mně chcete, paní Quineová?“ zeptal se zanedbaně vyhlížející ženy na pohovce.

„No, víte, jde o mého manžela…“

„Pane Striku, za hodinu a pár minut mám další schůzku,“ prohlásil William Baker zvýšeným hlasem.

„… a vaše sekretářka říkala, že už nikoho nepřijímáte, ale já jsem řekla, že počkám.“

„Striku!“ zařval William Baker, jako by volal k noze svého psa.

„Robin,“ zabručel unavený Strike, když mu konečně došla trpělivost, „vystavte panu Bakerovi účet a předejte mu svazek. Je aktualizovaný.“ „Cože?“ ozval se William Baker, vyvedený z míry. Objevil se zpátky ve dveřích do předpokoje.

„Právě vás vyhodil,“ prohlásila Leonora Quineová s uspokojením.

„Ještě jste tu práci nedokončil,“ obrátil se Baker k Strikovi. „Říkal jste, že je toho víc…“

„Může to pro vás dodělat někdo jiný. Někdo, komu nevadí mít klienty idioty.“

Atmosféra v kanceláři se dala krájet. Robin s kamennou tváří vytáhla z registratury Bakerův svazek a podala ho Strikovi.

„Jak se opovažujete…“

„V tom svazku je spousta dobrýho materiálu, který obstojí u soudu,“ řekl Strike a podal fascikl řediteli. „Myslím, že se za ty peníze vyplatí.“

„Ještě jste neskončil…“

„Ale skončil s vámi,“ prohodila Leonora Quineová.

„Budete laskavě držet hubu, vy pitomá ženská…?“ spustil William Baker, pak ale rychle o krok ustoupil, když Strike naznačil, že vykročí k němu. Dál už nepadlo jediné slovo. Bývalý voják jako by náhle zabíral dvakrát větší prostor než před pár vteřinami.

„Běžte si sednout do mé kanceláře, paní Quineová,“ pronesl Strike tiše.

Poslechla ho.

„Vy si myslíte, že ta si vás může dovolit?“ jízlivě se ušklíbl ustupující William Baker, už s rukou na klice.

„Když se mi klient zamlouvá, můžeme se na ceně dohodnout,“ řekl Strike.

Zamířil za Leonorou Quineovou do kanceláře a přibouchl za sebou dveře.

3

… nemluvě o nutnosti snášet všechny ty potíže…

Thomas Dekker: Šlechetný španělský voják

„Ten pán je asi trochu natvrdlej, že?“ poznamenala Leonora Quineová, když se usadila na židli proti Strikovu pracovnímu stolu.

„Jo,“ přikývl Strike a ztěžka se zabořil do křesla, „to je.“

Navzdory jen mírně povadlé zarůžovělé pleti a jasnému bělmu světle modrých očí vypadala přibližně na padesát let. Jemné, prošedivělé zplihlé vlasy jí držely dva umělohmotné hřebínky a mžourala na něho zpoza staromódních brýlí s přehnaně velkými plastovými obroučkami. Kabát měla sice čistý, ale koupený určitě někdy v osmdesátých letech. Měl vycpávky na ramenou a velké umělohmotné knoflíky.

„Takže vy jste přišla kvůli manželovi, paní Quineová?“

„Ano,“ přitakala Leonora. „Je nezvěstný.“

„Jak dlouho už je pryč?“ zeptal se Strike a automaticky sáhl po zápisníku.

„Deset dní,“ odpověděla Leonora.

„Byla jste na policii?“

„Policie není potřeba,“ prohlásila netrpělivě, jako by ji unavovalo něco takového pořád lidem vysvětlovat. „Kdysi jsem jim jednou zavolala a všichni na mě byli naštvaní, protože byl jenom u kamarádky. Owen prostě sem tam načas zmizí. On je spisovatel,“ dodala, jako by to všechno vysvětlovalo.

„On zmizel už někdy dřív?“

„Je citově nevyrovnaný,“ odpověděla se zasmušilým výrazem. „Často se na celý den někam ztratí, ale teď už je to deset dní a já vím, že je asi pořádně rozhozenej, ale potřebuju ho teď doma. Je tady Orlando a já mám nějaký věci na práci a taky…“

„Orlando?“ zopakoval Strike a v unavené hlavě mu naskočil obrázek floridského letoviska. Sám neměl čas jezdit do Ameriky a Leonora Quineová ve svém prastarém kabátě rozhodně nevypadala na člověka, který by měl na letenku.

„Naše dcera Orlando,“ řekla Leonora. „Musíme se o ni starat. Teď ji hlídá sousedka, jinak bych sem přijít nemohla.“

Ozvalo se zaklepání a ve dveřích se objevila Robinina zlatá hříva.

„Nechcete kávu, pane Striku? A vy, paní Quineová?“

Když si u Robin objednali a ona opět zmizela za dveřmi, Leonora prohlásila:

„Moc času vám to nezabere, protože já myslím, že vím, kde je, jenom se mi nedaří sehnat adresu a nikdo mi nebere telefon. Ale je to už deset dní,“ opakovala, „a my ho doma potřebujeme.“

Strikovi připadalo velice výstřední, že se někdo za podobných okolností obrátí na soukromého detektiva, zvlášť když z jeho vzezření vyzařuje chudoba.

„Jestli je to otázka jednoho telefonátu,“ řekl laskavě, „nemáte žádnou kamarádku nebo…?“

„Edna to udělat nemůže,“ řekla a Strike si uvědomil, že ho nepřiměřeně dojalo (únava v něm občas vzbuzovala podobnou přecitlivělost) bezděčné přiznání, že má na celém světě jedinou kamarádku. „Owen jim všem řekl, aby neprozrazovali, kde je. Musí to udělat nějaký muž,“ prohlásila prostě. „Přinutit je, aby to řekli.“

„Váš muž se jmenuje Owen, ano?“

„Jo,“ odpověděla. „Owen Quine. Napsal Hobartův hřích.“

Jméno ani název Strikovi nic neříkaly.

„A vy se domníváte, že víte, kde je?“

„Jo. Byli jsme spolu na večírku se spoustou nakladatelů a všelijakých dalších lidí – nechtěl mě brát s sebou, ale já mu říkám: ‚Už mám zařízený hlídání, tak jdu taky‘ – a tam jsem zaslechla, jak Christian Fisher o tom místě s Owenem mluvil. O jednom spisovatelským doupěti. A já potom povídám Owenovi: ‚O jakým místě to s tebou mluvil?‘ A Owen mi odpověděl: ‚To ti neřeknu, o to přece sakra jde, že tam má člověk klid od ženský a od děcek.‘“

Málem se jí podařilo Strika přimět, aby se přidal k jejímu manželovi a vysmál se jí; jako by byla hrdá, jak se tak někdy matky tváří, na drzost vlastního dítěte.

„Kdo je Christian Fisher?“ zeptal se Strike a přinutil se soustředit.

„Nakladatel. Mladej chlápek, co jde s dobou.“

„Nepokusila jste se zavolat Fisherovi a zeptat se ho na adresu toho doupěte?“

„Jo, volám mu denně už celej tejden a vždycky mi řeknou, že mu předají vzkaz a že se mi ozve, ale dodnes se neozval. Myslím, že mu Owen řekl, aby nikomu neříkal, kde je. Ale vy určitě dokážete tu adresu z Fishera vymáčknout. Vím, že jste dobrej,“ řekla. „Na rozdíl od policie jste přece vyřešil ten případ Luly Landryový.“

Před pouhými osmi měsíci měl Strike jen jednoho klienta, jeho podnik skomíral a vyhlídky byly zoufalé. Potom ke spokojenosti vrchního žalobce prokázal, že slavná mladá žena nespáchala sebevraždu, nýbrž byla shozena z balkonu ve třetím poschodí. Následná publicita mu přinesla příliv nových zakázek a na několik týdnů se stal nejznámějším soukromým detektivem v metropoli. Z Jonnyho Rokebyho se stala pouhá poznámka pod čarou v jeho životě; Strike se proslavil a udělal si vlastní jméno, i když to bylo jméno, se kterým měla většina lidí potíže…

„Přerušil jsem vás,“ řekl a usilovně se snažil udržet nit svých myšlenek.

„Opravdu?“

„Ano,“ přisvědčil Strike a mhouřil oči nad vlastním kostrbatým rukopisem v zápisníku. „Řekla jste: ‚Je tady Orlando a já mám nějaký věci na práci a taky…‘“ „Aha, ano,“ odtušila, „od tý doby, co zmizel, se u nás dějí divný věci.“

„Jaký divný věci?“

„Někdo,“ řekla Leonora Quineová věcně, „nám škvírou na dopisy hází dovnitř výkaly.“

„Někdo vám škvírou na dopisy hází dovnitř výkaly?“

„Jo.“

„Od té doby, co zmizel váš manžel?“

„Jo. Psí výkaly,“ upřesnila Leonora o zlomek vteřiny dřív, než Strike sám vydedukoval, že exkrementy zřejmě nebudou přímo souviset s Leonořiným manželem. „Už se to stalo třikrát nebo čtyřikrát, vždycky v noci. Nic příjemnýho, něco takovýho ráno najít. A jednou u nás zazvonila nějaká ženská, která vypadala fakt divně.“

Odmlčela se a čekala na Strikovo pobídnutí. Zdálo se, že se jí líbí, když jí klade otázky. Strike věděl, že většina osamělých lidí nachází uspokojení v tom, že se stanou středem něčí soustředěné pozornosti, a snaží se tu novou zkušenost prodloužit.

„Kdy u vás ta žena zazvonila?“

„To bylo minulej tejden a ptala se na Owena. A když jsem jí řekla: ‚Není doma,‘ odpověděla: ‚Tak mu vyřiďte, že umřela Angela.‘ A odešla.“

„A vy jste ji neznala?“

„V životě jsem ji neviděla.“

„Znáte nějakou Angelu?“

„Ne. Ale on občas mívá bláznivý ctitelky,“ řekla Leonora náhle sdílně. „Jednou mu například nějaká ženská psala dopisy a posílala mu fotky, na kterých byla oblečená jako jedna z jeho postav. Některý ty ženský, co mu psaly, si myslely, že je nějak chápe nebo co, vyčetly to z těch jeho knížek. To je docela blbost, ne?“ dodala. „Vždyť je to všechno vymyšlený.“

„Vědí obvykle ty manželovy ctitelky, kde bydlí?“

„Ne,“ řekla Leonora. „Ale mohla to bejt studentka nebo něco takovýho. On taky občas učívá tvůrčí psaní.“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupila Robin s podnosem. Jen co před Strika postavila černou kávu a před Leonoru Quineovou čaj, zase hned odešla a zavřela za sebou dveře.

„To jsou všechny podivné věci, co se vám přihodily?“ zeptal se Strike Leonory. „Výkaly prohozené škvírou na dopisy a ta žena, která za vámi přišla domů?“

„A taky si myslím, že mě sledují. Taková vysoká tmavá holka, nahrbená v ramenou,“ prohlásila Leonora.

„To je jiná žena než ta…“

„Jo, ta, co přišla k nám domů, byla zavalitá. Dlouhý zrzavý vlasy. Tahle je tmavá a spíš trochu shrbená.“

„Jste si jistá, že vás sleduje?“

„Jo, myslím, že jo. Zahlídla jsem ji za sebou už dvakrát nebo třikrát. Není místní, nikdy dřív jsem ji neviděla, a to bydlím v Ladbroke Grove už přes třicet let.“

„Tak dobře,“ odtušil Strike zvolna. „Říkala jste, že je váš manžel rozhozený? Co ho tak rozhodilo?“

„Strašně se pohádal se svou agentkou.“

„Nevíte, kvůli čemu?“

„Kvůli jeho knížce, tý poslední. Liz – to je ta jeho agentka – mu tvrdila, že je to nejlepší věc, jakou kdy napsal, ale sotva o den později ho pozvala na večeři a řekla mu, že to nejde vydat.“

„Proč si to rozmyslela?“

„To se zeptejte jí,“ odpověděla Leonora a poprvé se v jejím hlase ozvala zloba. „Je jasný, že pak byl rozhozenej. To by byl každej. Pracoval na tý knížce dva roky. Přišel domů v hrozným stavu, šel rovnou do pracovny a všechno popadl…“

„Co popadl?“

„Tu svou knížku, rukopis a svý poznámky a všechno, strašně přitom nadával, strčil si to do tašky a odešel, a od tý doby jsem ho neviděla.“

„Má mobil? Zkoušela jste mu zavolat?“

„Jo, ale nezvedá to. On mi to nikdy nezvedá, když takhle odejde. Jednou vyhodil mobil oknem z auta,“ řekla, opět s lehkým nádechem pýchy na povahu svého manžela.

„Paní Quineová,“ ozval se Strike, jehož altruismus měl nezbytně své meze, bez ohledu na to, co řekl Williamu Bakerovi, „budu k vám zcela upřímný: já nejsem zrovna levný.“

„To je v pořádku,“ prohlásila Leonora nesmiřitelně. „Liz to zaplatí.“

„Liz?“

„Liz – Elizabeth Tasselová. Owenova agentka. Je to její vina, že odešel. Může si to strhnout ze svý provize. Owen je její nejlepší klient. Až si uvědomí, co provedla, bude ho chtít určitě zpátky.“

Strike tomu ujištění očividně nepřikládal stejnou váhu jako Leonora. Nasypal si do kávy tři cukry, hodil ji do sebe a usilovně se snažil vymyslet, jak nejlépe dál postupovat. Bylo mu neurčitě líto Leonory Quineové, která byla zjevně zvyklá na nevypočitatelné záchvaty svého manžela, přijímala jako samozřejmost, že se nikdo neobtěžuje reagovat na její telefonáty, a byla přesvědčená o tom, že za jedinou pomoc, kterou může očekávat, si musí zaplatit. Když člověk nebral v úvahu výstřednost jejího chování, musel jí přiznat jistou vzdorovitou poctivost. Nicméně od chvíle, kdy se jeho podniku začalo dařit, bezohledně se věnoval pouze výnosným případům. Těch pár lidí, kteří za ním přišli s dojemnými historkami v naději, že Strikovy osobní potíže (rozebírané a v mnohém přikrášlené v tisku) ho předurčují k bezplatné pomoci nešťastníkům, pokaždé zklamal.

Ale Leonora Quineová, která svůj čaj vypila téměř stejně rychle jako Strike kávu, už vstávala, jako by se domluvili na podmínkách a všechno bylo ujednané.

„Radši už půjdu,“ řekla. „Nerada nechávám Orlando dlouho samotnou. Stýská se jí po tátovi. Řekla jsem jí, že jdu sehnat člověka, který ho najde.“

Strike docela nedávno pomáhal několika zámožným mladým ženám zbavit se manželů z londýnské City, kteří pro ně po finanční krizi ztratili na přitažlivosti. Možnost, že by jedné ženě manžela naopak vrátil, ho čímsi lákala.

„Tak dobře,“ řekl, zívl a přisunul jí zápisník. „Potřebuju vaše kontaktní údaje, paní Quineová. A hodila by se i fotografie vašeho manžela.“

Napsala mu svoji adresu a telefonní číslo kulatým, dětským rukopisem, ale žádost o fotografii ji zjevně překvapila.

„K čemu ten obrázek potřebujete? Je přece v tom spisovatelským doupěti. Stačí, když přinutíte Christiana Fishera, aby vám řekl, kde to je.“

Byla u dveří dřív, než se unavený a rozlámaný Strike vynořil zpoza pracovního stolu. Zaslechl ještě, jak rázně říká Robin: „Díky za ten čaj.“ Pak už se zablýskly prosklené dveře vedoucí na schodiště, s jemným zachvěním se zase přibouchly a jeho nová klientka byla pryč.

4

Inu, jest to přece jen vzácná věc, míti důmyslného přítele…

William Congreve: Obojetník

Strike dosedl na pohovku v přední kanceláři. Byla zánovní, nezbytný výdaj, protože ta původní z bazaru, jíž si na začátku kancelář zařídil, se pod ním rozpadla. Koženkový potah, který mu v obchodě připadal elegantní, naneštěstí při každém neopatrném usednutí vydával pšoukavé zvuky. Jeho asistentka – vysoká, pěkně stavěná, s oslnivě čistou pletí a jasnýma šedomodrýma očima – ho zkoumavě pozorovala přes šálek kávy.

„Vypadáte hrozně.“

„Celou noc jsem páčil z jedné hysterické ženské podrobnosti o sexuálních úchylkách a finančních trestných činech jednoho poslance ze Sněmovny lordů,“ řekl Strike a mohutně zazíval.

„Lorda Parkera?“ zalapala po dechu Robin.

„To je přesně on,“ přisvědčil Strike.

„On byl…?“

„Souložil s třemi ženskými zároveň a tajně vyváděl miliony na zahraniční konta,“ řekl Strike. „Jestli máte silný žaludek, tak si v neděli kupte News of the World.“

„Jak jste proboha na tohle všechno přišel?“

„Známej známýho jednoho známýho,“ zpěvavě zanotoval Strike.

Znovu zívl, div že si přitom nevyvrátil čelist.

„Měl byste jít do postele,“ řekla Robin.

„Jo, to bych měl,“ odtušil Strike, ale ani se nehnul.

„Nemáte dnes nikoho až do Gunfreye ve dvě odpoledne.“

„Aha, Gunfrey,“ povzdychl si Strike a mnul si oči. „Proč jsou všichni mí zákazníci hovada?“

„Paní Quineová nepůsobí jako hovado.“

Kalným zrakem na ni zamžoural skrz silné prsty.

„Jak víte, že jsem ten její případ vzal?“

„Věděla jsem, že ho vezmete,“ řekla Robin se samolibým úsměvem, který nedokázala potlačit. „Je váš typ.“

„Jako ženská středního věku z osmdesátejch let?“

„Jako váš typ klienta. A taky jste chtěl udělat naschvál Bakerovi.“

„To se podle všeho povedlo, ne?“

Zazvonil telefon. Robin ho zvedla stále ještě s úsměvem na rtech.

„Kancelář Cormorana Strika,“ ohlásila se. „Jé, ahoj.“

Byl to její snoubenec Matthew. Pohlédla úkosem na šéfa. Strike zavřel oči a zaklonil hlavu s rukama založenýma na širokém hrudníku.

„Poslouchej,“ sděloval Matthew Robin do ucha – když telefonoval z práce, nikdy nezněl příliš přátelsky. „Potřebuju tu hospodu přeložit z pátku na čtvrtek.“

„Ale Matte,“ řekla a snažila se, aby v jejím hlase nezaznělo zklamání ani podráždění.

Bude to už popáté, co se budou snažit zrovna tuhle hospodu domluvit. Ze tří lidí, kteří se měli sejít, Robin ani jednou nezměnila čas, datum ani podnik, naopak vždy byla ochotná se přizpůsobit.

„Proč?“ zamumlala.

Z pohovky se zničehonic ozvalo burácivé zachrápání. Strike vsedě usnul s hlavou opřenou o zeď a s rukama pořád ještě založenýma na prsou.

„Mám devatenáctýho hospodu z práce,“ řekl Matthew. „Vypadalo by blbě, kdybych tam nešel. Musím se tam aspoň na chvíli ukázat.“

Bojovala s nutkáním se na něho utrhnout. Pracoval pro velkou účetní firmu a občas se choval, jako by ho to zavazovalo ke společenským povinnostem, které by se daly čekat spíš u člověka v diplomatických službách.

Byla si jistá, že zná pravý důvod té změny. Hospoda se opakovaně odkládala na Strikovu žádost; ve všech těch případech měl náhlou naléhavou večerní práci, a třebaže ty omluvy byly upřímné, Matthewa rozčilovaly. I když to nikdy neřekl nahlas, Robin věděla, že si myslí, že tak Strike dává najevo, že je jeho čas důležitější než Matthewův a jeho práce významnější.

Během osmi měsíců, které pro Cormorana Strika pracovala, se její šéf a snoubenec nikdy nesetkali, dokonce ani oné neblaze proslulé noci, kdy ji Matthew vyzvedával na pohotovosti, kam doprovodila Strika, kterému svým kabátem zaškrtila probodnutou paži poté, co se ho usvědčený vrah, zahnaný do úzkých, pokusil zabít. Když vyšla rozechvělá a potřísněná od krve z ordinace, kde Strikovi zašívali ránu, Matthew odmítl její nabídku, že ho svému zraněnému šéfovi představí. Celá ta záležitost ho tenkrát pořádně rozčilila, třebaže ho Robin ujistila, že jí samé žádné nebezpečí nehrozilo.

Matthew nechtěl, aby se u Strika nechala zaměstnat nastálo, protože na něho od začátku nahlížel podezíravě, nelíbilo se mu, že je chudý, že nemá kde bydlet a navíc vykonává profesi, která Matthewovi připadala absurdní. Ty drobné útržky informací, které Robin přinášela domů (Strikova kariéra ve Speciální vyšetřovací jednotce, civilním oddělení Královské vojenské policie, jeho vyznamenání za statečnost, ztráta dolní části pravé nohy, odborné znalosti ze spousty oblastí, o nichž Matthew – tolik zvyklý být v jejích očích za odborníka sám – věděl jen velmi málo nebo zhola nic), oba muže nijak nesblížily, jak naivně doufala, naopak mezi nimi prohloubily příkop.

Strikova nečekaná sláva, náhlý vzestup od nezdaru k úspěchu, v Matthewovi spíš posílila odpor a nepřátelství. Robin si až opožděně uvědomila, že věci jenom zhorší, když bude poukazovat na Matthewovy rozporuplnosti: „Nelíbilo se ti, že nemá kde bydlet a že je chudý, a teď se ti nezamlouvá, že se proslavil a nakupila se mu spousta práce!“

Jak ale dobře věděla, Strikovým nejhorším zločinem v Matthewových očích byly ty přiléhavé modelové šaty, které jí šéf koupil po výletě do nemocnice, protože je zamýšlel jako dárek z vděčnosti a na rozloučenou, a které si poté, co se v nich Matthewovi s pýchou a potěšením předvedla a uviděla jeho reakci, už nikdy neodvážila vzít na sebe.

Robin doufala, že se to všechno spraví při osobním setkání, ale opakovaná rušení schůzky ze Strikovy strany jen zvětšila Matthewovu averzi. Naposledy se Strike jednoduše nedostavil. Jeho omluvu – že to musel vzít oklikou, aby se zbavil sledování, které na něho nasadila podezíravá manželka jednoho z jeho klientů – přijala Robin, která znala složitosti tohoto výjimečně divokého rozvodového řízení, ale Matthewa to utvrdilo v názoru, že Strike je namyšlený a jen se snaží na sebe upoutat pozornost.

Přesvědčit Matthewa, aby souhlasil se čtvrtým pokusem domluvit hospodu, jí dalo docela velkou práci. Čas i místo zvolil tentokrát Matthew, ale teď, když se Robin podařilo znovu zajistit dohodu se Strikem, mění Matthew datum. Bylo těžké zbavit se pocitu, že to dělá naschvál, jen aby Strikovi ukázal, že i on má jiné závazky; že i on (Robin si nemohla pomoct, ale opravdu si to myslela) může lidi kolem sebe nasírat.

„Tak fajn,“ hlesla do telefonu. „Zjistím, jestli se čtvrtek Cormoranovi hodí.“

„Nezdá se, že by to u tebe bylo v pohodě.“

„Matte, nezačínej. Zeptám se ho, jo?“

„Tak se uvidíme večer.“

Robin položila sluchátko. Strike už teď naplno chrápal, s otevřenou pusou zařezával jako parní lokomobila, nohy doširoka roztažené, chodidla pevně na zemi, paže založené na hrudi.

Povzdychla si a zadívala se na svého spícího šéfa. Strike nikdy neprojevil vůči Matthewovi ani stín nepřátelství, nikdy se k jeho existenci žádným způsobem nevyjadřoval. To Matthew neustále rozebíral Strikovo živobytí a zřídka si nechal ujít příležitost zdůraznit, že by Robin mohla mnohem víc vydělávat, kdyby nastoupila do kteréhokoli z jiných zaměstnání, jež se jí nabízela, a nerozhodla se zůstat u hřmotného soukromého detektiva, který vězel až po uši v dluzích a nebyl schopen jí platit takovou mzdu, jakou by si zasloužila. Kdyby se podařilo přiblížit Matthewův názor na Cormorana Strika tomu jejímu, zařídit, aby ho měl rád nebo k němu dokonce získal obdiv, ulevilo by to jejímu domácímu životu. Robin byla optimistická: měla je ráda oba, tak proč by oni nemohli mít rádi jeden druhého?

Strike se s náhlým hlučným zachrápáním probudil. Otevřel oči a zamžoural na ni.

„Já jsem chrápal,“ konstatoval a utíral si ústa.

„Moc ne,“ zalhala. „Poslyšte, Cormorane, hodilo by se vám, kdybychom tu hospodu přesunuli z pátku na čtvrtek?“

„Hospodu?“

„S Matthewem a se mnou,“ připomněla mu. „Pamatujete si na to? King’s Arms v Roupell Street. Napsala jsem vám to,“ řekla s poněkud nuceným veselím.

„Dobře,“ odvětil. „Jo, pátek.“

„Ne, Matt chce – on v pátek nemůže. Hodí se vám místo toho čtvrtek?“

„Jo, prima,“ odpověděl unaveně. „Myslím, že se půjdu zkusit trochu prospat, Robin.“

„Dobře. Napíšu vám o tom čtvrtku poznámku.“

„Co se děje ve čtvrtek?“

„Jdeme do hospody s… To je jedno. Běžte a trochu se vyspěte.“

Když se prosklené dveře zavřely, zůstala sedět a tupě zírala na obrazovku počítače. Jakmile se znovu otevřely, vyskočila s leknutím od stolu.

„Robin, mohla byste zavolat chlápkovi jménem Christian Fisher?“ řekl Strike. „Řekněte mu, co jsem zač, a vyřiďte mu, že hledám Owena Quinea a že potřebuju znát adresu toho spisovatelskýho doupěte, o kterým s Quinem mluvil.“

„Christian Fisher… kde pracuje?“

„Do hajzlu,“ zamumlal Strike. „To jsem se nezeptal. Jsem totálně vyfluslej. Je to nakladatel… módní nakladatel.“

„Tak to nebude problém, najdu ho. Běžte spát.“

Když se skleněné dveře zavřely podruhé, Robin si otevřela Google. Během třiceti vteřin zjistila, že Christian Fisher je zakladatel malého vydavatelství Crossfire sídlícího v Exmouth Market.

Když vytáčela jeho číslo, myslela na pozvánku na svatbu, kterou nosila v kabelce už celý týden. Robin neřekla Strikovi o datu své svatby s Matthewem, ani Matthewovi neřekla, že chce svého šéfa pozvat. Kdyby se ta čtvrteční hospoda povedla…

„Crossfire,“ ozval se na druhém konci řezavý hlas. Robin zaměřila svou pozornost k práci, kterou měla před sebou.

5

Člověka nic nemučí bezmezněji

než vlastní myšlenky.

John Webster: Bílá ďáblice

Za deset minut půl desáté toho večera ležel Strike jen v tričku a trenýrkách na peřině a se zbytky kari z indické jídelny na židli vedle sebe. Pročítal si sportovní zpravodajství v novinách, zatímco v televizi naproti postele běžely zprávy. Kovová tyčka, která mu sloužila namísto pravého kotníku, se zářivě leskla ve světle laciné stolní lampičky položené na bedně opodál.

Ve středu večer se měl hrát ve Wembley přátelák Anglie–Francie, ale Strika mnohem víc zajímalo domácí derby Arsenalu proti Spurs, které se bude hrát v sobotu. Fanouškem Arsenalu byl od raného mládí, šel tak ve stopách strýce Teda. Proč strýček Ted fandil Kanonýrům, když celý život bydlel v Cornwallu, byla otázka, již si Strike nikdy nepoložil.

Noční obloha za malým oknem se slabě třpytila a hvězdy se usilovně snažily probít mlhou. Několik hodin spánku během dne ani v nejmenším nezmírnilo jeho únavu, ale na spaní se zatím příliš necítil, rozhodně ne po velké porci jehněčího biryani a pintě piva. Na posteli vedle něho se povaloval lístek s Robininým rukopisem; předala mu ho, když ten večer odcházel z kanceláře. Byly na něm uvedeny dvě schůzky. V první stálo:

Christian Fisher, 9.00 zítra ráno.

Nakladatelství Crossfire, Exmouth Market, EC1

„Proč se chce se mnou vidět?“ zeptal se jí překvapeně Strike. „Já přece jen potřebuju adresu toho doupěte, o kterém řekl Quineovi.“

„Já vím,“ odpověděla Robin, „taky jsem mu to říkala, ale on se tvářil, že se s vámi opravdu moc rád setká. Říkal, že zítra v devět by to šlo a že nepřichází v úvahu, abyste odmítl.“

Na co si to hraju? ptal se Strike sám sebe naštvaně při pohledu na ten vzkaz.

Byl unavený a dopoledne se nechal unést svou náladou, pustil k vodě prachatého klienta, který mu mohl přinést i další práci. Potom se nechal převálcovat Leonorou Quineovou a přijal ji jako klientku za velice pochybný příslib honoráře. Když ji teď neměl před sebou, jen obtížně si vybavoval tu směs lítosti a zvědavosti, která ho přiměla se jejího případu ujmout. V neúprosné chladné prázdnotě podkrovního pokojíku mu připadal příslib, že najde jejího nevrlého manžela, donkichotský a neodpovědný. Nesnažil se snad splatit veškeré dluhy proto, aby opět získal aspoň trochu volného času? Sobotní odpoledne na Arsenalu, nedělní lenošení? Po měsících, kdy pracoval prakticky nonstop, začal konečně vydělávat slušné peníze, protože přitahoval klienty nejen díky prvnímu zářivému výbuchu a náhlé slávě, ale také díky obyčejné šeptandě. Copak to nemohl vydržet s Williamem Bakerem ještě aspoň tři týdny?

A co na něm asi toho Christiana Fishera tak nadchlo, že se s ním chce setkat osobně? ptal se Strike sám sebe, když si prohlížel vzkaz od Robin. Mohl to snad být Strike sám, buď jako člověk, který vyřešil případ Luly Landryové, nebo (v horším případě) jako syn Jonnyho Rokebyho? Bylo velice obtížné odhadnout míru vlastní proslulosti ve světě celebrit. Strike měl za to, že jeho náhlá nečekaná sláva pomalu bledne. Na chvíli se stal středem intenzivního zájmu, ale telefonáty novinářů před pár měsíci ustaly a bylo to už téměř stejně dlouhou dobu, co se naposled někde představil svým jménem a v odpověď uslyšel narážku na případ Luly Landryové. Cizí lidé se už k němu zase chovali tak jako celý život: říkali mu různými zkomoleninami, nejčastěji jeho jméno vyslovovali jako „Cameron Strick“.

Na druhou stranu možná nakladatel o zmizelém Owenu Quineovi něco ví a nemůže se dočkat, až se o to se Strikem podělí, i když důvod, proč by to v takovém případě odmítl sdělit Quineově ženě, si Strike neuměl představit.

Druhou schůzku mu Robin poznačila na lístek hned pod informaci o Fisherovi:

Čtvrtek 18. listopadu, 18.30, King’s Arms,

Roupell Street 25, SE1

Strike věděl, proč to datum napsala tak důrazně: byla rozhodnutá, že tentokrát – bylo to potřetí, nebo už počtvrté, co to domlouvali? – ho konečně seznámí se svým snoubencem.

I když by tomu ten neznámý účetní asi sotva věřil, Strike byl vděčný už za pouhou Matthewovu existenci i za prstýnek se safírem a diamantem, který se třpytil na Robinině prostředníčku. Matthew působil dojmem pitomce (Robin by si zřejmě neuměla představit, jak přesně si Strike pamatoval všechny ty bezděčné poznámky o jejím snoubenci), ale postavil užitečnou bariéru mezi Strika a dívku, která by jinak mohla narušit jeho těžce vydobytou rovnováhu.

Strike si nemohl pomoct, aby k Robin, která při něm stála, když byl úplně na dně, a pomáhala mu na nohy, nechoval vroucí city; a jelikož nebyl slepý, nemohlo mu uniknout, že je to velice pohledná žena. Na její zasnoubení tudíž nazíral jako na prostředek, který blokuje jakýsi tenký, vytrvalý pramen, jenž – kdyby se mu ponechal volný průchod – by mohl začít vážně narušovat jeho pohodlí. Strike se považoval za člověka, který se léčí z dlouhého, turbulentního vztahu, jenž skončil, přesně jak začal, tedy ve lžích. Neměl v žádném případě v úmyslu měnit svůj status svobodného mládence, který mu připadal příjemný a praktický, a už celé měsíce se úspěšně vyhýbal jakýmkoli dalším citovým vazbám, navzdory pokusům své sestry Lucy dát ho dohromady se ženami, které na něho vesměs působily jako zoufalé případy z nějaké internetové seznamovací agentury.

Bylo samozřejmě možné, že až se Matthew s Robin skutečně vezmou, mohl by Matthew využít nového postavení k tomu, aby novomanželku přesvědčil, že má opustit zaměstnání, které očividně nesnášel (Strike v tomto ohledu správně interpretoval všechna Robinina váhání a vytáčky). Nicméně Strike byl přesvědčený, že mu Robin řekne, až bude datum svatby stanoveno, a tak mu toto nebezpečí připadalo v současné chvíli vzdálené.

Znovu mohutně zívl, složil noviny, odhodil je na židli a obrátil pozornost k televiznímu zpravodajství. Jeho drobnou osobní marnotratností se od chvíle, kdy se nastěhoval do malého podkrovního bytu, stala satelitní televize. Malý přenosný televizor teď stál na settop boxu televize Sky a obraz, který už nebyl odkázaný na slabou pokojovou anténu, byl ostrý a postrádal někdejší zrnitost. Ministr spravedlnosti Kenneth Clarke oznamoval plány na krácení rozpočtu na právní pomoc o tři sta padesát milionů liber. Strike přes opar únavy sledoval, jak zarůžovělý, břichatý muž vypráví poslancům v parlamentu, že by si přál „odradit lidi od toho, aby se obraceli na právníky, kdykoli se ocitnou v problémech, a naopak je povzbudit, aby zvažovali vhodnější metody, jak řešit spory“.

Samozřejmě měl na mysli to, že by se právních služeb měli vzdát chudí lidé. Průměrní Strikovi klienti by pochopitelně nadále mohli využívat své drahé advokáty. Většinu práce dnes vykonával pro nedůvěřivé, věčně zrazované boháče. Jeho informace živily jejich uhlazené právníky a umožňovaly jim dosahovat lepšího vyrovnání při jejich nechutných rozvodech a ostrých obchodních sporech. Stálý proud zazobaných klientů předával jeho jméno dalším podobným mužům a ženám s nudně podobnými problémy; byla to odměna za výjimečnost a věhlas, jehož ve své práci dosáhl, a jestliže ta práce působila často stereotypně, zároveň byla velice lukrativní.

Když zprávy skončily, pracně se vyhrabal z postele, odstranil zbytky jídla ze židle a toporně přebelhal do malé kuchyňky, kde umyl veškeré nádobí. Podobné věci nikdy nezanedbával: návyky spojené se sebeúctou, které si osvojil v armádě, ho neopustily ani v dobách největší bídy a nesouvisely tak úplně pouze s vojenskou výchovou. Byl odjakživa pořádkumilovný chlapec, napodoboval v tom strýce Teda, jehož obliba pořádku – od bedny s nářadím po přístřešek na člun – prudce kontrastovala s chaosem obklopujícím Strikovu matku Ledu.

Za deset minut, během nichž se naposled vyčural na věčně mokrém záchodě umístěném příliš blízko sprchy a vyčistil si zuby u kuchyňské výlevky, kde bylo víc místa, byl Strike zpátky v posteli a sundával si protézu.

Zprávy doplnila předpověď počasí na zítřek: teploty pod bodem mrazu a mlha. Strike si na pahýl amputované nohy nanesl hojivý pudr; dnes ho noha bolela míň než před několika měsíci. Bez ohledu na dnešní pravou anglickou snídani a večerní jídlo z indické restaurace ztratil poslední dobou trochu na váze, protože si už zase mohl sám vařit. A nižší tělesná váha tlaku na pahýl ulevovala.

Namířil dálkovým ovladačem na televizní obrazovku; usměvavá blondýna se svým práškem na nádobí zmizela do nicoty. Strike se neohrabaně zavrtal do přikrývek.

Jestliže se Owen Quine skrývá ve svém spisovatelském doupěti, bude samozřejmě velice snadné ho odtamtud vyšťourat. Podle všeho to byl egoistický hajzlík, který se vypařil do tmy i se svou vyumělkovanou knížkou…

Neurčitá představa nespoutaného muže, který s taškou přes rameno bouřlivě opouští domov, se ztrácela téměř stejnou rychlostí, s níž se vytvořila. Strike se propadal do vítaného, hlubokého a bezesného spánku. Sotva patrné pulzování baskytary kdesi hluboko pod ním v suterénním baru záhy přehlušilo jeho drásavé chrápání.

6

Ach, pane Žvásto, copak vy, vy jste aspoň

diskrétní, to víme.

William Congreve: Láska za lásku

Když Strike dorazil druhý den ráno za deset minut devět do Exmouth Market, domy ještě zahalovaly chumáče mrazivé mlhy. Vůbec to tady nevypadalo jako na londýnské ulici – na chodníku stály zahrádky bezpočtu kaváren, fasády budov hýřily pastelovými barvami a všemu vévodil kostel ve stylu baziliky ze zlatých a modrých cihel: chrám Našeho nejsvětějšího Spasitele zahalený v kouřovém oparu. Lezavá mlha, obchody přecpané suvenýry a kuriozitami, kavárenské stolky se židličkami na chodníku; kdyby k tomu mohl přidat chuť slané vody a naříkavý křik racků, mohl by mít pocit, že se ocitl zpátky v Cornwallu, kde strávil nejklidnější období svého dětství.

Malá cedulka u nevýrazných dveří vedle vchodu do pekařství oznamovala sídlo nakladatelství Crossfire. Strike zazvonil přesně v devět hodin a byl vpuštěn na příkré, bíle vymalované schodiště, po němž se šplhal s jistými obtížemi a se značnou podporou zábradlí. Nahoře mu vyšel vstříc štíhlý, asi třicetiletý obrýlený muž s frajerským vzezřením. Měl vlnité vlasy až na ramena a na sobě džíny, vestu a kašmírovou košili s náznakem ozdobného nabírání kolem manžet.

„Dobrej,“ pozdravil, „já jsem Christian Fisher. Vy jste Cameron, že?“

„Cormoran,“ opravil ho Strike automaticky, „ale…“

Chystal se říct, že slyší i na Camerona, což byla jeho navyklá odpověď na letité komolení svého jména, ale Christian Fisher okamžitě zareagoval:

„Cormoran – cornwallský obr.“

„Přesně tak,“ odtušil překvapeně Strike.

„Loni jsme vydali dětskou knížku anglických lidových pověstí,“ řekl Fisher, otevřel dvojité bílé dveře a vedl Strika do zaneřáděného, otevřeného kancelářského prostoru se stěnami plnými plakátů a spoustou neuspořádaných polic s knihami. Zanedbaně vyhlížející mladá žena s tmavými vlasy se na procházejícího Strika zvědavě zadívala.

„Kávu? Čaj?“ nabídl Fisher a vedl Strika dál do své kanceláře, malého kamrlíku mimo hlavní prostor redakce, z něhož byl příjemný výhled na ospalou, zamlženou ulici. „Můžu říct Jade, ať nám něco přichystá.“ Strike odmítl s tím, že kávu právě měl, ale zároveň ho udivilo, že se Fisher zřejmě chystá na delší schůzku, než jakou podle Strika ospravedlňovaly okolnosti. „Tak jenom jedno latte, Jade,“ zavolal Fisher ze dveří.

„Posaďte se,“ vybídl Strika a začal pobíhat kolem polic s knihami, které lemovaly zdi. „Nežil ten obr Cormoran v Hoře svatého Michala?“

„Jo,“ přitakal Strike. „A Jack ho měl zabít. Ten, co se proslavil díky stonku fazole, který vyrostl do nebe.“

„Někde to tady je,“ řekl Fisher a dál prohledával police. „Lidové pověsti z Britských ostrovů. Máte děti?“

„Ne,“ odpověděl Strike.

„Aha,“ odtušil Fisher. „Tak to už si s tím nebudu dělat hlavu.“

S úsměvem se posadil do křesla naproti Strikovi.

„Můžu se vás tedy zeptat, kdo si vás najal? A můžu hádat?“

„Jen do toho,“ řekl Strike, který se z principu nikdy nebránil spekulacím.

„Je to buď Daniel Chard, nebo Michael Fancourt,“ pokračoval Fisher. „Nemám pravdu?“

Čočky brýlí dodávaly jeho očím soustředěný, slídivý výraz. Strika jeho slova zaskočila, ale navenek nedal nic najevo. Michael Fancourt byl velice slavný spisovatel, který nedávno obdržel jednu z hlavních literárních cen. Proč by se zrovna on měl zajímat o Quineovo zmizení?

„Bohužel ani jeden z nich,“ řekl Strike. „Je to Quineova žena Leonora.“

Teď vypadal Fisher zaskočeně, byl téměř komicky překvapený.

„Jeho žena?“ opakoval nepřítomně. „Ta šedivá myška, co vypadá jako Rose Westová? K čemu si asi zrovna ona najala soukromého detektiva?“

„Její manžel zmizel. Je nezvěstný už jedenáct dní.“

„Quine je nezvěstný? Ale – v tom případě…“

Strike viděl, že Fisher očekával úplně jiný rozhovor, na který se dychtivě těšil.

„Ale proč vás poslala za mnou?“

„Myslí si, že víte, kde Quine je.“

„Jak bych to měl sakra vědět?“ opáčil Fisher a zatvářil se upřímně zmateně. „Nejsme žádní kamarádi.“

„Paní Quineová tvrdí, že vás na jednom večírku zaslechla, jak jejímu manželovi vyprávíte o nějakém spisovatelském doupěti…“

„Ach tak,“ odtušil Fisher, „Bigley Hall, jo. Ale tam Owen určitě nebude!“ Když se zasmál, proměnil se v jakéhosi obrýleného Puka: veselí střižené prohnanou vychytralostí. „Tam by Owena Quinea nepustili, ani kdyby jim zaplatil. Je to rozený potížista. A jedna z žen, která to tam vede, ho nesnáší do morku kostí. Napsal hnusnou recenzi na její první román a ona mu to nikdy neodpustila.“

„Můžete mi na ně přesto dát telefon?“ požádal Strike.

„Někde ho tady mám,“ vytáhl Fisher ze zadní kapsy džínů mobil. „Zavolám tam hned…“

A také to udělal, přičemž položil mobil na stůl mezi ně a zapnul Strikovi hlasitý odposlech. Po celé minutě vyzvánění se ozval udýchaný ženský hlas:

„Bigley Hall.“

„Ahoj, to jsi ty, Shannon? Tady Chris Fisher z Crossfire.“

„Jé, ahoj, Chrisi, jak se máš?“

Dveře kanceláře se otevřely a dovnitř vešla ona zanedbaná dívka, beze slova postavila před Fishera latte a zase zmizela.

„Volám ti, Shan,“ řekl Fisher, jakmile se dveře s cvaknutím dovřely, „abych zjistil, jestli u vás náhodou není ubytovaný Owen Quine. Asi se tam neukázal, že ne?“

„Quine?“

I na tu dálku v sobě ta jediná plechově znějící slabika nesla opovržení, jež se jako ozvěna rozeznělo po místnosti obložené knihami.

„Jo, neviděla ses s ním?“

„Přinejmenším rok, ale spíš dýl. Proč? Toho by asi nenapadlo sem chodit, ne? Vůbec by tady nebyl vítanej, to ti teda povím.“

„Žádný strachy, Shan, já myslím, že jeho žena asi něco špatně pochopila. Ozvu se brzo.“

Fisher utnul hovor, než se stihla rozloučit, a dychtivě se obrátil ke Strikovi.

„Vidíte?“ řekl. „Říkal jsem vám to. Do Bigley Hall by nemohl, ani kdyby chtěl.“

„To jste to nemohl říct jeho ženě, když vám telefonovala?“

„Aha, tak proto pořád volala!“ řekl Fisher, jako by se mu právě rozsvítilo. „Já jsem si myslel, že to Owen ji nutí, aby mi telefonovala.“

„Proč by měl svou ženu nutit, aby vám zavolala?“

„Ale jděte,“ uchechtl se Fisher, a když Strike jeho úsměv neopětoval, krátce se zasmál a prohlásil: „Kvůli románu Bombyx mori. Říkal jsem si, že to by bylo Quineovi podobné, kdyby se pokusil přesvědčit manželku, aby mi zavolala a sondovala, jak se věci mají.“

„Bombyx mori,“ opakoval Strike a snažil se neznít všetečně ani rozpačitě.

„Jo, měl jsem za to, že Quine otravuje, aby zjistil, jestli je ještě nějaká naděje, že bych to vydal. To by mu bylo podobné, nechat místo sebe telefonovat ženu. Ale jestli teď někdo po té jeho knížce sáhne, já to rozhodně nebudu. My jsme malý podnik. My si nemůžeme dovolit soudní pře.“

Když Strike nic nezískal z předstírání, že toho ví víc, než ve skutečnosti věděl, změnil taktiku.

„Bombyx mori je Quineův poslední román?“

„Jo,“ přisvědčil Fisher, usrkl ze svého latte z automatu a sledoval proud vlastních myšlenek. „Takže on zmizel, ano? Tipoval bych, že bude chtít spíš být při tom a užít si tu zábavu. Řekl bych, že v tom tkví celý smysl. Nebo ztratil nervy? To se mi u Owena nezdá.“

„Jak dlouho vydáváte Quineovy věci?“ zeptal se Strike. Fisher se na něho nevěřícně zadíval.

„Já mu nikdy nic nevydal!“ odpověděl.

„Myslel jsem si…“

„Poslední tři knížky – nebo to byly čtyři? – vydal v nakladatelství Roper Chard. Ne, došlo jen k tomu, že jsem se před pár měsíci potkal na jednom večírku s jeho agentkou Liz Tasselovou a ta mi důvěrně sdělila – byla už maloučko líznutá –, že si není jistá, jak dlouho ho ještě budou v Roper Chard snášet, a tak jsem jí řekl, že se na jeho příští knihu rád podívám. Quine dnes patří do kategorie autorů, co jsou tak špatní, až jsou dobří – mohli bychom vymyslet nějaký nezvyklý marketing. V každém případě,“ pokračoval Fisher, „napsal přece Hobartův hřích. To byla dobrá knížka. Vycházel jsem z toho, že by pořád ještě mohl mít co říct.“

„Poslala vám Bombyx mori?“ zeptal se Strike rozvážně a v duchu si nadával za nedostatečnou důkladnost, s níž včera vyslýchal Leonoru Quineovou. Tak to dopadá, když přijmete klienty v situaci, kdy padáte únavou. Strike byl zvyklý chodit na výslechy s tím, že toho ví víc než dotazovaný, a teď se cítil zvláštně odhalený.

„Jo, poslala mi výtisk předminulý pátek kurýrem,“ řekl Fisher s potutelně samolibým pukovským úsměškem. „Největší chyba, jaké se chudák Liz za celý život dopustila.“

„Proč?“

„Protože to očividně pořádně nečetla, nebo to minimálně nedočetla do konce. Asi dvě hodiny poté, co mi to přišlo, jsem měl na mobilu poplašnou zprávu: ‚Chrisi, stala se chyba, poslala jsem ti omylem špatný rukopis. Prosím tě, nečti to a pošli mi ho hned zpátky, budu v kanceláři, abych si ho převzala.‘ V životě jsem neslyšel Liz Tasselovou, že by takhle vyšilovala. Obvykle z ní jde spíš strach. I dospělí chlapi se před ní krčí.“

„A poslal jste ten rukopis zpátky?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Fisher. „Strávil jsem četbou skoro celou neděli.“

„A?“ nadhodil Strike.

„Copak vám o tom nikdo nic neřekl?“

„O čem…?“

„O obsahu té knížky,“ řekl Fisher. „Co Quine provedl.“

„Co provedl?“

Fisherovi zmizel úsměv z tváře. Odložil šálek s kávou.

„Několik nejlepších londýnských právníků mě varovalo,“ pokračoval, „abych o tom nemluvil.“

„Kdo je zaměstnává?“ zeptal se Strike. Když Fisher neodpovídal, dodal: „Má právníky ještě někdo kromě Charda a Fancourta?“

„Jde jenom o Charda,“ řekl Fisher, který snadno vběhl do Strikem nastražené pasti. „I když na Owenově místě bych měl asi větší strach z Fancourta. Ten umí být pěknej hajzlík. A nikomu nic nezapomene. Ale nikde mě necitujte,“ dodal spěšně.

„A co ten Chard, o kterém jste mluvil?“ zeptal se Strike tápající v polotmě.

„Daniel Chard, ředitel nakladatelství Roper Chard,“ odvětil Fisher se stopou netrpělivosti v hlase. „Nechápu, jak Owena mohlo napadnout, že mu projde, když se naveze do člověka, který řídí jeho nakladatelství, ale on už je prostě takový. Je to ten nejarogantnější a nejpošetilejší mizera, jakýho znám. Myslím, že si říkal, že by mohl Charda vylíčit jako…“

Fisher se odmlčel s nervózním uchechtnutím.

„Jsem si sám sobě nebezpečný. Řekněme jenom tolik, že mě překvapuje, že si Owen vůbec mohl myslet, že mu to projde. Možná ztratil nervy, když mu došlo, že všichni úplně přesně vědí, co v knížce naznačuje. A tak se radši zdekoval.“

„Je to tedy urážlivý text, ano?“ zeptal se Strike.

„Označil bych to za šedou zónu beletrie,“ podotkl Fisher. „Když vyslovíte pravdu v groteskní podobě… tedy, ne že bych tím chtěl naznačit,“ dodal spěšně, „že to, co píše, je pravda. Doslova to ani pravda být nemůže. Ale všichni se tam dají poznat; na pár lidech nenechal nitku suchou a udělal to velice chytře… Vlastně to dost připomíná ranou Fancourtovu prózu. Spousta zlé krve a tajemného symbolismu… na některých místech tak úplně nechápete, co chce naznačit, ale zajímá vás, co má za lubem, na koho tím míří.“

„Tak na koho tím –?“

„To je jedno – je to jenom v knížce. Leonora vám o ničem z toho nic nepovídala?“

„Ne,“ odpověděl Strike.

„To je zvláštní,“ odtušil Christian Fisher, „ona o tom přece musí vědět. Řekl bych, že Quine je onen druh spisovatele, co má denně u oběda kázání o své práci.“

„Proč jste si myslel, že by si Chard nebo Fancourt najali soukromého detektiva, když jste nevěděl, že se Quine pohřešuje?“

Fisher pokrčil rameny.

„Nevím. Říkal jsem si, že se možná někdo z nich snaží zjistit, co má s knížkou dál v plánu, aby ho mohli včas zastavit nebo varovat nového nakladatele, že ho budou žalovat. Nebo třeba doufají, že něco najdou na Owena – a vyženou čerta ďáblem.“

„Proto jste se chtěl se mnou tak ochotně setkat?“ zeptal se Strike. „Máte něco na Quinea?“

„Ne,“ odpověděl Fisher se smíchem. „Jsem prostě zvědavý. Jen jsem chtěl vědět, co se děje.“

Podíval se na hodinky, otočil vytištěnou knižní obálku na stole před sebou a maloučko se na židli odsunul. Strike narážku pochopil.

„Děkuju za váš čas,“ řekl a vstal. „Dáte mi vědět, kdyby se vám Owen Quine ozval?“

Podal Fisherovi vizitku. Fisher si ji přimhouřenýma očima prohlížel a zároveň už obcházel stůl, aby Strika vyprovodil.

„Cormoran Strike… Strike… To jméno odněkud znám, ne…?“

Fisherovi náhle svitlo a vlilo mu to novou krev do žil, jako by mu vyměnili baterie.

„Sakra, že vy jste ten chlápek, co vyřešil případ Luly Landryové!“

Strikovi bylo jasné, že teď by si mohl zase sednout, poručit si latte a užít si Fisherovy soustředěné pozornosti přinejmenším celou další hodinu. Místo toho se přátelsky, ale vážně rozloučil a za pár minut už byl zase sám v lezavé mlze na promrzlé ulici.

7

Přísahám, že nic podobného jsem v životě nečetl.

Ben Jonson: Každý podle své letory

Když se Leonora Quineová v telefonu dozvěděla, že její manžel nakonec není v žádném spisovatelském doupěti, v jejím hlase se ozvala úzkost. „Ale kde teda je?“ ptala se zřejmě spíš sebe než Strika. „Kam obvykle chodí, když odejde z domu?“ zeptal se Strike. „Do hotelu,“ odpověděla, „a jednou bydlel u nějaké ženské, ale s tou se už nestýká. Orlando,“ řekla přísně mimo sluchátko, „polož to, to je moje.

Říkám ti, že je to moje. Cože?“ řekla zvýšeným hlasem Strikovi do ucha. „Já jsem nic neříkal. Chcete, abych vašeho manžela dál hledal?“ „Samozřejmě že chci, kdo jiný mi ho asi tak najde? Já tady nemůžu nechat Orlando. Zeptejte se Liz Tasselový, kde je. Ta ho už jednou našla.

V Hiltonu,“ dodala Leonora nečekaně. „Jednou bydlel v Hiltonu.“ „V kterém Hiltonu?“ „To já nevím, zeptejte se Liz. Stejně odešel kvůli ní, tak by měla sakra pomoct přivést ho zpátky. Nebere mi telefon. Orlando, polož to.“ „Nenapadá vás ještě někdo další?“ „Ne, to už bych se jich asi zeptala sama, ne?“ vyštěkla Leonora. „Vy jste přece detektiv, tak ho najděte! Orlando!“ „Paní Quineová, musíme…“ „Můžete mi říkat Leonora.“ „Leonoro, musíme předpokládat, že existuje možnost, že by si váš manžel mohl způsobit nějaké zranění. Našli bychom ho mnohem rychleji,“ řekl Strike zvýšeným hlasem, aby překřičel domácí hluk na druhém konci, „kdybychom se obrátili na policii.“

„To nechci. Volala jsem jim tenkrát, kdy odešel na celej tejden, a nakonec se ukázalo, že je u milenky, takže z toho neměli radost. Kdybych to udělala znovu, naštvalo by ho to. Owen by v žádným případě… Orlando, nech to!“

„Policie by mohla jeho fotografii rozšířit mnohem účinněji a…“

„Já chci, aby se vrátil domů bez velkýho humbuku. Proč se prostě nevrátí?“ dodala podrážděně. „Měl už dost času, aby se uklidnil.“

„Četla jste manželovu poslední knížku?“ zeptal se Strike.

„Ne. Vždycky si počkám, až jsou hotový, a čtu je až oficiálně vydaný s obálkou a se vším ostatním.“

„Nic vám o ní neříkal?“

„Ne, on nerad mluví o svý práci, dokud… Orlando, polož to!“

Nebyl si jistý, jestli hovor přerušila záměrně, nebo ne.

Ranní mlha se zvedla a na okna kanceláře bubnovaly kapky deště. Každou chvíli měla dorazit klientka, další rozvádějící se ženská, která chce vědět, jestli její už brzy bývalý manžel někde neukrývá majetek.

„Robin,“ řekl Strike, když se vynořil ze své kanceláře, „nevytiskla byste mi z internetu fotografii Owena Quinea, pokud se vám nějakou podaří najít? A zavolejte jeho agentce Elizabeth Tasselové a zjistěte, jestli by mi byla ochotná odpovědět na pár otázek.“

Už se vracel zpátky do své kanceláře, když si vzpomněl ještě na něco jiného.

„Jo, a mohla byste mi zjistit, co znamená ‚bombyx mori‘?“

„Píše se to s měkkým ‚i‘, nebo s ypsilonem?“

„Bůh ví,“ odtušil Strike.

Žena, která měla být co nevidět rozvedená, se dostavila na čas, přesně v jedenáct třicet. Podezřele mladistvá čtyřicátnice vyzařující chvějivé kouzlo a pižmovou vůni, která podle Robin dokázala pokaždé zamořit celou místnost. Strike s ní zmizel ve své kanceláři a celé dvě hodiny Robin slyšela jen jejich tlumené hlasy na pozadí bubnujícího deště a klapotu svých prstů po klávesnici; samé klidné, tiché zvuky. Robin byla zvyklá slýchat ze Strikovy kanceláře náhlé výbuchy pláče, naříkání, dokonce i křik. Nenadálé ticho mohlo být ze všeho nejzlověstnější, jako třeba tenkrát, kdy jeden klient při pohledu na fotografie své ženy s milencem, které Strike pořídil teleobjektivem, doslova omdlel (a jak se později dozvěděli, utrpěl drobný infarkt).

Když se Strike s klientkou konečně objevili ve dveřích a žena se s ním s dotěrnou familiárností rozloučila, Robin podala šéfovi velkou fotografii Owena Quinea pořízenou z webové stránky literárního festivalu v Bathu.

„Ježíšku na křížku,“ prohodil Strike.

Owen Quine byl rozložitý, bledý a korpulentní, přibližně šedesátiletý muž s neupravenými žlutošedými vlasy a kozí bradkou. Zdálo se, že jeho oči mají každé jinou barvu, což jeho pohledu dodávalo zvláštní pronikavost. Pro fotografování se oblékl do tyrolského kabátu a na hlavu si nasadil měkký plstěný klobouk s perem.

„U někoho takového by vás nenapadlo, že by se mohl delší dobu pohybovat inkognito,“ poznamenal Strike. „Mohla byste mi udělat těch kopií víc, Robin? Možná bychom to mohli rozhodit po hotelech. Jeho žena se domnívá, že jednou bydlel v Hiltonu, ale nevzpomíná si ve kterém. Mohla byste je, prosím, obvolat a zjistit, jestli se někde neubytoval? Pochybuju, že by použil skutečné jméno, ale mohla byste se ho pokusit popsat… Povedlo se vám spojit s Elizabeth Tasselovou?“

„Ano,“ odpověděla Robin. „Věřte tomu, nebo ne, zrovna jsem se jí chystala zavolat, když zavolala sama.“

„Ona sem telefonovala? Proč?“

„Christian Fisher jí řekl, že s vámi mluvil.“

„A?“

„Dnes odpoledne má nějaké schůzky, ale chce se s vámi setkat zítra v jedenáct hodin ve své kanceláři.“

„Opravdu se chce se mnou sejít?“ zatvářil se Strike pobaveně. „Je to čím dál zajímavější. Ptala jste se jí, jestli neví, kde je Quine?“

„Ano. Tvrdí, že nemá tušení, ale přesto trvala na tom, že se chce s vámi setkat. Je nesmírně panovačná. Jako ředitelka školy. A Bombyx mori,“ dodala Robin, „je latinský název pro bource morušového.“

„Bource morušového?“

„Jo, a víte, co je zajímavé? Já si vždycky myslela, že se podobají pavoukům a spřádají vlákno podobně jako oni své sítě, ale víte, jak se z housenek toho motýla získává hedvábí?“

„Nemůžu říct, že bych si byl jistý.“

„Kukly se uvaří,“ řekla Robin. „Vaří se zaživa, aby vylíhlý motýl kuklu nezničil. Právě z těch kukel se získává hedvábí. Nic moc hezkého, co? Proč jste se vlastně chtěl něco dozvědět o hedvábníkovi? Tak se totiž bourci taky někdy říká.“

„Chtěl jsem zjistit, proč asi Owen Quine nazval svůj román Bombyx mori,“ odpověděl Strike. „Ale ani teď z toho nejsem zrovna dvakrát moudrý.“

Odpoledne strávil nudnou úředničinou spojenou s jedním sledováním a doufal, že by se mohlo vyčasit: bude si potřebovat zajít do obchodu, protože nahoře už nemá nic k jídlu. Když Robin odešla, Strike ještě chvíli pokračoval v práci, zatímco déšť bušící na okno stále houstl. Nakonec si oblékl kabát a vydal se teď už v regulérní průtrži mračen na promáčenou, potemnělou Charing Cross Road, aby si nakoupil jídlo v nejbližší samoobsluze. Poslední dobou jedl až příliš často po všelijakých bufetech.

Cestou zpátky s vyboulenými velkými taškami v obou rukou v náhlém popudu vešel do antikvariátu, který se už chystal zavírat. Muž za pultem si nebyl jistý, jestli mají výtisk Hobartova hříchu, první a pravděpodobně nejlepší knížky Owena Quinea, ale po spoustě bezvýsledného huhlání a nepřesvědčivého zírání do obrazovky počítače nabídl Strikovi od stejného autora výtisk Balzakových bratří. Unavený, promoklý a hladový Strike zaplatil za ohmatanou vázanou knížku požadované dvě libry a odnesl si ji s sebou nahoru do podkrovního bytu.

Vytahal z tašek zásoby, uvařil si těstoviny a natáhl se na postel. Za okny se snášela noc, tmavá a studená, a Strike otevřel knihu zmizelého muže.

Styl byl zdobný a květnatý, příběh gotický a bizarní. Dva bratři jménem Varikokéla a Chámovod jsou zamčeni v místnosti s klenutým stropem, v jejímž jednom rohu se pomalu rozkládá mrtvola jejich nejstaršího bratra. Mezi opileckými hádkami o literatuře, věrnosti a francouzském spisovateli Balzakovi se pokoušejí společně sepsat bratrův životní příběh. Varikokéla si neustále prohmatává bolavá varlata, což Strikovi připadalo jako neohrabaná metafora spisovatelského bloku; většinu práce na literárním díle zřejmě odvádí Chámovod.

Po padesáti stranách Strike s mumláním: „To je fakt hovadina,“ knížku odložil a pustil se do pracného procesu, s nímž se ukládal k spánku.

Hluboká a blažená otupělost minulé noci ale ne a ne přijít. Do okna podkrovního pokoje bubnoval déšť a Strikův spánek byl neklidný; celou noc ho pronásledovaly zmatené katastrofické sny. Ráno se vzbudil stísněný a nesvůj, následky nepokojné noci ho svíraly jako kocovina. Déšť dál vytrvale bičoval okno, a když si pustil televizi, viděl, že Cornwall zasáhly silné záplavy; lidé zůstávali uvěznění v automobilech nebo je evakuovali z jejich domovů a teď se tísnili nouzových střediscích.

Strike popadl mobil a vyťukal číslo, které znal stejně důvěrně jako vlastní odraz v zrcadle a jež pro něho po celý život znamenalo bezpečí a stabilitu.

„Haló?“ ozvala se jeho teta.

„Tady Cormoran. Jste v pořádku, Joan? Právě jsem viděl zprávy.“

„My jsme prozatím v pohodě, zlato, zlý je to na pobřeží,“ odpověděla. „Je tady všude voda a žene se sem bouřka, ale nic takovýho jako v St Austell. Sami to sledujeme v televizi. Jak se máš, Corme? To je doba, co jsme se neviděli. Zrovna včera večer jsme si s Tedem říkali, že už dlouho o tobě nemáme žádný zprávy, a taky nás napadlo, jestli nechceš přijet na Vánoce, když už jsi zase sám. Co myslíš?“

Nemohl se oblékat nebo si přidělávat protézu, když držel mobil. Teta mluvila půl hodiny, byl to nezastavitelný příval místních drbů a náhlé prudké výpady do jeho soukromí, ve kterém by se radši nerýpal. Po posledním poryvu vyslýchání ohledně jeho milostného života, dotazů na jeho dluhy a amputovanou nohu ho konečně propustila.

Strike dorazil do kanceláře pozdě, unavený a podrážděný. Měl na sobě tmavý oblek a kravatu. Robin přemítala, jestli snad nejde po schůzce s Elizabeth Tasselovou na oběd s rozvádějící se brunetkou.

„Slyšel jste zprávy?“

„Záplavy v Cornwallu?“ opáčil Strike a zapnul konvici, protože první ranní čaj, který si uvařil, stačil během Joanina žvanění vystydnout.

„William s Kate se zasnoubili,“ řekla Robin.

„Kdo?“

„Princ William,“ upřesnila Robin pobaveně, „s Kate Middletonovou.“

„Aha,“ odtušil Strike bez zájmu. „Tak to mají dobrý.“

Jen před pár měsíci taky patřil do společenství zasnoubených. Netušil, jak pokračují nové zásnuby jeho bývalé snoubenky, ani se nevyžíval v pátrání, kdy se završí svatbou. (Neskončí samozřejmě stejně jako jejich zasnoubení, kdy po odhalení vlastní nevěry rozškrábala svému snoubenci tvář, nýbrž svatbou takového druhu, jaký jí on nikdy nemohl nabídnout; brzy si bezesporu užijí podobnou svatbu jako William s Kate.)

Robin se odvážila přerušit dusné ticho až ve chvíli, kdy měl Strike vypito půl hrnku čaje a ona měla pocit, že už je to bezpečné.

„Těsně předtím než jste přišel, volala Lucy, aby vám připomněla oslavu vašich narozenin v sobotu večer. Chtěla se zeptat, jestli přijde někdo s vámi.“

Strikovi poklesla nálada o několik dalších stupňů. Na večeři u sestry naprosto zapomněl.

„No jo,“ vysoukal ze sebe ztěžka.

„Máte narozeniny přímo v sobotu?“ zeptala se Robin.

„Ne,“ odpověděl Strike.

„Tak kdy je máte?“

Povzdychl si. Netoužil po dortu, přání ani dárcích, ale její výraz byl plný očekávání.

„V úterý,“ řekl.

„Třiadvacátého?“

„Jo.“

Po krátké odmlce ho napadlo, že by měl asi tu otázku opětovat.

„A kdy máte narozeniny vy?“ V jejím zaváhání ho cosi znervóznilo. „Kristepane, není to dneska, že ne?“

Zasmála se.

„Ne, už jsem je měla. Devátého října. Ale nic se neděje, byla to sobota,“ dodala a pořád se usmívala nad jeho ztrápeným výrazem. „Určitě jsem tu celý den neproseděla v očekávání kytky.“

Opětoval její úsměv. Měl pocit, že když prošvihl její narozeniny a vůbec ho nenapadlo si zjistit, kdy je má, měl by teď vyvinout trochu úsilí.

„To je dobře, že jste si ještě s Matthewem neurčili žádné datum,“ řekl proto. „Aspoň vám to nebude kolidovat s královskou svatbou.“

„No,“ řekla Robin a celá zrudla, „my jsme už vlastně termín určili.“

„Opravdu?“

„Ano,“ řekla Robin. „Je to… osmého ledna. Mám tady pro vás pozvánku,“ dodala a okamžitě se nahrbila nad kabelkou (ohledně pozvání Strika doposud s Matthewem nemluvila, ale na to už teď bylo pozdě). „Tady.“

„Osmého ledna?“ opakoval Strike a vzal si od ní stříbrnou obálku. „To už je jenom za nějakých… sedm týdnů?“

„Ano,“ potvrdila Robin.

Nastala zvláštní krátká pauza. Strike si na okamžik nedokázal vzpomenout, co dalšího chtěl, aby udělala; pak si to uvědomil a během své řeči si věcně poklepával stříbrnou obálkou o dlaň.

„Jak to pokračuje s těmi Hiltony?“

„Pár jsem jich už obvolala. Quine se tam neubytoval pod svým jménem a podle popisu ho nikdo nepoznává. Těch Hiltonů jsou ale mraky, takže se postupně prokousávám seznamem. Co budete dělat po schůzce s Elizabeth Tasselovou?“ zeptala se nenuceně.

„Budu předstírat, že chci koupit jeden byt v Mayfair. Zdá se, že něčí manžel chce získat jistý kapitál a odklonit ho do zahraničí, dřív než mu v tom zabrání manželčini právníci. No tak,“ dodal a zastrčil si neotevřenou obálku se svatebním oznámením hluboko do kapsy kabátu, „radši už půjdu. Musím najít toho mizernýho spisovatele.“

8

A tak jsem si od něho tu knihu vzal a stařec

vzápětí zmizel.

John Lyly: Endymión neboli Muž na Měsíci

Cestou do kanceláře Elizabeth Tasselové, která byla jen jednu stanici metrem, Strike stál ve vagoně (na takto krátkých trasách se nikdy plně neuvolnil a z obavy, že by mohl upadnout, si dával pozor, aby nepřetěžoval svou umělou nohu) a napadlo ho, proč mu asi Robin nevytkla, že Quineův případ vzal. Pochopitelně neměla v popisu práce, aby svému zaměstnavateli něco vyčítala, ale vzdala se mnohem vyššího platu a spojila svůj osud s jeho, takže by z její strany nebylo nerozumné očekávat, že ve chvíli, kdy Strike splatí všechny dluhy, bude navýšení mzdy tím nejmenším, co by pro ni mohl udělat. Ve svém nekritizování nebo spíš kritickém mlčení byla velice výjimečná; byla to jediná žena ve Strikově životě, která zřejmě zcela postrádala potřebu ho zlepšovat nebo napravovat. Podle jeho zkušenosti ženy často očekávaly, že budete jejich snahu ze všech sil vás předělat považovat za důkaz jejich nezměrné lásky.

Takže ona se za sedm týdnů vdává. Zbývá už jen sedm týdnů, než se stane Matthewovou manželkou, paní… ale pokud vůbec někdy příjmení jejího snoubence znal, v téhle chvíli si je nedokázal vybavit.

Strike čekal na výtah na stanici v Goodge Street a najednou pocítil bláznivou touhu zatelefonovat své rozvádějící se hnědovlasé klientce, která dala dost nepokrytě najevo, že by podobný krok přivítala. S vyhlídkou na to, že by ji dnes v noci mohl ošoustat v její – tak si to aspoň představoval – měkké a silně navoněné posteli v Knightsbridge. Jenže ten nápad zavrhl, sotva se mu zrodil v hlavě. Podobný krok by byl čirým šílenstvím; mnohem horším než ujmout se případu pohřešované osoby, za který sotva kdy dostane zaplaceno…

A proč vlastně ztrácí čas s Owenem Quinem? ptal se sám sebe s hlavou skloněnou v hustém dešti. Ze zvědavosti, odpověděl si v duchu po chvíli rozmýšlení, a možná i kvůli čemusi mnohem hůře postižitelnému. Kráčel po Store Street, mhouřil oči do hustého lijáku, opatrně našlapoval na kluzkém chodníku a přemítal nad tím, že už se mu zajídají ty nekonečné variace chamtivosti a pomstychtivosti, s nimiž za ním bez ustání chodili jeho bohatí klienti. Už dlouho nevyšetřoval případ pohřešované osoby. Navrátit zmizelého Quinea jeho rodině by pro něj bylo zadostiučinění.

Literární agentura Elizabeth Tasselové se nacházela v bloku převážně obytných domů z tmavých cihel, přestavěných z bývalých stájí, v překvapivě tiché slepé uličce kousek od rušné Gower Street. Strike stiskl zvonek u nenápadné mosazné cedulky. Ozvalo se tlumené dupání a pak bledý mladík v košili s rozhalenkou otevřel dveře, za nimiž stoupalo schodiště potažené rudým kobercem.

„Vy jste ten soukromý detektiv?“ zeptal se se směsí nervozity a vzrušení. Strike ho následoval po schodech nahoru k mahagonovým dveřím a na prošlapaný koberec z něj celou cestu kapala voda. Vstoupili do rozlehlého kancelářského prostoru, který pravděpodobně vznikl spojením někdejší předsíně a obývacího pokoje.

Letitá elegance se pomalu propadala do ošumělosti. Okna byla zamlžená zkondenzovanou vlhkostí a vzduch ztěžklý starým cigaretovým kouřem. Stěny lemovala spousta přeplněných dřevěných knihoven a zašlé tapety se téměř ztrácely pod zarámovanými literárními karikaturami a kreslenými vtipy. Na odřeném koberci proti sobě stály dva mohutné pracovní stoly, ale ani u jednoho nikdo neseděl.

„Chcete si sundat kabát?“ zeptal se mladík a zpoza jednoho ze stolů se vynořila hubená a vystrašeně vyhlížející dívka. V ruce držela zašpiněnou houbičku na nádobí.

„Nemůžu to z toho dostat, Ralphe!“ zašeptala zoufale mladíkovi, který doprovázel Strika.

„To je pech,“ zamumlal Ralph podrážděně. „Elizabethin starý sešlý pes se vyblil Sally pod stolem,“ prohlásil důvěrně polohlasem, když převzal Strikův promáčený svrchník a pověsil ho na viktoriánský věšák hned za dveřmi. „Oznámím jí, že jste tady. Prostě to drhni dál,“ poradil kolegyni, když zamířil k druhým mahagonovým dveřím a pootevřel je.

„Je tady pan Strike, Liz.“

Ozvalo se hlasité zaštěkání následované hlubokým, chrčivým lidským kašlem, který mohl zcela věrohodně pocházet z plic starého horníka.

„Chyť ho,“ řekl ochraptělý hlas.

Dveře do agentčiny kanceláře se otevřely a odhalily Ralpha, který pevně držel za obojek vetchého, ale očividně stále divokého a nedůtklivého dobrmana, a vysokou, robustní, přibližně šedesátiletou ženu s hrubými, tuctovými rysy. Geometricky dokonale zastřižené, ocelově šedé mikádo, černý kostýmek přísného střihu a výrazná rudá rtěnka jí dodávaly jistý šmrnc. Vyzařovala z ní aura majestátnosti, která u úspěšných starších žen nahrazuje někdejší sexuální přitažlivost.

„Radši s ním zajdi ven, Ralphe,“ řekla agentka s olivově tmavýma očima upřenýma na Strika. Déšť stále bubnoval do oken. „A nezapomeň si vzít pytlíky, má to dnes nějaký řídký. Pojďte dál, pane Striku.“

Její asistent se zatvářil znechuceně, ale popadl velkého psa s hlavou ztělesněného boha Anupa a táhl ho z kanceláře; když se Strike s dobrmanem míjeli, pes energicky zavrčel.

„Kávu, Sally,“ vyštěkla agentka po vystrašeně vyhlížející dívce, která se snažila skrýt houbičku na nádobí. Když vyskočila a zmizela ve dveřích za svým pracovním stolem, Strike zadoufal, že si pořádně umyje ruce, než začne s přípravou nápoje.

Nevětraná kancelář Elizabeth Tasselové byla poněkud zesílenou verzí první kanceláře: páchlo to tu po cigaretách a starým psem. Pod stolem ležel látkový psí pelech; stěny byly polepené starými fotografiemi a obrázky. Člověka na jednom z největších Strike poznal: docela známý postarší spisovatel, autor ilustrovaných dětských knížek jménem Pinkelman, o kterém si nicméně nebyl jistý, jestli ještě žije. Po bezeslovném pobídnutí, aby se Strike posadil naproti ní do křesla, odkud musel napřed odstranit haldu papírů a starých výtisků časopisu Bookseller, si agentka vytáhla z krabice na stole cigaretu, zapálila si ji onyxovým zapalovačem, zhluboka potáhla a vzápětí dostala dlouhý záchvat chrčivého kašle proloženého sípáním.

„Takže,“ zaskřehotala, když záchvat pominul a ona se posadila do koženého křesla za pracovním stolem, „Christian Fisher mi tvrdí, že Owen zase předvedl jedno z těch svých proslulých zmizení.“

„Přesně tak,“ řekl Strike. „Zmizel týž večer, kdy jste se pohádali kvůli jeho knize.“

Začala mluvit, ale slova ihned přešla do dalšího kašlání. Z hloubky jejích plic se ozývaly drásavé zvuky, jako by se tkáň měla každou chvíli roztrhnout. Strike mlčky čekal, až záchvat pomine.

„Zní to ošklivě,“ vysoukala ze sebe nakonec, když se jí kašel opět uklidnil a kupodivu si znovu zhluboka potáhla z cigarety.

„Chřipka,“ zasípala. „Nemůžu se jí zbavit. Kdy za vámi přišla Leonora?“

„Předevčírem.“

„Může si vás dovolit?“ zaskřehotala. „Neřekla bych, že jako člověk, co vyřešil případ Landryová, přijdete lacino.“

„Paní Quineová má za to, že byste mi mohla zaplatit vy,“ řekl Strike.

Hrubé tváře jí zfialověly a její tmavé oči, zvlhlé od přemíry kašlání, se zúžily.

„Tak to můžete jít rovnou zpátky za Leonorou…“ Pod elegantním černým sakem se jí začal zvedat hrudník, jak zápasila s nutkáním znovu se rozkašlat. „… a říct jí, že já nezaplatím ani ppenny za to, abych jí toho hajzla přivedla zpátky. On už nenení… už není mým klientem. Řekněte jí… řekněte jí…“

Přemohl ji další výbuch kašle.

Dveře se otevřely a vstoupila hubená asistentka potýkající se s těžkým dřevěným tácem naloženým šálky a cafetiérií. Strike vstal a tác od ní převzal, aby jí pomohl; na stole nebylo místo, kam by se dal položit. Dívka se pokusila prostor na stole vytvořit. Jak byla nervózní, podařilo se jí shodit jednu hromadu papírů.

Vzteklé káravé gesto chrchlající agentky dívku vylekalo a rychle vzala do zaječích.

„Nemožná… malá…“ sípala Elizabeth Tasselová.

Strike položil tác na stůl, a aniž by si všímal papírů rozhozených po koberci, znovu se posadil. Agentka byla tyranka důvěrně známého ražení: jedna z těch postarších žen, které – ať už vědomě nebo ne – využívají toho, že v poddajných povahách vzbuzují dětské vzpomínky na náročné a panovačné matky. Vůči podobnému zastrašování byl Strike imunní. Jednak jeho vlastní matka, ať už měla jakékoli chyby, byla mladá a upřímně milující, jednak v téhle zdánlivé dračici vycítil zranitelnost. Nepřetržité kouření, vybledlé fotografie a pelech obstarožního psa, to všechno naznačovalo přecitlivělejší, méně sebejistou ženu, než si její mladá pomocná síla zřejmě dokázala představit.

Když konečně přestala kašlat, podal jí šálek, do kterého sám nalil kávu.

„Děkuji,“ zamumlala chraplavě.

„Takže vy jste Quinea vyhodila?“ zeptal se. „To jste mu řekla ten den, co jste spolu byli na večeři?“

„Už si nevzpomínám,“ zaskřehotala. „Rozjelo se to všechno strašně rychle. Owen si stoupl doprostřed restaurace, aby se mu na mě líp křičelo, hned potom odešel a mě nechal zaplatit účet. K tomu, co mi tam řekl, najdete, budeteli mít zájem, spoustu svědků. Owen si dal záležet, aby to byla pěkně veřejná scéna.“

Sáhla po další cigaretě, a jako by ji to až dodatečně napadlo, nabídla i Strikovi. Když jim oběma připálila, zeptala se:

„Co vám říkal Christian Fisher?“

„Nic moc,“ odtušil Strike.

„Doufám, že je to pravda, v zájmu vás obou,“ vyštěkla.

Strike na to nic neřekl, kouřil a usrkával kávu, zatímco Elizabeth čekala, očividně doufala, že se jí dostane dalších informací.

„Zmínil se o Owenově knížce Bombyx mori?“ zeptala se.

Strike přikývl.

„Co o ní říkal?“

„Že do ní Quine napsal spoustu snadno rozpoznatelných postav, které jsou jen slabě zamaskované.“

Zavládlo napjaté mlčení.

„Doufám, že ho Chard opravdu zažaluje. To je aspoň jeho představa, jak mu zavřít hubu, ne?“

„Pokusila jste se s Quinem spojit poté, co odešel z… Kde jste vlastně byli na té večeři?“ zeptal se Strike.

„V River Café,“ zaskřehotala. „Ne, nepokusila jsem se ho kontaktovat. Neměli jsme si už dál co říct.“

„A on vás rovněž nekontaktoval?“

„Ne.“

„Leonora tvrdí, že jste Quineovi nejdřív řekla, že je to ta nejlepší knížka, jakou v životě napsal, ale pak jste si to rozmyslela a odmítla ji zastupovat.“

„Cože to říká? Tohle jsem nikdy… nic takového jsem…“

Byl to její doposud nejhorší záchvat kašle. Strike pocítil silné nutkání násilím jí vyrvat cigaretu z ruky, zatímco ona dál kašlala a prskala. Konečně záchvat pominul. Vypila naráz půl šálku horké kávy, což jí podle všeho přineslo jistou úlevu. Pevnějším hlasem zopakovala:

„Nic takového jsem nikdy neřekla. ‚Ta nejlepší knížka, co v životě napsal‘ – takhle to opravdu Leonoře řekl?“

„Ano. Co jste řekla ve skutečnosti?“

„Byla jsem nemocná,“ řekla chraptivě, jako by tu otázku přeslechla. „Měla jsem chřipku. Týden v neschopnosti. Owen zatelefonoval do kanceláře, aby mi oznámil, že dokončil román; Ralph mu řekl, že ležím doma s chřipkou, a tak mi Owen poslal rukopis kurýrem přímo domů. Musela jsem vstát z postele, abych podepsala příjem. To bylo pro něho naprosto typické. Měla jsem horečku, čtyřicítku, a sotva jsem se držela na nohách. Jenže on dopsal knížku, a tak čekal, že ji okamžitě přečtu.“

Lokla si znovu kávy a pokračovala:

„Mrskla jsem rukopisem na stolek v předsíni a vrátila se rovnou do postele. Owen mi začal telefonovat, doslova každou hodinu, aby zjistil, co si o knížce myslím. Otravoval mě celou středu a čtvrtek… Za celých třicet let, co dělám v branži, jsem nikdy nic takovýho neudělala,“ skřehotala. „Na víkend jsem měla jet pryč. Těšila jsem se na to. Nechtěla jsem cestu rušit a nechtěla jsem, aby mi Owen volal každé tři minuty, když budu pryč. Takže jsem… jen abych se ho zbavila… dodnes z toho mám špatný pocit… prostě jsem to jen tak zběžně prolistovala.“

Zhluboka si potáhla z cigarety, jako obvykle zakašlala, dala se dohromady a řekla:

„Na první pohled to nevypadalo hůř než jeho dvě poslední knížky. V každém případě to bylo zlepšení. Docela zajímavá výchozí situace. Obrazotvornost byla místy strhující. Temná pohádka, hrůzu nahánějící Poutníkova cesta.“

„Poznala jste někoho v těch úryvcích, co jste četla?“

„Postavy mi připadaly většinou symbolické,“ odpověděla poněkud nejistě, „včetně hagiografického autoportrétu. Spousta pperverzního sexu.“ Odmlčela se, aby si znovu odkašlala. „Jeho obvyklá směs, říkala jsem si… jenže jsem… nečetla jsem pozorně, to přiznám bez mučení.“

Viděl na ní, že není zvyklá přiznávat vlastní chybu.

„Já… no ano, poslední čtvrtinu jsem už jen proletěla, ty části, kde píše o Michaelovi a Danielovi. Podívala jsem se na závěr, který byl groteskní a trochu bláznivý… Kdybych nebyla tak nemocná, kdybych si to přečetla pořádně, přirozeně bych mu řekla na rovinu, že tohle mu nikdo nevydá. Daniel je divný člověk, nesmírně háklivý…“ její hlas se opět zlomil, byla ale odhodlaná větu dokončit, a tak zasípala: „… a Michael je nejodpornější darebák… nejodpornější…“ Vybuchla v další záchvat kašle.

„Proč by se pan Quine snažil vydat knížku, kvůli které by mu hrozila soudní žaloba?“ zeptal se Strike, když přestala kašlat.

„Protože Owen si myslí, že nepodléhá stejným zákonům jako zbytek společnosti,“ odpověděla nevrle. „Považuje se za génia, za enfant terrible. Je hrdý na to, že pohoršuje. Domnívá se, že je to odvážné, hrdinské.“

„Co jste s tou knížkou udělala, když jste ji, jak říkáte, prolistovala?“

„Zavolala jsem Owenovi,“ řekla a zavřela na chviličku oči, jako by na sebe ještě pořád měla vztek. „A povídám mu: ‚Jo, je to zábavný a neotřelý.‘

A řekla jsem Ralphovi, aby si pro tu věc přišel a odnesl ji. A požádala jsem ho, ať udělá dvě kopie a jednu pošle Jerrymu Waldegraveovi, Owenovu redaktorovi v nakladatelství Roper Chard, a druhou… pámbu mě netrestej… Christianu Fisherovi.“

„Proč jste rukopis jednoduše neposlala emailem do kanceláře?“ zeptal se Strike zvědavě. „To jste rukopis neměla na flash disku nebo na něčem takovém?“

Típla cigaretu do skleněného popelníku plného nedopalků.

„Owen trval na tom, že bude dál psát na starém elektrickém psacím stroji, na kterém napsal Hobartův hřích. Nevím, jestli je to afektovanost, nebo hloupost. Je technicky pozoruhodně nevzdělaný. Myslím, že se pokusil používat laptop a nešlo mu to. Je to jen další způsob, jak ze sebe dělá podivína a snaží se přitáhnout pozornost.“

„A proč jste poslala rukopis dvěma nakladatelům?“ zeptal se Strike, třebaže odpověď znal už předem.

„Protože Jerry Waldegrave je možná největší světec a nejhodnější člověk v nakladatelské branži,“ odpověděla a usrkla další doušek kávy, „ale dokonce i on už poslední dobou ztrácí s Owenem a s jeho záchvaty vzteku trpělivost. Owenova poslední knížka v Roper Chard se skoro neprodávala. Říkala jsem si, že bude jen rozumné mít druhé želízko v ohni.“

„Kdy jste si uvědomila, o čem ta kniha ve skutečnosti je?“

„Hned ten den zvečera,“ zaskřehotala. „Telefonoval mi Ralph. Odeslal ty dvě kopie a potom si prolistoval originál. Zavolal mi a povídá: ‚Liz, opravdu jsi to četla?‘“

Strike si uměl dobře představit, s jakou obavou jí ten pobledlý asistent nejspíš telefonoval, jakou odvahu v sobě musel najít, jak to museli rozebírat s jeho kolegyní, než se odhodlal, že zavolá.

„Musela jsem přiznat, že… nebo aspoň ne důkladně,“ mumlala. „Přečetl mi pár vybraných ukázek, kterých jsem si já nevšimla, a…“

Vzala do ruky onyxový zapalovač a bezmyšlenkovitě jím škrtla, než vzhlédla ke Strikovi.

„Zkrátka jsem zpanikařila. Zavolala jsem Christianu Fisherovi, ale hovor se přesměroval rovnou do hlasové schránky, a tak jsem mu nechala vzkaz, že rukopis, který jsem mu poslala, je jen první koncept, že ho nemá číst, že jsem se spletla, a ať mi ho laskavě co nejdřív… co nejdřív vrátí. Pak jsem zatelefonovala Jerrymu, ale ani toho se mi nepodařilo zastihnout. On mi ale předem říkal, že mají se ženou výročí a jedou na víkend někam mimo. Doufala jsem, že neměl čas to číst, a tak jsem mu nechala podobný vzkaz jako předtím Fisherovi. Potom jsem znovu zavolala Owenovi.“

Zapálila si další cigaretu. Široké nosní dírky se jí při šlukování rozšířily ještě víc; vrásky kolem úst se prohloubily.

„Sotva jsem dokázala mluvit, ale i kdybych mohla, moc by na tom nezáleželo. Skákal mi do řeči, jak to umí jenom on, absolutně spokojený sám se sebou. Řekl mi, že bychom spolu měli zajít na večeři a oslavit dopsání knížky. Tak jsem na sebe hodila šaty, vyrazila do River Café a čekala. A Owen přišel. Dokonce ani neměl zpoždění. On jinak většinou chodí pozdě. Doslova se vznášel, zářil radostí. On si upřímně myslí, že udělal cosi odvážnýho a skvělýho. Než jsem se konečně dostala ke slovu, už bájil o filmové adaptaci.“

Když ze svých rudých úst vypustila obláček kouře, vypadala se zářivýma černýma očima opravdu drakonicky.

„Když jsem mu řekla, že považuju to, co napsal, za odporné, zákeřné a nepublikovatelné dílo, vyskočil, shodil židli a rozkřičel se. Když mě pozurážel osobně i profesionálně, naznačil mi, že jestli nejsem dost odvážná a nemůžu ho už dál zastupovat, vydá si knížku vlastním nákladem – jako eknihu. Potom se vyřítil ze dveří a mě tam nechal s účtem. Ne že by…“ prskala, „že by tto bylo něco neobneobvy…“

Citové pohnutí u ní vyvolalo ještě horší záchvat kašle než dřív. Strike měl pocit, že by se mohla doopravdy udusit. Napůl už vstával z křesla, ale ona ho odehnala máváním rukou. S planoucím zrakem a fialová v obličeji se nakonec usebrala a prohlásila hlasem jako štěrk:

„Udělala jsem všechno, co jsem mohla, abych to napravila. Celý víkend u moře nestál za nic; furt jsem byla na telefonu, snažila se dohnat Fishera a Waldegravea. Vzkaz za vzkazem, trčela jsem na pitomejch útesech v Gwithianu a snažila se chytit signál…“

„Vy odtamtud pocházíte?“ zeptal se Strike, mírně překvapený, protože v jejím přízvuku nenacházel žádnou ozvěnu svého cornwallského dětství.

„Bydlí tam jedna z mých autorek. Řekla jsem jí, že jsem už čtyři roky nevytáhla paty z Londýna, a ona mě pozvala na víkend k sobě. Chtěla mi ukázat všechna ta nádherná místa, kam zasazuje děj svých románů. Jsou to tty nejkrásnější krajiny, jaký jsem viděla, ale já musela celou dobu myslet jen na ten pitomej román Bombyx mori a snažila se zabránit tomu, aby ho někdo četl. Nemohla jsem spát. Cítila jsem se hrozně… Jerry mi nakonec zavolal v neděli kolem oběda. Na ten svůj víkend na oslavu výročí vůbec neodjel a tvrdí, že žádné moje zprávy nedostal, takže se tu hloupou knížku rozhodl přečíst. Byl znechucený a měl vztek. Ujistila jsem ho, že udělám všechno, co bude v mých silách, abych vydání zarazila… ale musela jsem přiznat, že jsem to taky poslala Christianovi, načež mi Jerry praštil telefonem.“

„Řekla jste mu, že vám Quine vyhrožoval, že knížku zveřejní přes internet?“

„Ne, to jsem mu neřekla,“ odpověděla chraptivě. „Modlila jsem se, že to třeba bude jen planá výhrůžka, protože Owen po pravdě řečeno nerozumí počítačům ani za mák. Ale měla jsem strach, že…“

Její hlas se vytratil.

„Měla jste strach?“ pobídl ji Strike.

Neodpověděla.

„Plán vydat román vlastním nákladem by mohl leccos vysvětlovat,“ prohlásil Strike nenuceně. „Leonora tvrdí, že tu noc, kdy Quine zmizel, si vzal s sebou rukopis a všechny své poznámky. Lámal jsem si hlavu, jestli měl v úmyslu rukopis spálit nebo jej hodit do řeky, ale pravděpodobně si ho odnesl s představou, že z něho připraví eknihu.“

Informace rozhodně nepřispěla Elizabeth Tasselové k lepší náladě. Skrz zaťaté zuby procedila:

„Má milenku. Poznali se na kurzu tvůrčího psaní, kde učil. Ta si vydává knížky vlastním nákladem. Vím o ní, protože se ve mně Owen snažil probudit zájem o její zatraceně mizerný erotický fantasy romány.“

„Volala jste jí?“ zeptal se Strike.

„Vlastně ano, volala. Chtěla jsem ji zastrašit, povědět jí, že pokud by ji Owen přiměl k tomu, aby mu pomohla knížku zformátovat do podoby eknihy nebo ji prodávat na internetu, mohla by taky skončit u soudu.“

„Co na to říkala?“

„Nemohla jsem se jí dovolat. Zkoušela jsem to několikrát. Třeba už to číslo nemá, nevím.“

„Mohl bych si na ni vzít kontakt?“ zeptal se Strike.

„Ralph má její vizitku. Požádala jsem ho, aby jí zkoušel dál volat. Ralphe!“ zakřičela.

„Ještě venčí Beaua!“ ozvalo se dívčino vyděšené vypísknutí zpoza dveří. Elizabeth Tasselová obrátila oči v sloup a ztěžka vstala. „Po té holce ani nemá cenu chtít, aby tu vizitku našla.“ Když se za agentkou dovřely dveře, Strike okamžitě vstal, přešel za stůl a sklonil se k fotografii, která ho zaujala, k čemuž potřeboval odsunout dvojportrét dvou dobrmanů na knihovně.

Snímek, který vzbudil jeho zájem, měl formát A4 a vybledlé barvy. Podle oblečení čtveřice lidí, kteří na něm byli, byl pořízen přinejmenším před pětadvaceti lety přímo před tímto domem.

Samu Elizabeth šlo jako jedinou ženu z celé skupinky poznat snadno, byla vysoká, statná, nevýrazná a měla dlouhé, větrem rozcuchané tmavé vlasy a na sobě tmavě růžové a tyrkysové šaty se sníženým pasem, které jí dvakrát neslušely. Po jednom boku jí stál výrazně pohledný, štíhlý světlovlasý mladík; na druhé straně byl podsaditý, rozmrzelý muž s nezdravou barvou v obličeji a s hlavou nepoměrně velkou vůči tělu. Strikovi připadal matně povědomý. Možná ho už někdy viděl v novinách nebo v televizi.

Vedle neidentifikovaného, ale pravděpodobně slavného muže stál mnohem mladší Owen Quine. Byl z celé čtveřice nejvyšší, na sobě měl pomačkaný bílý oblek a rozcuchaný účes by se dal asi nejlépe popsat jako „na debila“. Strikovi neodbytně připomínal tlustého Davida Bowieho.

Dveře v dobře naolejovaných závěsech se prudce rozletěly. Strike se nijak nesnažil skrývat, čím se zabývá, ale otočil se k agentce, která v ruce nesla nějaký papír.

„To je Fletcher,“ řekla s pohledem upřeným na obrázek v jeho ruce.

„Loni umřel.“ Vrátil portrét jejích psů na knihovnu. „Aha,“ pochopila dodatečně, „vy jste se díval na ten druhý snímek.“ Přistoupila k vybledlé fotografii; když se postavila vedle něho, všiml si, že měří téměř metr osmdesát. Voněla po cigaretách John Player Special a parfému Arpege. „To je focené v den, kdy jsem zakládala agenturu. Jsou to mí první tři klienti.“ „Kdo je to?“ zeptal se Strike na pohledného blonďatého mladíka. „Joseph North. Zdaleka nejtalentovanější z těch tří. Bohužel umřel mladý.“ „A kdo je…?“ „Samozřejmě Michael Fancourt,“ řekla s nádechem překvapení v hlase. „Já jsem si říkal, že mi připadá povědomý. Dodnes ho zastupujete?“ „Ne! Já myslela…“ Dobře zbytek věty slyšel, třebaže ji nedořekla: Já myslela, že to všichni vědí. Svět sám pro sebe: pravděpodobně celý literární Londýn opravdu věděl, že slavný Fancourt už není jejím klientem, ale Strike to netušil. „Proč už ho nezastupujete?“ zeptal se a usedl zpátky na své místo. Podala mu přes stůl papír, který držela v ruce. Byla to fotokopie jakési ubohé, umolousané navštívenky.

„Už před lety jsem si musela vybrat mezi Michaelem a Owenem,“ řekla. „A byla jsem natolik ppitomá…“ rozkašlala se znovu a hlas se jí rozpadl v hrdelní skřehotání, „že jsem si vybrala Owena. Tohle je jediný kontakt, který na Kathryn Kentovou mám,“ dodala přísně a uzavřela veškerou další diskusi o Fancourtovi.

„Děkuji vám,“ řekl Strike, složil list papíru a zastrčil si ho do peněženky. „Víte, jak dlouho se s ní Quine schází?“

„Je to už nějakou dobu. Vodí ji na večírky, zatímco Leonora trčí domas Orlando. Že se nestydí.“

„Nemáte vůbec představu, kde by se mohl skrývat? Leonora tvrdí, že jste ho jednou našla, že tenkrát…“

„Já Owena ‚nenašla‘,“ vyštěkla. „Zavolal mi asi po týdnu, kdy bydlel v hotelu, a požádal mě o zálohu – tak on říká nevratné půjčce –, aby mohl srovnat účet za minibar.“

„A vy jste to za něho zaplatila, ano?“ zeptal se Strike. Nepůsobila dojmem, že by se dala snadno opít rohlíkem.

Její grimasa jako by připouštěla slabost, za kterou se stydí, ale její odpověď byla nečekaná.

„Viděl jste se s Orlando?“

„Ne.“

Nadechla se, že bude pokračovat, ale pak si to zřejmě rozmyslela a jenom řekla:

„Prožili jsme toho s Owenem za ta léta hodně. Byli jsme dobří kamarádi… kdysi,“ dodala s nádechem hluboké hořkosti. „V kterých hotelech obvykle bydlel při předchozích útěcích?“ „Na všechny si nepamatuju. Jednou to bylo v Hiltonu v Kensingtonu. Potom Danubius v St John’s Wood. Samé velké anonymní hotely s veškerým pohodlím, jehož se mu nedostávalo doma. Owen není žádný bohém – až na svůj přístup k hygieně.“

„Znáte se s Quinem dobře. Nemyslíte si, že by zde mohla být nějaká možnost, že by provedl…?“

Dokončila větu za něho s jízlivým úšklebkem.

„… ‚nějakou hloupost‘? Ani náhodou. V životě by ho nenapadlo připravit svět o genialitu Owena Quinea. To ne, on někde kuje plány, jak se nám všem pomstí, hluboce zarmoucený, že po něm není vyhlášené celostátní pátrání.“

„On by čekal pátrání po své osobě, i když má ve zvyku občas na pár dní zmizet?“

„Ale ano,“ řekla Elizabeth. „Vždycky když se na chvíli vypaří, očekává, že se dostane na první stránky novin. Potíž je v tom, že když to před spoustou let provedl poprvé, po hádce se svým prvním redaktorem, tak to zafungovalo. Opravdu to vyvolalo jisté znepokojení a chvilkový zájem tisku. Od té doby žije Owen v naději, že se to bude opakovat.“

„Jeho žena trvá na tom, že kdyby zavolala na policii, bude Quine naštvaný.“

„Nevím, kde na to přišla,“ řekla Elizabeth a vytáhla si další cigaretu. „Owen by považoval vrtulníky a cvičené psy za to nejmenší, co by měl národ pro člověka jeho významu udělat.“

„Tak vám děkuji za váš čas,“ řekl Strike a chystal se vstát. „Bylo od vás milé, že jste mě pozvala.“

Elizabeth Tasselová zvedla ruku a řekla:

„Ne, nebylo. Já vás chci o něco požádat.“

Chápavě čekal. Bylo jasné, že není zvyklá žádat někoho o laskavost. Pár vteřin mlčky kouřila, což jí přivodilo další záchvat potlačeného kašle.

„Ta… ta věc s tím románem, s Bombyx mori, mě hodně poškodila,“ zaskřehotala nakonec. „Zrušili mi pozvání na výroční večírek, co se koná tenhle pátek v nakladatelství Roper Chard. Dva rukopisy, které jsem u nich měla v nabídce, mi poslali zpátky bez jediného slova. A začínám mít obavy o poslední Pinkelmanovu knížku,“ ukázala na fotografii postaršího spisovatele pro děti na stěně. „Šíří se nechutné drby, že jsem s Owenem domluvená; že jsem ho ponoukla, aby přihřál jeden starý skandál ohledně Michaela Fancourta, rozdmýchal nějakou kontroverzi a pokusil se rozpoutat obchodní souboj o svoji knížku. Jestli budete hledat všechny lidi, kteří se s Owenem znají,“ pokračovala a pomalu se dostávala k jádru své prosby, „byla bych vám velice vděčná, kdybyste jim mohl říct – obzvlášť Jerrymu Waldegraveovi, jestli se s ním uvidíte –, že jsem neměla sebemenší představu, co je v tom románu napsáno. V životě bych ho nikomu neposlala, a už vůbec ne Christianu Fisherovi, kdybych zrovna nebyla tak nemocná. Byla jsem,“ zaváhala, „neopatrná, ale nic jiného v tom není.“

Tak kvůli tomuhle se s ním potřebovala setkat. Nevypadalo to jako přehnaný požadavek výměnou za adresy dvou hotelů a milenky.

„Určitě se o tom zmíním, když na to přijde řeč,“ řekl Strike a vstal.

„Děkuji vám,“ odpověděla chraplavě. „Doprovodím vás.“

Když se vynořili z kanceláře, ozval se překotný štěkot. Ralph s dobrmanem se vrátili z procházky. Ralph měl mokré vlasy sčesané dozadu a snažil se vší silou udržet psa s šedým náhubkem, který na Strika vrčel.

„On nemá rád cizí lidi,“ poznamenala Elizabeth Tasselová netečně.

„Jednou pokousal Owena,“ přisadil si Ralph, jako by se snad díky té informaci měl Strike cítit lépe ohledně zjevné psí touhy ho roztrhat.

„Ano,“ podotkla Elizabeth Tasselová, „škoda že…“

Přemohla ji ale další salva sípavého kašle. Všichni tři mlčky čekali, až se vzpamatuje.

„Škoda že to nemělo smrtelný následky,“ zaskřehotala nakonec. „Ušetřilo by to nám všem spoustu problémů.“

Její asistenti vypadali zaskočeně. Strike jí potřásl rukou a všem řekl na shledanou. Dveře se samy zavřely a dobrman se svým štěkotem a vrčením zůstal za nimi.

9

Přišel už pan Uražený, paní?

William Congreve: Tak to na tom světě chodí

Strike se zastavil na konci deštěm zmáčené postranní ulice a zavolal Robin, ta ale měla obsazeno. Opřel se o mokrou zeď, vyhrnul si límec kabátu a každých pár vteřin mačkal tlačítko opakovaného volání. Pohled mu padl na modrou pamětní desku na protějším domě, připomínající bydliště literární mecenášky lady Ottoline Morrellové. I v těchto zdech se jistě probíral nejeden skandální román popisující soudobé společenské poměry na postavách, které měly reálné předobrazy a změněná jména…

„Ahoj, Robin,“ řekl Strike, když mu to konečně zvedla. „Mám zpoždění. Mohla byste mým jménem zatelefonovat Gunfreyovi a říct mu, že mám na zítřek napevno domluvenou schůzku s objektem? A Caroline Inglesové dejte vědět, že zatím nedošlo k žádným dalším aktivitám, ale že jí zítra zavolám a podám jí nejnovější informace.“

Když tak skončil s přeskupením svého rozvrhu, nadiktoval jí název hotelu Danubius v St John’s Wood a požádal ji, aby zkusila zjistit, jestli tam náhodou není ubytovaný Owen Quine.

„Jak to jde s Hiltony?“

„Špatně,“ řekla Robin. „Už mi zbývají jen dva. Nic. Jestli bydlí v některém z nich, tak se buď ubytoval pod falešným jménem, nebo v přestrojení – nebo je personál výrazně nevšímavý. Člověk by nevěřil, že by si ho nevšimli, obzvlášť kdyby na sobě měl ten svůj kabát.“

„Zkoušela jste Hilton v Kensingtonu?“

„Ano. Taky nic.“

„No, já mám další stopu: Quineovu přítelkyni Kathryn Kentovou, která si vydává knížky vlastním nákladem. Možná se u ní později zastavím. Odpoledne nebudu na telefonu; sleduju slečnu Brocklehurstovou. Kdybyste něco potřebovala, pošlete mi esemesku.“

„Tak jo, šťastné sledování.“

Bylo to ale nudné odpoledne, které nepřineslo žádné výsledky. Strike prováděl sledování jedné velice dobře placené sekretářky, o níž se její paranoidní šéf a milenec domníval, že sdílí nejen sexuální přízeň, ale i obchodní tajemství s jeho sokem. Nicméně tvrzení slečny Brocklehurstové, že si chce vzít na odpoledne volno kvůli tomu, aby se pro potěšení svého milence nechala lépe depilovat, udělat si manikúru a opálit se v soláriu, se jevilo pravdivě. Strike čekal a sledoval průčelí salonu zpoza deštěm bičovaného okna kavárny Nero naproti přes ulici téměř čtyři hodiny, čímž na sebe přivolával hněv spousty žen s kočárky, které hledaly místo, kde by si mohly nerušeně popovídat. Konečně se slečna Brocklehurstová vynořila, hnědá jako dobře udělaná jíška a od krku dolů pravděpodobně bez chlupů. Strike se za ní vydal, ale ona po chvilce vklouzla do taxíku. Navzdory neustálému dešti se stal menší zázrak a Strikovi se podařilo obstarat si druhý taxík dřív, než mu zmizela z dohledu, ale poklidné pronásledování ucpanými, deštěm umytými ulicemi skončilo, jak podle směru jízdy předem předpokládal, u bytu podezíravého šéfa. Strike, který celou cestu tajně pořizoval fotografie, zaplatil za taxík a duševně vypnul.

Byly sotva čtyři hodiny a slunce už zapadalo, nekonečný déšť začal být lezavější. V okně italské restaurace, kolem níž procházel, svítila vánoční výzdoba a jeho myšlenky se zatoulaly do Cornwallu, který – jak si uvědomoval – mu přišel na mysl už potřetí po sobě, jako by na něho volal, jako by mu něco našeptával.

Jak dlouho už to bylo, kdy naposled navštívil domov v tom překrásném přímořském městečku, kde strávil nejklidnější období svého dětství? Čtyři roky? Pět? S tetou a strýcem se viděl pokaždé, když „zavítali do Londýna“, jak tomu rozpačitě říkali, bydleli v domě u sestry Lucy a užívali si velkoměsta. Naposled vzal Strike strýce na stadion Emirates na zápas Arsenalu proti Manchesteru City.

V kapse mu zavibroval telefon: Robin jako obvykle přesně plnila instrukce a namísto volání mu posílala esemesku.

Pan Gunfrey žádá o další schůzku zítra v deset hodin v jeho kanceláři, má pro vás další informace. Rx

Díky, odpinkl Strike odpověď.

Nikdy ke svým textovým zprávám nepřidával značku pro polibek, jenom sestře nebo tetě.

V metru přemítal nad dalšími kroky. Pořád mu vrtalo hlavou, kde asi Owen Quine vězí; napůl ho dráždilo a napůl fascinovalo, že mu spisovatel už tak dlouho uniká. Vytáhl z peněženky papír, který mu dala Elizabeth Tasselová. Pod jménem Kathryn Kentové byla adresa věžáku ve Fulhamu a číslo mobilního telefonu. Na spodním okraji vizitky byla natištěna dvě slůvka: nezávislá spisovatelka.

Strikovy znalosti jistých částí Londýna si nezadaly s podrobnými vědomostmi taxikářů. Zatímco jako dítě nikdy pořádně nepronikl do lepších čtvrtí, bydlel se svou věčně nomádskou nebožkou matkou na mnoha různých adresách po celém městě: většinou to byly squaty nebo městské byty, ale občas – když si to její momentální přítel mohl dovolit – i na některých předměstích. Adresa Kathryn Kentové mu byla povědomá: Clement Attlee Court zahrnoval staré městské věžáky, které v poslední době většinou rozprodali do soukromých rukou. Ošklivé, čtvercové cihlové věže s balkony v každém podlaží stály jen pár set metrů od luxusních fulhamských domů za miliony liber.

Doma ho nikdo nečekal a po dlouhém odpoledni v kavárně Nero měl v sobě spoustu kávy a moučníků. Místo aby nasedl na linku Northern, odjel linkou District do stanice West Kensington a vydal se potemnělou North End Road kolem indických restaurací a obchůdků se zatlučenými výlohami nebo se zataženými roletami, postupně mizejícími pod tíhou recese. V době, kdy dorazil k věžákům, které hledal, padla už noc.

Dům Stafforda Crippse byl nejblíž u silnice, stál hned za nízkým, moderním zdravotním střediskem. Optimistický architekt městských bytů, snad omámený socialistickým idealismem, přidal ke každému z nich malý balkon. Představovali si snad tehdy, že se šťastní nájemníci budou starat o kytky v truhlících, naklánět se přes zábradlí a vesele se zdravit se sousedy? Doslova všechna tato venkovní místa obyvatelé využívali jako skladiště: staré matrace, kočárky, kuchyňské přístroje, hromady starého šatstva, to všechno zde bylo ponecháno napospas živlům, jako by tu byly veřejnosti vystaveny na odiv průřezy skříní plných veteše.

Když procházel kolem velkých plastových popelnic na tříděný odpad, tázavě ho provázel pohledem houf pokuřujících mladíků v kapucích. Strike byl vyšší a mohutnější než kdokoli z nich.

„Pořádnej řízek,“ zaslechl, jak jeden z nich říká, sotva jim zmizel z dohledu. Minul výtah, který bezpochyby nejezdil, a zamířil přímo k betonovým schodům.

Byt Kathryn Kentové se nacházel ve třetím patře a šlo se k němu po cihlové pavlači, která se táhla po celé šíři budovy. Než Strike zaklepal na dveře, všiml si, že na rozdíl od svých sousedů si Kathryn pověsila na okna skutečné závěsy.

Na zaklepání nikdo nereagoval. Bylli uvnitř Owen Quine, zjevně se nemínil prozradit: v bytě se nesvítilo, nebyly v něm žádné známky pohybu. Ze dveří sousedního bytu s téměř groteskní rychlostí vystrčila hlavu jakási nasupená ženská s cigaretou vraženou v koutku úst, přejela Strika zkoumavým pohledem a hned zase zmizela uvnitř.

Pavlačí hvízdal mrazivý vítr. Na Strikově kabátě se leskly kapky deště, ale jeho nezahalená hlava, jak věděl, zřejmě vypadala jako vždycky: krátké, hustě kudrnaté vlasy byly vůči jakémukoli dešti odolné. Vrazil si ruce hlouběji do kapes a nahmatal tuhou neohebnou obálku, na kterou už úplně zapomněl. Světlo v chodbě u domovních dveří Kathryn Kentové bylo rozbité, a tak Strike pomalu poodešel o dvoje dveře dál a stříbrnou obálku otevřel pod funkční žárovkou.

Manželé Ellacottovi

Vás srdečně zvou

na svatbu své dcery

Robin Venetie

a

pana Matthewa Johna Cunliffea

v kostele Panny Marie v Mashamu

v sobotu 8. ledna 2011

ve čtrnáct hodin

a na následnou svatební hostinu

ve Swinton Park

Z pozvánky dýchala autorita vojenského ražení: tato svatba se uskuteční podle instrukcí uvedených v tomto dokumentu. Se Charlotte se nikdy tak daleko nedostali, nikdy si nenechali vytisknout pozvánky na smetanově bílém tuhém papíře s vyrytou zářivě černou kurzivou.

Strike zastrčil kartičku zpátky do kapsy a vrátil se čekat do tmy ke dveřím Kathryn Kentové. Hlavou se mu honily všelijaké myšlenky a vyhlížel dolů na potemnělou Little Road s šuměním zdvojených světel světlometů a rudých a jantarových odrazů na mokré vozovce. Dole pod ním se srocovala mládež v kapucích do skupinek, které se zas rozpadaly a přeskupovaly, jak přicházeli další a další.

O půl sedmé se celý velký gang pustil lehkým klusem ulicí. Strike se za nimi díval, dokud mu téměř nezmizeli z dohledu. V tu chvíli míjeli ženu přicházející proti nim. Když procházela světelným ostrůvkem pod pouliční lampou, Strike zahlédl pod černým deštníkem poletovat hustou hřívu zářivě zrzavých vlasů.

V ruce, v níž nedržela deštník, nesla dvě velké nákupní tašky, takže se mírně hrbila, ale jak při chůzi neustále pravidelně pohazovala hustými kadeřemi, působila na tu vzdálenost docela přitažlivě; vlasy rozevláté větrem poutaly pozornost a volný kabát odhaloval štíhlé nohy. Blížila se, aniž by si uvědomovala, že ji Strike z výšky třetího poschodí pečlivě sleduje, prošla přes betonové nádvoří a ztratila se mu z očí.

Pět minut nato se vynořila na pavlači, kde čekal. A při bližším pohledu namáhané knoflíky kabátu prozrazovaly těžký, zakulacený trup. Strika si nevšimla až do chvíle, kdy stála deset metrů od něho, protože šla se skloněnou hlavou; ale když vzhlédla, spatřil vrásčitý a opuchlý obličej mnohem starší ženy, než by očekával. Prudce se zastavila a překvapením zalapala po dechu.

„Ty!“

Strike si uvědomil, že kvůli rozbitým světlům vidí jen jeho siluetu.

„Ty zasranej hajzle!“

Tašky dopadly na podlahu s cinkotem rozbíjeného skla: rozběhla se k němu v předklonu, rukama sevřenýma v pěst prudce bušila kolem sebe.

„Ty hajzle, ty hajzle, nikdy ti neodpustím, že ses na mě vykašlal, nikdy!“

Strike byl nucen odrazit několik divokých úderů. O krok ustoupil, zatímco žena dál ječela a marně se snažila ranami prorazit obranu bývalého boxera.

„Jen počkej – Pippa tě kurva zabije – jen počkej…“

Dveře od sousedů se opět pootevřely: stála v nich táž žena s cigaretou v ústech.

„Jejej!“ utrousila.

Světlo z chodby bytu dopadlo na Strika a odhalilo jeho tvář. Napůl s těžkým oddychováním a napůl s vyjeknutím zavrávorala zrzavá žena o krok dozadu, co nejdál od Strika. „Co se to tu sakra děje?“ chtěla vědět sousedka. „Řekl bych, že jen došlo k záměně totožnosti,“ odpověděl Strike přívětivě. Sousedka třískla dveřmi a detektiv s útočnicí se opět ponořili do tmy. „Kdo jste?“ zašeptala. „Co tu chcete?“ „Vy jste Kathryn Kentová?“

„Co chcete?“

Potom náhle dodala se zjevným zděšením v hlase: „Jestli jde o to, co si myslím, tak já v týhle branži nedělám!“

„Prosím?“

„Tak kdo jste?“ dožadovala se odpovědi a v jejím hlase zazněl ještě větší strach než předtím.

„Jmenuji se Cormoran Strike a jsem soukromý detektiv.“

Byl zvyklý na reakce lidí, kteří se s ním nečekaně setkali u svých dveří. Reakce Kathryn – udivené ticho – byla docela běžná. Odstoupila od něho ještě o krok dál a málem zakopla o své opuštěné nákupní tašky.

„Kdo na mě nasadil soukromýho detektiva? To asi ona, co?“ řekla zuřivě.

„Najali si mě, abych našel spisovatele Owena Quinea,“ řekl Strike. „Je pohřešovaný už téměř čtrnáct dní. Vím, že jste jeho přítelkyně…“

„To tedy nejsem,“ skočila mu do řeči, sehnula se a zvedla tašky; mohutně zacinkaly. „Můžete jí to ode mě vyřídit. Může si ho nechat.“

„Vy už nejste jeho přítelkyně? Nevíte, kde je?“

„Mně je úplně u prdele, kde je.“

Po kamenném zábradlí pavlače si namyšleně vykračovala kočka.

„Mohl bych se vás zeptat, kdy jste naposledy…?“

„Ne, to byste nemohl,“ odpověděla se zlostným posunkem; jedna z tašek se jí v ruce zhoupla a Strike sebou trhl, protože se lekl, že kočka, která už mezitím došla na její úroveň, bude sražena z římsy do volnéhoprostoru. Kočka zasyčela a seskočila na betonovou podlahu. Žena ji pohotově zlomyslně nakopla.

„Zatracený zvíře!“ řekla. Kočka pádila pryč. „S dovolením, uhněte. Chci do svého bytu.“

Ustoupil pár kroků ode dveří, aby jí uvolnil přístup. Nemohla najít klíče. Po několika trapných vteřinách, kdy se s taškami stále v rukou snažila prohledat kapsy, je přece jen odložila k nohám.

„Pan Quine je pohřešovaný od doby, kdy se pohádal se svou agentkou kvůli své poslední knize,“ řekl Strike, zatímco Kathryn nervózně zápasila s kapsami kabátu. „Říkal jsem si, jestli…“

„Mně je nějaká jeho knížka u prdele. Nečetla jsem ji,“ dodala. Ruce se jí třásly.

„Paní Kentová…“

„Slečna,“ řekla.

„Slečno Kentová, manželka pana Quinea tvrdí, že k nim telefonovala nějaká žena a sháněla se po něm. Podle jejího popisu to znělo…“ Kathryn našla klíče, ale upadly jí na zem. Strike se sklonil, aby je zvedl, a podal jí je; prudce mu je vytrhla z ruky.

„Nechápu, o čem to mluvíte.“

„Vy jste ho minulý týden nehledala u něho doma?“

„Už jsem vám řekla, že netuším, kde je. Nic nevím,“ vyštěkla, vrazila klíč do zámku a otočila jím.

Popadla tašky, z nichž jedna opět mohutně zacinkala. Strike si všiml, že je z místního železářství.

„Zdá se, že máte ty tašky těžké.“

„Odešel mi plovák na záchodě,“ odsekla zprudka.

A praštila mu dveřmi přímo před nosem.

10

VERDONE: Přišli jsme bojovat.

CLEREMONT: Budete bojovat, páni, jak se sluší

a patří; jen chvilku strpení…

John Fletcher a Philip Massinger:

Malý francouzský advokát

Nazítří ráno se Robin vynořila z metra, v ruce svírala zbytečný deštník, potila se a cítila se nesvá. Po dnech lijáků, kdy vagony metra páchly vlhkým oblečením, chodníky klouzaly a do okenních tabulek stále tloukl déšť, ji ten náhlý přechod do jasného, zářivého a suchého počasí zaskočil. Jiným se možná zvedla nálada, když skončily přívaly deště a rozehnaly se nízké šedivé mraky, ale pro Robin to neplatilo. Ošklivě se s Matthewem pohádali.

Skoro se jí ulevilo, když otevřela prosklené dveře s vyrytým Strikovým jménem a jeho povoláním a zjistila, že její šéf už telefonuje zavřený ve své kanceláři. Nejasně tušila, že se potřebuje dát dohromady, než s ním bude moct mluvit, protože právě Strike byl předmětem hádky z minulého večera.

„Tys ho pozvala na svatbu?“ zeptal se Matthew ostře.

Bála se, že by se Strike mohl o pozvánce zmínit dnes večer v hospodě, a že kdyby Matthewa předem nevarovala, musel by Strike snášet první nápor Matthewovy rozmrzelosti.

„Odkdy zveme lidi každý sám bez domluvy?“ pokračoval Matthew.

„Chtěla jsem ti to říct. Myslela jsem, že jsem ti to říkala.“

V tu chvíli se Robin naštvala sama na sebe: nikdy Matthewovi nelhala.

„Je to můj šéf, sluší se, abych ho pozvala!“

Což nebyla pravda; pochybovala, že by Strikovi záleželo na tom, jestli ho pozve, nebo ne.

„A taky by se mi líbilo, kdyby přišel,“ řekla, což konečně bylo upřímné. Chtěla blíž propojit svůj pracovní život, který ji nikdy dřív tolik netěšil, se životem soukromým, který se s ním poslední dobou přestával slučovat; chtěla oba ty životy uvést do uspokojivé jednoty a vidět Strika mezi svatebními hosty, aby její svatbu s Matthewem schválil (schválil! Proč by ji měl schvalovat?).

Věděla, že Matthew z toho nebude nadšený, ale doufala, že do té doby se už oba muži poznají, a nebylo její vinou, že k tomu ještě nedošlo.

„Po všem tom vyvádění, kterým jsme si prošli, když jsem chtěl pozvat Sarah Shadlockovou,“ prohlásil Matthew – Robin to vnímala jako ránu pod pás.

„Tak si ji pozvi!“ odpověděla vztekle. „Ale není to to samý – Cormoran se mě nikdy nesnažil dostat do postele. Co má znamenat ten úšklebek?“

Hádka byla v plném proudu, když jim Matthewův otec zatelefonoval novinu, že Matthewově matce, která minulý týden omdlela, diagnostikovali drobnou mozkovou příhodu.

Po této zprávě oba s Matthewem cítili, že by další handrkování ohledně Strika nebylo moc vkusné, a tak šli spát v neuspokojivém stavu teoretického usmíření, přičemž oba, jak bylo Robin jasné, bublali vzteky.

Když se Strike konečně vynořil ze své kanceláře, bylo už téměř poledne. Neměl dnes na sobě oblek, nýbrž špinavý děravý svetr, džíny a tenisky. Na tváři měl husté strniště, které mu narostlo vždycky, když se čtyřiadvacet hodin neoholil. Robin zapomněla na vlastní starosti a jen na něho zírala: ještě nikdy, dokonce ani ve dnech, kdy přespával v kanceláři, nevypadal jako trhan.

„Vyřídil jsem pár telefonátů do svazku Inglesové a sehnal nějaká čísla pro Longmana,“ oznámil a podal jí staromódní hnědé kartonové šanony s nadepsanými pořadovými čísly na hřbetě, jaké používal ještě ve Speciální vyšetřovací jednotce a zůstaly jeho nejoblíbenějším nástrojem při shromažďování a třídění informací.

„To jste se takhle… oblékl úmyslně?“ zeptala se a zkoumala zřejmě mastné skvrny na kolenou jeho džínů.

„Jo. To kvůli Gunfreyovi. To je na dlouhý povídání.“

Zatímco jim Strike oběma chystal čaj, probírali detaily tří rozpracovaných případů, Strike informoval Robin o získaných poznatcích a o dalším postupu vyšetřování.

„A co je nového s Owenem Quinem?“ zeptala se Robin a vzala si od Strika hrníček. „Co říkala ta jeho agentka?“

Strike se pohodlně uvelebil na pohovce, která pod ním jako obvykle zapšoukala, a sdělil jí podrobnosti z rozhovoru s Elizabeth Tasselovou i z návštěvy u Kathryn Kentové.

„Přísahal bych, že když mě poprvé uviděla, myslela si, že je to Quine.“

Robin se zasmála.

„Tak tlustý nejste.“

„Díky, Robin,“ odtušil suše. „Když si uvědomila, že nejsem Quine, a dřív než se dozvěděla, kdo jsem ve skutečnosti, prohlásila: ‚Já v týhle branži nedělám.‘ Dává vám to nějaký smysl?“

„To ne… ale,“ dodala nesměle, „podařilo se mi včera o Kathryn Kentové zjistit pár informací.“

„Jak?“ zeptal se zaskočený Strike.

„No, říkal jste mi, že si vydává knížky vlastním nákladem,“ připomněla mu Robin, „a tak jsem si řekla, že se podívám na internet, jestli se tam nedá něco zjistit.“ Dvojím kliknutím myši našla příslušnou stránku. „No a ona má blog.“

„Výborně!“ řekl Strike a hned se zvedl z pohovky a šel za pracovní stůl, aby mohl číst Robin přes rameno.

Amatérská webová stránka měla nadpis „Můj literární život“ a byla ozdobená brky a velice lichotivým portrétem Kathryn, který musel být podle Strikova odhadu pořízený přinejmenším před deseti lety. Blog sestával ze seznamu jednotlivých postů seřazených podle data jako deník.

„Většinou se to týká toho, jak zavedení nakladatelé nepoznají dobrou knížku, ani když se jim strčí přímo pod nos,“ řekla Robin a pomalu rolovala stránkou, aby si ji Strike mohl v klidu prohlédnout. „Napsala tři romány, jimž říká erotická fantasy trilogie. Jmenuje se to Sága o Melině. Jsou ke stažení do Kindlu.“

„Já už nechci číst žádný další špatný knížky; docela mi stačili ti Balzámovaný bratři,“ řekl Strike. „Je tam něco o Quineovi?“ „Spousta,“ odpověděla Robin, „za předpokladu, že jde o muže, kterému říká Geniální autor. Označuje ho zkratkou GA.“

„Pochybuju, že by spala hned se dvěma spisovateli,“ řekl Strike. „To musí být on. ‚Geniální‘ je ale trochu nadsazený. Slyšela jste o Quineovi někdy, než za námi přišla Leonora?“

„Ne,“ připustila Robin. „Tady ho máme, podívejte, druhého listopadu.“

Dnes večer skvělý rozhovor s GA o Dějové lince a Narativu, což pochopitelně není totéž. Pro ty, kterým to není jasné: Dějová linka je to, co se děje, Narativ je o tom, kolik toho čtenářům ukážete a hlavně jak jim to ukážete.

Příklad z mého druhého románu Melinina oběť. Když se blížili k Harderellskému lesu, Lendor pozvedl svou pohlednou tvář, aby zjistil, kolik cesty jim zbývá. Jeho dobře udržované tělo, vytrénované jízdou na koni a lukostřelbou…

„Posuňte to dál,“ řekl Strike, „podíváme se, co dalšího tam je o Quineovi.“ Robin uposlechla a zastavila se na záznamu z jednadvacátého října.

Tak mi volal GA a nemůže se se mnou vidět (už zase.) Rodiné problémy. Co jiného na to můžu říct než, že to chápu? Věděla jsem, že to bude složité, když jsme se do sebe zamilovali. Nemohu o tom mluvit zcela otevřeně, ale stačí, když řeknu, že zůstává s manželkou, kterou nemiluje, kvůli Třetí straně. Není to jeho vina. Ani vina Třetí strany.

Manželka mu nedovolí odejít, i když by to pro všechny bylo nejlepší řešení, takže jsme uzavřeni v čemsi, co připomíná Očistec.

Manželka o mně ví předstíraje, že ne. Nechápu, jak může vydržet žít s někým, kdo chce být s někým jiným, protože já vím, že já bysem něco takového udělat nemohla. GA říká, že vždycky dává ve všem přednost Třetí straně, i před Ním. Je zvláštní, jak často role „Pečovatelky“ maskuje hluboké sobectví.

Jsou lidé, kteří budou tvrdit, že je to všechno moje vina, když jsem se zamilovala do Ženatého muže. Neříkáte mi tím, přátelé, nic, co by mi nesčetně krát neopakovala vlastní Sestra a Matka. Snažila jsem se s tím skončit a můžu říc jen tolik, že Srce má sví důvody, ale já ty Důvody neznám. A dnes v noci zase kvůli němu brečím z úplně novýho Důvodu. Říká mi, že už skoro dokončil své Mistrovské dílo, knížku, která je podle jeho slov To nejlepší, cokdy napsal. „Doufám, že se Ti bude líbit. Jsi v ní taky.“

Co na to máte říct, když vás Geniální autor vepíše do díla, které podle něho představuje jeho nejlepší knihu? Chápu to, co mi tím dává, způsobem, jakým to nikdy nemůže pochopit člověk, který sám nepíše. Jste hrdí a pokorní zároveň. Ano jsou lidé, co mi spisovatelé vpustíme do svých srcí, ale do svých Knížek?? To je něco vyjímečného. Něco jiného.

Nemůžu si pomoc, miluju GA. Srce má sví Důvody.

Dole pod záznamem byla výměna komentářů.

Co bys řekla tomu, kdybych se pochlubila, že mně už kousek přečetl?

Pippa2011

Pokládám to od tebe radši za vtip, Pip, protože mě nepřečetl ani řádku!!! Kath

Však se dočkáš. Pippa2011 xxxx

„Zajímavé,“ odtušil Strike. „Velice zajímavé. Když na mě včera večer Kentová zaútočila, ujistila mě, že kdosi jménem Pippa mě určitě bude chtít zabít.“

„V tom případě si přečtěte tohle!“ řekla Robin vzrušeně a přerolovala na devátého listopadu.

Když jsem se poprvé setkala s GA, řekl mi: „Nikdy nebudeš psát, jak se patří, když nikdo nebude krvácet, nejspíš ty.“ Jak lidé sledující tento Blog vědí, Metaforicky jsem otevřela své žíly, jak tady, tak ve svých románech. Dnes se ale cítím, jako by mě Smrtelně bodl člověk, k němuž jsem získala takovou důvěru.

„Ach, Korde, o můj klid jsi mě oloupil. Kéž by tě tak chtěli mučit!“

„Odkud je ten citát?“ zeptal se Strike. Hbité prsty Robin se roztančily po klávesnici. „Z Žebrácké opery od Johna Gaye.“ „Na ženskou, co tápe v gramatice, plete si přechodníky a píše namátkou velká písmena, je asi docela sečtělá.“ „Všichni nemůžeme být literární géniové,“ řekla Robin káravě. „Díkybohu za to, když tak koukám, co je to za lidi.“ „Ale podívejte se na komentář pod tím citátem,“ řekla Robin a vrátila se ke Kathryninu blogu. Klikla na odkaz a objevila se jediná věta.

Budu točit klikou toho za*@%nýho skřipce, na kterým tě budou natahovat, Kath.

I tento komentář sem připsala Pippa2011.

„Pippa vypadá na pěkný kvítko, co?“ podotkl Strike. „Není tam nikde nic o tom, čím se Kentová živí? Předpokládám, že z těch svých erotických fantazií asi složenky nezaplatí.“

„To je taky trochu zvláštní. Podívejte se tady na ten odstavec.“ Dvacátého osmého října Kathryn napsala:

Jako většina Spisovatelů chodím i já normálně do práce. Z bezpečnostních důvodů o tom nemůžu moc mluvit. V našem podniku se tenhle týden zase zpřísnily bezpečnostní předpisy, což v důsledku znamená, že to můj přespříliš horlivý Kolega (znovu zrozenej Křesťan, licoměrně vlezlej ohledně mýho soukromýho života) vzal jako záminku k tomu, že vedení navrhl, že by se měly sledovat blogy a podobný záležitosti zaměstnanců, aby se zjistilo, nedocházíli k úniku Informací. Na štěstí se zdá, že zvítězil zdravý rozum a že nebudou nic podnikat.

„Záhada,“ odtušil Strike. „Zpřísněné bezpečnostní předpisy… ženská věznice? Psychiatrická léčebna? Nebo jde o průmyslová tajemství?“

„A podívejte se na tohle, ze třináctého listopadu.“

Robin přerolovala dolů na nejčerstvější blogerský post, který následoval hned po záznamu, v němž Kathryn tvrdila, že ji někdo smrtelně bodl.

Moje milovaná sestra prohrála před třemi dny dlouhou bitvu s rakovinou prsu. Děkuju vám všem za všechna přání a podporu.

Pod tím byly připojeny dva komentáře, které Robin otevřela.

Pippa2011 napsala:

To je mi moc líto, Kath. Posílám ti veškerou lásku světa xxx.

Kathryn odpověděla:

Díky, Pippo jsi opravdová kamarádka xxxx

Kathryniny předem vyjádřené díky za četné vzkazy o podpoře se nad tou krátkou výměnou smutně vyjímaly.

„Proč?“ vymáčkl ze sebe ztěžka Strike.

„Proč co?“ řekla Robin a vzhlédla k němu.

„Proč lidi tohle dělají?“

„Myslíte, proč blogují? Já nevím… neřekl snad někdo kdysi, že život bez zkoumání není hoden žití?“

„Jo, Platón,“ řekl Strike, „tohle ale přece není žádný zkoumání života, to je bezostyšný exhibování.“

„Proboha!“ vykřikla Robin a provinile sebou trhla, až se pobryndalačajem. „Úplně jsem zapomněla, že pro vás mám ještě něco! Včera večer, když jsem už odcházela, telefonoval Christian Fisher. Chce vědět, jestli byste neměl zájem napsat knihu.“

„Cože chce?“

„Knihu,“ opakovala Robin a bojovala s nutkáním nahlas se rozesmát nad znechuceným výrazem ve Strikově obličeji. „O vašem životě. O vašich zkušenostech v armádě a o vyřešení případu Luly Landryové…“

„Zavolejte mu,“ řekl Strike, „a řekněte mu, že ne, že bych neměl zájem napsat knihu.“

Dopil svůj hrnek a zamířil k věšáku, na kterém teď vedle jeho černého kabátu visela obstarožní kožená bunda.

„Nezapomněl jste na dnešní večer?“ řekla Robin už opět se staženým žaludkem, který se jí před chvílí uvolnil jen na okamžik.

„Na dnešní večer?“

„Na hospodu,“ vypravila ze sebe zoufale. „Se mnou a s Matthewem. V King’s Arms.“

„Ne, nezapomněl,“ řekl a přemýšlel při tom, proč Robin vypadá tak nervózně a zkroušeně. „Obávám se, že budu pryč celé odpoledne, takže se uvidíme až tam. Je to na osmou, že?“

„Na půl sedmou,“ odpověděla Robin, nervóznější než kdy dřív.

„Na půl sedmou. Dobře. Budu tam… Venetio.“

Zarazila se.

„Jak jste se dozvěděl…?“

„Je to na pozvánce,“ řekl Strike. „Nezvyklý jméno. Jak jste k němu přišla?“

„Očividně jsem tam… byla počata,“ řekla a začervenala se. „V Benátkách, latinsky to je Venetiae. Jaké je vaše křestní jméno?“ zeptala se do jeho smíchu napůl pobaveně, napůl naštvaně. „C. B. Strike – co znamená to B?“

„Musím už jít,“ řekl Strike. „Uvidíme se v osm.“

„O půl sedmé!“ zakřičela do zavírajících se dveří.

Strikovým cílem byl dnes odpoledne obchod v Crouch End, kde se prodávaly elektronické přístroje. Odcizené mobilní telefony a notebooky se v dílně za krámem rozebíraly, vytahaly se tam z nich osobní informace a vyčištěné přístroje a data se prodávaly zvlášť případným zájemcům.

Majitel tohoto prosperujícího podniku působil panu Gunfreyovi, Strikovu klientovi, nezanedbatelné nepříjemnosti. Pan Gunfrey, který sám byl podobně nepoctivý jako muž, jehož Strike vysledoval až do ústředí jeho firmy, jen na vyšší a okázalejší úrovni, se dopustil chyby a někomu omylem šlápl na kuří oko. Podle Strikova názoru se měl Gunfrey někam uklidit, než celá operace proběhne. Dobře věděl, čeho je tenhle protivník schopen; měli jednoho společného známého.

Objekt uvítal Strika v kanceláři v patře, kde to páchlo úplně stejně jako v kanceláři Elizabeth Tasselové, tady se ale v pozadí povalovali dva mladíci v šusťákových soupravách a okusovali si nehty. Strike vystupoval jako námezdný gangster doporučený jejich společným známým a teď poslouchal, jak se mu jeho hypotetický budoucí zaměstnavatel svěřuje, že má v úmyslu zaměřit se na dospívajícího syna pana Gunfreye, o jehož pohybu měl hrozivě přesné informace. Zašel až tak daleko, že Strikovi nabídl práci: pět set liber za to, že kluka trochu zřídí. („Nechci žádnou vraždu, jen vzkaz tatínkovi, jasný?“)

Než se Strikovi podařilo dostat z budovy, bylo šest hodin. Jeho první telefonát v okamžiku, kdy se ujistil, že není sledovaný, patřil přímo panu Gunfreyovi, z jehož vyděšeného mlčení Strike pochopil, že si konečně uvědomil, proti čemu stojí.

Potom Strike zavolal Robin.

„Mám zpoždění, omlouvám se,“ řekl.

„Kde jste?“ zeptala se a její hlas zněl podrážděně. V telefonu slyšel zvuky hospody: hovor a smích.

„Crouch End.“

„Panebože,“ uslyšel ji, jak si mumlá pro sebe. „To vám bude trvat celou věčnost…“

„Vezmu si taxík,“ ujistil ji. „Budu tam, co nejdřív to půjde.“

Proč, uvažoval Strike, když usedl do taxíku, který se rozjel po Upper Road, si Matthew vybral hospodu ve Waterloo? Aby si zajistil, že Strike bude muset vážit dlouhou cestu? Jako pomstu Strikovi za to, že při předchozích pokusech o setkání Strike vybíral hospody, které se hodily jemu? Strike doufal, že se v King’s Arms vaří. Zničehonic dostal pořádný hlad.

Dorazit k cíli mu trvalo čtyřicet minut, částečně kvůli tomu, že ulice lemovaná dělnickými domky z devatenáctého století, kde hospoda stála, byla upravena jako pěší zóna. Strike se rozhodl vystoupit a nečekat, až nabručený taxikář úspěšně vyřeší svůj pokus vyznat se v číslování ulice, které zjevně neodpovídalo logickému řazení, a vydal se dál pěšky, přičemž přemýšlel, jestli snad Matthew při volbě hospody záměrně nepřihlížel také k tomu, jak těžko je k nalezení.

Z King’s Arms se vyklubala malebná viktoriánská nárožní hospůdka, jejíž vchody byly obsypané různorodou společností mladíků v oblecích, které pro ně zjevně představovaly pracovní úbor, a další mládeže, nejspíš studentů. Všichni kouřili a pili. Když přicházel, jedna z méně početných skupinek se nenuceně rozestoupila a uvolnila mu širší prostor, než byl nezbytně nutný dokonce i pro člověka jeho výšky a šířky. Jakmile překročil práh a vešel do útulné hospody, na okamžik ho napadlo – nikoli bez nepatrné naděje, že by se to mohlo stát –, jestli ho nevyhodí kvůli špinavému oblečení.

V hlučném zadním sále, který vznikl zakrytím někdejšího dvorku skleněnou střechou a byl rozpačitě přeplácaný všemožným harampádím, se zatím Matthew díval na hodinky.

„Už je skoro čtvrt,“ řekl Robin.

Upravený, v obleku a kravatě byl – jako obvykle – tím nejpohlednějším mužem v celé hospodě. Robin byla zvyklá na to, jak se za ním ženy otáčejí, když kolem nich prochází; nikdy se jí nepodařilo zjistit, do jaké míry si jejich kradmé roztoužené pohledy uvědomuje sám Matthew. Seděl tam na dlouhé dřevěné lavici, kterou museli sdílet s partou rozjívených studentů, a se svými sto pětaosmdesáti centimetry, výraznou čelistí s důlkem na bradě a jasnýma modrýma očima vypadal jako plnokrevník ve stáji poníků ze Skotské vysočiny.

„To je on,“ řekla Robin s úlevou a úzkostí zároveň.

Připadalo jí, že od chvíle, kdy odešel z kanceláře, Strike zmohutněl a získal ještě hrubší vzhled. Blížil se k nim přeplněnou hospodou nenuceně, oči upřené na zářivě zlatou Robininu hlavu, a v mohutné ruce svíral pintu piva Hophead. Matthew vstal. Zdálo se, že si dodává odvahy.

„Zdravím vás, Cormorane, tak jste to přece jen našel.“

„Vy jste Matthew,“ pozdravil ho Strike a podal mu ruku. „Omlouvám se, že jdu tak pozdě, snažil jsem se přijít dřív, jenže jsem měl důležité jednání s chlápkem, ke kterýmu není dobrý otáčet se zády bez dovolení.“

Matthew na to zareagoval prázdným úsměvem. Očekával, že Strike bude mít plno podobných poznámek: prezentování sebe sama jako významné osoby, snahu v náznacích a záhadně mluvit o své práci. Podle toho, jak vypadal, přitom zřejmě vyměňoval pneumatiku.

„Sedněte si,“ promluvila Robin napjatě a posunula se na lavici tak daleko, že téměř padala z okraje. „Nemáte hlad? Zrovna jsme si chtěli něco objednat.“

„Docela slušně tady vaří,“ řekl Matthew. „Thajský jídla. Není to jako v Mango Tree, ale ujde to.“

Strike se usmál, ale nebyl to moc srdečný úsměv. Očekával, že Matthew bude někdo takový: že bude trousit názvy restaurací v Belgravii, aby dokázal, jak se z něho po pouhém roce v Londýně stal protřelý obyvatel metropole.

„Jak to odpoledne šlo?“ zeptala se Robin Strika. Domnívala se, že až Matthew uslyší o věcech, jimiž se Strike zabývá, začne ho proces vyšetřování fascinovat stejně jako ji a jeho předsudky pominou.

Ale Strikovo stručné vylíčení odpoledne, ve kterém vynechal veškeré detaily o aktérech, jež by mohly prozradit jejich totožnost, na Matthewa neudělalo žádný zvláštní dojem a svou lhostejnost ani nedokázal pořádně zakrýt. Strike jim poté nabídl, že přinese další pití, protože oba drželi v ruce prázdné sklenice.

„Mohl jsi projevit trochu zájmu,“ sykla Robin na Matthewa, jakmile byl Strike z doslechu a zamířil k baru.

„Robin, on se prostě bavil s nějakým chlápkem v obchodě,“ řekl Matthew. „Pochybuju, že by na to někdo v dohledný době koupil filmový práva.“

Spokojený s vlastní vtipností obrátil pozornost k černé tabuli na protější zdi, kde bylo napsané menu.

Když se Strike vrátil s pitím, Robin trvala na tom, že se sama procpe k baru objednat jídlo. Děsila se představy, že nechá oba muže o samotě, ale zároveň cítila, že bez ní k sobě třeba najdou alespoň nějakou cestu.

Zatímco byla pryč, Matthewovo nakrátko posílené sebeuspokojení rychle opadlo.

„Prý jste sloužil v armádě,“ slyšel se najednou, jak oslovuje Strika, třebaže byl předem rozhodnutý, že nepřipustí, aby Strikovy životní zkušenosti rozhovoru dominovaly.

„Přesně tak,“ odvětil Strike. „V SVJ.“

Matthew si nebyl jistý, co ta zkratka znamená.

„Můj otec sloužil u letectva,“ řekl. „Ve stejný době jako Jeff Young.“

„Kdo?“

„Vy neznáte toho velšskýho ragbistu? Třiadvacet startů za národní tým?“ řekl Matthew.

„Jo ten,“ odtušil Strike.

„Jo, táta to dotáhl na velitele letky. Odešel v šestaosmdesátém a od té doby má realitní kancelář. Daří se mu dobře. Ne tak jako vašemu tátovi,“ pokračoval Matthew trochu neprůbojně, „ale nemůže si stěžovat.“

Debile, pomyslel si Strike.

„O čem se spolu bavíte?“ ozvala se Robin úzkostlivě, když usedala zpátky na lavici.

„Jen o tátovi,“ řekl Matthew.

„Chudák,“ řekla Robin.

„Proč chudák?“ vyštěkl Matthew.

„No má teď přece starosti s maminkou, ne? S tou její mrtvicí.“

„Aha,“ odtušil Matthew, „to jo.“

Strike potkal v armádě lidi, kteří se Matthewovi podobali: vesměs se tvářili jako dokonalí důstojníci, ale pod naleštěným povrchem se skrývala nejistota, která je nutila být neustále ve střehu a občas přehánět.

„Tak jak se vyvíjí situace kolem podniku LowtherFrench?“ zeptala se Robin, protože chtěla, aby se před Strikem ukázal jako příjemný a uznalý člověk, aby se předvedl jako ten skutečný Matthew, kterého milovala. „Matthew dělá audit pro jedno zvláštní malé nakladatelství. Je s nimi docela zábava, ne?“ obrátila se na svého snoubence.

„Já bych tomu, jaký tam mají binec, neříkal, že je s nimi ‚zábava‘,“ řekl Matthew a mluvil pak až do chvíle, než jim přinesli jídlo, přičemž svou řeč prokládal výrazy jako „devadesát táců“ a „čtvrt melounu“ a v každé větě se jako v zrcadle odrážel sám v tom nejlepším možném světle: zračila se v nich jeho bystrost, schopnost pohotového přemýšlení, nadřazenost nad pomalejšími, hloupějšími kolegy ve vyšších funkcích, jeho blahosklonnost vůči prosťáčkům pracujícím pro firmu, v níž provádí audit.

„… snažili se ospravedlnit vánoční večírek, i když jsou už dva roky tak tak na nule; bude to spíš smuteční hostina.“

Po Matthewově sebevědomé kritice malého nezávislého nakladatelství jim přinesli jídlo a zavládlo ticho. Robin, která doufala, že Matthew Strikovi zopakuje pár laskavějších, milejších věcí o podivínech z toho malého podniku, o nichž jí vyprávěl, nedokázala vymyslet nic, co by mohla říct. Nicméně díky Matthewově zmínce o nakladatelském večírku dostal Strike nápad. Detektivovy čelisti zvolnily. Napadlo ho, že by to mohla být skvělá příležitost, jak zjistit nějaké informace o místě pobytu Owena Quinea, a z jeho objemné paměti vyplula drobná informace, o níž už dávno zapomněl, že ji vůbec ví. „Máte přítelkyni, Cormorane?“ zeptal se Matthew Strika zpříma; chtěl tohle téma záměrně nastolit. Robin moc nechápala proč. „Ne,“ odpověděl Strike nepřítomně. „Omluvte mě… nebudu pryč dlouho, jenom si musím zavolat.“

„Jo, v pohodě,“ opáčil Matthew podrážděně, ale až ve chvíli, kdy už byl Strike zase z doslechu. „Přijdeš si o tři čtvrtě hodiny pozdě a pak se vypaříš uprostřed večeře. My tady zkrátka posedíme a počkáme, až se panstvo uráčí vrátit.“

„Matte!“

V přítmí na chodníku Strike vylovil cigarety a mobilní telefon. Zapálil si a poodešel od ostatních kuřáků směrem k tichému konci ulice, kde zůstal stát ve tmě pod cihlovou klenbou, nad níž vedla železniční trať.

Culpepper to zvedl na třetí zazvonění.

„Cormorane,“ ozval se. „Jak se máš?“

„Dobře. Volám, jestli bys pro mě nemohl něco udělat.“

„Povídej,“ pobídl ho Culpepper vyhýbavě.

„Ty máš sestřenici Ninu, která pracuje v nakladatelství Roper Chard, že jo…“

„Kde ses tohle do hajzlu domákl?“

„Sám jsi mi to říkal,“ odpověděl Strike trpělivě.

„Kdy?“

„Před pár měsíci, když jsem pro tebe vyšetřoval toho pochybnýho zubaře.“

„Ty máš kurva paměť,“ odtušil Culpepper, ale znělo to spíš naštvaně než obdivně. „To není normální. Co je s ní?“

„Nemohl bys mi na ni dát kontakt?“ požádal ho Strike. „Roper Chard pořádá zítra večírek k výročí firmy a já bych tam rád šel.“

„Proč?“

„Mám takovej jeden případ,“ prohlásil Strike neurčitě. Nikdy se s Culpepperem nedělil o informace o rozvodech ve vyšších kruzích ani o roztržkách mezi podnikateli, které vyšetřoval, třebaže ho o to Culpepper opakovaně žádal. „A taky jsem ti právě dodal sólokapra, co rozhejbe tu tvou zatracenou kariéru.“

„Jo, tak fajn,“ zdráhal se novinář, ale po krátkém váhání dodal: „To bych snad pro tebe mohl udělat.“

„Je sama?“ zeptal se Strike.

„Cože? Snad si nepotřebuješ zapíchat?“ řekl Culpepper a Strike si uvědomil, že ho představa, že by to zkusil na jeho sestřenici, spíš pobavila, než vytočila.

„Ne, jenom chci vědět, jestli nebude vypadat podezřele, když mě na ten večírek vezme s sebou.“

„Aha, tak jo. Myslím, že se zrovna s kýmsi rozešla. Ale nevím. Pošlu ti číslo. Těš se na neděli,“ dodal Culpepper s nepokrytým veselím. „Na lorda prasáka Parkera čeká tsunami sraček.“

„Zavolej prosím Nině, než jí budu volat já, ano?“ požádal ho Strike. „A vysvětli jí, co jsem zač, aby to naše dostaveníčko správně pochopila, jo?“

Culpepper slíbil, že Nině zavolá, a ukončil hovor. Strike, který nijak nepospíchal zpátky za Matthewem, v klidu dokouřil cigaretu až k filtru a teprve pak zamířil dovnitř.

Ta narvaná hospoda, pomyslel si, když se prodíral davem a skláněl hlavu, aby se vyhnul zavěšeným květináčům a dopravním značkám, se v něčem podobá Matthewovi: úporně se o cosi snaží. K výzdobě patřil i staromódní sporák a obstarožní pokladna, bezpočet nákupních košíků, staré tisky a talíře: vyumělkovaný soubor bazarových nálezů.

Matthew doufal, že dojí své nudle, než se Strike vrátí, aby tak podtrhl délku jeho nepřítomnosti, ale úplně se mu to nepodařilo. Robin se tvářila zkroušeně. Strikovi jí bylo líto a přemítal, co se asi mezi nimi odehrálo, zatímco byl pryč.

„Robin říkala, že hrajete ragby,“ obrátil se na Matthewa, odhodlaný vyvinout aspoň trochu snahy. „Prý jste hrál i za okres, je to tak?“

Vedli lopotný hovor ještě celou hodinu: nejlépe se kola konverzace otáčela, když mohl Matthew mluvit o sobě. Strike si všiml, že Robin má ve zvyku nadhazovat Matthewovi věty a narážky, jež naváděly hovor do oblastí, v nichž by se mohl zaskvět.

„Jak dlouho už jste spolu?“ zeptal se.

„Devět let,“ odpověděl Matthew opět s náznakem bojovnosti.

„Tak dlouho?“ opáčil překvapeně Strike. „Snad jste spolu nechodili na univerzitu?“

„Už na střední,“ řekla Robin s úsměvem. „Začali jsme spolu chodit před maturitou.“

„Nebyla to velká škola,“ řekl Matthew. „Robin tam byla jediná pěkná holka, která měla něco v hlavě. Člověk neměl na vybranou.“

Kreténe, pomyslel si Strike.

Jejich cesta domů vedla společně na stanici Waterloo; šli tmou a pokračovali v opatrné společenské konverzaci a u vchodu do metra se rozloučili.

„Tak, a je to,“ pravila Robin zoufale, když s Matthewem zamířili k eskalátoru. „Je prima, ne?“

„Má kurva problém s dochvilností,“ řekl Matthew, jenž proti Strikovi nedokázal najít jiné obvinění, které by neznělo šíleně. „Určitě o tři čtvrtě hodiny zmešká i svatbu a pokazí nám obřad.“

Ale byl to nevyslovený souhlas se Strikovou přítomností, a i když z něj nečišelo žádné velké nadšení, Robin si říkala, že to mohlo dopadnout hůř.

Matthew mezitím mlčky dumal nad věcmi, s nimiž by se nikomu nesvěřil. Robin mu sice přesně popsala, jak její šéf vypadá – boxerský obličej a tuhé kudrnaté vlasy připomínající spíš chlupy –, ale Matthew nečekal, že Strike bude tak mohutný. Byl o pár centimetrů vyšší než Matthew, který se těšil pozici nejvyššího muže v jejich oddělení. Ba co víc, kdyby Strike začal vykládat o zážitcích z Afghánistánu a Iráku, nebo jak přišel při výbuchu o nohu a jak obdržel vyznamenání, což všechno Robin pokládala za impozantní příběhy, považoval by to za nevkusné vytahování, ale to, že se o ničem z toho nezmínil, ho štvalo ještě víc. Strikovo hrdinství, jeho činorodý a akcí nabitý život, jeho zkušenosti s cestováním a nebezpečím se jaksi přízračně vznášely nad celým jejich rozhovorem.

Robin seděla vedle něho ve vagonu metra rovněž mlčky. Dnešní večer si ani trochu neužila. Takhle Matthewa ještě nikdy nezažila, nebo ho tak aspoň nikdy neviděla. Může za to Strike, napadlo ji, když se tomu v otřásajícím se vlaku snažila přijít na kloub. Strike ji nějak záhadně přiměl, aby Matthewa viděla jeho očima. Moc netušila, jak se mu to povedlo – jak se Matthewa vyptával na ragby… někteří lidé by to mohli pokládat za zdvořilost, ale Robin věděla své… nebo byla prostě jen naštvaná, že přišel pozdě, a obviňovala ho z věcí, které neměl v úmyslu?

A tak pár snoubenců uháněl domů nocí, spojený nevysloveným podrážděním nad člověkem, který tou dobou už hlasitě chrápal na sedačce vlaku na lince Northern.

11

Smím, můj pane,

vědět, proč mě zapouzíte?

John Webster: Vévodkyně z Amalfi

„To je Cormoran Strike?“ ozval se dívčí hlas s akcentem vyšších společenských vrstev druhý den ráno za pět minut tři čtvrtě na devět. „U telefonu,“ potvrdil Strike. „Tady Nina. Nina Lascellesová. Dominic mi dal na vás číslo.“ „Aha, ano.“ Otřel si předloktím pěnu z úst – zrovna stál svlečený do půl těla před zrcátkem na holení, které si většinou stavěl ke kuchyňskému dřezu, protože v koupelně bylo šero a byla přecpaná věcmi. „Pověděl vám, o co mi jde, Nino?“

„Jo, chcete prý infiltrovat výroční večírek v Roper Chard.“ „Infiltrovat je možná trochu silný výraz.“ „Ale je v tom mnohem víc vzrušení, když se řekne infiltrovat.“ „To je pravda,“ přisvědčil pobaveně. „Takže tomu rozumím dobře, že do toho jdete se mnou?“ „No jasně, to bude zábava. A můžu hádat, proč tam asi chcete jít a všechny tajně špehovat?“ „Špehovat opět není zrovna…“ „Tak už to přestaňte kazit. Můžu hádat?“ „Proč ne, jen do toho,“ pobídl ji a s pohledem upřeným z okna si lokl čaje. Už zase padla mlha; krátké období sluníčka bylo pryč. „Jde o Bombyx mori,“ řekla Nina. „Nemám pravdu? Mám, že jo? Řekněte, že mám pravdu.“

„Máte pravdu,“ řekl Strike a Nina vyjekla radostí.

„Vůbec bych o tom neměla mluvit. Je na to přísný zákaz, všem nám ve firmě přišel výstražný email, v Danielově kanceláři si podávají dveře právníci. Kde se sejdeme? Asi si dáme napřed někde spicha a půjdeme tam spolu, ne?“

„Jo, to určitě,“ souhlasil Strike. „Kde se vám to hodí?“

Už když si vytahoval pero z kabátu pověšeného na dveřích, toužebně pomyslel na večer strávený doma, dlouhý dobrý spánek, čas klidu a odpočinku před časným vstáváním v sobotu ráno a sledováním nevěrného manžela jeho hnědovlasé klientky.

„Znáte to v Ye Olde Cheshire Cheese?“ zeptala se Nina. „Je to na Fleet Street. Tam nebude nikdo z práce a dá se odtamtud dojít do kanceláře pěšky. Vím, že je to tam staromódní, ale já to miluju.“

Domluvili se, že se sejdou o půl osmé. Když se Strike vrátil k holení, ptal se sám sebe, nakolik je pravděpodobné, že se na nakladatelském večírku setká s někým, kdo by znal místo Quineova pobytu. Potíž je v tom, peskoval Strike v duchu svůj odraz v kulatém zrcátku, když si společně odstraňovali strniště z brad, že se pořád chováš, jako bys byl ve Speciální vyšetřovací jednotce. Národ už tě neplatí za to, abys byl takhle důkladný, kamaráde.

Ale neuměl to jinak; byla to součást stručného, ale nezměnitelného osobního etického kodexu, který ho provázel celý dospělý život: dělej svoji práci a dělej ji dobře.

Strike hodlal strávit většinu dne v kanceláři, což měl za normálních okolností rád. S Robin se dělili o administrativní úřadování; představovala pro něj inteligentní a často užitečnou ozvučnou desku a mechanismy vyšetřování ji fascinovaly pořád stejně, jako když u něho začínala. Dnes ale scházel ze schodů zdráhavě a jeho zkušená tykadla také v jejím pozdravu okamžitě zaznamenala jistý neklid, který – jak se obával – může záhy přerůst do otázek typu: „Tak co si myslíte o Matthewovi?“

Přesně kvůli tomu, říkal si Strike, když se stahoval do své zadní kanceláře pod záminkou, že potřebuje telefonovat, je špatný nápad scházet se s vaší jedinou zaměstnankyní mimo kancelář a pracovní dobu.

Po pár hodinách ho hlad donutil vylézt. Robin jako obvykle koupila sendviče, ale nezaklepala na dveře, aby mu dala vědět, že už je přinesla. I to potvrzovalo pocit trapnosti po předchozím, společně stráveném večeru. Aby oddálil chvíli, kdy už se o tom budou muset zmínit, a v naději, že když se mu podaří tématu vyhnout dostatečně dlouho, třeba by s ním vůbec nemusela začít (i když zatím nikdy tahle taktika na žádnou z žen nefungovala), jí Strike po pravdě řekl, že právě mluvil po telefonu s panem Gunfreyem.

„Půjde na policii?“ zeptala se Robin.

„Ehm – ne. Gunfrey není typ člověka, který se obrátí na policii, když mu někdo dělá potíže. On je to skoro stejnej darebák jako člověk, kterej mu chce zmrzačit syna. Ale došlo mu, že tentokrát už to je nad jeho síly.“

„Nepřemýšlel jste o tom, že byste si při schůzce nahrál, na jakou práci si vás ten gangster najal, a předal nahrávku policii sám?“ zeptala se Robin bez přemýšlení.

„Ne, Robin, protože by bylo jasné, odkud ta hláška přišla, a kdybych se musel během vyšetřování vyhýbat námezdním zabijákům, podnik by to nesmírně zatížilo.“

„Ale Gunfrey přece nemůže svého syna ukrývat doma věčně!“

„Nebude muset. Vezme rodinu na nečekanou dovolenou do Ameriky, zavolá našemu příteli, co si tak rozumí s nožem, z Los Angeles a oznámí mu, že si všechno promyslel a změnil názor ohledně křížení jeho podnikatelských plánů. Nemělo by to vypadat moc podezřele. Ten chlápek už mu nadělal dost hnusnejch nepříjemností, aby to ospravedlňovalo, že se radši stáhne. Cihly v čelním skle auta, výhružný telefonáty jeho manželce. Myslím, že příští týden se budu muset vrátit do Crouch End, oznámit, že kluk vůbec nevylezl z domu, a vrátit mu to pětikilo.“ Strike si povzdychl. „Nezní to sice moc přesvědčivě, ale nechci, aby mi šli po krku.“

„On vám dal…?“

„Pětikilo – pět stovek, Robin,“ řekl Strike. „Jak tomu říkáte v Yorkshiru?“

„Já jen, že je to strašně málo za pobodání mladýho kluka,“ řekla Robin rozčileně a potom přistihla Strika nepřipraveného a zničehonic se zeptala: „Tak co si myslíte o Matthewovi?“

„Hodnej kluk,“ zalhal Strike automaticky.

Zdržel se dalšího rozvádění. Robin nebyla hloupá; od začátku mu imponoval její cit pro lež, pro falešný tón. Nicméně i tak zatoužil rychle přejít k jinému tématu.

„Začínám uvažovat o tom, že třeba příští rok, až budeme opravdu ziskoví a vy budete konečně brát lepší plat, mohli bychom si dovolit přibrat nějakou další sílu. Jsem sedřený jak kůň, nemůžu takhle pokračovat donekonečna. Kolik klientů jste musela poslední dobou odmítnout?“

„Pár jich bylo,“ odpověděla Robin chladně.

Hádal, že asi nebyl z Matthewa dostatečně nadšený, ale nehodlal ve svém pokrytectví zajít ani o kousek dál, a tak se krátce poté uchýlil opět do své kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Strike měl však tentokrát pravdu jen napůl.

Jeho odpověď Robin skutečně rozladila. Věděla, že kdyby se Strikovi Matthew upřímně líbil, nikdy by nepoužil tak jednoznačná slova jako „hodnej kluk“. Řekl by třeba: „Jo, ten je v pohodě“ nebo „Myslím, že jste klidně mohla dopadnout hůř.“

Jenže ji ve skutečnosti nejvíc podráždil, ba dokonce ranil, jeho návrh, že přijme nového zaměstnance. Robin se vrátila zpátky k obrazovce počítače, začala překotně a vztekle ťukat do klávesnice a při vystavování týdenní faktury pro rozvádějící se brunetku třískala do kláves tvrději než obvykle. Domnívala se – očividně mylně –, že je zde něčím víc než obyčejnou sekretářkou. Pomohla přece Strikovi obstarat důkazy, které vedly k usvědčení vraha Luly Landryové; některé z nich dokonce sesbírala sama z vlastní iniciativy. V následujících měsících pak několikrát operovala způsobem, který zdaleka přesahoval povinnosti sekretářky, doprovázela Strika při sledování, když mu dělala partnerku na místech, kde bylo přirozenější pohybovat se v páru, okouzlovala vrátné a vzdorovité svědky, které instinktivně odrazovala Strikova mohutná postava a nevrlý výraz, nemluvě o tom, kolikrát se vydávala za celou škálu různých žen v telefonu, jež by Strike se svým hlubokým basem neměl šanci napodobit.

Robin se domnívala, že Strike uvažuje podobně jako ona. Občas prohodil věci jako: „Je to dobré pro váš detektivní trénink“ nebo „Měla byste si udělat kurz, ve kterém vás naučí, jak se neprozradit při sledování.“ Předpokládala tudíž, že až bude podnik stát na zdravějších základech (a Robin mohla věrohodně tvrdit, že k takovému vývoji sama značným dílem přispěla), dostane se jí výcviku, který jistě potřebovala, toho si byla vědoma. Teď se ale zdálo, že všechny ty nenuceně prohozené narážky byly jen jakýmsi roztržitým pohlazením spolehlivé písařky. Co tady vlastně dělá? Proč odmítla všechny ty mnohem lepší příležitosti? (Ve svém rozpoložení se Robin rozhodla úmyslně zapomenout na to, jak málo toužila po práci v personálním oddělení, byť sebelépe placené.)

Třeba tím novým zaměstnancem bude žena schopná vykonávat všechny ty užitečné funkce, a z ní, Robin, se stane recepční a sekretářka pro oba nové partnery a nikdy už se z kanceláře nedostane. Kvůli tomu ale přece u Strika nezůstala, kvůli tomu se nevzdala mnohem lepšího platu a nevnesla do svého partnerského vztahu zdroj neustálého napětí.

Přesně v pět hodin Robin přestala uprostřed věty psát, oblékla se do svého trenčkotu a prosklené dveře za sebou zavřela se zbytečnou razancí.

Rána Strika probudila. Tvrdě spal u pracovního stolu s hlavou položenou na složených pažích. Podíval se na hodinky, zjistil, že je pět, a přemýšlel, kdo to asi mohl přijít v tuhle dobu do kanceláře. Až když otevřel dveře spojující obě místnostmi a uviděl, že Robinin kabát i taška zmizely a monitor počítače je potemnělý, uvědomil si, že odešla bez rozloučení.

„Do prdele,“ ulevil si netrpělivě.

Robin nebývala většinou rozmrzelá; to byla jen jedna z bezpočtu věcí, které na ní měl rád. Co na tom záleželo, že se mu nelíbí Matthew? On si ho přece nebere. Strike si pro sebe něco podrážděně zamumlal, zamkl kancelář a vyšel nahoru do svého podkrovního bytečku, kde měl v úmyslu se najíst a převléknout na setkání s Ninou Lascellesovou.

12

Ale ve skutečnosti je to výtečná, energická žena,

nesmírně inteligentní a duchaplná.

Ben Jonson: Epicoena aneb Mlčenlivá žena

Večer šel Strike setmělým, promrzlým Strandem směrem k Fleet Street s rukama sevřenýma v pěst a vraženýma hluboko do kapes. Kráčel natolik energicky, nakolik mu to únava a stále bolavější pravá noha dovolily. Litoval, že musel opustit klid a pohodlí své milované garsonky; nebyl si jistý, že z téhle večerní výpravy vzejde něco užitečného, a přesto – téměř proti své vůli – byl v mrazivém oparu zimního večera znovu okouzlen starobylou krásou města, k němuž ho od dětství vázala nejednoznačná věrnost.

V mrazivém listopadovém večeru zmizely veškeré známky turistického ruchu: fasáda hospody Old Bell Tavern ze sedmnáctého století s rozzářenými vitrážovými okny šířila auru dávné vznešenosti; z draka stojícího na stráži nad vývěsním štítem Temple Bar byla proti černočerné obloze poseté hvězdami vidět jen strohá nelítostná silueta; a kopule chrámu svatého Pavla zářila v mlhavé dálce jako vycházející měsíc. Když už se blížil ke svému cíli, vysoko na cihlové zdi nad jeho hlavou se skvěla jména svědčící o novinářské minulosti Fleet Street – People’s Friend, Dundee Courier –, jenomže Culpeppera s jeho novinářskou bandou už dávno z tradičního domova vypudili do Wappingu a Canary Wharf. Těmto místům teď dominovalo už jen právo a na procházejícího detektiva právě shlížel Královský soudní dvůr, vrchní svatyně Strikova řemesla.

V té smířlivé a podivně sentimentální náladě Strike zamířil ke kulaté žluté svítilně na druhé straně ulice označující vstup do Ye Olde Cheshire Cheese, prošel úzkým průjezdem a pak se musel sehnout, aby se neuhodil do hlavy o nízký dveřní překlad.

Z přecpané, dřevem obložené přední místnosti lemované starobylými olejomalbami se vcházelo do dalšího malého sálu. Strike se opět sklonil, aby se vyhnul vybledlému nápisu „Bar pouze pro pány“ na dřevěné desce nad vchodem, a okamžitě ho přivítalo nadšené mávání bledé křehké dívenky, jejímž nejvýraznějším rysem byly obrovské hnědé oči. Choulila se v černém kabátě u hořícího krbu a v drobných bílých dlaních svírala prázdnou sklenici.

„Nina?“

„Já věděla, že jste to vy, Dominic vás popsal do puntíku přesně.“

„Můžu vám přinést něco k pití?“

Poručila si bílé víno. Strike si pro sebe přinesl pintu Samuela Smithe a vsoukal se na nepohodlnou dřevěnou lavici vedle ní. Místnost byla plná londýnského přízvuku. Jako by Nina vycítila jeho náladu, prohlásila:

„Tohle je pořád ještě opravdová hospoda. To jenom lidi, kteří sem ve skutečnosti nikdy nepřijdou, si myslí, že je plná turistů. Chodil sem Dickens a Johnson a Yeats… Miluju to tady.“

Rozzářila se na něho a on její úsměv opětoval, vychutnal si tu upřímnou srdečnost s několika doušky piva ve svých útrobách.

„Jak daleko je to odsud do vašeho nakladatelství?“

„Asi deset minut pěšky,“ odpověděla. „Máme sídlo hned za Strandem. Je to novej barák se zahradou na střeše. Bude tam příšerná zima,“ dodala, preventivně se otřásla a zachumlala se ještě víc do kabátu. „Ale šéfové se vymlouvají, že nemůžou nikde nic jinýho pronajmout. Ve vydávání knížek nastaly těžký časy.“

„Říkala jste, že kolem románu Bombyx mori jsou nějaké potíže?“ zeptal se Strike, který se pustil do práce a nohu s protézou si natáhl pod stolem, co nejdál to šlo.

„Potíže,“ odpověděla, „to je hodně zdrženlivý vyjádření. Daniel Chard zuří. Z Daniela Charda nemůžete udělat padoucha v oplzlým románu.

V žádným případě. Ani náhodou. Je to špatnej nápad. On je divnej člověk. Říká se o něm, že se nechal vtáhnout do rodinnýho podniku, ale že ve skutečnosti chtěl být umělcem. Jako Hitler,“ dodala s chichotáním.

V jejích velký očích tančily odrazy světel nad barem. Strika napadlo, že vypadá jako ostražitá, rozrušená myš.

„Hitler?“ opakoval po ní s matným pobavením.

„Když je rozhozenej, křičí jako Hitler – tenhle týden jsme to zjistili. Dřív nikdo v životě neslyšel Daniela mluvit byť jen zvýšeným hlasem. Řval a hulákal na Jerryho. Slyšeli jsme to i přes zeď.“

„Vy jste tu knihu četla?“

Zaváhala a v koutcích úst jí zaškubal uličnický úsměv.

„Oficiálně ne,“ řekla nakonec.

„Ale neoficiálně…“

„Možná jsem do toho pokradmu nahlédla,“ řekla.

„Copak to není pod zámkem?“

„No vlastně… ano, je to v Jerryho sejfu.“

S potutelným šibalským úsměvem ho pobídla, aby se s ní dobromyslně pobavil na účet nevinného redaktora.

„Problém je, že on všem prozradil kód, protože ho pořád zapomíná, takže si nám může říct, abychom mu ho připomněli. Jerry je ten nejsladší, nejupřímnější mužskej na světě a myslím, že by ho vůbec nenapadlo, že bychom si přečetli něco, na co bychom neměli právo.“

„Kdy jste se do knížky dívala?“

„V pondělí, když ji dostal. V té době se už o ní začalo mluvit, protože Christian Fisher obvolal přes víkend asi padesát lidí a četl jim úryvky do telefonu. Doslechla jsem se, že prý ji i naskenoval a začal některé pasáže rozesílat emailem.“

„To bylo ještě předtím, než se v tom začali angažovat právníci?“

„Jo. Všechny nás svolali a měli směšnou řeč o tom, co by se stalo, kdybychom o knížce někde mluvili. Byl to naprostej nesmysl, snažili se nás přesvědčit, jak by utrpělo renomé nakladatelství, kdyby zesměšnili jeho ředitele – chystáme se vstoupit na burzu, nebo přinejmenším se to říká. Nakonec by to prý ohrozilo i naše zaměstnání. Vůbec nechápu, jak při tom svém proslovu dokázal ten právník zachovat vážnou tvář. Můj táta je královskej rada,“ pokračovala ležérně, „a tvrdí, že Chard těžko bude moct jít po krku někomu z nás, když o knížce ví tolik lidí mimo firmu.“

„Je Chard dobrý ředitel?“ zeptal se Strike.

„Řekla bych, že jo,“ prohlásila roztěkaně, „ale je dost tajemnej a děsně důstojnej, takže… no, zkrátka to, co o něm Quine napsal, je prostě zábavný.“

„A co o něm napsal?“

„V knížce Chard vystupuje pod jménem Phallus Impudicus a…“

Strikovi zaskočilo pivo. Nina se zahihňala.

„On se tam jmenuje ‚Nestydatej Čurák‘?“ zeptal se Strike se smíchem a otřel si ústa hřbetem dlaně. Nina se zasmála. Na to, že vypadala jako nedočkavá školačka, zněl její kdákavý smích oplzle.

„Vy jste měl latinu? Já ji vzdala, nenáviděla jsem ji – všichni ale asi víme, co je to ‚phallus‘, že? Musela jsem si to najít, a Phallus impudicus je ve skutečnosti botanickej název pro jednu muchomůrku, která se jmenuje hadovka smrdutá. Ta houba podle všeho odporně smrdí a… no zkrátka,“ znovu se rozhihňala, „vypadá jako zahnívající, páchnoucí penis. To je klasický Owen: sprostá jména a nikoho nešetřit.“

„A co tam Phallus Impudicus vyvádí?“

„No, chodí jako Daniel, mluví jako Daniel, vypadá jako Daniel a užívá si nekrofilie s pohledným spisovatelem, kterého zavraždil. Je to fakt krvavý a nechutný. Jerry vždycky tvrdil, že Owen považuje za ztracený každý den, kdy nedonutí své čtenáře, aby se aspoň dvakrát pozvraceli. Chudák Jerry,“ dodala soucitně.

„Proč ‚chudák Jerry‘?“ zeptal se Strike.

„On je v té knížce taky.“

„A za jakého phalluse je tam on?“

Nina se opět rozhihňala.

„To vám nepovím, tu část o Jerrym jsem nečetla. Prolistovala jsem knížku, jen abych našla pasáže o Danielovi, protože všichni říkali, jak je to vulgární a legrační. Jerry byl z kanceláře pryč jen na půl hodiny, takže jsem neměla moc času – všichni ale víme, že se tam o něm píše taky, protože Daniel zatáhl Jerryho k sobě, přinutil ho jít na schůzku s právníky a podepsat svým jménem všechny ty stupidní emaily, ve kterých se říká, že pokud někde o Bombyx mori promluvíme, zhroutí se svět. Myslím, že Daniel se cítí trochu líp, když Owen zaútočil i na Jerryho. Ví, že Jerryho všichni milují, takže bych řekla, že si myslí, že budeme držet hubu, abychom ho ochránili. Jen bůh ale ví, proč se Quine obul i do Jerryho,“ dodala Nina a úsměv jí zmizel z tváře. „Jerry totiž neměl na celým světě jedinýho nepřítele. Owen je fakt hajzl,“ dodala zamyšleně po chvíli a zůstala zírat na prázdnou skleničku od vína.

„Chcete ještě pití?“ zeptal se Strike.

Vrátil se k baru. Na protější stěně visel ve vitríně vycpaný šedý papoušek. Byla to jediná stopa nefalšovaného kýče, kterou tu zahlédl a ve své smířlivé náladě vůči takovému pozůstatku autentického starého Londýna byl ochoten připustit, že tu možná mezi těmito zdmi papoušek kdysi opravdu skřehotal a brebentil a že nejde jen o úlovek z vetešnictví.

„Víte, že se Quine pohřešuje?“ zeptal se Strike, když se vrátil k Nině.

„Jo, slyšela jsem o tom. Vůbec mě neudivuje, že ztropil takové pozdvižení.“

„Vy se s Quinem znáte?“

„Vlastně ani ne. Občas chodí do redakce a zkouší flirtovat, rozumíte, v tom svým pitomým kabátě. Předvádí se, pořád se snaží šokovat. Řekla bych, že je docela trapnej, a jeho knížky nesnáším odjakživa. Jerry mě přemluvil, abych si přečetla Hobartův hřích, a mně to připadalo úděsný.“

„Nevíte, jestli někdo o Quineovi poslední dobou něco nezaslechl?“

„Já o ničem nevím,“ řekla Nina.

„A nikdo netuší, proč napsal knihu, za kterou ho bezpochyby čeká soudní proces?“

„Všichni si myslí, že se s Danielem bůhvíjak pohádali. On se koneckonců hádá úplně s každým. Za ta léta už byl u spousty nakladatelů. Říká se, že Daniel vydává Owena jenom proto, že to podle něj budí dojem, že mu Owen odpustil, jak hrozně se zachoval k Joeovi Northovi. Owen s Danielem se ve skutečnosti nemají moc v lásce, to je všeobecně známo.“

Strike si vzpomněl na fotografii pohledného blonďatého mladíka v pracovně Elizabeth Tasselové.

„Jak hrozně se Chard vůči Northovi zachoval?“

„Podrobnosti moc neznám,“ řekla Nina. „Ale vím, že to tak prostě bylo. Vím, že Owen přísahal, že pro Daniela nikdy nic nenapíše, ale pak si vyzkoušel skoro každý druhý nakladatelství a musel předstírat, že se s Danielem mýlil, a Daniel ho vzal zase zpátky, protože se domníval, že to na něho vrhne dobrý světlo. Všichni to tak aspoň říkají.“

„A víte něco o tom, že by se Quine pohádal s Jerrym Waldegravem?“

„Ne, a zní to strašně bizarně. Proč by měl někdo útočit na Jerryho? On je přece bezvadnej! I když z toho, co jsem slyšela, si nemůžete tak úplně…“

Podle Strika to bylo vůbec poprvé, kdy se zamyslela nad tím, co se chystá říct, než pokračovala přece jen poněkud střízlivějším tónem:

„Zkrátka člověk nedokáže úplně přesně odhadnout, na co Owen v Jerryho případě naráží, a jak říkám, já to nečetla. Ale Owen napadl spoustu lidí,“ pokračovala Nina. „Slyšela jsem, že tam píše i o vlastní ženě, a očividně psal hnusně i o Liz Tasselové, což je možná docela mrcha, ale všichni vědí, že stojí při Owenovi za všech okolností. Liz už si v nakladatelství Roper Chard nikdy s žádnou knihou ani neškrtne; všichni kvůli ní zuří. Vím, že Daniel nařídil, aby jí na dnešní večer zrušili pozvánku – to je pěkně ponižující. A za dva týdny má být večírek pro Larryho Pinkelmana, jednoho z jejích autorů, tam jí pozvání zrušit nemůžou – Larry je zkrátka zlatíčko, všichni ho milují –, ale bůh ví, jak se na ni ostatní budou tvářit, pokud se tam objeví. V každém případě se chci zeptat,“ dodala Nina, pohodila svou světle hnědou kšticí a nečekaně změnila téma, „jak jsme se my dva vlastně seznámili, když spolu jdeme na večírek? Jste můj přítel, nebo co?“

„Mohou na takovou akci chodit partneři pozvaných?“

„Jo, to můžou, jenže já nikomu neříkala, že s vámi chodím, takže spolu nemůžeme chodit dlouho. Řekneme, že jsme se dali dohromady na jednom večírku minulý týden, ano? A asi bychom si měli tykat, když spolu chodíme, ne?“

Strike neurčitě přikývl. Slyšel s téměř stejnou mírou zneklidnění a potěšené marnivosti, s jakým nadšením mu navrhuje fiktivní rande.

„Musím se vyčurat, než půjdeme,“ řekl, když dopila svou třetí sklenku, a ztěžka se zvedl z dřevěné lavice.

Schody dolů na záchodky v Ye Olde Cheshire Cheese působily člověku závrať a strop byl tak nízký, že se praštil do hlavy, přestože se nahrbil. Když si mnul čelo a polohlasně nadával, připadalo mu, že právě dostal shůry pohlavek, aby si včas uvědomil, co je a co není dobrý nápad.

13

Slyšel jsem, že vlastníte jistou knihu,

ve které máte od svých udavačů

jména všech notorických zločinců,

kteří čekají v Římě.

John Webster: Bílá ďáblice

Zkušenosti Strika naučily, že existuje jistý typ žen, pro které je neobyčejně přitažlivý. Jejich společnou charakteristikou byla inteligence a neklidná jiskřivost jako u špatně našroubovaných žárovek. Často bývaly půvabné a obvykle to byly, jak s oblibou dodával jeho nejstarší přítel Dave Polworth, „naprosto neřízený střely“. Nad tím, co přesně k němu podobné ženy přitahovalo, neměl Strike nikdy čas příliš přemýšlet, i když Polworth, muž mnoha výstižných teorií, zastával názor, že takové ženy („nervní, přešlechtěné“) podvědomě hledají to, čemu říkal „krev tažného koně“.

Strikova někdejší snoubenka Charlotte se mohla považovat za královnu této třídy žen. Krásná, chytrá, nestálá a zvrácená se ke Strikovi opakovaně vracela navzdory nesouhlasu rodiny a špatně skrývanému znechucení svých přátel. Jejich šestnáctiletý vztah neustálých rozchodů a návratů ukončil sám v březnu a ona se téměř okamžitě zasnoubila se svým bývalým klukem, jemuž ji Strike přebral před mnoha lety v Oxfordu. Kromě jediné výjimečné noci byl od té doby Strikův milostný život dobrovolně pustý. Doslova všechny jeho probdělé hodiny naplňovala práce a úspěšně odolával návrhům, ať už jemným nebo otevřeným, od žen, jako byla jeho okouzlující hnědovlasá klientka, které byly těsně před rozvodem a měly spoustu času na zahánění a tišení své samoty.

Ale nebezpečné nutkání podlehnout, risknout komplikace kvůli jedné či dvěma útěšným nocím, pořád viselo ve vzduchu. A teď po jeho boku potemnělým Strandem spěšně cupitala Nina Lascellesová, dva kroky na jeho jeden, a dávala mu svou přesnou adresu v St John’s Wood, „aby to vypadalo, žes už tam byl“. Sahala mu sotva po ramena a Strika příliš malé ženy nikdy nepřitahovaly. Příval povídání o nakladatelství Roper Chard prokládala mnohem častějším smíchem, než bylo nezbytně nutné, a jednou či dvakrát se dotkla jeho paže, aby nějaký výrok zdůraznila.

„Tak jsme tady,“ oznámila nakonec, když se blížili k vysoké moderní budově s otočnými prosklenými dveřmi a výrazným nápisem „Roper Chard“ ze zářivě oranžového plexiskla na kamenném průčelí.

V rozlehlé recepci postávala před řadou ocelových posuvných dveří spousta lidí ve večerních šatech. Nina vytáhla z kabelky pozvánku a ukázala ji nějakému zřejmě najatému pomocníkovi v nepadnoucím smokingu a vzápětí se Strikem vstoupili spolu s dalšími dvaceti lidmi do prostorného výtahu obloženého zrcadly.

„V tomhle patře se obvykle konají obchodní schůzky,“ zakřičela na něho Nina, když se vynořili v přeplněném otevřeném prostoru, kde jakási kapela hrála pro pár lidí na řídce zaplněném tanečním parketu. „Obvykle jsou tady příčky mezi jednotlivými pracovišti. Takže s kým se vlastně chceš seznámit?“

„S kýmkoli, kdo se dobře zná s Quinem a mohl by mít nějaký nápad ohledně toho, kde se schovává.“

„Tak to je vlastně jenom Jerry…“

Čerstvá várka hostů z výtahu za jejich zády je postrčila do davu přítomných. Strike měl pocit, že se ho Nina vzadu chytla za sako jako dítě, ale neopětoval to gesto tím, že by ji chytil za ruku nebo jinak posílil představu, že patří k sobě a jsou milenci. Párkrát zaslechl, jak se zdraví s procházejícími lidmi. Nakonec dosáhli protilehlé zdi, kde bíle odění číšníci obsluhovali u stolů prohýbajících se jídlem a kde mohli mluvit, aniž by na sebe museli křičet. Strike si vzal a snědl dva elegantně vyhlížející krabí chlebíčky, přičemž v duchu odsoudil jejich miniaturní rozměr, zatímco Nina se rozhlížela kolem sebe.

„Nikde Jerryho nevidím, ale nejspíš bude na střeše kouřit. Nezkusíme to tam? Jé, podívej – Daniel Chard zavítal mezi obyčejné smrtelníky!“

„Který to je?“

„Ten plešatý.“

Kolem šéfa společnosti udržovali ostatní uctivou vzdálenost, jako by to byl kruh polehlého obilí obklopující startující helikoptéru. Chard mluvil s pěkně stavěnou mladou ženou v přiléhavých černých šatech.

Phallus Impudicus; Strike nedokázal potlačit pobavený úsměv, ale plešatost Chardovi slušela. Byl mladší a vypadal víc fit, než Strike očekával, a byl svým způsobem pohledný, s hustým černým obočím nad hluboko posazenýma očima, s orlím nosem a úzkými rty. Uhlově zbarvený oblek nebyl ničím výjimečný, ale jeho světle fialová kravata byla mnohem širší než obvyklá vázanka a byla pokreslená lidskými nosy. Strika, jenž měl ohledně oblékání odjakživa konvenční vkus, což byl instinkt vybroušený k dokonalosti v důstojnickém klubu, takové drobné, ale působivé gesto nonkonformity u ředitele společnosti fascinovalo, obzvlášť když přitahovalo příležitostné pohledy plné překvapení či pobavení.

„Kde je pití?“ zeptala se Nina a marně se natahovala na špičky.

„Tamhle,“ řekl Strike, který ze své výšky viděl bar u oken, z nichž byl pěkný výhled na Temži. „Zůstaň tady, já něco přinesu. Bílé víno?“

„Šampaňský, pokud se Daniel praštil přes kapsu.“

Strike se prodíral davem ve směru, který ho nenápadně přivedl do blízkosti Charda, jenž veškerou tíhu konverzace nechával výhradně na své společnici. Vyzařoval z ní onen druh mírného zoufalství lidí, kteří se snaží vést společenskou konverzaci, ale vědí, že se jim nedaří zaujmout. Strike si všiml, že Chard, jenž v ruce svíral sklenici vody, má na hřbetu dlaně zarudlou vyrážku. Zastavil se Chardovi za zády pod záminkou, že pouští skupinku mladých žen, která mířila opačným směrem.

„… byla to fakt ohromná zábava,“ říkala právě dívka v černých šatech nervózně.

„Ano,“ odtušil Chard, který vypadal nesmírně znuděně, „musela to být legrace.“

„A v New Yorku to bylo fajn? Tedy – chci říct – ne fajn, bylo to užitečné? Zábava?“ zeptala se jeho společnice.

„Samá práce,“ odsekl Chard a Strike, přestože neviděl řediteli do tváře, měl pocit, že opravdu zívnul. „Spousta řečí o digitálních právech.“

U Strika se zastavil obtloustlý muž v třídílném obleku, který už působil opile, třebaže bylo sotva půl deváté, a bez přehnané zdvořilosti ho vyzval, aby ustoupil z cesty. Strike neměl na vybranou a pobídce doprovozené důkladnou gestikulací musel vyhovět, takže se dostal z doslechu Daniela Charda.

„Díky,“ řekla mu Nina o pár minut později, když si od něho přebírala šampaňské. „Nezajdeme tedy do zahrady na střeše?“

„Skvělý,“ přitakal Strike. I on si vzal šampaňské, ne že by ho měl tak rád, ale neměli nic jiného, co by byl ochoten pít. „Kdo je ta ženská, se kterou mluví Daniel Chard?“

Nina zamířila se Strikem ke spirálovitým kovovým schodům a cestou se natáhla, aby se podívala.

„To je Joanna Waldegraveová, Jerryho dcera. Nedávno dopsala svůj první román. Proč? Je snad tvůj typ?“ zeptala se a udýchaně se zasmála.

„Ne,“ odpověděl Strike.

Stoupali po roštovém schodišti a Strike se opět musel plnou vahou spoléhat na zábradlí. Když se vynořili na střeše budovy, ovanul ho ledový večerní vzduch, který pálil v plicích. Všude kolem se prostíraly záhony sametových trávníků, soudky s květinami a mladými stromky, lavičky; dokonce zde byl i nasvícený rybníček, v němž se pod tmavými listy leknínů proháněly ryby a míhaly se jako záblesky plamínků. Mezi pečlivě zastřiženými čtverci trávníků stála ve skupinkách – jako mohutné ocelové hřiby – venkovní topná tělesa a lidé se pod nimi choulili a otočení zády k umělým pastorálním sceneriím sledovali své pokuřující společníky. V přítmí zářily rozžhavené konce cigaret.

Výhled na město byl působivý, sametově černý a posetý drahokamy, Londýnské oko zářilo neonovou modří, Oxo Tower rubínově zbarvenými okny, Southbank Centre, Big Ben a Westminsterský palác plápolaly zlatě do noci.

„Pojď,“ pobídla ho Nina, odvážně uchopila Strika za ruku a vedla ho k trojici žen, z jejichž úst vycházely obláčky bílé mlhy, i když zrovna nevydechovaly cigaretový kouř.

„Ahoj, holky,“ oslovila je Nina. „Neviděla jste některá Jerryho?“

„Ten už je sťatej,“ prohlásila suše zrzka.

„Ale ne,“ vzdychla Nina. „A to už na tom byl docela dobře!“

Vytáhlá blondýnka se ohlédla přes rameno a zašeptala:

„Minulý týden byl na šrot v restauraci Arbutus.“

„Může za to Bombyx mori,“ řekla nedůtklivě vyhlížející dívka s krátkými tmavými vlasy. „A víkend v Paříži na oslavu výročí se taky moc nevydařil. Myslím, že Fenella měla další záchvat vzteku. Kdy už od ní konečně odejde?“

„Je tady?“ zeptala se dychtivě blondýnka.

„Někde tu je,“ odpověděla tmavovláska. „Nepředstavíš nás, Nino?“

Nastala vlna představování, po němž Strike nebyl o nic moudřejší ohledně toho, která z dívek je Miranda, Sarah či Emma, ale všechny čtyři ženy se záhy ponořily do pitvání neštěstí a opilosti Jerryho Waldegravea.

„Měl se na Fenellu vykašlat už před lety,“ řekla tmavovláska. „Je to odporná ženská.“

„Pššt!“ sykla Nina a všechny čtyři nepřirozeně ztichly, zatímco se k nim pomalu přiloudal muž téměř stejně vysoký jako Strike. Kulatý těstovitý obličej měl zčásti ukrytý za velkými brýlemi s obroučkami z rohoviny a rozcuchanou hřívou vlasů. Skleničku s červeným vínem měl plnou po okraj a hrozilo, že mu víno každou chvíli vyšplouchne na ruku.

„Provinilé ticho,“ poznamenal s přívětivým úsměvem. Mluvil přehnaně rozvážným sonorním hlasem, který podle Strika prozrazoval zkušeného opilce. „Budu třikrát hádat, o čem se asi bavíte: Bombyx – mori – Quine. Dobrej,“ dodal, zadíval se na Strika a podal mu ruku: jejich oči byly ve stejné úrovni. „My se asi neznáme, že?“

„Jerry – to je Cormoran, Cormorane – to je Jerry,“ řekla Nina jedním dechem. „To je můj kluk,“ dodala stranou spíš pro tři ženy vedle sebe než pro vysokého redaktora.

„Tak Cameron, říkáte?“ zeptal se Waldegrave a dlaň stočenou do kornoutku si přiložil k uchu.

„Skoro,“ řekl Strike.

„Promiňte,“ prohlásil Waldegrave. „Na jedno ucho neslyším. A vy tady dámy šíříte drby před vysokým tmavým cizincem,“ řekl s poněkud těžkopádným humorem, „přestože pan Chard vydal jednoznačné nařízení, že by nikdo mimo společnost neměl být do našeho špinavého tajemství zasvěcený?“

„Ty to ale na nás nepráskneš, viď že ne, Jerry?“ nadhodila tmavovláska.

„Kdyby Daniel doopravdy chtěl tu knížku udržet pod pokličkou,“ prohlásila zrzka netrpělivě, byť se přitom rychle ohlédla přes rameno, aby se ujistila, že šéf není nikde nablízku, „neposílal by po celém městě právníky, aby se to pokusili ututlat. Mně pořád volají nejrůznější lidi a ptají se mě, co se to u nás děje.“

„Proč jsi musel jednat s právníky, Jerry?“ zeptala se odvážně tmavovláska.

„Protože jsem v té knížce taky, Sarah,“ řekl Waldegrave a máchl skleničkou tak, že její obsah vychrstl na šlechtěný trávník. „Jsem tam do poslední mrtě, včetně svýho selhávajícího sluchu. V tý knize.“

Všechny ženy vydávaly zvuky, jimiž ho ujišťovaly, jak jsou otřesené a zhnusené.

„Co asi Quine o tobě mohl říct, když ses k němu odjakživa choval tak slušně?“ vyptávala se tmavovláska.

„Owenovou obehranou písničkou je, že jsem bezdůvodně brutální vůči jeho nejlepším dílům,“ řekl Waldegrave a volnou rukou naznačil do vzduchu stříhání nůžkami.

„A to je všechno?“ opáčila blondýnka s mírným nádechem zklamání. „To je toho. Vždyť může být rád, že vůbec má smlouvu, když se vezme v úvahu, jak se chová.“

„Začíná to vypadat, že zase jednou zmizel do podzemí,“ poznamenal Waldegrave. „Nikomu nebere telefon.“

„Zbabělej hajzlík,“ prohodila zrzka.

„Já mám o něho docela starost.“

„Starost?“ opakovala zrzka nevěřícně. „To nemyslíš vážně, Jerry.“

„Kdybys tu knížku četla, taky by tě to trápilo,“ řekl Waldegrave a drobně škytl. „Já myslím, že Owenovi ruplo v bedně. Čte se to jako dopis na rozloučenou.“

Blondýnka se rozesmála, ale jakmile na ni Waldegrave pohlédl, okamžitě utichla.

„Nedělám si legraci. Myslím, že se opravdu nervově zhroutil. Pod vší tou obvyklou groteskností se dá v podtextu vyčíst: všichni se proti mně spikli, všichni jdou po mně, všichni mě nenávidí…“

„Jenže jeho opravdu všichni nenávidí,“ skočila mu do řeči blondýnka.„Žádný rozumný člověk by nemohl předpokládat, že je něco takového možné vydat. A on si zničehonic zmizí.“

„Jenže tohle přece dělá pořád,“ prohlásila netrpělivě zrzka. „Je to jeho oblíbený kousek, na pár dní se vypařit, no ne? Daisy Carterová z nakladatelství Davis–Green mi říkala, že když s ním dělali Balzakovy bratry, naštval se a zmizel dvakrát.“

„Dělám si o něho starosti,“ opakoval Waldegrave tvrdohlavě. Zhluboka se napil vína a řekl: „Mohl si třeba podřezat žíly…“

„Owen by se v žádným případě nezabil!“ prohlásila posměšně blondýnka. Waldegrave ji sjel pohledem, ve kterém se podle Strika mísil soucit s averzí.

„Víš, lidi občas opravdu dokážou sami sebe zabít, Mirando, když se domnívají, že přišli o všechno, kvůli čemu žili. Někdy se té myšlenky nedokážou zbavit i proto, že si ostatní myslí, že jejich utrpení je jen fraška.“

Blondýnka se zatvářila skepticky a rozhlédla se po okolostojících, aby u nich našla podporu, ale nikdo se jí nezastal.

„Spisovatelé jsou jiní,“ pokračoval Waldegrave. „V životě jsem nepotkal žádného, který by za něco stál a nebyl pošahaný. To by si měla uvědomit hlavně ta zatracená Liz Tasselová.“

„Ta tvrdí, že nevěděla, o čem ta knížka je,“ řekla Nina. „Všem vypráví, jak byla nemocná a nestihla si román pořádně přečíst…“

„Já Liz Tasselovou znám,“ zabručel Waldegrave a Strike se zájmem sledoval, jak se v hlase přívětivého opilého redaktora ozval záblesk nepředstírané zloby. „Moc dobře věděla, co dělá, když tu knížku pustila do oběhu. Myslela si, že je to její poslední příležitost, jak na Owenovi vydělat nějaký peníze. Skvělá publicita na úkor Fancourtova skandálu, kterýho už léta nenávidí… jenže když je teď z toho průser, tak se ke svýmu klientovi nezná. Zatraceně ohavný jednání.“

„Daniel jí zrušil pozvání na dnešní večírek,“ řekla tmavovláska. „Musela jsem jí zavolat a oznámit jí to. To bylo něco příšernýho.“

„Nevíš, kam by se Owen mohl zašít, Jerry?“ zeptala se Nina.

Waldegrave pokrčil rameny.

„Může být kdekoli, ne? Já jenom doufám, že je v pořádku, ať už je, kde je. Nemůžu si pomoct, ale já mám toho bláznivýho mizeru navzdory všemu rád.“

„O jakém velkém Fancourtově skandálu v té knížce píše?“ zeptala se zrzka. „Slyšela jsem, jak někdo říkal, že to mělo něco společného s jakousi recenzí…“

Všichni v hloučku až na Strika začali mluvit jeden přes druhého, ale Waldegraveův hlas se nesl nad ostatními a ženy postupně ztichly s onou instinktivní zdvořilostí, již často projevují vůči indisponovaným mužům.

„Myslel jsem si, že tenhle příběh všichni znají,“ řekl Waldegrave s dalším drobným škytnutím. „V kostce se to dá popsat tak, že Michaelova první žena Elspeth napsala velice špatný román. V jednom literárním časopise se pak objevila anonymní parodie. Vystřihla si ji, přišpendlila vpředu na šaty a otrávila se plynem jako Sylvia Plathová.“

Zrzka zalapala po dechu.

„Ona se zabila?“

„Jo,“ přisvědčil Waldegrave a znovu si přihnul vína. „Spisovatelé jsou cvoci.“

„Kdo napsal tu parodii?“

„Všichni si odjakživa myslí, že to byl Owen. Popřel to, ale není se co divit, když to tak dopadlo,“ řekl Waldegrave. „Po Elspethině smrti už spolu Owen s Michaelem nikdy nemluvili. Jenže v románu Bombyx mori Owen přichází s důmyslnou hypotézou, že skutečným autorem parodie byl Michael sám.“

„Panebože,“ hlesla ohromená zrzka.

„Když už mluvíme o Fancourtovi,“ pokračoval Waldegrave a podíval se na hodinky, „měl bych vám asi všem oznámit, že v devět hodin dojde dole k jednomu velkolepému prohlášení. Určitě si to, dámy, nenechte ujít.“

Volným krokem zamířil pryč. Dvě z dívek típly cigaretu a vydaly se za ním. Blondýnka přešla k jiné skupince.

„Jerry je milej, že?“ obrátila se Nina ke Strikovi, a i když byla zachumlaná ve vlněném kabátě, celá se třásla.

„Nesmírně velkodušný,“ odpověděl Strike. „Zdá se, že nikdo jiný si nemyslí, že by Quine netušil, co tím způsobí. Nechceš se vrátit do tepla?“

Na okrajích Strikova vědomí číhala únava. Ze všeho nejvíc chtěl jít domů a pustit se do toho otravného úkonu, jímž musel ke spaní připravovat svou nohu (tak tomu v duchu říkal), zavřít oči a pokusit se spát osm hodin v jednom zátahu, než bude muset vstát a vydat se po stopách dalšího nevěrného manžela.

Místnost dole byla teď ještě přecpanější. Nina se několikrát zastavila a něco křičela do uší svých známých. Strike byl představen zavalité spisovatelce romantických románů, která byla zjevně okouzlená levným šampaňským i hlučnou kapelou, a rozcuchané černovlasé ženě Jerryho Waldegravea, která se s Ninou pozdravila s přemrštěně vášnivým opileckým nadšením.

„Ona je vždycky vlezlá,“ prohlásila Nina chladně, když se uvolnila z jejího objetí a odvedla Strika blíž k provizornímu pódiu. „Pochází ze zazobané rodiny a dává všem najevo, že se za Jerryho vdala pod svou úroveň. Strašná snobka.“

„Tak to jí asi imponuje ten tvůj tatínek, co je královským radou, ne?“ zeptal se Strike.

„Ta tvoje paměť mě teda skoro děsí,“ zvedla Nina obdivně zrak. „To ne, já si myslím, že… já jsem vlastně Ctihodná Nina Lascellesová. To může být samozřejmě každýmu ukradený. Ale lidem jako Fenella ne.“

Nějaký zřízenec upravoval mikrofon u dřevěného pultíku na pódiu nedaleko baru. Na plakátu se skvělo logo nakladatelství Roper Chard – uzel na laně mezi oběma jmény – a zdobným písmem namalovaný nápis „100. výročí založení“.

Následovalo deset nudných minut čekání, během nichž Strike zdvořile a náležitě odpovídal na Ninino brebentění, což vyžadovalo obrovské úsilí, protože byla mnohem menší a místnost mnohem hlučnější.

„Je tady Larry Pinkelman?“ zeptal se, když si vzpomněl na starého autora dětských knížek na stěně v kanceláři u Elizabeth Tasselové.

„Ani nápad, ten večírky nesnáší,“ pravila Nina vesele.

„Já myslel, že mu jeden právě pořádáte, ne?“

„Jak to víš?“ zeptala se zaskočeně.

„Před chvílí jsi mi to řekla v hospodě.“

„No teda, tobě asi nic neunikne, co? Ano, pořádáme večeři u příležitosti novýho vydání jeho vánočních povídek, ale to bude jen taková malá oslava. On Larry nesnáší davy lidí, je opravdu hodně plachý.“

Na pódium konečně vystoupil Daniel Chard. Hovor se ztlumil do šumotu a mumlání a poté utichl zcela. Když si Chard začal rovnat poznámky a odkašlal si, Strike zaznamenal ve vzduchu napětí.

Musí být v tomhle přece zběhlý, pomyslel si Strike, ale Chardovo veřejné vystoupení mělo k suverenitě daleko. Zdálo se, že se v pravidelných intervalech naučeným způsobem dívá pořád na stejné místo nad hlavami shromážděných; nikomu nepohlédl do očí; chvílemi ho bylo sotva slyšet. Když své posluchače stručně provedl slavnou historií nakladatelství Roper Publishing, ostýchavě poukázal na počátky Chard Books, firmy svého dědečka, popsal jejich spojení a stejným nevýrazným, monotónním hlasem vyjádřil pak i vlastní skromné potěšení a hrdost, že po deseti letech od této fúze je šéfem globální společnosti. Jeho drobné vtípky byly oceněny bujarým smíchem, který podle Strika poháněly stejnou měrou rozpaky jako alkohol. Strikův zrak přitahovaly Chardovy rozbolavělé ruce, které vypadaly, jako by si je opařil. V armádě kdysi poznal jednoho mladého vojína, jemuž ze stresu vyrazil tak silný ekzém, že musel být hospitalizován.

„Nemůže být sebemenších pochyb,“ prohlásil Chard a Strike jako nejvyšší člověk v místnosti, stojící navíc nedaleko pódia, pohodlně viděl, že obrátil na poslední stránku projevu, „že nakladatelská branže prochází v současné době obdobím překotných změn a nových výzev, ale jedna věc i dnes zůstává stejně pravdivá jako před sto lety: nejdůležitější je obsah. Dokud se budeme moci chlubit těmi nejlepšími světovými autory, Roper Chard bude i nadále vzrušovat, zneklidňovat a bavit. A právě v tomto kontextu…“ Blížící se vyvrcholení proslovu se v Chardově chování spíš než vzrušením projevilo úlevou spojenou s tím, že jeho martyrium už brzy skončí. „… je mi ctí a potěšením vám oznámit, že jsme v tomto týdnu uzavřeli smlouvu s jedním z nejlepších spisovatelů na světě. Dámy a pánové, přivítejte, prosím, Michaela Fancourta!“

Dav znatelně zalapal po dechu. Nějaká žena nadšeně vyjekla. Kdesi v zadní části místnosti se strhl potlesk, který se šířil dopředu jako praskající oheň. Strike viděl, jak se v dálce otevírají dveře, a zahlédl nerudný výraz tváře na příliš velké hlavě, ale vzápětí byl Fancourt pohlcen nadšenými zaměstnanci. Trvalo několik minut, než se dostal k pódiu a potřásl si s Chardem rukou.

„Panebože,“ opakovala nadšeně tleskající Nina, „panebože.“

Jerry Waldegrave, který podobně jako Strike o hlavu přečníval nad převážně ženským davem, stál téměř přesně naproti nim na opačné straně pódia. Opět už v ruce třímal plnou sklenku, takže nemohl tleskat, ale když viděl, jak si Fancourt sjednává gestikulací před mikrofonem klid, pozdvihl sklenici ke rtům bez jediného úsměvu.

„Díky, Dane,“ začal Fancourt. „Vůbec by mě nenapadlo, že bych se tady mohl ukázat,“ řekl a jeho slova byla přivítána bouřlivým výbuchem smíchu, „ale mám pocit, jako bych se vracel domů. Psal jsem pro nakladatelství Chard a potom jsem psal pro Ropera a byly to dobré časy. Patřil jsem mezi rozhněvané mladé muže,“ davem se šířilo napjaté pochechtávání, „a teď jsem rozhněvaný starý muž,“ další smích a úsměv se objevil dokonce i na tváři Daniela Charda, „a už se těším, jak se u vás vyřádím,“ přepjatý smích Charda i přihlížejícího davu. Vypadalo to, že Strike s Waldegravem jsou v místnosti jediní, kteří se neválejí smíchy.

„Jsem rád, že jsem zpátky, a udělám vše, co bude v mých silách, aby nakladatelství Roper Chard bylo i nadále – jak to bylo, Dane? – vzrušující, zneklidňující a zábavné.“

Strhl se bouřlivý potlesk. Oba muži si potřásli rukama uprostřed záplavy blesků fotoaparátů.

„Odhaduju to na půl melounu,“ prohlásil opilý muž za Strikovými zády, „a deset kilo za to, že se tady dnes večer ukázal.“

Fancourt slezl z pódia přímo před Strikem. Tváří v tvář fotografům jeho tradičně zarputilý výraz nijak zvlášť nepolevil, ale když se teď k němu natahovaly ruce, působil o něco šťastněji. Michael Fancourt obdivem neopovrhoval.

„No tohle,“ zavýskla Nina a obrátila se ke Strikovi. „Věřil bys tomu?“

Fancourtova velká hlava zmizela v davu. Odkudsi se vynořila ztepilá Joanna Waldegraveová a snažila se procpat ke slavnému autorovi. Okamžitě se za ní objevil její otec; opileckým gestem se natáhl a dost nešetrně ji popadl za paži.

„On si potřebuje promluvit s jinými lidmi, Jo, nech ho na pokoji.“

„Máma jde za ním taky, proč v tom nebráníš jí?“

Strike sledoval, jak Joanna opouští otce očividně naštvaná. Zmizel i Daniel Chard; Strika napadlo, jestli nevyklouzl ze dveří v době, kdy byla pozornost davu upřená k Fancourtovi.

„Ten váš ředitel není zrovna rád středem pozornosti,“ podotkl k Nině.

„Prý se hodně zlepšil,“ odpověděla Nina, která nespouštěla oči z Fancourta. „Před deseti lety nedokázal vzhlédnout od poznámek. Jenže je to skvělej obchodník, rozumíš. Mazanej.“

V Strikovi zápasila zvědavost s únavou.

„Nino,“ oslovil ji, když se mu podařilo svou společnici odtáhnout od zástupů natlačených kolem Fancourta (ochotně se podvolila jeho vedení), „kde jsi to říkala, že je ten rukopis Bombyx mori?“

„V sejfu u Jerryho,“ odpověděla. „O patro níž.“ Usrkla šampaňskéa velké oči se jí rozzářily. „Žádáš mě snad o to, o co si myslím, že mě žádáš?“

„Jak velké nepříjemnosti by ti hrozily?“

„Obrovské,“ prohlásila bezstarostně. „Kartu mám ale u sebe a všichni jsou zaneprázdnění, ne?“ Její otec je koneckonců královský rada, pomyslel si Strike bezcitně. Dvakrát by si rozmysleli, než jí dají padáka.

„Myslíš, že bychom mohli udělat kopii?“

„Jdeme na to,“ pobídla ho a hodila do sebe zbytek sklenky.

Ve výtahu nikdo nebyl a vylidněné podlaží o patro níž se utápělo ve tmě. Nina otevřela magnetickou kartou dveře na oddělení a sebevědomě Strika vedla mezi slepými monitory počítačů a opuštěnými pracovními stoly do velké kanceláře v rohu. Světlo sem dopadalo pouze z věčně osvětleného Londýna za okny a od oranžově blikajících kontrolek vypnutých počítačů v pohotovostním režimu.

Waldegraveova kancelář nebyla zamčená, ale sejf postavený za knihovnou byl jištěný číselným kódem. Nina zadala čtyřmístné číslo. Dvířka sejfu se otevřela a Strike spatřil uvnitř nepořádně naskládanou hromádku listů.

„To je ono,“ prohlásila Nina šťastně.

„Mluv šeptem,“ napomenul ji Strike.

Nina pořizovala kopii na kopírce u dveří a Strike hlídal okolí. Nekonečné šustění a hučení kopírky působilo podivně konejšivým dojmem. Nikdo nepřišel, nikdo nic neviděl; za čtvrt hodiny Nina vrátila rukopis do sejfu a zavřela ho.

„Tady to máš.“

Podala mu kopii převázanou několika pevnými gumičkami, které držely listy pohromadě. Když si ji od ní přebíral, na okamžik se k němu naklonila: opilecké zakymácení, jen na chvíli se o něho opřela. Něco jí na oplátku dlužil, ale byl strašně unavený; nelákal ho návrat do jejího bytu v St John’s Wood ani představa, že by ji měl vzít k sobě do podkroví v Denmark Street. Nestačilo by pozvat ji na oplátku zítra večer někam do hospody? Náhle si vzpomněl, že jde zítra večer k sestře na oslavu svých narozenin. Lucy mu řekla, že klidně může vzít někoho s sebou.

„Nechceš se mnou zítra večer zajít na jeden nudný večírek?“ zeptal se jí.

Zasmála se, očividně radostí bez sebe.

„Co na něm bude nudnýho?“

„Všechno. Bude se ti to líbit. Tak máš chuť?“

„No… proč ne?“ souhlasila vesele.

Vypadalo to, že pozvání splnilo svůj účel; cítil, že výzva k tělesnému kontaktu pominula. Vykradli se z potemnělé redakce v ovzduší důvěrného kamarádství, zkopírovaný rukopis Bombyx mori měl Strike ukrytý pod kabátem. Když si poznačil její adresu a telefonní číslo, posadil ji do bezpečí taxíku s pocitem úlevy a osvobození.

14

Sedí tam někdy i celé odpoledne a čte si pořád

dokola ty odporné, sprosté (svrab a neštovice,

nemůžu je vystát!), darebné verše.

Ben Jonson: Každý podle své letory

Následující den lidé pochodovali proti válce, ve které Strike přišel o nohu, tisícihlavý zástup s transparenty se táhl srdcem mrazivého Londýna za rodinnými příslušníky vojáků, kteří šli v popředí. Strike se od několika kamarádů z armády doslechl, že mezi demonstranty budou i rodiče Garyho Topleye – zemřel při explozi, jež Strika stála kus dolní končetiny –, ale Strika by nenapadlo, že by se k nim měl přidat. Pocity, které si z války odnesl, se nedaly stručně shrnout do černého hesla na bílé ceduli. Tehdy i nyní se držel hesla, že člověk má především dobře dělat svoji práci, a účast v pochodu by naznačovala, že má výčitky, které necítil. A tak si nasadil protézu, oblékl si svůj nejlepší italský oblek a namířil si to do Bond Street.

Věrolomný manžel, kterého sledoval, tvrdil, že jeho odloučená žena – Strikova tmavovlasá klientka – v opilosti poztrácela při společném pobytu v jednom hotelu několik kousků velice cenných klenotů. Strike se náhodou dozvěděl, že manžel má dnes dopoledne schůzku v Bond Street, a měl tušení, že některé z těch údajně ztracených šperků by se mohly překvapivě znovu objevit.

Jeho objekt vstoupil do klenotnictví a Strike si prohlížel výlohy na protější straně ulice. Když muž o půl hodiny později odešel, Strike si dopřál kávu, nechal uběhnout dvě hodiny a poté napochodoval do klenotnictví a prohlásil, že jeho žena zbožňuje smaragdy. Pod touto záminkou si půl hodiny s předstíraným zájmem prohlížel nejrůznější šperky, než před něj nakonec obchodník položil přesně ten náhrdelník, který – jak se jeho brunetka domnívala – její manžel stopil. Strike ho okamžitě koupil. Transakci mohl provést pouze díky tomu, že ho za tím účelem jeho klientka předem vybavila deseti tisíci librami. Deset tisíc liber za důkaz, že ji manžel podvádí, pro ženu, která bojuje o vyrovnání v řádu milionů, nic neznamená.

Cestou domů si Strike koupil kebab. Náhrdelník uschoval do malého sejfu, který si nainstaloval v kanceláři (většinou ho používal k zabezpečení kompromitujících fotografií), a zamířil nahoru do podkroví, kde si uvařil silný čaj, svlékl si oblek a zapnul televizi, aby mohl sledovat přípravy na nadcházející zápas Arsenalu proti Spurs. Potom se pohodlně natáhl na postel a pustil se do čtení rukopisu, který včera večer ukradl.

Elizabeth Tasselová mu řekla, že Bombyx mori je perverzní Poutníkova cesta zasazená do bájné země nikoho, kam se vydává eponymní hrdina (mladý geniální spisovatel) z ostrova obývaného hlupáky zrozenými z příbuzenských svazků, kteří jsou příliš zaslepení, aby rozpoznali jeho talent. Jeho v mnohém ohledu symbolická pouť vede do vzdáleného města. Bohatství a neobvyklost jazyka i obrazotvornosti Strika nepřekvapily – znal je už z listování Balzakovými bratry. Námět knihy ho ale zaujal.

První povědomou postavou, která se vynořila z hustého přediva často obscénních souvětí, byla Leonora Quineová. Když geniálně nadaný Bombyx procházel krajinou zalidněnou nejrůznějšími nebezpečnými tvory a příšerami, setkal se se Sukubou, ženou popsanou stroze jako „utahaná coura“, která ho zajala, svázala a úspěšně znásilnila. Leonora byla vylíčena v živých barvách: hubená a ošumělá, s obrovskými brýlemi a kategorickým, ale bezbarvým vystupováním. Po systematickém několikadenním znásilňování Bombyx přemluví Sukubu, aby ho propustila. Ta je z jeho odchodu natolik zoufalá, že Bombyx souhlasí, že ji vezme s sebou: to byl první příklad nesčetných podivných, snových zvratů ve vyprávěném příběhu, v němž se něco zlého a hrůzostrašného bez jakéhokoli vysvětlení či ospravedlnění náhle změnilo v cosi dobrého a moudrého.

O několik stránek dál přepadl Bombyxe a Sukubu tvor jménem Klíště, v němž Strike snadno rozpoznal Elizabeth Tasselovou: výrazná čelist, hluboký hlas a hrůzu nahánějící vzezření. A i tentokrát se Bombyx nad tvorem slitoval, a poté, co se na něm bestie vyřádila, svolil, aby se přidala k nim. Klíště mělo nepříjemný zvyk sát během spánku z Bombyxova těla mléko. Bombyx pohubl a zeslábl.

Bombyxovo pohlaví bylo zvláštně proměnlivé. Nejenže měl schopnost kojit a vykazoval známky těhotenství, ale navzdory tomu nadále tělesně obšťastňoval bezpočet očividně nymfomanických žen, které se mu soustavně pletly do cesty.

Strike se brodil vyumělkovanými obscenitami a přemýšlel, kolik portrétů skutečných lidí mu asi uniklo. Bombyxova setkání s jinými lidmi provázelo znepokojující násilí; jejich perverzní krutosti nebyl ušetřen žádný tělesný otvor – bylo to sadomasochistické šílenství. Textem se nicméně jako nit táhla Bombyxova neporušitelná nevinnost a čistota, prosté tvrzení o jeho genialitě jako by mělo čtenářům stačit k tomu, aby ho zprostili viny za zločiny, k nimž se uchyloval stejně svobodně jako údajné nestvůry, které ho obklopovaly. Jak obracel stránku za stránkou, vzpomněl si na názor Jerryho Waldegravea, podle kterého byl Quine duševně nemocný; začínal mít pro to jisté pochopení…

Fotbalový zápas měl každou chvíli začít. Strike rukopis odložil s pocitem, že už dost dlouho vězel v jakémsi temném, špinavém suterénu bez přístupu přirozeného světla a čerstvého vzduchu. Teď už jej ale ovládlo radostné očekávání. Nepochyboval, že Arsenal vyhraje – Spurs se ho nepodařilo na domácí půdě porazit už sedmnáct let.

Na čtyřicet pět minut se oddal čiré rozkoši, často hlasitě povzbuzoval a jeho tým v poločase vedl dva nula.

O přestávce ztlumil zvuk a trochu zdráhavě se vrátil do bizarního světa Quineovy představivosti.

Nikoho dalšího už nepoznával až do chvíle, kdy se Bombyx přiblížil k městu, jež bylo cílem jeho cesty. Zde, na mostě přes příkop, který se táhl podél městských hradeb, postávala mohutná, kulhavá a krátkozraká postava: Vykrajovač.

Vykrajovač měl místo brýlí s rohovinovou obroučkou frajersky nasazenou nízkou čapku a přes rameno nesl krvavý pytel, který sebou neustále zmítal. Bombyx přijal Vykrajovačovu nabídku, že ho spolu se Sukubou a Klíštětem provede tajnými dveřmi do města. Strike už mezitím přivykl sexuálnímu násilí, takže ho nepřekvapilo, když se ukázalo, že Vykrajovač má v úmyslu Bombyxe vykastrovat. V následné rvačce se Vykrajovači skutálel pytel ze zad a vyskočila z něj malá trpaslice. Vykrajovač nechal Bombyxe, Sukubu a Klíště uniknout a jal se pronásledovat trpaslici; Bombyxovi s jeho doprovodem se podařilo najít skulinu v městských hradbách, a když se ještě jednou ohlédli, spatřili, jak Vykrajovač topí to malé stvoření ve vodním příkopu.

Strike byl četbou natolik zaujatý, že si vůbec nevšiml, že začal druhý poločas utkání. Vzhlédl ke ztlumené televizi.

„Do hajzlu!“

Dva dva: Spurs naprosto neuvěřitelně dosáhli remízy. Strike zděšeně odhodil rukopis. Obrana Arsenalu se mu rozpadala přímo před očima. Tohle přece měli vyhrát. Měli nakročeno do čela tabulky.

„DO HAJZLU!“ zařval Strike za dalších deset minut, když dobře umístěná hlavička proplachtila kolem Fabiańského.

Spurs zvítězili.

S několika dalšími sprostými nadávkami vypnul televizi a podíval se na hodinky. Měl už jen půl hodiny na to, aby se osprchoval a převlékl, než vyzvedne v St John’s Wood Ninu Lascellesovou; cesta do Bromley s takovou zajížďkou ho bude stát majlant. Se znechucením pomyslel na to, že ho čeká ještě celá poslední čtvrtina Quineova rukopisu, a pocítil mnohem větší pochopení pro Elizabeth Tasselovou, která závěrečné kapitoly jen zběžně prolistovala.

Vlastně přesně nevěděl, proč to vůbec četl, možná z čiré zvědavosti.

Deprimovaný a podrážděný zamířil do sprchy a ze všeho nejvíc si přál, aby mohl zůstat večer doma. Měl iracionální pocit, že kdyby se nenechal rozptýlit obscénně hrůzným světem románu Bombyx mori, Arsenal mohl vyhrát.

15

Znát se k příbuzným se ve městě moc nenosí,

to vám tedy povím.

William Congreve: Tak to na tom světě chodí

„Tak co si myslíš o Bombyx mori?“ zeptala se ho Nina, když vyrazili od jejího bytu v taxíku, který si sotva mohl dovolit. Kdyby ji nepozval, jel by Strike do Bromley a zpátky hromadnou dopravou, navzdory tomu, o kolik by tím přišel času a jak je to nepohodlné. „Výplod choré mysli,“ řekl Strike. Nina se zasmála. „Jenže tys nečetl žádnou jinou Owenovu knížku. Všechny nejsou zdaleka tak špatné. Uznávám, že z téhle se chce člověku vážně zvracet. Co říkáš tomu Danielovu uhnívajícímu péru?“

„Tam jsem se ještě nedostal. Aspoň se mám na co těšit.“

Pod teplým vlněným kabátem ze včerejška měla teď na sobě přiléhavé černé večerní šaty s ramínky, které si už měl Strike příležitost dobře prohlédnout, když ho pozvala do svého bytu v St John’s Wood, aby na ni počkal, než si sbalí kabelku a klíče. V ruce taky držela lahev vína, kterou popadla v kuchyni, když si všimla, že on má ruce prázdné. Chytrá, hezká, dobře vychovaná holka, ale její ochota jít s ním hned druhý večer po jejich seznámení, ještě k tomu na sobotní večírek, ukazovala na jistou lehkomyslnost nebo možná nouzi.

Zatímco mířili z centra Londýna do království vlastníků nemovitostí, k prostorným domům přecpaným kávovary a televizory s vysokým rozlišením, k tomu všemu, co nikdy neměl a co jeho starostlivá sestra považovala i za jeho zásadní cíl, Strike se znovu sám sebe ptal, na co si to tady hraje.

Uspořádat mu narozeninový večírek ve svém domě, to byla celá Lucy. Byla naprosto bez fantazie, a i když tam většinou vypadala utrápenější než kdekoli jinde, považovala své obydlí za vysoce přitažlivé. Podobalo se jí, že bude trvat na tom, že pro něj uspořádá večeři, po které on netoužil, což ona odmítala pochopit. V Lucyině světě se narozeniny odjakživa oslavovaly, nikdy se na ně nezapomínalo: musel být dort a svíčky a přání a dárky; musel to být jasně vymezený čas, v němž panuje pořádek a jsou dodržovány tradice.

Když taxík projížděl Blackwallským tunelem a unášel je pod Temží do jižního Londýna, Strike si uvědomil, že vzít s sebou Ninu na rodinnou oslavu je vyhlášením vzpoury proti pravidlům. Navzdory konvenční lahvi vína, kterou držela na klíně, byla navýsost napjatá, ochotná vzít na sebe riziko a chopit se příležitosti. Bydlela sama a mluvit uměla o knížkách, ne o dětech; zkrátka to nebyla Lucyina krevní skupina.

Asi hodinu po odjezdu z Denmark Street pomohl Strike s peněženkou lehčí o padesát liber vystoupit Nině z auta do potemnělého chladu Lucyiny ulice a vedl ji cestou pod rozložitou magnolií dominující zahradě. Než Strike zazvonil, obrátil se k ní a poněkud zdráhavě jí oznámil:

„Asi bych ti měl něco říct: je to oslava narozenin. Mých narozenin.“

„To jsem ale měla vědět! Tak všechno…“

„Dneska je nemám,“ přerušil ji Strike. „Takže bych to nepřeháněl.“

A poté zazvonil.

Otevřel jim Strikův švagr Greg. Následovalo poplácávání po ramenou a přehnané projevy radosti, když spatřil Ninu. Nápadné to bylo o to víc, že žádné podobné city neprojevila Lucy. Sestra přichvátala chodbou s vařečkou, kterou třímala v ruce jako meč, a v zástěře navléknuté přes večerní šaty.

„Neříkals, že si s sebou někoho přivedeš!“ zasyčela Strikovi do ucha, když se sehnul, aby ji políbil na tvář. Lucy byla malá blondýna s kulatým obličejem; nikdo by nikdy neuhodl, že jsou příbuzní. Pocházela z jiného vztahu jejich matky s jedním slavným hudebníkem. Rick byl doprovodný kytarista, který na rozdíl od Strikova otce udržoval se svým potomkem přátelské vztahy.

„Já myslel, že jsi mě žádala, abych si přivedl nějakého hosta,“ zamumlal Strike k sestře, zatímco Greg pobídl Ninu do obývacího pokoje.

„Ptala jsem se, jestli si někoho přivedeš,“ prohlásila Lucy zlostně. „Panebože – budu muset jít a prostřít pro jednoho navíc… a chudák Marguerite.“

„Kdo je Marguerite?“ zeptal se Strike, ale Lucy už uháněla do jídelny s vařečkou ve vzduchu a svého čestného hosta zanechala samotného na chodbě. Strike si povzdechl a vydal se za Gregem a Ninou do obýváku.

„Překvapení!“ zvolal plavovlasý muž s ustupujícími kadeřemi, který vstal z pohovky, z níž se na Strika zářivě usmívala mužova obrýlená žena.

„Panenko skákavá,“ odtušil Strike a s upřímnou radostí přistoupil k mužově natažené ruce. Nick s Ilsou patřili k jeho nejstarším kamarádům a představovali jediný průsečík obou polovin jeho raného života: Londýn a Cornwall, šťastně spolu sezdaní.

„Nikdo mi neřekl, že tady budete!“

„Jo, tomu se říká překvapení, Oggy,“ smál se Nick, zatímco se Strike líbal s Ilsou. „Znáš se s Margueritou?“

„Ne,“ odpověděl Strike, „neznám.“

Tak proto chtěla Lucy zjistit, jestli s někým přijde; tohle byl onen druh ženy, do které by se měl podle jejích představ zamilovat a navždy s ní žít v nějakém domě s magnolií na zahradě. Marguerite měla tmavou, lesklou pleť a tvářila se zasmušile. Na sobě měla fialové šaty, které si pravděpodobně koupila v dobách, kdy byla trochu hubenější. Strike si byl jistý, že je rozvedená. Začínal být na tohle téma odborník.

„Ahoj,“ pozdravila, zatímco Nina ve svých šatičkách s ramínky klábosila s Gregem; v tom úsečném pozdravu se ozývala hluboká zahořklost.

A tak všech sedm usedlo k večeři. Od doby, kdy ho jako invalidu propustili z armády, se Strike s většinou svých civilních přátel moc často nestýkal. Jeho dobrovolně přijaté pracovní vytížení smazalo hranice mezi všedními dny a víkendy, ale teď si plně uvědomil, jak rád má Nicka s Ilsou a jak by bylo mnohem příjemnější, kdyby si někde jen oni tři pochutnávali na kari.

„Jak se znáte s Cormoranem?“ zeptala se Nina dychtivě.

„Já jsem s ním chodila v Cornwallu do školy,“ řekla Ilsa a usmála se přes stůl na Strika. „Střídavě. On tam vždycky chvíli chodil a pak zase nechodil, že jo, Corme?“

A nad uzeným lososem se tak rozebíralo roztříštěné dětství Strika a Lucy, jejich cestování s potulnou matkou a pravidelné návraty do St Mawes k tetě a strýci, kteří jim celé dětství a dospívání sloužili jako náhradní rodiče.

„A potom šel Corm do Londýna zase za matkou, když mu bylo nějakých… sedmnáct?“ řekla Ilsa.

Strike viděl, že Lucy se téma rozhovoru vůbec nezamlouvá: nesnášela hovory o jejich nezvyklé výchově a jejich neblaze proslulé matce.

„A skončil se mnou na jednom starém dobrém gymnáziu,“ doplnil Nick. „To byly krásný časy.“

„S Nickem bylo užitečný se znát,“ řekl Strike. „Zná Londýn jako svý boty; jeho táta je taxikář.“

„Vy jste taky taxikář?“ zeptala se Nina Nicka, očividně nadšená exotickým zázemím Strikových kamarádů.

„Ne,“ odpověděl Nick zvesela, „já jsem gastroenterolog. Slavili jsme s Oggym společně osmnáctý narozeniny…“

„… a Corm pozval na oslavu ze St Mawes svýho kamaráda Davea a mě. Byla jsem poprvý v Londýně, bylo to něco vzrušujícího…“ skočila mu do řeči Ilsa.

„… a tam jsme se seznámili,“ dokončil Nick a usmál se na svou ženu.

„A ani po těch letech pořád žádný děti?“ zeptal se Greg, samolibý otec tří synů.

Nastalo krátké stísněné ticho. Strike věděl, že se Nick s Ilsou o dítě bez úspěchu snaží už několik let.

„Zatím ne,“ odpověděl Nick. „Co děláte vy, Nino?“

Zmínka o nakladatelství Roper Chard trochu probrala Margueritu, která Strika podrážděně pozorovala z druhého konce stolu, jako by představoval chutné sousto, které položili nemilosrdně mimo dosah.

„K Roper Chard právě přešel Michael Fancourt,“ prohlásila. „Dnes ráno jsem si toho všimla na jeho webové stránce.“

„No nazdar, vždyť se to zveřejnilo teprve včera večer,“ řekla Nina. Ono „no nazdar“ připomnělo Strikovi, jak Dominic Culpepper oslovoval číšníka „kámo“; napadlo ho, že to řekla kvůli Nickovi, a možná tím chtěla Strikovi ukázat, že se umí v pohodě pohybovat mezi dělnickou třídou. (Charlotte, Strikova bývalá snoubenka, nikdy nepřizpůsobovala svůj slovník nebo přízvuk, bez ohledu na to, v jaké společnosti se nacházela. A taky neměla ráda žádné jeho přátele.)

„Já jsem velká fanynka Michaela Fancourta,“ řekla Marguerite. „Prázdný dům patří k mým nejoblíbenějším románům. Zbožňuju Rusy a ve Fancourtovi je cosi, co mi připomíná Dostojevského…“

Strike odhadoval, že jí asi Lucy řekla, že chodil na Oxford a že je chytrý. Toužil jedině po tom, aby se Marguerite vytratila někam tisíc mil daleko a aby mu Lucy lépe rozuměla.

„Fancourt neumí psát ženské postavy,“ prohlásila Nina pohrdavě. „Snaží se, ale neumí to. Jeho ženské, to jsou jen nálady, kozy a tampony.“

Při nečekaném slově „kozy“ Nick vyprskl do sklenice vína. Strika rozesmál Nickův záchvat smíchu.

„Oběma je vám šestatřicet. Panebože,“ zahihňala se Ilsa.

„Podle mě je úžasný,“ opakovala Marguerite bez jediného náznaku úsměvu. Připravili ji o potenciálního partnera, třebaže byl jednonohý a s nadváhou; nehodlala se vzdát ještě Michaela Fancourta. „A taky neuvěřitelně atraktivní. Já mám odjakživa slabost pro složitý a chytrý mužský,“ povzdychla si k Lucy a zjevně tím odkazovala k nějakým dřívějším katastrofám.

„Má moc velkou hlavu vzhledem ke svýmu tělu,“ prohlásila Nina a zvesela tak zapřela, že sama byla předešlého večera vzrušením bez sebe, když se Fancourt ukázal na podnikovém večírku, „a taky je neobyčejně arogantní.“

„Vždycky si říkám, jak je dojemné, co udělal pro toho mladého amerického spisovatele,“ řekla Marguerite, když Lucy začínala sklízet ze stolu po předkrmu a pobídla Grega, aby jí pomohl v kuchyni. „Dopsal za něho román – za toho mladého spisovatele, co umřel na AIDS. Jak se jenom jmenoval…?“

„Joe North,“ podotkla Nina.

„Divím se, žes měl chuť sem dneska večer přijít,“ obrátil se Nick tlumeným hlasem ke Strikovi. „Po tom, co se stalo odpoledne.“

Nick bohužel fandil Spurs.

Greg, který se vracel s pečeným jehněčím a zaslechl Nickova slova, okamžitě navázal.

„To muselo bolet, Corme, co? Když si už všichni mysleli, že je to doma…“

„Co to má znamenat?“ zeptala se Lucy jako učitelka volající třídu k pořádku a položila na stůl mísy s bramborami a zeleninou. „Nezačínej, prosím tě, s fotbalem, Gregu, buď tak hodný.“

Marguerite tak opět dostala přihrávku, aby mohla pokračovat v započatém rozhovoru.

„Ano, Prázdný dům byl inspirován domem mrtvého kamaráda, který ho Fancourtovi odkázal. Bylo to místo, kde v mládí prožívali šťastné chvíle. Je to nesmírně dojemné. Je to příběh lítosti, ztrát, zmařených ambicí…“

„Joe North ve skutečnosti odkázal dům společně Michaelu Fancourtovi a Owenu Quineovi,“ opravila ji sebevědomě Nina. „A oba napsali román, v němž se domem nechali inspirovat. Michael za něj dostal Bookerovu cenu – a Owena všichni setřeli,“ dodala Nina stranou ke Strikovi.

„Co se s tím domem stalo?“ zeptal se Strike Niny, když přebíral od Lucy mísu s jehněčím.

„To už je strašně let a jistě ho dávno prodali,“ řekla Nina. „Oni určitě nechtějí nic společně vlastnit, nenávidí se už roky. Od té doby co Elspeth Fancourtová spáchala sebevraždu kvůli té parodii.“

„Nevíš, kde ten dům stojí?“

„Tam není,“ zašeptala Nina polohlasem.

„Kdo tam není?“ ozvala se Lucy, která jen těžce skrývala své podráždění. Její plány se Strikem očividně selhaly. Teď už nikdy nebude mít Ninu ráda.

„Jeden z našich spisovatelů se pohřešuje,“ odpověděla jí Nina. „A jeho žena požádala Cormorana, aby ho našel.“

„Někdo úspěšnej?“ zeptal se Greg.

Greg měl bezpochyby až po krk toho, jak se jeho žena s velkým nasazením stará o svého geniálního, ale chudého bratra, jehož podnik se tak tak drží nad vodou navzdory obrovské pracovní zátěži, ale ze slova „úspěšnej“ spolu se vším, co se v něm skrývalo, když ho pronesl Greg, Strikovi naskakovala kopřivka.

„Ne,“ odpověděl. „Myslím, že bys Quinea za úspěšnýho rozhodně neoznačil.“

„Kdo si tě najal, Corme? Nakladatel?“ zeptala se Lucy nervózně.

„Jeho žena,“ řekl Strike.

„Ale bude schopná zaplatit účet, že?“ zeptal se Greg. „Žádný krachující chudáci, Corme, to musí být v podnikání pravidlo číslo jedna.“

„Divím se, že si ty perly moudrosti nezapisuješ,“ prohodil Nick ke Strikovi polohlasem ve chvíli, kdy Lucy nabízela Margueritě cokoli z toho, co bylo na stole (náhradou za to, že si Strika neodvede domů a nepřiměje ho se s ní oženit a bydlet o dvě ulice dál s novým kávovarem od Lucy a Grega).

Po večeři se usadili na béžové sedací soupravě v obývacím pokoji, kde byly přichystané dárky a přání. Lucy s Gregem mu koupili nové hodinky: „Protože vím, že se ti rozbily,“ řekla Lucy. Dojalo ho, že si vzpomněla, a tak Strikovu podrážděnost, že ho sem dnes večer vytáhla, otravovala ho kvůli jeho životním rozhodnutím a provdala se za Grega, vystřídala na chvíli vlna něhy. Sundal si laciný, ale funkční přístroj, který si jako náhradu pořídil sám, a připevnil si k zápěstí hodinky od Lucy: byly velké a lesklé, s kovovým řemínkem a vypadaly jako duplikát Gregových.

Nick s Ilsou mu koupili „tu whisky, co máš rád“: jednosladovou Arran, která mu silně připomněla Charlotte, s níž ji ochutnal poprvé, ale možnost melancholických vzpomínek zaplašily tři postavičky v pyžamech, které se náhle objevily ve dveřích. Nejvyšší z nich se zeptala:

„Máte už dort?“

Strike nikdy nechtěl děti (postoj, který Lucy odsuzovala) a své synovce, s nimiž se vídal jen zřídka, téměř neznal. Nejstarší s nejmladším se vydali s matkou pro jeho narozeninový dort; prostřední z chlapců si to nicméně namířil přímo ke Strikovi a podal mu podomácku vyrobené přání.

„To seš ty,“ řekl Jack a ukázal na obrázek, „jak dostáváš medaili.“

„Ty máš medaili?“ usmívala se Nina s očima navrch hlavy.

„Díky, Jacku,“ poděkoval Strike.

„Já chci být voják,“ prohlásil Jack.

„Za to můžeš ty, Corme,“ řekl Greg s jistou nevraživostí, kterou z jeho slov Strike jednoznačně vycítil. „Kupuješ mu vojáčky na hraní. Mluvíš s ním o své pistoli.“

„O dvou pistolích,“ opravil Jack svého otce. „Měl jsi dvě pistole,“ obrátil se ke Strikovi. „Ale musels je obě vrátit.“

„Dobře si to pamatuješ,“ řekl mu Strike. „Dotáhneš to daleko.“

Vešla Lucy s vlastnoručně upečeným dortem, na kterém plápolalo třicet šest svíček a byl ozdobený čímsi, co vypadalo jako stovky lentilek. Když Greg zhasl a všichni začali zpívat, Strike pocítil téměř neodolatelnou touhu odejít. Zavolal by si taxík v tom okamžiku, kdy by se mu podařilo uniknout z pokoje; místo toho nasadil úsměv a sfoukl svíčky, přičemž se očima vyhýbal Margueritě, která po něm z nedalekého křesla už zcela nepokrytě vrhala znepokojivě nenávistné pohledy. Nemohl za to, že ho jeho rodina a kamarádi, kteří to jistě mínili dobře, tlačili do role ometálovaného náhradního partnera pro osamělé ženy.

Strike si zavolal taxík ze záchodu v přízemí a o půl hodiny později se slušně projeveným politováním oznámil, že už budou muset s Ninou jít; musí druhý den brzo vstávat.

Venku na přeplněné a hlučné chodbě, kde se Strike zručně vyhnul polibku na ústa od Marguerity, zatímco jeho synovci si vybíjeli své rozrušení a nezvyklý noční příděl cukru a Greg vlezle pomáhal Nině do kabátu, se ke Strikovi naklonil Nick a zamumlal:

„Nevěděl jsem, že se ti líbí malý holky.“ „Nelíbí,“ odpověděl Strike tiše. „Ale včera mi pomohla něco šlohnout.“ „Jo? Tak to bych na tvým místě projevil svou vděčnost tím, že bych ji nechal nahoře,“ odtušil Nick. „Vždyť bys ji mohl rozmáčknout jako berušku.“

16

… nejezme k večeři syrové maso,

neb ještě budeme míti dost čerstvé krve,

až vykonáš svou pomstu.

Thomas Dekker a Thomas Middleton: Počestná děvka

Když se Strike nazítří ráno probudil, okamžitě věděl, že není ve své posteli. Tahle byla příliš pohodlná, povlečení příliš hebké; denní světlo grošující přikrývky dopadalo z nesprávné strany místnosti a zvuk deště na okně tlumily zatažené záclony. Zvedl se do sedu a přimhouřenýma očima se rozhlížel po Ninině ložnici, kterou včera zahlédl jen krátce ve světle noční lampičky, a v protějším zrcadle uviděl své nahé tělo, husté tmavé chlupy na hrudníku se na pozadí bleděmodré stěny za jeho zády vyjímaly jako černá skvrna.

Nina tu nebyla, ale cítil vůni kávy. Jak předvídal, byla v posteli náruživá a energická a snadno rozehnala mírnou melancholii, která ho při návratu z narozeninové oslavy přepadla. Teď ale přemýšlel, jak rychle se dokáže vyprostit z její péče. Kdyby se zdržel, vytvořil by očekávání, která nebyl připravený naplnit.

Jeho protéza stála opřená o stěnu u postele. Už se chystal vyklouznout z pokrývek, aby si ji podal, ale rychle se vrátil, protože dveře ložnice se otevřely a vešla zcela oblečená Nina s mokrými vlasy a s novinami pod paží, s dvěma hrnky kávy v jedné ruce a talířkem s croissanty ve druhé.

„Jen jsem na chvíli vyběhla,“ řekla udýchaně. „Panebože, venku je hrozně. Sáhni si mi na nos, jsem celá zmrzlá.“

„To jsi nemusela,“ řekl a posunkem ukázal na croissanty.

„Umírám hlady a kousek dál v ulici je skvělá pekárna. A podívej na tohle: News of the World – Dominikova exkluzivní reportáž!“

Fotografie zdiskreditovaného šlechtice, jehož tajné účty Strike prozradil Culpepperovi, vyplňovala střed titulní strany a ze tří stran ji obklopovaly fotografie jeho dvou milenek a faksimile dokumentů z Kajmanských ostrovů, které Strike vytáhl z jeho sekretářky. Lord Prasák z Kajmanů hlásal palcový titulek. Strike si od Niny vzal noviny a v rychlosti přelétl článek. Culpepper dodržel slovo: o žalem zničené sekretářce nebyla nikde ani zmínka.

Nina se usadila na posteli vedle Strika a četla si s ním, přičemž článek pobaveně komentovala: „Panebože, jak s tímhle mohl někdo… jen se na něho podívej“ a „Jú, to je teda nechutný“.

„No, Culpepperovi to nic nedělá,“ řekl Strike, a když oba dočetli, složil noviny. Zachytil pohledem datum v záhlaví titulní stránky: 21. listopadu. Jeho bývalá snoubenka má narozeniny.

Drobné bolestivé bodnutí někde pod solárem a náhlý příval živých, nevítaných vzpomínek… před rokem, téměř na hodinu přesně, se probudil vedle Charlotte na Holland Park Avenue. Vzpomněl si na její dlouhé černé vlasy, výrazné hnědozelené oči a tělo, jemuž podobné už v životě neuvidí, a rozhodně nedostane svolení, aby se ho dotýkal… Byli toho rána šťastní: postel byla jako záchranný člun houpající se na rozbouřeném moři jejich věčně se vracejících problémů. Daroval jí náramek, jehož koupě si vyžádala (i když o tom se nikdy nedozvěděla), aby si vzal půjčku na hrozný úrok… A o dva dny později, na jeho vlastní narozeniny, mu ona dala italský oblek a šli spolu na večeři a konečně si stanovili datum, kdy se vezmou, šestnáct let po seznámení…

Jenže určení toho dne odstartovalo novou a strašlivou etapu jejich vztahu, jako by se tím narušilo vratké napětí, ve kterém si navykli žít. Charlotte začala být čím dál náladovější a nevypočitatelnější. Hádky a scény, rozbíjení porcelánu, obviňování z nevěry (ačkoli to ve skutečnosti byla ona, jak byl Strike nyní přesvědčený, kdo se potají scházel s mužem, s nímž je teď zasnoubená)… Zápasili s tím necelé čtyři měsíce, až nakonec všechno navždy skončilo hnusným výbuchem vzájemných výčitek a vzteku.

Zašustění bavlny: Strike se rozhlédl a téměř s překvapením zjistil, že je pořád ještě v Ninině ložnici. Právě se chystala svléknout si halenku a vlézt si zpátky k němu do postele.

„Nemůžu už zůstat,“ řekl jí a znovu se natáhl pro protézu.

„Proč ne?“ zeptala se s pažemi zkříženými před tělem a s dlaněmi svírajícími lem košilky. „Ale no tak – vždyť je neděle!“

„Já musím pracovat,“ lhal. „Vyšetřování probíhá i v neděli.“

„Aha,“ snažila se říct věcně, ale vypadala schlíple.

Vypil si kávu a udržoval hovor ve veselém, ale neosobním tónu. Dívala se, jak si přivazuje protézu a míří do koupelny, a když se vrátil, aby se oblékl, byla stočená do klubíčka na křesle a s lehce žalostným výrazem žvýkala croissant.

„Opravdu nevíš, kde je ten barák? Ten, co ho Quine s Fancourtem zdědili?“ zeptal se jí, když si natahoval kalhoty.

„Cože?“ vyhrkla zmateně. „Ach jo – panebože, snad se tam nechystáš? Už jsem ti říkala, že ho určitě prodali už před lety!“

„Asi se na to zeptám Quineovy ženy,“ odtušil Strike.

Řekl, že jí zavolá, ale tak rychle, aby jí bylo jasné, že to jsou jen prázdná slova, pouhá zdvořilost, a odešel z jejího domu s pocitem mírné vděčnosti, ale žádné viny.

Když kráčel neznámou ulicí ke stanici metra, už zase ho do tváře a do rukou bodal déšť. Ve výloze pekárny, kde Nina před chvílí nakoupila croissanty, blikala vánoční pohádková světýlka. Po jejím deštěm smáčeném povrchu klouzal Strikův mohutný shrbený odraz svírající v jedné promrzlé ruce igelitovou tašku, kterou mu Lucy prozíravě dala, aby si mohl odnést všechna přání, narozeninovou whisky a krabičku od jeho nových nablýskaných hodinek.

Myšlenky se mu proti jeho vůli vrátily zpátky k šestatřicetileté Charlotte, která vypadala na pětadvacet a zřejmě teď slaví narozeniny se svým novým snoubencem. Možná dostala diamanty, napadlo Strika; vždycky tvrdila, že ji podobné věci nezajímají, ale když se hádali, třpyt všeho toho, co jí on nemohl dopřát, mu občas tvrdě vmetla do tváře…

Někdo úspěšnej? ptal se Greg na Owena Quinea, čímž měl na mysli: „Pořádnej bourák? Pěknej dům? Tučný konto?“

Strike minul kavárnu Beatles Coffee Shop, odkud na něj vesele vykukovaly černobílé tváře rozdováděných mladíků ze slavné čtyřky, a vkročil do relativního tepla stanice. Nechtěl strávit deštivou neděli sám v podkroví v Denmark Street. Na výročí narození Charlotte Campbellové se potřeboval něčím zaměstnat.

Zastavil se, vytáhl mobil a zatelefonoval Leonoře Quineové.

„Haló?“ ozvala se stroze.

„Dobrý den, Leonoro, tady Cormoran Strike…“

„Našel jste Owena?“ dožadovala se.

„Bohužel ne. Volám, protože jsem se právě dozvěděl, že váš manžel zdědil po jednom kamarádovi dům.“

„Jaký dům?“

Její hlas zněl unaveně a podrážděně. Myslel na ty různé zajištěné zámožné manžele, s nimiž se profesionálně setkával, na muže, kteří před manželkami ukrývali své staromládenecké byty, a přemítal, jestli náhodou zrovna neprozradil něco, co Quine před svou rodinou tajil.

„Není to pravda? Neodkázal spisovatel jménem Joe North dům společně…?“

„Aha, tohleto,“ odtušila. „To je v Talgarth Road, to jo. Jenže to bylo někdy před třiceti lety. Co o tom chcete vědět a proč?“

„Dům už se prodal, je to tak?“

„Ne,“ odpověděla naštvaně, „protože ten zatracenej Fancourt nám to nikdy nedovolil. Čistě ze zlé vůle, protože on ho vůbec nevyužívá. Ten barák tam prostě jen stojí, nikomu k ničemu není a pomalu se rozpadá.“

Strike se opřel o stěnu vedle automatů na jízdenky a pohledem zabrousil ke kruhovému stropu nesenému pavučinou vzpěr. Takhle to dopadá, opakoval si, když člověk přijímá klienty ve chvíli, kdy je vyplivnutý. Měl se zeptat, jestli nevlastní nějaké nemovitosti. Měl si to prověřit.

„Nešel se tam někdo podívat, jestli tam váš manžel náhodou není, paní Quineová?“

Posměšně zahýkala.

„Tam on by nikdy nešel!“ prohlásila, jako by jí Strike naznačoval, že se její manžel skrývá v Buckinghamském paláci. „On ten barák nenávidí, nechodí ani do jeho blízkosti! Myslím, že tam ani není žádný nábytek a tak.“

„Máte od něho klíče?“

„Nevím. Ale Owen by tam v žádným případě nešel! Nepřiblížil se k tomu domu celá léta. Bylo by to pro něho strašný místo k bydlení, je to starej prázdnej barák.“

„Kdybyste se mohla podívat po tom klíči…“

„Já se nemůžu utrhnout a jít do Talgarth Road, já mám Orlando!“ prohlásila, jak se dalo očekávat. „Ale jak vám říkám: on by tam nikdy…“

„Co kdybych se u vás za chvíli zastavil,“ řekl Strike, „vzal si od vás klíč, jestli ho najdete, a zašel se tam podívat? Jen abychom měli jistotu, že jsme nic nezanedbali.“

„Jo, jenom… je přece neděle,“ řekla a znělo to překvapeně.

„Já vím. Myslíte, že byste se mohla podívat po těch klíčích?“

„Tak dobře,“ prohlásila po krátké pauze. „Ale,“ dodala v posledním návalu elánu, „tam on určitě nebude!“

Strike nasedl na metro a s jedním přestupem dojel na Westbourne Park. Poté se s límcem zdviženým proti ledovému lijáku vydal na adresu, kterou mu Leonora naškrábala při jejich prvním setkání.

Bylo to další z oněch podivných londýnských zákoutí, kde milionářská sídla sousedí co by kamenem dohodil s dělnickými rodinami, které ve svých domovech bydlí čtyřicet i více let. Deštěm omývaná scéna nabízela zvláštní pohled: elegantní nové činžáky mezi nenápadnými, nevýraznými řadovými domky, luxusní nové stavby a staré útulné příbytky.

Rodina Quineových bydlela v Southern Row, tiché postranní uličce s malými cihlovými domky, nedaleko nabílené hospody U ledového Eskymáka. Když kolem prochladlý a promáčený Strike procházel, zamhouřil oči na vývěsní štít nad hlavou; šťastný Inuit na něm odpočíval vedle díry na lov ryb, zády k vycházejícímu slunci.

Oprýskané dveře domku Quineových byly natřené kalně zelenou barvou. Celé průčelí bylo zchátralé, včetně branky visící jen na jednom závěsu. Když Strike stiskl domovní zvonek, pomyslel na Quineovu zálibu v pohodlných hotelových apartmá a pohřešovaný muž v jeho očích ještě o něco klesl. „Jste tady rychle,“ pozdravila ho Leonora nevlídně, když otevřela domovní dveře. „Pojďte dál.“

Šel za ní tmavou úzkou chodbou. Nalevo byly pootevřené dveře do místnosti, která bezpochyby byla pracovnou Owena Quinea. Vypadalaneuklizeně a špinavě. Šuplíky visely pozotvírané a na pracovním stole stál nakřivo obstarožní elektrický psací stroj. Strike přímo viděl, jak z něho Quine ve vzteku na Elizabeth Tasselovou vytrhuje stránky.

„Našla jste ty klíče?“ zeptal se Strike Leonory, když vešli do tmavé kuchyně na konci chodby páchnoucí zatuchlinou. Všechny kuchyňské přístroje vypadaly, že jsou přinejmenším třicet let staré. Strika napadlo, že jeho teta Joan měla v osmdesátých letech úplně stejnou, tmavě hnědou mikrovlnku.

„Jo, našla jsem je,“ odpověděla mu Leonora a ukázala na několik klíčů ležících na kuchyňském stole. „Nevím ale, jestli je některej z nich ten správnej.“

Žádný z nich nevisel na kroužku a jeden byl tak velký, že snad nemohl být od ničeho jiného než od dveří kostela.

„Jaké je to na Talgarth Road číslo?“ zeptal se Strike.

„Sto sedmdesát devět.“

„Kdy jste tam byla naposledy?“

„Já? Já tam nebyla nikdy,“ řekla s napohled upřímnou lhostejností. „Mě to nezajímalo. Byla to hloupost.“

„Co byla hloupost?“

„Nechávat jim ten barák.“ Při pohledu na Strikův zdvořile tázavý obličej netrpělivě dodala: „To, že Joe North přenechal dům napůl Owenovi a Michaelu Fancourtovi. Tvrdil, že jim ho dává, aby v něm mohli psát. Jenže oni toho nikdy nevyužili. Bylo to nanic.“

„A vy jste tam nikdy nebyla?“

„Ne. Dostali to přibližně v době, kdy se narodila Orlando. Nezajímala jsem se o to,“ zopakovala.

„Tehdy se narodila Orlando?“ zeptal se překvapeně Strike. Neurčitě si Orlando představoval jako hyperaktivní desetiletou holku.

„V šestaosmdesátým, jo,“ potvrdila Leonora. „Jenže ona je postižená.“

„Aha,“ řekl Strike. „Chápu.“

„Ona teď nahoře trucuje, protože jsem jí musela vynadat,“ povzdechla si Leonora v jednom ze svých záchvatů sdílnosti. „Začala krást věci. Ví, že to není správné, ale pořád to dělá. Když včera přišla na návštěvu sousedka Edna, přistihla jsem ji, jak jí vytahuje z kabelky peněženku. Nešlo jí o peníze,“ dodala rychle, jako by proti dceři vznesla obvinění. „Udělala to, protože se jí líbila barva. Edna to chápe, protože ji zná, ale všichni ji neznají. Říkám jí, že je to ošklivé. Ví, že je to ošklivé.“

„Tak dobře. Mohu si je tedy vzít a vyzkoušet?“ zeptal se Strike a posbíral klíče ze stolu.

„Když chcete,“ řekla Leonora, ale vzdorovitě dodala: „On tam nebude.“

Strike si strčil kořist do kapsy, odmítl Leonořinu dodatečnou nabídku, že mu uvaří čaj nebo kávu, a vrátil se do studeného deště.

Když se vracel ke stanici metra Westbourne Park, zjistil, že už zase kulhá, což znamenalo, že bude muset zvolit co nejkratší cestu s co nejmenším počtem přestupů. Nevěnoval připnutí protézy tolik péče jako obvykle, protože spěchal, aby z bytu od Niny co nejdřív vypadl, a navíc si nemohl kůži na pahýlu ošetřit žádným z hojivých prostředků, které jinak používal.

Před osmi měsíci (přesně v ten den, kdy ho bodli do paže) ošklivě spadl v jednom domě ze schodů. Lékař, který mu krátce poté nohu ošetřoval, mu sdělil, že si způsobil další – pravděpodobně léčitelné – poškození zkřížených vazů kolenního kloubu na amputované noze, a doporučil mu ledování, odpočinek a další kontrolu. Jenže Strike si nemohl dovolit odpočívat a nechtělo se mu na další vyšetření, a tak si jen koleno fixoval řemínky a snažil se pamatovat na to, že si má při sezení dávat nohu nahoru. Bolest z velké části ustoupila, ale občas, když víc chodil, mu koleno natékalo a škubalo mu v něm.

Ulice, po níž se vlekl, se stáčela doprava. Za Strikem kráčela nějaká vysoká, hubená nahrbená postava se skloněnou hlavou, z níž byl vidět jen vršek černé kapuce.

Nejrozumnější by samozřejmě bylo, kdyby se teď sebral, zamířil přímo domů a dopřál kolenu odpočinek. Byla neděle. Nemusel se plahočit v dešti přes celý Londýn.

On tam nebude, opakovala Leonora v jeho hlavě.

Jenže alternativou byl návrat do Denmark Street, kde bude naslouchat, jak na nedoléhající okno pod okapem hned vedle jeho postele bubnuje déšť, a fotoalba plná Charlotte budou příliš blízko, v kartonových krabicích na odpočívadle…

Bude lepší se hýbat, pracovat, zabývat se problémy jiných lidí…

Vzhlédl k domům, kolem nichž procházel, v dešti zamrkal a koutkem oka zachytil postavu, která kráčela necelých dvacet metrů za ním. Třebaže na sobě měla beztvarý černý kabát, z drobných rychlých kroků získal Strike dojem, že půjde o ženu.

Náhle si ale na její chůzi všiml čehosi zvláštního, nepřirozeného. Nebyla pohroužená do sebe jako člověk na osamělé procházce za chladného deštivého dne. Neskláněla hlavu, aby se chránila před živly, ani nešla rovnoměrným krokem s pevnou vidinou svého cíle. Drobnými, ale pro Strika patrnými změnami svou rychlost neustále přizpůsobovala a vždy po několika krocích se tvář skrytá pod kapucí vynořila do studeného lijáku, než vzápětí zase zmizela ve stínu. Nespouštěla ho z očí.

Cože to Leonora řekla při jejich prvním setkání?

Myslím, že mě sledují. Taková vysoká tmavá holka, nahrbená v ramenou.

Strike na zkoušku nepatrně zrychlil a poté opět zpomalil. Vzdálenost mezi nimi zůstávala konstantní; její skrytá tvář jako bledě růžová neurčitá šmouha vykukovala častěji, aby zkontrolovala, kde Strike je.

Nebyla ve sledování lidí zběhlá. Strike, který byl na takové věci odborník, by přešel na druhý chodník, předstíral by, že s někým mluví v mobilu, aby svůj soustředěný zájem o danou osobu zamaskoval.

Pro vlastní pobavení předstíral, že zničehonic váhá, jako by začal pochybovat, jestli jde správnou cestou. Temnou postavu to zaskočilo a zarazila se na místě jako paralyzovaná. Strike se vydal dál a po pár vteřinách za sebou uslyšel kroky, které se na mokrém chodníku rozléhaly ozvěnou. Byla příliš hloupá i na to, aby si uvědomila, že byla odhalena.

Stanice Westbourne Park už byla na dohled: dlouhá nízká budova ze žlutých cihel. Tam se jí postaví tváří v tvář, zeptá se jí, kolik je hodin, pohlédne jí do obličeje.

Zabočil do vestibulu stanice, rychle se přemístil na druhou stranu vchodu, aby nebyl vidět, a čekal.

Asi za půl minuty uviděl vysokou tmavou postavu, jak běží vytrvalým deštěm ke vstupu, stále s rukama v kapsách. Bála se, že by ho mohla ztratit, že by stačil nasednout do vlaku.

Pohotovým, sebevědomým krokem vystoupil ze stínu za vchodem a postavil se jí tváří v tvář – protéza mu ale na vlhké dlažbě podklouzla.

„Do prdele!“

Nedůstojně poklesl do polovičního provazu, ztratil rovnováhu a upadl; v dlouhých, zpomalených vteřinách, než se svalil na špinavou mokrou podlahu a bolestivě přitom přistál na lahvi whisky v igelitové tašce, spatřil ve vchodu její zkoprnělou siluetu, která však rázem zmizela jako vylekaná srna.

„Do hajzlu,“ zalapal po dechu vleže na promáčených dlaždicích a lidé od automatů na jízdenky na něho mlčky zírali. Při pádu si opět podvrtl nohu; měl pocit, že si možná přetrhl vaz. Koleno, které bylo předtím jen podrážděné a pobolívalo, teď mohutně protestovalo. Strike v duchu proklínal nedokonale vytřené podlahy i protetické kotníky s pevnou konstrukcí a pokusil se vstát. Nikdo mu nespěchal na pomoc. Bezpochyby si mysleli, že je opilý – whisky od Nicka s Ilsou vyklouzla z igelitky a s cinkotem se odkutálela po podlaze.

Nakonec mu na nohy pomohl zaměstnanec metra, který bručel cosi o tom, že je tam cedule upozorňující na mokrou podlahu; copak si jí pán nevšiml, není snad dost výrazná? Podal Strikovi jeho whisky. Ponížený Strike zamumlal díky a odkulhal k turniketům s jedinou touhou, zmizet z dohledu bezpočtu zírajících očí.

Jakmile seděl v bezpečí vlakové soupravy uhánějící na jih, natáhl si nohu, v níž stále cítil škubavou bolest, a ohmatal si opatrně koleno, jak nejlépe to přes látku obleku šlo. Bylo rozbolavělé a podrážděné úplně stejně, jako když na jaře sletěl z těch schodů. Zuřil na dívku, která ho sledovala, a snažil se v tom, co se stalo, najít nějaký smysl.

Kdy ho začala sledovat? Hlídala dům Quineových, viděla ho jít dovnitř? Mohla si snad Strika splést (nepříliš lichotivá možnost) s Owenem Quinem? Kathryn Kentové se to přece stalo, byť ve tmě a na krátkou chvíli…

Strike vstal ze sedadla několik minut před přestupem v Hammersmithu, aby se lépe připravil na dost možná nebezpečný výstup. Ve chvíli, kdy dorazil do cíle v Barons Court, těžce kulhal a přál si mít s sebou hůl. Prošel vestibulem obloženým hráškově zelenými viktoriánskými kachlíky a opatrně našlapoval po podlaze plné špinavých, mokrých šlápot. Až příliš brzy musel opustit suchý úkryt, který mu skýtala stanice vyzdobená secesními nápisy, a vykročil do vytrvalého deště směrem k burácející čtyřproudé silnici opodál.

Ke své úlevě si s vděčností uvědomil, že vystoupil přesně v těch místech Talgarth Road, kde stojí dům, který hledá.

Třebaže Londýn byl plný podobných architektonických anomálií, Strike ještě nikdy neviděl budovy tak zřetelně poškozené bezprostředním okolím. Staré domy stály ve spořádané řadě, historické skvosty z tmavě červených cihel pamatující sebevědomější a nápaditější doby, zatímco kolem nich oběma směry nemilosrdně uháněla hučící doprava, protože tohle byla hlavní přístupová tepna pro lidi přijíždějící od západu do Londýna.

Stály zde zdobné, pozdně viktoriánské umělecké ateliéry s mřížovými okny v přízemí a v patře s vitrážemi v obrovských, obloukových oknech připomínajících fragmenty někdejšího Křišťálového paláce. Přestože byl Strike promáčený, promrzlý a rozbolavělý, na pár vteřin se zastavil, aby si dům číslo 179 zvenčí prohlédl, obdivoval jeho osobitou architekturu a přemýšlel, na kolik by si asi Quineovi přišli, kdyby si to Fancourt někdy rozmyslel a souhlasil s prodejem.

S funěním se vydal po bílých vstupních schodech. Domovní dveře chránila před deštěm cihlová stříška, bohatě zdobená tesanými kamennými girlandami, volutami a symboly. Strike vytahoval promrzlými, necitlivými prsty jeden klíč po druhém.

Čtvrtý, který vyzkoušel, zapadl hladce do zámku a otočil se, jako by tak činil celá léta. Jediné jemné cvaknutí a domovní dveře se otevřely. Překročil práh a zavřel za sebou.

Čekal ho šok: jako by dostal políček, jako by na něho někdo vychrstl kbelík vody. Strike instinktivně nahmatal límec kabátu a vytáhl si ho přes ústa a nos, aby se chránil. Místo aby cítil jen prach a staré dřevo, přemohl ho jakýsi ostrý a výrazně chemický pach, který mu vnikal do nosu i do krku.

Bezděčně sáhl po vypínači na zdi vedle sebe a prostor zaplavilo světlo ze dvou holých žárovek zavěšených u stropu. Úzká prázdná chodba byla obložená medově zbarveným dřevem. V polovině chodby podpíraly klenbu kroucené sloupy ze stejného materiálu. Na první pohled zde bylo všechno poklidné, vlídné, uměřené.

Přimhouřenýma očima ale Strike pomalu rozpoznával na dřevěném obložení rozsáhlé, jakoby vypálené skvrny. Nehybný prašný vzduch byl štiplavý pachem žíraviny, jíž bylo všechno kolem pocákané, jako by tu řádil nějaký vandal: chemikálie rozežrala lak na prastarých prknech podlahy, zbavila patiny surové dřevo schodiště a chrstli ji dokonce i na stěny, takže na malované omítce vznikly rozsáhlé vybělené mapy.

Po několika vteřinách dýchání skrz tlustý límec keprového kabátu Strika napadlo, že je tady na neobydlený dům příliš teplo. Topení jelo naplno, takže silná chemikálie páchla mnohem pronikavěji, než kdyby byla ponechána napospas chladu zimních dní a zvolna vyprchávala.

Pod nohama mu zašustily nějaké papíry. Pohlédl dolů a spatřil na podlaze několik letáků s jídelníčkem z levné restaurace přes ulici a obálku nadepsanou NÁJEMNÍKOVI/SPRÁVCI. Sehnul se a zvedl ji. Byl to krátký, rozhorlený vzkaz od některého ze sousedů, který si stěžoval na zápach.

Strike odhodil dopis zpátky na rohožku a postoupil o pár kroků do chodby, přičemž si prohlížel šrámy zanechané na všech předmětech, kam dopadly kapky žíraviny. Po levé ruce měl dveře. Otevřel je. Místnost za nimi byla temná a prázdná; tu chemikálie podobná silnému bělidlu nezasáhla. Jedinou další místností v přízemí byla zanedbaná kuchyně, rovněž zbavená veškerého nábytku. Té se záplava chemikálií nevyhnula; politý byl dokonce i okoralý bochník chleba na kredenci.

Strike zamířil ke schodům. Někdo po nich šel nahoru nebo dolů a rozléval žíravinu z nějakého objemného kanystru. Pokropené bylo úplně všechno, dokonce i okenní parapet na podestě, kde barva zbublinkovatěla a popraskala.

V prvním patře se Strike zarazil. I přes silnou vlnu kabátu ucítil ještě něco jiného, něco, co ani pronikavě čpící průmyslová chemikálie nedokázala zamaskovat. Nasládlá hniloba, zatuchlina: pach rozkládajícího se masa.

Nezkoušel v patře otevřít ani jedny z dveří. Místo toho se zvolna vydal dál po stopách rozlévače kyseliny a igelitka s narozeninovou whisky se mu směšně klimbala u boku, když pomalu stoupal po druhém ramenu potřísněného schodiště, ze kterého byl vypálený všechen lak a jehož vyřezávané zábradlí přišlo o někdejší voskový lesk.

Zápach rozkládající se mršiny sílil s každým krokem. Připomnělo mu to doby, kdy v Bosně zabodával do země dlouhé klacky a vytahoval je, aby si přičichl k jejich konci. Byl to jeden ze zaručených způsobů, jak najít masové hroby. Když vystoupil do horního patra, přitiskl si límec pevněji k ústům. Tady se nacházel ateliér, v němž nějaký viktoriánský malíř kdysi pracoval ve stálém severním světle.

Na prahu se Strike zdržel jen pár vteřin, než si stáhl rukáv košile, aby si chránil holou ruku a nezanechal žádnou stopu na dřevěných dveřích, které vzápětí bez zaváhání otevřel. Ticho narušilo jen tlumené zavrzání pantů, a vzápětí uslyšel chaotické bzučení much.

Na smrt byl připravený, ale na tohle ne.

Spoutaná, páchnoucí a zahnívající mrtvola byla vykuchaná a válela se na podlaze, místo aby visela na kovovém háku, kam dozajista patřila. Ale to, co vypadalo jako poražené prase, na sobě mělo lidský oděv.

Mrtvola ležela pod vysokými trámy krovu, omývaná světlem, jež sem dopadalo gigantickým románským oknem, a třebaže šlo o soukromý dům a za sklem dál hučela hustá doprava, Strikovi se zvedl žaludek a náhle měl pocit, jako by byl v nějaké svatyni a stal se svědkem rituální vraždy, ďábelské profanace.

Kolem rozkládajícího se těla bylo prostřeno sedm talířů s příbory, jako by zde proběhla velká hostina, na níž se podávalo pečené maso. Trup byl rozříznutý od hrdla po pánev a Strike byl dost vysoký, aby už od prahu viděl zející černou dutinu, která v těle zůstala. Střeva byla pryč, jako by je někdo opravdu snědl. Látka i tělesné tkáně byly na celé mrtvole spálené, což jen zvyšovalo odporný dojem, že se maso vařilo a někdo zde hodoval. Místy se spálená, rozkládající se mrtvola leskla, měla téměř tekutý vzhled. Čtyři syčící radiátory rozklad urychlovaly.

Shnilý obličej ležel až u okna, daleko od něj. Strike usilovně mhouřil oči, ale nehnul se z místa, snažil se nedýchat. Na bradě mrtvoly pořád držel chomáč zažloutlých vousů a všiml si vypáleného očního důlku.

Přes veškeré zkušenosti se smrtí, mrzačením a mučením lidí musel Strike v tom dusivém zápachu chemikálie a rozkládající se mrtvoly bojovat se silnou nevolností. Zavěsil si igelitku na předloktí, vytáhl z kapsy mobilní telefon a vyfotil si tu scénu z mnoha úhlů, ale jen tak, aby nemusel pokročit dál do místnosti. Potom z ateliéru vycouval, nechal dveře se zhoupnutím zavřít, což ovšem nijak nezmírnilo mocný zápach, a zavolal na policii.

Z potřísněných schodů scházel pomalu a opatrně, rozhodně nechtěl znovu uklouznout a upadnout, třebaže zoufale toužil vrátit se co nejdřív zpátky na čerstvý, deštěm pročištěný vzduch, aby na příjezd policie počkal venku na ulici.

17

Užívej život, dokud můžeš,

po smrti už se nenapiješ.

John Fletcher: Krvežíznivý bratr

Nebylo to poprvé, kdy Strike na výzvu Metropolitní policie navštívil její ústředí New Scotland Yard. I jeho předchozí výslech se týkal mrtvoly a při čekání ve vyšetřovně ho po několika hodinách nucené nečinnosti, kdy už koleno tolik nebolelo, napadlo, že i tehdy strávil předchozí večer sexem.

Seděl sám v místnosti sotva větší než průměrný sklad kancelářských potřeb v malé firmě a jeho myšlenky se jako mouchy stále vracely k obscénnímu výjevu s rozkládající se mrtvolou, který objevil v malířském ateliéru. Dosud ho neopustila hrůza z toho, co spatřil. Při výkonu své profese se už setkal s mrtvolami, se kterými někdo manipuloval, aby to vypadalo, že šlo o sebevraždu nebo nešťastnou nehodu; ohledával už těla, jež nesla děsivé stopy pokusů zamaskovat krutost, jíž byla vystavena před smrtí; viděl zmrzačené muže, ženy a děti roztrhané na kusy; ale to, co spatřil v domě na Talgarth Road 179, bylo něco naprosto nového. Zlovolnost toho, co se tam odehrálo, byla téměř orgiastická, pečlivě zaranžovaná ukázka na odiv stavěného sadismu. Nejhorší byla představa, v jakém pořadí asi probíhalo rozlévání kyseliny a vykuchání střev: došlo k mučení? Byl Quine ještě živý, nebo už mrtvý, když vrah kolem svázaného spisovatele aranžoval scénu?

Prostorná klenutá místnost, kde leželo Quineovo tělo, bude teď bezpochyby plná lidí v ochranných oblecích, kteří shromažďují forenzní důkazy. Strike by si tam přál být s nimi. Nečinnost po takovém odhalení mu připadala nesnesitelná. Lomcoval jím pocit profesionální frustrace. Od chvíle, kdy policie dorazila, byl odsunut do role pouhého nešťastníka, který náhodou narazil na scénu (a „scéna“, napadlo ho okamžitě, byla tím správným slovem hned z několika důvodů: svázané tělo naaranžované ve světle dopadajícím obrovským, jakoby chrámovým oknem… oběť jakýmsi démonským silám… sedm talířů, sedm kompletních příborů…).

Neprůhledné sklo v okně policejní vyšetřovny blokovalo výhled z místnosti na cokoli jiného než barvu oblohy, která teď byla černá. Seděl v té místnůstce už dlouho a policie doposud s jeho výslechem neskončila. Bylo obtížné odhadnout, nakolik ten protahovaný výslech znamená, že je skutečně v podezření, a nakolik jde o projev nepřátelství. Bylo samozřejmě v pořádku, že člověka, který objevil zavražděnou oběť, podrobují důkladnému výslechu, protože tito lidé často vědí víc, než jsou ochotni říct, a nezřídka vědí úplně všechno. Nicméně při řešení případu Luly Landryové Strike svým způsobem zahanbil Metropolitní policii, která sebevědomě označila její smrt za sebevraždu. Strike se nedomníval, že je paranoidní, když si z přístupu nakrátko ostříhané inspektorky, která právě opustila místnost, dovodil, že je odhodlaná mu pořádně zatopit. Také si nemyslel, že bylo přísně vzato nutné, aby se na něho přišlo podívat tolik jejích kolegů a kolegyň. Někteří se zastavili krátce, jiní vyloženě jen kvůli tomu, aby ho zdlouhavě pozorovali, další si neodpustili uštěpačné poznámky.

Pokud měli pocit, že mu pobyt ve vyšetřovací místnosti znepříjemňují, mýlili se. Neměl žádné jiné povinnosti a dávali mu docela slušné jídlo.Kdyby mu tak jen dovolili kouřit, byl by celkem v klidu. Žena, která ho vyslýchala celou hodinu, mu řekla, že si může v doprovodu příslušníka zajít na cigaretu ven na déšť, ale jistá ochablost smíšená se zvědavostí ho držely na židli. Narozeninovou whisky v igelitové tašce měl odloženou u nohou. Říkal si, že pokud ho tady budou držet ještě hodně dlouho, mohl by si ji možná otevřít. Podali mu vodu v plastikovém kelímku.

Dveře za jeho zády zaševelily na hustém šedém koberci.

„Á, Mystickej Bob,“ ozval se mužský hlas.

Do místnosti vstoupil s úsměvem Richard Anstis z Metropolitní policie a armádní zálohy. Vlasy měl mokré od deště a pod paží si nesl svazek papírů. Jednu tvář měl ošklivě zjizvenou, pleť pod pravým okem nepřirozeně napjatou. Zachránili mu zrak v polní nemocnici v Kábulu v době, kdy Strike ležel v bezvědomí a lékaři pracovali na záchraně kolena jeho utržené nohy.

„Anstisi!“ přivítal se s policistou Strike a potřásl si s ním rukou. „Co tady…?“

„Přebírám velení, kamaráde, tenhle případ budu mít na starosti já,“ řekl Anstis a uvelebil se v křesle, které před chvílí opustila nevrlá inspektorka. „Nejsi tady zrovna oblíbenej, víš. Takže máš štěstí, že máš na svý straně strýčka Ríšu, kterej se za tebe zaručí.“

Vždycky opakoval, že mu Strike zachránil život, a zřejmě to byla i pravda. Na prašné žluté cestě v Afghánistánu se ocitli pod palbou. Strike si sám nebyl jistý, jak je možné, že vycítil hrozící explozi. Mladík, který utíkal od silnice zřejmě se svým mladším bratrem, mohl přece prostě prchat před střelbou. Strike věděl jen to, že zničehonic zaječel na šoféra obrněného vikingu, aby zabrzdil, ten ale jeho příkazu neuposlechl – možná ho neslyšel –, a tak se Strike rychle natáhl dopředu, popadl Anstise za košili na zádech a jednou rukou ho vtáhl do zadní části vozu. Kdyby Anstis zůstal na svém místě, pravděpodobně by ho postihl stejný osud jako mladého Garyho Topleye, který seděl přímo před Strikem a z něhož mohli pohřbít jen hlavu a trup, protože nic jiného nenašli.

„Musím si tu historku projít ještě jednou, kamaráde,“ řekl Anstis a rozložil před sebe protokol, který si zřejmě přebral od inspektorky.

„Nebude vadit, když si dám něco k pití?“ zeptal se Strike otráveně.

Za Anstisova pobaveného přihlížení vytáhl z nákupní tašky jednosladovou Arran a dolil si jí na dva prsty vlažnou vodu v plastikovém pohárku.

„Takže: najala si tě manželka toho mrtvýho chlapa, abys ho našel… Předpokládáme aspoň zatím, že mrtvola patří tomu spisovateli, tomu…“

„Owenu Quineovi, jo,“ doplnil ho Strike, když viděl, jak Anstis mžourá do ručně psaných poznámek své kolegyně. „Jeho žena si mě najala před šesti dny.“

„A v tu dobu už byl pohřešovaný jak…?“

„Deset dní.“

„Na policii se ale neobrátila?“

„Ne. On to dělal často: zmizel všem z očí, aniž by komukoli řekl kam, a pak se zase vrátil domů. S oblibou se zdekoval bez manželky někam do hotelu.“

„Proč s tím šla tentokrát za tebou?“

„Mají doma složitý poměry. Je tam postižená dcera a nedostatek peněz. A on byl tentokrát pryč trochu dýl než obvykle. Myslela si, že zmizel do jednoho spisovatelskýho doupěte. Nevěděla, kde to je a jak se to jmenuje, ale já to zjistil a Quine tam nebyl.“

„Stejně pořád nechápu, proč se obrátila na tebe, a ne na nás.“

„Říká, že když jednou zmizel, tak se na vás obrátila, ale jeho to naštvalo. Zjevně byl někde s milenkou.“

„To si zjistím,“ řekl Anstis a informaci si poznačil. „Co tě přimělo k tomu, abys šel do toho domu?“

„Včera večer jsem zjistil, že Quineovi jsou jeho spoluvlastníky.“

Nastala krátká odmlka.

„Jeho žena se ti o tom nezmínila?“

„Ne,“ odpověděl Strike. „Podle ní Quine ten dům nenáviděl a nikdy se k němu ani nepřiblížil. Měl jsem dojem, že v podstatě zapomněla, že něco takového vůbec vlastní…“

„Je to pravděpodobné?“ zamumlal Anstis a poškrábal se na bradě. „Když jsou na mizině?“

„To je složitý,“ řekl Strike. „Druhým vlastníkem je Michael Fancourt…“

„To jméno jsem už někde slyšel.“

„… a paní Quineová tvrdí, že jim to nedovolí prodat. Fancourt s Quinem spolu měli nevyřízený účty.“ Strike se napil whisky; zahřála ho v krku i v žaludku. (To Quineův žaludek, celé jeho trávicí ústrojí bylo vykucháno. Kde asi sakra skončilo?) „Tak jsem tam kolem oběda zašel a našel ho – tedy jeho větší část.“

Po whisky měl na cigaretu ještě větší chuť než obvykle.

„Podle toho, co jsem slyšel, byla mrtvola opravdu v hrozném stavu,“ řekl Anstis.

„Chceš se na ni podívat?“

Strike vytáhl z kapsy mobil, našel na něm fotografie mrtvoly a podal mu přístroj přes stůl. „To mě poser,“ vydechl Anstis. Po minutě tichého rozjímání nad rozkládající se mrtvolou se znechuceně zeptal: „Co to má kolem sebe… talíře?“

„Jo,“ přisvědčil Strike.

„Dává ti to nějaký smysl?“

„Vůbec,“ odpověděl Strike.

„Máš představu, kdy ho naposled někdo viděl naživu?“

„Jeho žena se s ním naposled viděla večer pátého. Vrátil se z večeře se svou agentkou, která mu oznámila, že svou poslední knížku nemůže vydat, protože v ní pozurážel bůhvíkolik lidí včetně několika takových, kteří by ho s chutí pohnali k soudu.“

Anstis hleděl do poznámek, které mu přenechala inspektorka Rawlinsová.

„To jsi Bridget neřekl.“

„Neptala se. Nenavázali jsme spolu zrovna nejvřelejší vztah.“

„Jak dlouho je ta knížka v prodeji?“

„Není v prodeji,“ řekl Strike a nalil si do kelímku další whisky. „Zatím tiskem nevyšla. Říkal jsem ti, že se pohádal s agentkou, protože mu řekla, že ji nesmí vydat.“

„Tys ji četl?“

„Z velké části.“

„Kopii ti dala jeho žena?“

„Ne, ta tvrdí, že ji vůbec nečetla.“

„Zapomněla, že je majitelkou dalšího domu, a nečte knížky vlastního manžela,“ prohodil Anstis bez nějakého zvláštního důrazu.

„Ona říká, že je čte teprve ve chvíli, kdy mají i řádnou obálku,“ řekl Strike. „Já jí v tom mimochodem věřím.“

„Hm,“ odtušil Anstis, který si dopisoval poznámky do Strikova protokolu. „Jak ses dostal ke kopii rukopisu?“

„To bych si radši nechal pro sebe.“

„To by mohl být problém,“ vzhlédl k němu Anstis.

„Můj ne,“ řekl Strike.

„K tomu se ještě možná budeme muset vrátit, Bobe.“

Strike pokrčil rameny a zeptal se:

„Ví to už jeho žena?“

„V týhle chvíli by to už vědět měla, jo.“

Strike Leonoře netelefonoval. Zprávu, že je její manžel mrtvý, by měla raději dostat osobně od někoho s nezbytným školením. Sám se toho úkolu zhostil mnohokrát, ale teď už mu chyběla praxe; jeho loajalita dnes odpoledne spočívala jen v tom, že u znesvěcených ostatků Owena Quinea zůstal na stráži, dokud je bezpečně nepředal do rukou policie.

Nezapomínal na to, čím si Leonora bude muset projít, až ji budou vyslýchat na Scotland Yardu. Představoval si, jak otvírá dveře policistovi – pravděpodobně budou spíš dva –, jak jí projede první záchvěv znepokojení, když spatří uniformu; úder přímo do srdce klidnou, chápavou, účastnou pobídkou, jestli by mohli jít dovnitř; otřesnost zprávy, kterou jí přinesou (i když jí neřeknou, aspoň ne hned, o silných nachových provazech, jimiž byl její manžel spoutaný, ani o prázdné tmavé dutině, kterou vrah zanechal v jeho hrudníku a břichu; neřeknou jí, že jeho obličej byl spálený kyselinou ani že někdo kolem něho prostřel talíře, jako by šlo o obrovský kus pečeně… Strike si vzpomněl na mísu s jehněčím, kterou Lucy podávala dokola před necelými čtyřiadvaceti hodinami. Nebyl nijak choulostivý, ale jemná whisky mu zaskočila v hrdle a odložil kelímek na stůl).

„Máš představu, kolik lidí ví, o čem se v té knížce píše?“ zeptal se Anstis rozvážně.

„Nemám páru,“ odvětil Strike. „Teď už jich asi bude hodně. Quineova agentka Elizabeth Tasselová – píše se to, jak slyšíš,“ dodal ochotně, když viděl, jak Anstis při psaní zaváhal, „poslala rukopis Christianu Fisherovi do nakladatelství Crossfire, a to je člověk, který má rád drby. Už se v tom angažují právníci, aby zamezili dalšímu šíření.“

„Je to čím dál zajímavější,“ mumlal si Anstis a rychle si informace zaznamenával. „Nechceš něco k jídlu, Bobe?“

„Chci si zakouřit.“

„Už to nebude dlouho trvat,“ sliboval Anstis. „Koho v té knížce pomlouvá?“

„Otázka zní,“ řekl Strike a protáhl si bolavou nohu, „jestli to jsou pomluvy, nebo jestli náhodou neříká o těch lidech pravdu. Ale několik postav jsem tam poznal sám – dej mi pero a papír,“ dodal, protože bylo rychlejší jména napsat, než je Anstisovi diktovat. Když je psal, říkal k tomu jejich jména nahlas: „Michael Fancourt, spisovatel; Daniel Chard, šéf nakladatelství, které vydává Quineovy knížky; Kathryn Kentová, Quineova milenka…“

„On měl milenku?“

„Jo, byli spolu zřejmě něco přes rok. Šel jsem ji navštívit – bydlí v činžáku pojmenovaném po Staffordu Crippsovi na sídlišti Clementa Attleeho – a potvrdila mi, že u ní v bytě není a že se s ním neviděla… Liz Tasselová, jeho agentka; Jerry Waldegrave, jeho redaktor, a…“ Strike na okamžik zaváhal, „jeho manželka.“

„On dal do románu i svou manželku?“

„Jo,“ přisvědčil Strike a přisunul seznam přes stůl k Anstisovi. „Ale vystupuje tam spousta dalších postav, který mi nic neříkaly. Jestli budete hledat lidi, o kterých v knížce píše, máte široký pole působnosti.“

„Máš ten rukopis ještě u sebe?“

„Ne,“ zalhal Strike nenuceně, protože otázku očekával. Jen ať si Anstis pořídí vlastní kopii bez Nininých otisků.

„Napadá tě ještě něco, co by nějak mohlo pomoct vyšetřování?“ zeptal se Anstis a trochu se v křesle napřímil.

„Jo,“ odpověděl Strike. „Myslím si, že jeho žena to neudělala.“

Anstis se na Strika tázavě zadíval a jeho pohled nepostrádal jistou srdečnost. Strike byl kmotrem jeho syna, který se Anstisovi narodil jen dva dny předtím, než oba zasáhl výbuch ve vikingu. Strike se s Timothym Cormoranem Anstisem setkal už několikrát, ale nijak zvlášť si ho neoblíbil.

„Tak dobře, Bobe, podepiš nám to tady a můžu tě hodit domů.“

Strike si protokol pečlivě pročetl, na několika místech s chutí opravil inspektorce Rawlinsové pravopis a podepsal se.

Když šli s Anstisem dlouhou chodbou k výtahům a Strikovo koleno proti tomu pohybu bolestivě protestovalo, zazvonil mu mobil.

„Ano, Cormoran Strike.“

„To jsem já, Leonora,“ řekla a zněla téměř úplně stejně jako vždycky, snad byl její tón jen méně kategorický.

Strike naznačil posunkem Anstisovi, že teď nemůže nastoupit do výtahu, a poodešel od policisty k potemnělému oknu, pod nímž se táhl v nekonečném dešti proud aut.

„Byla u vás policie?“ zeptal se jí.

„Ano, teď s nimi mluvím.“

„Je mi to moc líto, Leonoro,“ řekl.

„Vy jste v pořádku?“ zeptala se chraplavě.

„Já?“ odtušil překvapeně Strike. „Já jsem v pořádku.“

„Nedělají vám peklo? Říkali mi, že jste u výslechu. Řekla jsem jim: ‚Našel Owena jenom proto, že jsem ho o to požádala, tak proč jste ho zatkli?‘“

„Oni mě nezatkli,“ řekl Strike. „Jenom museli zaprotokolovat moji výpověď.“

„Ale tak dlouho vás tam drží.“

„Jak víte, jak dlouho…?“

„Já jsem tady,“ odpověděla. „Dole v recepci. Chci se s vámi vidět, přinutila jsem je, aby mě vzali s sebou.“

Zaskočený a s whisky v prázdném žaludku plácl první věc, která ho napadla.

„Kdo se stará o Orlando?“

„Edna,“ řekla Leonora tónem, kterým dala najevo, že Strikovu starost o svou dceru považuje za samozřejmost. „Kdy vás konečně pustí?“ „Už jsem na odchodu,“ řekl. „Kdo to byl?“ zeptal se Anstis, když Strike ukončil hovor. „Charlotte si o tebe dělá starosti?“

„Ale ne, kristepane,“ řekl Strike a společně nastoupili do výtahu. Úplně už zapomněl, že Anstisovi nikdy neřekl o jejich rozchodu. Jako kamarád z Metropolitní policie se Anstis pohyboval v jiných kruzích, kam tyhle drby nepronikly. „To už je pryč. Skončili jsme to před několika měsíci.“

„Opravdu? Tak to je hustý,“ řekl Anstis a tvářil se, že je mu to upřímně líto. Výtah začal klesat. Strika ale napadlo, že Anstis tak trochu lituje i sám sebe. Patřil k několika kamarádům, kteří měli pro Charlotte obzvláštní slabost, pro její výjimečnou krásu i přisprostlý smích. „Přiveď s sebou Charlotte“ bývala Anstisova nejčastější fráze, když se ti dva setkali někde mimo nemocnice a armádu po návratu do svého domovského města.

Strike pociťoval instinktivní touhu ochránit Leonoru před Anstisem, ale nebylo to možné. Když se dveře výtahu otevřely, stála tam, hubená a zakřiknutá, se zplihlými vlasy přichycenými hřebínky, schoulená ve starém kabátě působila dojmem, jako by byla v papučích, třebaže měla na nohou odřené černé boty. Po jejím boku stáli dva uniformovaní policisté, jedna žena, ta zřejmě Leonoře oznámila zprávu o Owenově smrti a pak ji sem přivedla s sebou. Ze zdrženlivých pohledů, jimiž se pozdravili s Anstisem, si Strike domyslel, že jim Leonora zavdala příčinu k přemýšlení; že její reakce na zprávu o smrti manžela jim určitě připadala nepatřičná a nezvyklá.

Leonora byla věcná a měla strnulou tvář, ale když Strika zahlédla, očividně se jí ulevilo.

„Tak jste konečně tady,“ řekla. „Proč vás tu drželi tak dlouho?“

Anstis se na ni zvědavě zadíval, ale Strike je nepředstavil.

„Nepůjdeme kousek stranou?“ zeptal se jí a ukázal k lavici u stěny. Když kulhal po jejím boku, cítil, jak policisté za jejich zády utvořili živý hlouček.

„Jak vám je?“ zeptal se a trochu doufal, že by snad mohla projevit nějakou úzkost, a uspokojit tak zvědavost přihlížejících detektivů.

„Já nevím,“ odpověděla a usedla na plastikovou sedačku. „Nemůžu tomu uvěřit. Nikdy by mě nenapadlo, že by tam ten blbec mohl jít.

Myslím, že to asi udělal nějakej zloděj, kterej se tam vloupal. Měl jít do hotelu, jak to vždycky dělal, no ne?“

Takže jí toho moc neřekli. Napadlo ho, že je možná ve větším šoku, než to na první pohled vypadá, větším, než si sama připouští. To, jak k němu přistoupila, mu připadalo jako zmatené chování osoby, která neví, co jiného má dělat, a tak se obrací na člověka, jenž by jí měl údajně pomáhat.

„Chcete, abych vás doprovodil domů?“ zeptal se jí Strike.

„Já předpokládám, že mě zpátky odvezou,“ řekla se stejným samozřejmým nárokem, s jakým Strikovi oznámila, že jeho fakturu zaplatí Elizabeth Tasselová. „Chtěla jsem se s vámi vidět, jen abych se přesvědčila, že jste v pořádku a že jsem vám nezpůsobila nějaké potíže. A taky jsem se vás chtěla zeptat, jestli pro mě budete dál pracovat.“

„Dál pro vás pracovat?“ opakoval po ní Strike.

Na zlomek vteřiny ho napadlo, jestli to třeba není tak, že Leonora úplně přesně nechápe, co se stalo, jestli si třeba nemyslí, že Quine je pořád někde venku a může se najít. Nezakrývala mírná výstřednost jejího chování něco mnohem závažnějšího, nějaký zásadnější problém s vnímáním reality?

„Oni si myslí, že o tom něco vím,“ řekla Leonora. „To je mi jasný.“

Strike se na poslední chvíli zarazil, protože už měl na jazyku: „To určitě není pravda.“ To by ale byla lež. Byl si velice dobře vědom, že Leonora, žena nezodpovědného a nespolehlivého manžela, která se odmítala obrátit na policii, nechala uběhnout celých deset dní, než ho začala hledat, měla klíče od opuštěného domu, kde se spisovatelova mrtvola našla, a bezpochyby měla příležitost ho tam nečekaně zaskočit, že právě tato žena se stane pro policii první a hlavní podezřelou. Přesto se zeptal:

„Proč si to myslíte?“

„Je mi to jasný,“ zopakovala. „Z toho, jak se mnou mluvili. A taky mi řekli, že se chtějí podívat k nám domů. Do jeho pracovny.“

To byla rutinní záležitost, ale Strikovi bylo zřejmé, jak je to pro ni dotěrné, rušivé a zlověstné.

„Ví Orlando, co se stalo?“ zeptal se.

„Řekla jsem jí to, ale myslím si, že to nechápe,“ řekla Leonora a Strike vůbec poprvé uviděl v jejích očích slzy. „Říká: ‚Jako Pan Bobeček‘ – to byl náš kocour, co ho přejelo auto –, ale nevím, jestli tomu rozumí, spíš asi ne. U Orlando se to těžko odhaduje. Neřekla jsem jí, že ho někdo zabil. Sama to vůbec nedokážu pochopit.“

Nastala krátká pauza, v níž Strike jen zcela nepatřičně doufal, že jeho dech nepáchne po whisky.

„Budete pro mě dál pracovat?“ zeptala se ho znovu zpříma. „Jste lepší než oni, proto chci v prvé řadě vás. Vezmete to?“

„Ano,“ odpověděl.

„Protože mně je jasný, že oni si myslí, že s tím mám něco společnýho,“ zopakovala a vstala. „Už ze způsobu, jakým se mnou mluvili.“

Přitáhla si kabát víc k tělu.

„Měla bych se vrátit k Orlando. Jsem ráda, že jste v pořádku.“

Odšourala se zpátky ke svému doprovodu. Policistka vypadala zaskočeně, že s ní Leonora jedná jako s taxikářkou, ale když si vyměnila pohled s Anstisem, s Leonořiným požadavkem, aby ji zavezla domů, souhlasila.

„Co to sakra mělo znamenat?“ zeptal se ho Anstis, když obě ženy zmizely z doslechu.

„Měla strach, že jste mě zavřeli.“

„Je trošku potrhlá, ne?“

„Jo, trošku.“

„Doufám, že jsi jí nic nevykecal, že ne?“ zeptal se Anstis.

„Ne,“ odpověděl Strike, jehož ta otázka rozčilila. Měl přece dost zkušeností a neměl zapotřebí předávat informace o zločinu podezřelé osobě.

„Budeš muset bejt opatrnej, Bobe,“ řekl Anstis rozpačitě, když procházeli otočnými dveřmi do deštivého večera. „Aby ses nikomu nepřipletl do cesty. Teď jde o vraždu a na tomhle poli tady nemáš moc přátel, kamaráde.“

„Ta popularita se přeceňuje. Poslouchej, já si vezmu taxík – ne,“ prohlásil rozhodně přes Anstisovy protesty. „Než vůbec někam půjdu, potřebuju si zakouřit. Díky za všechno, Richarde.“

Potřásli si rukama, Strike si vyhrnul límec proti dešti a se zamáváním na rozloučenou se pustil kulhavou chůzí po setmělém chodníku. Měl skoro stejnou radost z toho, že se zbavil Anstise, jako z prvního sladkého potáhnutí z cigarety.

18

Kdo živí žárlivost, jedná vždy svéhlavě:

parohy v duši jsou horší než na hlavě.

Ben Jonson: Každý podle své letory

Strike úplně zapomněl, že Robin odešla v pátek odpoledne z kanceláře v rozpoložení, které by se dalo označit za špatnou náladu. Teď jen věděl, že právě s ní chce mluvit o tom, co se stalo, a třebaže se jí obvykle snažil netelefonovat o víkendech, okolnosti mu připadaly natolik výjimečné, že ospravedlňovaly esemesku. Poslal ji z taxíku, který chytil až po patnácti minutách, během nichž se ve tmě trmácel mokrými promrzlými ulicemi.

Robin si zrovna doma stočená do klubíčka v lenošce četla knížku Policejní výslech: psychologie a praxe, kterou si koupila přes internet. Matthew seděl na pohovce a pevnou linkou rozmlouval se svou matkou v Yorkshiru, které se opět přitížilo. Pokaždé, když k němu Robin vzhlédla a soucitně se usmála, otráveně obrátil oči v sloup.

Když jí zavibroval mobil, Robin se po něm popuzeně ohlédla; snažila se soustředit na Policejní výslech.

Našel jsem Quinea zavražděnýho. C

Vydechla se slabým vyjeknutím, až to Matthewem trhlo. Knížka jí sklouzla z klína a spadla na podlahu, aniž by si toho všimla. Popadla mobil a utíkala s ním do ložnice.

Matthew mluvil s matkou dalších dvacet minut a pak šel a poslouchal u zavřených dveří. Slyšel, jak Robin klade otázky a dostává se jí zřejmě dlouhých, zasvěcených odpovědí. Cosi v zabarvení jejího hlasu ho přesvědčilo, že mluví se Strikem. Matthewovi ztuhla jeho výrazná čelist.

Když se po dlouhé době ohromená a užaslá Robin konečně z ložnice vynořila, pověděla svému snoubenci, že Strike našel pohřešovaného muže, kterého hledal, a že ten muž byl zavražděn. Přirozená zvědavost táhla Matthewa jedním směrem, ale jeho averze vůči Strikovi a skutečnost, že si dovolil kontaktovat Robin v neděli večer, ho táhly na opačnou stranu.

„Tak to jsem rád, že se dnes večer přihodilo něco, co tě zajímá,“ řekl. „Je mi jasný, že mámino zdraví tě k smrti nudí.“

„Ty zatracenej pokrytče!“ vydechla Robin, vytočená tou nespravedlností.

Hádka se rozhořela děsivou rychlostí. Pozvání Strika na svatbu; Matthewův pohrdlivý postoj k Robininu zaměstnání; jak bude vypadat jejich společný život; co dluží jeden druhému: Robin byla zděšená, jak rychle se bortí samy základy jejich vztahu a jsou podrobovány zkoumání a vzájemnému obviňování, ale nehodlala ustoupit. Byla v zajetí důvěrně známého vzteku na muže ve svém životě – na Matthewa za to, že neumí pochopit, jak je pro ni její povolání důležité; a na Strika, protože není schopen rozpoznat její kvality.

(Ale zavolal jí, když našel mrtvolu… Podařilo se jí nenuceně prohodit otázku: „Komu dalšímu jste to řekl?“ A on odpověděl, aniž by zřejmě tušil, co to pro ni znamená: „Nikomu, jenom vám.“)

Matthew měl ale silný pocit, že je k němu nespravedlivá. Poslední dobou si všímal věci, na kterou si nemohl stěžovat – to dobře věděl –, ale šla mu na nervy o to víc, že si uvědomoval, že se s ní musí smířit: než začala pracovat pro Strika, byla Robin vždycky první, kdo vycouval z hádky, jako první se omluvila. Ale teď se zdálo, že se tím stupidním zatraceným zaměstnáním její povaha pokazila…

Měli jen jednu ložnici. Robin vytáhla náhradní přikrývky, uskladněné nahoře na skříni, z ní popadla čisté povlečení a oznámila mu, že bude spát na pohovce. Matthew se jí to nepokusil rozmluvit, byl si jistý, že jí to dlouho nevydrží (pohovka byla tvrdá a nepohodlná).

Jenže se mýlil, když čekal, že se Robin obměkčí. Když druhý den ráno vstal, našel jen prázdnou pohovku a Robin byla pryč. Jeho hněv exponenciálně vzrostl. Bezpochyby odešla do práce o hodinu dřív než obvykle a jeho představivost – Matthew většinou nebyl příliš nápaditý – mu ukázala, jak jí ten mohutný ošklivý hajzl otvírá dveře svého bytu, a nikoli kanceláře pod ním…

19

… jen vám se svěřím s tím temným hříchem,

jenž vězí hluboko ve mně.

… mou duši sžírá krutá nemoc.

Thomas Dekker: Šlechetný španělský voják

Strike si nastavil budík na časnou hodinu s úmyslem zajistit si klidný souvislý čas bez klientů a telefonátů. Vstal okamžitě, osprchoval se a nasnídal, velmi opatrně si pod výrazně oteklé koleno nasadil protézu a tři čtvrtě hodiny po probuzení vkulhal do kanceláře s nedočtenou částí románu Bombyx mori v podpaží. Podezření, o něž se s Anstisem nepodělil, ho ponoukalo k tomu, aby ji dočetl co nejrychleji.

Uvařil si hrnek silného čaje, posadil se k Robininu stolu, kde bylo nejlepší světlo, a pustil se do čtení.

Když Bombyx unikne Vykrajovači a vstoupí do města, které bylo jeho cílem, rozhodne se, že se zbaví svých družek z dlouhé cesty, Sukuby a Klíštěte. Zařídí to tak, že je odvede do bordelu, kde obě spokojeně začnou pracovat. Sám Bombyx se vydá hledat Marnivce, slavného spisovatele a muže, k němuž by šel rád do učení.

Uprostřed temné uličky Bombyxe zastaví žena s dlouhými rudými vlasy a démonickou tváří, která si nese domů k večeři pár mrtvých krys. Když se Harpyje dozví, kdo Bombyx je, pozve ho do svého příbytku, z něhož se vyklube jeskyně plná zvířecích lebek. Strike očima přelétl následující sexuální scénu, která zabírala čtyři strany a Bombyx v ní mimo jiné visel spoutaný u stropu a byl zbičován. Potom se Harpyje podobně jako Klíště pokoušela od Bombyxe nakojit, ale navzdory tomu, že byl spoutaný, podařilo se mu ji odehnat. Zatímco z jeho bradavek vytékalo oslnivé nadpřirozené světlo, Harpyje se rozbrečela a odhalila vlastní prsa, z nichž vytékala jakási tmavě hnědá, lepkavá hmota.

Strike se nad tím obrazem zachmuřil. Nejenže mu Quineův styl začal připadat parodický a přesycený nechutnostmi, ta scéna působila i jako výbuch zloby, erupce zadržovaného sadismu. Obětoval snad Quine celé měsíce, možná roky svého života tomu, aby způsobil co nejvíc bolesti a utrpení? Byl duševně zdravý? Může být označen za šílence člověk, který tak mistrovsky ovládá svůj literární styl, třebaže Strikovi se pranic nelíbí?

Napil se čaje, který byl konejšivě teplý a čistý, a četl dál. Bombyx se už chystal znechuceně odejít z Harpyjina domu, když vtom k ní vpadla další postava: Epicoena, kterou vzlykající Harpyje představila jako svou adoptovanou dceru. Epicoena byla mladá dívka, jejíž rozevřené šaty odhalovaly penis, a trvala na tom, že jsou s Bombyxem spřízněné duše chápající jak muže, tak ženy. Nabídla mu, ať ochutná její hermafroditní tělo, ale napřed musí vyslechnout její zpěv. Očividně s přesvědčením, že oplývá nádherným hlasem, začala štěkat jako lachtan, až nakonec Bombyx utekl a dlaněmi si zakrýval uši.

Až teď Bombyx na kopci uprostřed města zahlédl světelný zámek. Stoupal k němu strmými uličkami, než na něj od jedněch tmavých dveří mávl trpaslík, který se představil jako spisovatel Marnivec. Měl Fancourtovo obočí, Fancourtův nevrlý výraz a pohrdavé chování a nabídl Bombyxovi nocleh, protože „slyšel o jeho velkém talentu“.

K Bombyxově hrůze byla v domě řetězy spoutaná mladá žena, která psala u stolu se stahovací roletou. V ohništi ležela doběla rozpálená značkovací železa, na nichž byly z krouceného kovu vyvedeny výrazy jako tvrdošíjná veleparma nebo chryzostomatická soulož. Marnivec zřejmě očekává, že to Bombyxe pobaví, a vysvětluje, že přiměl svou mladou ženu Effigy napsat vlastní knihu, aby ho neotravovala při tvorbě jeho dalšího mistrovského díla. Bohužel Effigy nemá talent, vysvětluje Marnivec, a za to si zaslouží potrestat. Vytáhne z ohně jedno železo a v tu chvíli Bombyx uteče z domu, pronásledovaný ženinými výkřiky plnými bolesti.

Bombyx pospíchá ke světelnému zámku s nadějí, že tam nalezne útočiště. Nad vstupními dveřmi se skví jméno Phallus Impudicus, avšak na Bombyxovo klepání nikdo nereaguje. Obejde proto celý zámek dokola a nahlíží okny, až uvidí nahého plešatého muže stojícího nad mrtvolou zlatého chlapce. Jeho tělo je rozbodané nožem a z každé rány vyzařuje stejné oslnivé světlo, jaké prýští i z Bombyxových bradavek. Phallusův ztopořený penis očividně uhnívá.

„Ahoj.“

Strike sebou trhl a vzhlédl. Robin stála uprostřed kanceláře ve svém trenčkotu. Měla zarůžovělé tváře a rozpuštěné medové vlasy jí v časném ranním slunci, které sem dopadlo oknem, zlatavě zářily. V tu chvíli vypadala nádherně.

„Cože jdete tak brzo?“ zeptal se bezděčně.

„Chtěla jsem vědět, co se děje.“

Svlékla si kabát a Strike odvrátil zrak, přičemž se v duchu napomínal. Pochopitelně že vypadá výtečně, když se tady nečekaně zjeví ve chvíli, kdy on má před očima obraz nahatého plešouna s obnaženým chorobným penisem…

„Dáte si další čaj?“

„Moc rád, díky,“ řekl, aniž zvedl oči od rukopisu. „Dejte mi ještě pět minut, chci to dočíst…“

A s pocitem, že se opět noří do nečistých vod, se vrátil do groteskního světa románu Bombyx mori.

Bombyx zírá do oken zámku, přikovaný hrůzným pohledem na Phalluse Impudicuse a mrtvolu, a najednou ho obklopí dav pacholků v kápích. Odvlečou ho do zámku a před Phallusem Impudicusem svléknou donaha. Tou dobou už má Bombyx obrovské břicho a zdá se, že bude každou chvíli rodit. Phallus Impudicus vydá svým pacholkům zlověstné příkazy, z nichž naivní Bombyx nabude přesvědčení, že se stane čestným hostem na slavnostní hostině.

K šesti postavám, u kterých Strike rozpoznal reálné předobrazy – Sukuba, Klíště, Vykrajovač, Harpyje, Marnivec a Impudicus –, se přidala i Epicoena. Sedm hostů se usadí kolem velkého stolu, na němž stojí obrovský džbán, ze kterého se kouří, a prázdný podnos velikosti dospělého muže.

Když Bombyx vstoupí do síně, zjistí, že na něj žádná židle nezbyla. Ostatní hosté se zvednou od stolu, vrhnou se k němu s provazy a zmocní se ho. Spoutají ho, položí na podnos a rozříznou. Ukáže se, že to, co v něm rostlo, je ve skutečnosti koule onoho nadpřirozeného světla. Phallus Impudicus ji z těla vyrve a zamkne do truhly.

V kouřícím džbánu, jak rovněž vyjde najevo, je vitriol, kterým sedm jeho přemožitelů škodolibě polévá dosud živého, ječícího Bombyxe. Když konečně utichne, pustí se přítomní do jídla.

Kniha končila scénou, v níž hosté odcházejí ze zámku a beze stopy provinilosti rozebírají své vzpomínky na Bombyxe a opouštějí prázdnou síň, kde ještě doutnají zbytky mrtvoly na stole a nad ní je jako lampa zavěšená truhla s uzamčeným světlem.

„Do prdele,“ ulevil si Strike tiše.

Vzhlédl. Robin mu k ruce položila čerstvý čaj, aniž by si toho všiml. Seděla na pohovce a mlčky čekala, až dočte.

„Všechno v tom je,“ řekl Strike. „Všechno, co se Quineovi stalo. Je to tu napsané.“

„Co tím myslíte?“

„Hrdina toho románu umírá úplně stejně jako Quine. Spoutají ho, vyvrhnou z něj vnitřnosti, polijí ho žíravinou. V knize ho snědí.“

Robin na něho zírala.

„Talíře. Příbory…“

„Přesně,“ řekl Strike.

Bez rozmýšlení vytáhl z kapsy mobil a našel fotografie, které pořídil. Poté zahlédl její zděšený výraz.

„Ne,“ odtušil, „promiňte, já zapomněl, že nejste…“

„Jen mi to dejte,“ řekla.

Na co zapomněl? Že nemá výcvik, že není zkušená, že není policistka a nesloužila v armádě? Chtěla využít jeho chvilkové roztržitosti, chtěla ukázat, že má na víc. Překonat se.

„Chci to vidět,“ lhala.

Zdráhavě jí telefon podal.

Robin nehnula brvou, ale když se dívala na otevřený prázdný hrudník a břicho mrtvoly, vnitřnosti se jí sevřely hrůzou. Pozvedla hrnek ke rtům, ale zjistila, že se nechce napít. Nejhorší byl detailní boční záběr na obličej rozežraný čímsi, co na něj vylili, zčernalý a s vypáleným očním důlkem…

Talíře působily obscénně. Strike jeden z nich přiblížil do detailu; celá scéna byla pečlivě zaranžovaná.

„Panebože,“ řekla ochromeně a vrátila mu telefon.

„A teď si přečtěte tohle,“ řekl Strike a podal jí pár relevantních stránek.

Přečetla si je mlčky. Když dočetla, vzhlédla k němu s vytřeštěnýma očima.

„Panebože,“ opakovala.

Zazvonil jí mobil. Vytáhla ho z kabelky odložené na pohovce vedle sebe a podívala se, kdo jí volá. Matthew. Měla na něho ještě pořád vztek, a tak zmáčkla „Odmítnout“.

„Kolik lidí,“ zeptala se Strika, „podle vás tu knížku četlo?“

„Teď už jich může být spousta. Fisher rozeslal emailem úryvky po celém městě; od chvíle, kdy se do toho vložili právníci, jsou na to všichni celí žhaví.“

A jak mluvil, mimoděk ho napadla zvláštní myšlenka: že Quine by si nemohl zařídit lepší publicitu, než kdyby se pokusil… jenže se sám nemohl svázaný polít kyselinou ani si vykuchat vlastní vnitřnosti…

„Rukopis je uschovaný v nakladatelství Roper Chard v sejfu, jenže k tomu zná číselný kód zřejmě půlka firmy,“ pokračoval. „Tak jsem ho třeba získal já.“

„A podle vás tedy bude vrahem někdo, kdo je v té…?“

Robinin mobil začal zase zvonit. Podívala se na displej: Matthew. Opět stiskla „Odmítnout“.

„Ne nezbytně,“ odpověděl Strike na její nedokončenou otázku. „Ale lidé, o kterých píše, budou samozřejmě vysoko na seznamu, až se policie pustí do vyšetřování. Z postav, které já poznávám, Leonora tvrdí, že knížku nečetla, stejně tak Kathryn Kentová…“

„Věříte jim?“ zeptala se Robin.

„Věřím Leonoře. U Kathryn Kentové si jistý nejsem. Jak je ten verš? ‚Kéž by tě tak chtěli mučit‘?“

„Nevěřím, že by to mohla udělat žena,“ vyhrkla zničehonic Robin s pohledem upřeným na Strikův mobil, který teď ležel na stole mezi nimi.

„Neslyšela jste nikdy o té Australance, která svého milence stáhla z kůže, uřízla mu hlavu, uvařila ji spolu s jeho hýžděmi a pokusila se to naservírovat jeho dětem?“

„To nemyslíte vážně.“

„Naprosto vážně. Najděte si to na internetu. Když rupne v bedně ženský, tak jí rupne pořádně,“ řekl Strike.

„Byl to přece mohutnej mužskej…“

„Kdyby to byla žena, které důvěřoval? Žena, se kterou se scházel kvůli sexu?“

„O kom víme s jistotou, že to četl?“

„Christian Fisher, asistent Elizabeth Tasselové Ralph, sama Tasselová, Jerry Waldegrave, Daniel Chard – s výjimkou Ralpha a Fishera to jsou všechno postavy z knížky. Nina Lascellesová…“

„Kdo jsou Waldegrave a Chard? Kdo je Nina Lascellesová?“

„Quineův redaktor, šéf jeho nakladatelství a dívka, která mi tohle pomohla šlohnout,“ řekl Strike a poplácal rukopis ležící na stole.

Robinin mobil zazvonil potřetí.

„Promiňte,“ řekla netrpělivě a hovor přijala. „Ano?“

„Robin?“

Matthew zněl zvláštně zalykavě. Nikdy neplakal a nikdy dřív si z žádné jejich hádky výčitky nedělal.

„Ano?“ řekla už ne tak odměřeně.

„Máma měla další mrtvici. Ona… ona…“

Náhle se jí sevřel žaludek.

„Matte?“

Plakal.

„Matte?“ opakovala naléhavě.

„… je mrtvá,“ řekl jako malý chlapeček.

„Jedu za tebou,“ řekla Robin. „Kde jsi? Hned tam přijdu.“

Strike sledoval její obličej. Viděl v něm smrt a jen doufal, že to nebyl nikdo, koho milovala, nikdo z jejích rodičů, žádný její bratr…

„Dobře,“ říkala už na nohou. „Počkej tam na mě. Už jedu. Matthewova matka,“ obrátila se ke Strikovi. „Umřela.“

Znělo to naprosto neskutečně. Nemohla tomu uvěřit.

„Ještě včera večer spolu mluvili po telefonu,“ řekla. Vzpomněla si na Mattovy oči obrácené v sloup a pak na ten zastřený hlas, který právě slyšela, a přemohla ji něha a soucit. „Je mi to moc líto, ale…“

„Jen jeďte,“ řekl Strike. „Vyřiďte mu, že je mi to líto.“

„Jistě,“ přisvědčila Robin a snažila se zapnout kabelku, ale prsty ji v rozrušení neposlouchaly. Znala paní Cunliffeovou od základní školy. Přehodila si plášť přes ruku. Skleněné dveře se zaleskly a zavřely se za ní.

Strike zůstal několik vteřin zrakem přikovaný k místu, kde Robin zmizela. Potom se podíval na hodinky. Nebylo ještě ani devět hodin. Rozvádějící se brunetka, jejíž smaragdy ležely v sejfu, měla dorazit do kanceláře za půl hodiny a pár minut.

Posbíral a umyl hrníčky, pak vytáhl náhrdelník, který pro ni získal zpět, zamkl místo něho do sejfu rukopis románu Bombyx mori, napustil do konvice vodu a zkontroloval emaily.

Budou muset odložit svatbu.

Nechtěl z toho mít radost. Zvedl mobil a zavolal Anstisovi, který to okamžitě zvedl.

„Bobe?“

„Anstisi, nevím, jestli sis to už nezjistil, ale tohle bys měl asi vědět. Quineův poslední román popisuje jeho vraždu.“

„O čem to mluvíš?“

Strike mu to vysvětlil. Z krátkého ticha poté, co s výkladem skončil, bylo zřejmé, že Anstis o ničem doposud nevěděl.

„Bobe, potřebuju kopii toho rukopisu. Co kdybych si k tobě někoho poslal…?“

„Dej mi tři čtvrtě hodiny,“ řekl Strike.

Když dorazila brunetka, ještě kopíroval.

„Kde máte sekretářku?“ zněla její první slova a koketně se k němu otočila s hraným překvapením, jako by si byla jistá, že úmyslně zařídil, aby spolu byli sami.

„Na nemocenské. Má průjem a zvrací,“ odpověděl Strike stroze. „Půjdeme dovnitř?“

20

Odkdy se starý voják kamarádí se svědomím?

Francis Beaumont a John Fletcher: Zrádce

Pozdě večer seděl Strike u pracovního stolu, v dešti za oknem šuměly automobily a on jednou rukou jedl čínské nudle a druhou si čmáral poznámky. Ostatní práci měl pro dnešek za sebou, a tak se teď mohl plně věnovat vraždě Owena Quinea a kostrbatým, špatně čitelným rukopisem si sepisoval, co všechno je třeba udělat v příštích dnech. U některých úkolů si poznačil A na znamení, že by je měl provést Anstis. Pokud ho vůbec napadlo, že chtít zadávat úkoly případem pověřenému policistovi může působit arogantně či scestně, nijak ho to netrápilo, třebaže si byl dobře vědom své role soukromého detektiva bez jakýchkoli pravomocí v probíhajícím vyšetřování.

S Anstisem spolupracoval v Afghánistánu a o jeho schopnostech neměl valné mínění. Pokládal ho za zdatného, ale nenápaditého vyšetřovatele, který zvládal odhalit obvyklé vzorce chování, řešit standardní situace. Strike těmito schopnostmi neopovrhoval – předvídatelné stereotypy často přinášely správnou odpověď a metodické odškrtávání stanovených úkolů nejsnazší cestu k jejímu nalezení. Tato vražda však byla propracovaná do detailu, byla bizarní, sadistická a groteskní, literární ve své inspiraci a brutální provedením. Uměl Anstis pochopit mysl, která v sobě živila plán vraždy zrozený v humusu Quineovy vlastní imaginace?

Ticho prořízlo zvonění mobilu. Až když si ho přiložil k uchu a uslyšel Leonoru Quineovou, si Strike uvědomil, že tajně doufal, že to bude Robin.

„Dobrý den,“ pozdravil.

„Mám tady policii,“ řekla, aniž by se zdržovala společenskými zdvořilostmi. „Prohledávají Owenovu pracovnu. Nechtěla jsem je sem pustit, ale Edna říkala, že bych měla. To nás nemůžou po tom, co se stalo, nechat na pokoji?“

„Mají pro prohlídku své důvody,“ uklidňoval ji Strike. „V Owenově pracovně by mohlo být nějaké vodítko, které je přivede na vrahovu stopu.“

„Co třeba?“

„To nevím,“ připustil Strike trpělivě, „ale řekl bych, že Edna má pravdu. Bylo správné pustit je dovnitř.“

Na druhém konci nastalo ticho.

„Jste tam ještě?“ zeptal se Strike.

„Ano,“ odpověděla, „jenže teď pracovnu zamkli, takže tam ani nemůžu. A chtějí se vrátit. Nelíbí se mi, že tu otravujou. Orlando se to taky nelíbí. Jeden z nich,“ její hlas zněl rozhořčeně, „se mě zeptal, jestli se nechci na nějakou dobu z domu odstěhovat. Odpověděla jsem: ‚To tedy opravdu nechci.‘ Orlando v životě nikde jinde nebydlela, nezvládla by to. Nikam neodejdu.“

„Neříkali, že vás budou chtít vyslechnout, že ne?“

„Ne,“ odpověděla. „Jenom se zeptali, jestli můžou do pracovny.“

„Dobře. Kdyby vám chtěli pokládat nějaké otázky…“

„Tak bych se měla obrátit na právníka, to jo. Tak to říká Edna.“

„Vyhovovalo by vám, kdybych se u vás zastavil zítra dopoledne?“ zeptal se.

„Jo.“ Zdálo se, že ji to těší. „Přijďte kolem desáté, ráno musím na nákup. Přes den se pak už nedostanu. Nechci je nechávat v domě, když tu nejsem.“

Strike ukončil hovor opět s pocitem, že Leonoře její přístup v očích policie moc nepomáhá. Dokáže Anstis podobně jako Strike pochopit, že její mírná nedůvtipnost, neochota přemýšlet o věcech, které radši nechce vidět (což jsou asi přesně ty vlastnosti, které jí umožňovaly přetrpět život s Quinem), svědčí zároveň i o tom, že ho nemohla zabít? Nebo její výstřední chování, neschopnost vykázat kvůli vrozené, byť zřejmě nerozumné upřímnosti běžné známky zármutku, už zasely podezření do Anstisovy mysli, kde dále bobtná a zamlžuje jiné možnosti?

Strike si znovu začal rychle až horečnatě zapisovat a levou rukou si přitom dál cpal sousta do úst. Myšlenky mu naskakovaly plynule a naléhavě: poznačil si otázky, na které chce znát odpověď, místa, která si potřebuje prohlédnout, stopy, jimiž se chce nechat vést. Byl to plán vlastní činnosti a seznam prostředků, jak postrkovat Anstise správným směrem, jak mu nenápadně natlouct do hlavy, že to nemusí být vždycky manželka, kdo zabije svého muže, dokonce ani v případě, kdy jde o nezodpovědného, nespolehlivého a nevěrného manžela.

Strike konečně odložil pero, dvěma velkými sousty dojedl nudle a sklidil ze stolu. Poznámky založil do kartonového šanonu se jménem Owena Quinea na hřbetě, přičemž přeškrtl poznámku „Pohřešovaná osoba“ a nahradil ji označením „Vražda“. Zhasl a chystal se už zamknout prosklené dveře kanceláře, když ho ještě něco napadlo, a vrátil se k Robinině počítači.

A na webové stránce BBC už to viselo. Neobjevilo se to samozřejmě mezi hlavními zprávami, protože ať už si Quine o sobě myslel cokoli, žádná velká celebrita nebyl. Zpráva byla až tři úrovně pod hlavním článkem oznamujícím, že se Evropská unie dohodla na finanční pomoci Irsku.

V domě na Talgarth Road v Londýně bylo nalezeno mrtvé tělo muže, jímž byl pravděpodobně spisovatel Owen Quine (58). Mrtvolu objevil včera přítel rodiny a policie případ vyšetřuje jako vraždu.

U článku nebyla žádná Quineova fotografie v jeho tyrolském kabátě ani neuváděli podrobnosti o všech hrůzách, jimž byl spisovatel vystaven. Jenže to byl jen začátek; všechno teprve přijde.

Nahoře v bytě Strika opustila veškerá energie. Dosedl na postel a mnul si unaveně oči, pak se položil na záda a zůstal tam ležet oblečený a s připnutou protézou. Myšlenky, které se mu doposud dařilo držet na uzdě, na něho začaly dorážet s novou silou…

Proč neupozornil policii včas na skutečnost, že se Quine pohřešuje už téměř čtrnáct dní? Copak neměl podezření, že by Quine mohl být mrtvý? Když mu tyhle otázky kladla inspektorka Rawlinsová, měl pro ni racionální, logické odpovědi, ale teď zjišťoval, že jeho samého příliš neuspokojují.

Nemusel ani vytahovat mobil, aby viděl Quineovu mrtvolu. Jako by se mu obraz toho spoutaného, rozkládajícího se těla vypálil do sítnice. Kolik prohnané lstivosti, kolik nenávisti, kolik perverzity si žádalo uskutečnit Quineovy chorobné literární výplody? Co to asi musí být za člověka, když dokázal spisovatelovo tělo rozříznout, polít je kyselinou, vyjmout z něho vnitřnosti a kolem vykuchaného těla prostřít talíře?

Strike se nemohl zbavit absurdního přesvědčení, že měl ten skutek už zdálky vycítit jako nějaký mrchožravý pták, na kterého se v životě vycvičil. Jak je možné – s jeho kdysi proslulým instinktem pro všechno podivné, nebezpečné a podezřelé –, že ho nezarazilo, že nabubřelý, halasný Quine, který prahl po pozornosti a dělal kolem sebe humbuk, je nezvěstný už příliš dlouho a nezvykle mlčí?

Protože ten bláznivej mizera se ztratil už tolikrát… a protože já jsem k smrti utahanej.

Přetočil se, zvedl se z postele a zamířil do koupelny, ale v myšlenkách se neustále vracel k mrtvole: díra zející v trupu, vypálený oční důlek. Vrah tu nestvůrnost spáchal v době, kdy tělo ještě krvácelo, v době, kdy Quineův řev možná ještě dozníval ozvěnou v klenutém prostoru. A ty pečlivě prostřené příbory… a hned tu byla další otázka z jeho seznamu: co – jestli vůbec něco – mohli z posledních chvil Quineova života zaslechnout sousedé?

Strike se konečně dostal do postele, zakryl si oči mohutným, chlupatým předloktím a naslouchal vlastním myšlenkám, jež na něho dorážely jako workoholické dvojče, které ne a ne zmlknout. Forenzní odborníci už dostali k dispozici víc než čtyřiadvacet hodin. Formulují první názory, i když zdaleka ne všechny testy mají hotové. Musí zavolat Anstisovi, zjistit, na co přišli…

Už dost, snažil se přikázat svému unavenému, hyperaktivnímu mozku. Dost.

A se stejnou silou vůle, která mu v armádě umožňovala okamžitě usnout na holém betonu, na kamenité zemi, na hrbolatém polním lehátku, které pod tíhou jeho těla při každém pohybu skřípavě naříkalo, vklouzl do spánku jako bitevní křižník vyplouvající do temných vod.

21

Je tedy opravdu mrtvý?

Skutečně navždy, navždycky a nenávratně mrtvý?

William Congreve: Truchlící nevěsta

Druhý den ráno ve tři čtvrtě na devět Strike rozvážně sestupoval po kovových schodech a ptal se sám sebe – nikoli poprvé –, proč nepodnikne nějaké kroky k tomu, aby se opravil klecový výtah. Jeho koleno bylo po pádu v metru pořád ještě rozbolavělé a oteklé, a tak si na cestu do Ladbroke Grove vyšetřil víc než hodinu času, protože si nemohl dovolit jezdit pořád taxíkem.

Když otevřel domovní dveře, udeřil ho do tváře poryv ledového vichru a na okamžik všechno zbělelo, jak mu pár centimetrů od obličeje bleskl fotoaparát. Zamrkal, před očima se mu roztančily siluety tří lidí a instinktivně zvedl ruku proti další salvě blesků.

„Proč jste neinformoval policii, že se Owen Quine pohřešuje, pane Striku?“

„Vy jste nevěděl, že je mrtvý, pane Striku?“

Na zlomek vteřiny ho napadlo, že se vrátí, třískne jim dveřmi do obličeje, jenže tím by se dostal leda do pasti a stejně by se jim musel postavit později.

„Bez komentáře,“ odtušil klidně a vešel přímo mezi ně. Jelikož se neodchýlil ze svého směru ani o centimetr, museli uvolnit cestu, přičemž dva mu kladli otázky a třetí pozpátku ustupoval a cvakal jeden snímek za druhým. Dívka z obchodu s kytarami, která často se Strikem o přestávkách kouřila na ulici, pozorovala scénu s otevřenou pusou zpoza výlohy.

„Proč jste nikomu neoznámil, že se pohřešuje už déle než čtrnáct dní, pane Striku?“ „Proč jste nevyrozuměl policii?“ Strike mlčky pokračoval v chůzi s rukama v kapsách a s pochmurným výrazem ve tváři. Pobíhali kolem něho, snažili se ho přimět k řeči jako dva racci s ostrými zobáky, kteří se prudce snášejí na rybářskou loď. „Snažíte se jim to zase natřít, pane Striku?“ „Chcete vyhrát nad policií?“ „Je publicita dobrá pro vaše podnikání, pane Striku?“ V armádě boxoval. V duchu se prudce otočil a levým hákem se opřel do žeberní oblasti dotěrného nohsleda, takže se ten hajzlík zhroutil na zem… „Taxi!“ zakřičel ve skutečnosti. Když do taxíku nastupoval, fotoaparát blýskal jeden snímek za druhým; na semaforu před nimi naštěstí naskočila zelená, takže se taxík hladce odlepil od obrubníku a novináři po několika krocích pronásledování vzdali.

Šmejdi, pomyslel si Strike a ohlédl se přes rameno, zatímco taxík už zahýbal za roh. Nějaký mizera z Metropolitní jim musel dát tip, že mrtvé tělo objevil on. Anstis, který tu informaci nepustil do oficiální tiskové zprávy, to asi nebude, spíš někdo z těch zatrpklých syčáků, kteří mu neodpustili Lulu Landryovou.

„Vy jste slavnej?“ zeptal se taxikář a pohlédl na něho ve zpětném zrcátku. „Ne,“ odpověděl Strike stroze. „Hoďte mě na Oxford Circus, ano?“ Rozladěný tak krátkou jízdou si taxikář cosi nevrle zamumlal. Strike vytáhl mobil a poslal další esemesku Robin.

2 novináři u dveří, když jsem odcházel. Řekněte jim, že pracujete pro Crowdyho.

Potom zatelefonoval Anstisovi.

„Ahoj, Bobe.“

„Právě mi čenichali u dveří. Vědí, že jsem našel mrtvolu.“

„Jak je to možný?“

„To se ptáš ty mě?“

Ticho.

„Ono se to nakonec vždycky nějak ven dostane, Bobe, ale já jim tip nedal.“ „Jo, viděl jsem tu zprávu o ‚rodinným příteli‘. Snaží se tvrdit, že jsem vám to neoznámil, protože jsem potřeboval publicitu.“

„Kamaráde, já bych v životě…“

„Buď tak hodnej a zařiď, aby se to vyvrátilo nějakým oficiálním prohlášením, Richarde. Bláto smrdí a zůstane na člověku přilepený a já se musím starat o živobytí.“

„Zařídím to,“ sliboval Anstis. „Poslyš, nechceš přijít dnes na večeři? Kluci z forenzního poslali předběžný zprávy; mohli bychom je spolu probrat.“

„To by bylo skvělý,“ přisvědčil Strike ve chvíli, kdy už taxík zastavoval na Oxford Circus. „V kolik?“

Ve vlaku metra zůstal stát, protože kdyby si sedl, musel by zase vstávat, a taková operace by jeho koleno namáhala víc. Když projížděl stanicí Royal Oak, zabzučel mu mobil a uviděl, že mu přišly dvě esemesky. První byla od sestry Lucy.

Hodně štěstí a zdraví, Pajdo! Xxx

Úplně zapomněl, že má dneska narozeniny. Otevřel druhou zprávu.

Zdravím, Cormorane, díky za varování ohledně novinářů, právě jsem se s nimi setkala, ještě pořád hlídají dveře. Zatím nashle. Rx

Strike byl vděčný, že dnes alespoň chvíli neprší. K domu Quineových dorazil těsně před desátou. V mdlém slunečním světle vypadal stejně nuzně a depresivně, jako když tady byl na návštěvě naposled, ale jeden podstatný rozdíl tu byl: před domem postával policista. Byl to vytáhlý uniformovaný mladík s bojovně vystrčenou bradou, a když uviděl, že se k němu Strike s lehkým kulháním blíží, svraštil obočí.

„Smím se zeptat, kdo jste, pane?“

„Jo, od toho tu přece jste,“ řekl Strike, prošel kolem něho a zazvonil. Bez ohledu na Anstisovo pozvání na večeři necítil teď k policii zrovna vřelé sympatie. „To byste tak akorát mohl zvládnout.“

Dveře se otevřely a Strike se ocitl tváří v tvář vysoké dívce se zažloutlou pletí, s kšticí kudrnatých světle hnědých vlasů, širokými ústy a bezelstným výrazem. Klátila se před ním ze strany na stranu. Průzračné, světle zelené oči byly veliké a posazené daleko od sebe. Na sobě měla buď dlouhou mikinu, nebo krátké šaty, které jí sahaly těsně nad kostnatá kolena, a chlupaté růžové ponožky. K plochému hrudníku si tiskla obrovského plyšového orangutana. Hračka měla na prackách suché zipy a visela jí kolem krku.

„Čau,“ řekla. Jemně se kolébala ze strany na stranu, přenášela váhu z jedné nohy na druhou.

„Ahoj,“ řekl Strike. „Ty jsi Orlan…?“

„Řeknete mi vaše jméno, pane?“ zeptal se mladý policista zvýšeným hlasem.

„Jo, samozřejmě – jestli se vás já můžu zeptat, proč stojíte před tímto domem,“ odpověděl mu Strike s úsměvem.

„Obtěžují tady novináři,“ řekl policista.

„Přišel jeden chlap,“ řekla Orlando, „s foťákem a máma říkala, že…“

„Orlando!“ volala Leonora zevnitř domu. „Co tam děláš?“

Přišla těžkým krokem z předsíně za svou dcerou, vyzáblá a bledá v staromódních tmavomodrých šatech se splývavým lemem.

„Aha,“ odtušila, „to jste vy. Pojďte dál.“

Strike překročil práh a usmál se na policistu, který jeho pohled opětoval.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Strika Orlando, když se za nimi zavřely domovní dveře.

„Cormoran,“ odpověděl jí.

„To je legrační jméno.“

„Jo, to je,“ přisvědčil Strike a cosi ho přimělo dodat: „Pojmenovali mě po jednom obrovi.“

„To je legrace,“ zhoupla se Orlando.

„Pojďte dál,“ pobídla ho Leonora úsečně a posunkem Strikovi ukázala směrem do kuchyně. „Já si musím odskočit. Hned jsem u vás.“ Strike prošel úzkou chodbou. Dveře do pracovny byly zavřené a obával se, že budou stále ještě uzamčené.

Když vešel do kuchyně, s překvapením zjistil, že tady není jediným návštěvníkem. U kuchyňského stolu seděl redaktor nakladatelství Roper Chard Jerry Waldegrave, v ruce svíral kytici ponuře fialových a modrých květů a na jeho pobledlé tváři se zračilo napětí. Druhá kytice, ještě zabalená v celofánu, vyčuhovala ze dřezu plného špinavého nádobí. Po stranách stály nevybalené tašky s potravinami ze supermarketu.

„Dobrý den,“ pozdravil Waldegrave, rychle se zvedl a soustředěně si Strika prohlížel zpoza brýlí s rohovinovou obroučkou. Z jejich předchozího setkání na potemnělé střešní zahradě si detektiva očividně nezapamatoval, protože mu podal ruku a zeptal se: „Vy jste příbuzný?“

„Rodinný přítel,“ řekl Strike, když si třásli rukama.

„Je to strašná věc,“ řekl Waldegrave. „Přišel jsem se podívat, jestli pro ně nemůžu něco udělat. Ale od té doby, co jsem přijel, je pořád na záchodě.“

„No jo,“ přikývl Strike.

Waldegrave si sedl zpátky na své místo. Do tmavé kuchyně se přikradla Orlando objímající svého chlupatého orangutana. Uběhla velice dlouhá chvíle, během níž na ně Orlando, zjevně v naprosté pohodě, bezostyšně zírala.

„Ty máš moc pěkný vlasy,“ oznámila nakonec Waldegraveovi. „Vypadají jako kupka sena.“

„Řekl bych, že přesně tak vypadají,“ usmál se na ni Jerry Waldegrave. Orlando se opět vykradla z kuchyně.

Následovalo další krátké rozpačité mlčení, během kterého si Waldegrave pohrával s květinami a očima bloudil po kuchyni.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ vypravil ze sebe nakonec.

Uslyšeli hlasité spláchnutí na záchodě v patře, dusot na schodech a za chvíli se objevila Leonora s Orlando v patách.

„Promiňte,“ omluvila se oběma mužům. „Jsem trochu rozhozená.“

Bylo zřejmé, že tím myslí svůj žaludek.

„Poslyš, Leonoro,“ spustil Jerry Waldegrave a s trapnými rozpaky se zvedl ze židle, „já nechci rušit, když tady máš svého kamaráda…“

„Tenhle? To není kamarád, to je detektiv,“ řekla Leonora.

„Cože?“

Strike si vzpomněl, že Waldegrave neslyší na jedno ucho.

„On se jmenuje jako jeden obr,“ řekla Orlando.

„Je to detektiv,“ řekla Leonora nahlas, aby překřičela dceru.

„Aha,“ zarazil se Waldegrave. „To jsem… proč…?“

„Protože ho potřebuju,“ odpověděla Leonora stručně. „Policie si myslí, že jsem to Owenovi udělala já.“

Nastalo další ticho. Waldegraveovy rozpaky byly přímo hmatatelné.

„Můj táta umřel,“ informovala Orlando přítomné. Dívala se zpříma a dychtivě, očekávala nějakou reakci. Strike, který cítil, že se aspoň po jednom z nich něco vyžaduje, prohlásil:

„Já vím. To je moc smutné.“

„Edna taky říkala, že je to smutné,“ odpověděla Orlando, jako by doufala, že přijde něco originálnějšího, a znovu vyklouzla z místnosti.

„Posaďte se,“ vyzvala Leonora oba muže. „Ty jsou pro mě?“ dodala a ukázala na květiny ve Waldegraveově ruce.

„Ano,“ odpověděl, a když jí je podával, trochu se zakymácel, ale zachoval rovnováhu. „Podívej, Leonoro, nechci tě obírat o čas, musíš mít jistě spoustu práce s… se zařizováním…“

„Oni mi jeho tělo hned tak nevrátí,“ řekla Leonora s odzbrojující upřímností, „takže prozatím stejně nic zařizovat nemůžu.“

„Aha… Tady je kondolence,“ řekl Waldegrave zoufale a zalovil v kapse. „Tady… no, kdybychom mohli s čímkoli pomoct, Leonoro, s čímkoli…“

„Nechápu, co se s tím dá dělat,“ řekla Leonora úsečně a vzala si od něho nabídnutou obálku. Posadila se ke stolu, kde už zaujal místo na židli i Strike, který rád ulevil své noze.

„No tak já asi půjdu a nebudu už rušit,“ řekl Waldegrave. „Poslyš, Leonoro, ptám se v téhle situaci nerad, ale nemáš tady… kopii Bombyx mori?“

„Ne,“ prohlásila. „Owen si ji vzal s sebou.“

„Strašně se omlouvám, ale pomohlo by nám, kdyby… můžu se podívat, jestli tady něco z toho nenechal?“

Civěla na něho skrz ty obrovské, staromódní brýle.

„Všechno, co tu po něm zůstalo, si už vzala policie,“ řekla. „Obrátili včera pracovnu vzhůru nohama. Pak ji zamkli a vzali si klíč. Já do ní teď sama nemůžu.“

„Aha, dobře. Kdyby policie potřebovala… ne,“ řekl Waldegrave, „v pořádku. Ne, trefím sám, nevstávej.“

Prošel chodbou a pak uslyšeli, jak za ním zaklaply domovní dveře.

„Nevím, proč vlastně přišel,“ prohlásila Leonora podrážděně. „Asi chtěl mít pocit, že něco pěknýho udělal.“

Otevřela obálku, kterou jí Waldegrave přinesl. Na přední straně kondolence byl akvarel fialek. Uvnitř byla spousta podpisů.

„Teď na mě budou všichni hodní, protože se cítí provinile,“ řekla Leonora a pohodila smuteční přání na umakartovou desku stolu.

„Provinile?“

„Nikdy ho nedocenili. Knížky musíte umět prodávat,“ prohlásila překvapivě. „Musíte jim dělat reklamu. To je na nakladatelích, aby je protlačili do povědomí. Jeho nikdy nedostali do televize, neudělali pro něho nic, co potřeboval.“

Strike odhadoval, že to jsou stížnosti, které pochytila od svého manžela.

„Leonoro,“ řekl a vytáhl si zápisník. „Nevadilo by vám, kdybych vám položil pár otázek?“

„Proč ne. Já ale nic nevím.“

„Slyšela jste o někom, kdo mluvil s Owenem nebo se s ním viděl poté, co pátého odešel z domu?“

Zavrtěla hlavou.

„Žádní kamarádi, nikdo z rodiny?“

„Nikdo,“ odpověděla. „Nedáte si čaj?“

„Jo, to bude skvělý,“ řekl Strike, který sice neměl velkou chuť na nic z toho, co se uvaří v této umouněné kuchyni, ale potřeboval, aby s ním dál mluvila.

„Jak dobře se znáte s lidmi z Owenova nakladatelství?“ zeptal se hlasitě, aby přehlušil vodu napouštěnou do konvice.

Pokrčila rameny.

„Skoro vůbec. Když jednou Owen podepisoval svou knížku, seznámila jsem se s Jerrym.“

„Vy se s nikým z nakladatelství Roper Chard nepřátelíte?“

„Ne. Proč bych měla? Pracoval s nimi Owen, ne já.“

„A Bombyx mori jste nečetla, že?“ zeptal se jí Strike ležérně.

„Už jsem vám to přece řekla. Nerada ty knížky čtu, dokud nejsou vydané. Proč se mě na to pořád všichni ptají?“ řekla a vzhlédla od igelitové tašky, v níž hledala sušenky.

„Co se stalo s jeho tělem?“ zeptala se znenadání naléhavě. „Co se mu stalo? Nic mi neřeknou. Vzali si jeho zubní kartáček kvůli DNA, aby ho mohli identifikovat. Proč mi nedovolí, abych se na něj podívala?“

Čelil té otázce už dřív, od jiných manželek, od rozrušených rodičů. Jako mnohokrát předtím i nyní se uchýlil k částečné pravdě.

„Nějakou dobu tam přece jenom ležel,“ řekl.

„Jak dlouho?“

„To ještě nevědí.“

„Jak byl zavražděný?“

„Myslím, že to se taky zatím úplně přesně neví.“

„Ale musejí přece…“

Zmlkla, když se do místnosti opět přiloudala Orlando. Nesla teď v náručí nejen svého plyšového orangutana, ale také svazek pestrobarevných kreseb.

„Kam odešel Jerry?“

„Zpátky do práce,“ odpověděla Leonora.

„Má pěkný vlasy. Tvoje vlasy se mi nelíbí,“ obrátila se ke Strikovi. „Jsou rozcuchaný.“

„Mně se taky dvakrát nezamlouvají,“ řekl.

„Pán se teď nechce dívat na obrázky, Dodo,“ řekla jí matka netrpělivě, ale Orlando ji ignorovala a rozprostřela obrázky na stole před Strikem.

„Ty jsem malovala já.“

Byly na nich rozpoznatelné květiny, ryby a ptáci. Pod jedním z nich se dalo přečíst dětské menu z restaurace.

„Jsou moc hezké,“ řekl Strike. „Leonoro, nevíte, jestli tady policie našla nějaké části rukopisu Bombyx mori, když prohledávali pracovnu?“

„Jo,“ odpověděla a hodila do oprýskaných hrníčků čajové pytlíky. „Dvě starý pásky do psacího stroje; zapadly za psací stůl. Přišli se mě zeptat, kde je zbytek; řekla jsem jim, že si je vzal s sebou, když odešel.“

„Já mám ráda tátovu pracovnu,“ oznámila Orlando, „protože mi dává papír na kreslení.“

„V pracovně je hroznej nepořádek,“ řekla Leonora a zapnula konvici. „Trvalo jim celou věčnost, než všechno prohledali.“

„Tetička Liz tam taky šla,“ řekla Orlando.

„Kdy?“ zeptala se Leonora, zůstala stát s dvěma hrníčky v rukou a zabodávala pohled do své dcery.

„Když přišla a tys byla na záchodě,“ řekla Orlando. „Šla do tátovy pracovny. Viděla jsem ji.“

„Tam nemá co chodit,“ řekla Leonora. „Přehrabovala se tam v něčem?“

„Ne,“ odpověděla Orlando. „Šla jenom dovnitř a pak hned ven, a když mě uviděla, rozplakala se.“

„To jo,“ řekla Leonora s uspokojením. „Měla na krajíčku a vůbec. Další člověk, co se cítí provinile.“

„Kdy přišla?“ zeptal se jí Strike.

„Hned v pondělí ráno,“ odpověděla Leonora. „Chtěla vědět, jestli nemůže s něčím pomoct. Pomoct! Vždyť toho napáchala dost.“

Strikův čaj byl tak slabý a mléčně bílý, že působil dojmem, jako by žádný pytlík čaje nikdy neviděl; dával přednost nápoji barvy kreozotu. Když se ze zdvořilosti symbolicky napil, vzpomněl si, jak Elizabeth Tasselová nepokrytě litovala, že Quine neumřel, když ho pokousal její dobrman.

„Líbí se mi její rtěnka,“ oznámila Orlando.

„Tobě se dnes u všech všechno líbí,“ řekla Leonora neurčitě a posadila se ke svému hrníčku slabého čaje. „Ptala jsem se jí, proč to udělala, proč Owenovi řekla, že svou knihu nemůže vydat, a tak strašně ho rozčílila.“

„A co na to odpověděla?“ zeptal se Strike.

„Že do té knížky dal spoustu skutečných lidí,“ řekla Leonora. „Nevím, proč jsou z toho tak rozhození. Vždyť to dělá pořád.“ Upila čaje. „Do spousty těch svých knížek dal i mě.“

Strike pomyslel na Sukubu, „utahanou couru“, a uvědomil si, že Owenem Quinem opovrhuje.

„Chtěl jsem se vás ještě zeptat na Talgarth Road.“

„Nevím, proč tam šel,“ odpověděla okamžitě. „Nenáviděl to tam. Celá léta to chtěl prodat, ale Fancourt to nedovolil.“

„Ano, nad tím jsem už přemýšlel.“

Orlando se svezla na židli vedle něho, jednu nohu si složila pod sebe a s krabičkou pastelek, kterou zničehonic vykouzlila, začala přimalovávat živě zbarvené ploutve na obrázek velké ryby.

„Jak je možné, že Michael Fancourt dokázal celé ty roky prodej blokovat?“

„Nějak to souvisí s tím, za jakých podmínek jim dům přenechal ten Joe. Týká se to způsobu užívání. Já o tom moc nevím. To se budete muset zeptat Liz, ta o tom ví úplně všechno.“

„Nevíte, kdy tam byl Owen naposled?“

„Před lety,“ odpověděla. „Nevím. Před mnoha lety.“

„Chci další papír na kreslení,“ oznámila Orlando.

„Já už žádný další nemám,“ řekla Leonora. „Všechen je v tátově pracovně. Maluj na zadní stranu tohohle.“

Vzala z nepořádku na pracovním stole jakýsi oběžník a postrčila ho přes stůl k Orlando, ale její dcera papír odstrčila a malátnou chůzí opustila kuchyň i s orangutanem pohupujícím se kolem jejího krku. Okamžik nato ji uslyšeli, jak lomcuje dveřmi od pracovny.

„Orlando, ne!“ vyštěkla Leonora, vyskočila a spěchala do předsíně.

Strike využil její nepřítomnosti, zaklonil se a většinu mléčného čaje vylil do dřezu; čaj pokropil kytici a kapky zůstaly zrádně na celofánu.

„Ne, Dodo. To nemůžeš. Ne. To nesmíme – to nesmíme, pusť se toho…“

Ozvalo se pištivé zaječení a poté hlasitý dupot, který prozradil, že Orlando utekla do poschodí. Leonora se vrátila do kuchyně se zarudlým obličejem.

„To si teď odskáču celý den,“ řekla. „Je neklidná. Ruší ji, že se tu motá policie.“

Nervózně zívla.

„Spala jste aspoň trochu?“ zeptal se Strike.

„Moc ne. Pořád musím myslet na to, kdo to byl. Kdo mu to udělal? On lidi štval, to vím,“ řekla úzkostně, „jenže on je prostě takový. Temperamentní. Zuří kvůli maličkostem. Odjakživa byl takový, nic tím nemyslí. Kdo by ho kvůli tomu zabíjel? Michael Fancourt má určitě pořád klíče od domu,“ pokračovala a propletla si při té změně tématu prsty na rukou. „To jsem si říkala včera v noci, když jsem nemohla usnout. Já vím, že ho Michael Fancourt nemá rád, jenže to je všechno už strašně dávno. Owen by v žádným případě v životě neudělal to, co o něm Michael říká. Nic takovýho nikdy nenapsal. Ale Michael Fancourt by Owena nezabil.“ Vzhlédla ke Strikovi jasnýma očima, které byly stejně nevinné jako oči její dcery. „On je přece bohatej, ne? A slavnej… ten by to neudělal.“

Strike odjakživa žasl nad tím, s jakou zvláštní posvátností veřejnost vzhlíží k celebritám, dokonce i k těm, které v novinách ostouzejí, pronásledují a jdou jim po krku. Bez ohledu na to, kolik slavných lidí bylo usvědčeno ze znásilnění či vraždy, ta víra stále přetrvává a je ve své intenzitě téměř pohanská: to přece nemohl být on. On je slavný.

„A ten zatracenej Chard,“ vybuchla Leonora, „ten psal Owenovi výhružný dopisy. Owen ho nikdy neměl rád. A potom si podepíše kondolenci a ještě řekne, že kdyby bylo něco, co by mohl udělat… kde je vůbec ta kondolence?“

Přání s obrázkem fialek ze stolu zmizelo.

„To sebrala ona,“ řekla Leonora a zrudla vztekem. „Určitě to vzala.“ A vykřikla směrem ke stropu tak hlasitě, až Strike nadskočil: „DODO!“

Byl to iracionální hněv člověka v prvních fázích zármutku a podobně jako její potíže se zažíváním odhaloval pouze to, jak pod zdánlivě nezúčastněným mrzoutským povrchem ve skutečnosti trpí.

„DODO!“ zahulákala Leonora znovu. „Co jsem ti říkala o braní věcí, který ti…?“

Orlando se objevila v kuchyni s překvapující pohotovostí a pořád objímala svého orangutana. Musela se připlížit zpátky dolů, aniž by ji zaslechli, tichá jako kočka.

„Sebralas mi moje přání!“ řekla Leonora naštvaně. „Co jsem ti říkala o braní věcí, který ti nepatří? Kde to přání je?“ „Já mám ráda kytky,“ řekla Orlando a vytáhla lesklou, ale teď už pomačkanou kondolenci, kterou jí matka vytrhla z ruky.

„To je moje,“ řekla dceři. „Vidíte,“ pokračovala směrem ke Strikovi a ukázala na nejdelší, ručně psaný vzkaz vyvedený dokonalým krasopisem: „‚Neváhejte se na mě obrátit, kdybyste cokoli potřebovala. Daniel Chard.‘ Zatracenej pokrytec.“

„Táta neměl rád Dannulchara,“ řekla Orlando. „Říkal mi to.“

„Je to zatracenej pokrytec, to dobře vím,“ řekla Leonora, která mhouřila oči nad ostatními podpisy.

„Dal mi štětec na malování,“ řekla Orlando, „ale předtím se mě dotýkal.“

Nastalo krátké, tíživé ticho. Leonora k ní vzhlédla. Strike strnul s hrnkem na půl cesty k ústům.

„Cože?“

„Nelíbilo se mi, když se mě dotýkal.“

„O čem to mluvíš? Kdo se tě dotýkal?“

„U táty v práci.“

„Takové hlouposti neříkej,“ řekla jí matka.

„Když mě vzal táta s sebou a já viděla…“

„Někdy před měsícem ji vzal s sebou, protože jsem musela k doktorovi,“ řekla Leonora Strikovi nervózně. „Netuším, o čem to mluví.“ „… viděla jsem tam obrázky do knížek, který chystají, všechny barevný,“ pokračovala Orlando, „a Dannulchar se mě fakt dotýkal…“

„Vždyť ty ani nevíš, jak Daniel Chard vypadá,“ řekla Leonora.

„Nemá vlasy,“ řekla Orlando. „A pak mě táta vzal na návštěvu k té paní a já jí dala svůj nejlepší obrázek. Ta měla pěkný vlasy.“ „Jaká paní? O čem to…?“ „Když se mě Dannulchar dotýkal,“ řekla Orlando zvýšeným hlasem.

„Dotýkal se mě a já křičela a on mi pak dal malířskej štětec.“

„Takový věci radši nikde neříkej,“ prohlásila Leonora a její podrážděný hlas se zlomil. „Copak toho nemáme dost… Nebuď hloupá, Orlando.“

Orlando celá zrudla v obličeji. Probodla svou matku pohledem a odešla z kuchyně. Tentokrát za sebou pořádně třískla dveřmi, které se však nezavřely, ale naopak se odrazem rozletěly dokořán. Strike slyšel, jak Orlando rozčileně dupe po schodech; po několika krocích začala nesrozumitelně vřískat.

„Teď je rozrušená,“ řekla Leonora sklesle a do bledých očí se jí nahrnuly slzy. Strike sáhl za sebe pro roli otrhaných kuchyňských utěrek, několik jich utrhl a vtiskl jí je do ruky. Plakala tiše, úzká ramena se jí chvěla a Strike tam mlčky seděl a dopíjel zbytky příšerného čaje.

„Seznámili jsme se s Owenem v jedný hospodě,“ zamumlala nečekaně, posunula si brýle nahoru a osušila si mokrý obličej. „Byl tam na festivalu. V HayonWye. V životě jsem o něm neslyšela, ale říkala jsem si, že to je někdo, podle toho, jak byl oblečenej a jak mluvil.“

A v jejích unavených očích znovu na chviličku zaplál mdlý plamínek obdivu, který téměř vyhasl za léta zanedbávání a zármutku, kdy snášela jeho afektované móresy a záchvaty vzteku, snažila se platit účty a starala se v tomhle omšelém domku o jejich dceru. Snad ty plamínky znovu ožily, protože její hrdina – jako všichni správní hrdinové – byl mrtvý; možná už tam teď budou plápolat navždy jako věčné světlo a Leonora zapomene nejhorší zážitky a uchová si v srdci obraz toho, jehož kdysi milovala… pokud si ovšem nepřečte jeho poslední rukopis a jeho sprosté a ohavné vyobrazení její osoby…

„Leonoro, chci se vás zeptat ještě na něco jiného,“ řekl Strike mírně, „a potom už půjdu. Hodili vám minulý týden škvírou na dopisy nějaké další exkrementy?“

„Minulý týden?“ opakovala huhňavě a stále si osušovala oči. „Jo. Myslím, že to bylo v úterý. Nebo to bylo ve středu? Ale ano. Ještě jednou se to stalo.“

„A nezahlédla jste tu ženu, o které si myslíte, že vás sleduje?“

Zavrtěla hlavou a vysmrkala se.

„Třeba jsem si to jenom představovala, já nevím…“

„A vyjdete s penězi?“

„Jo,“ řekla a znovu si utřela oči. „Owen měl životní pojistku. Donutila jsem ho, aby si ji udělal kvůli Orlando. Takže s tím vystačíme. A Edna mi nabídla, že mi půjčí, než mi pojistku vyplatí.“

„Tak já půjdu,“ řekl Strike a už se zvedal.

Šla za ním špinavou předsíní, pořád ještě popotahovala, a než se za ním zavřely dveře, slyšel ji, jak volá:

„Dodo! Dodo, pojď dolů, já to tak nemyslela!“

Mladý policista venku přede dveřmi stál Strikovi částečně v cestě. Vypadal rozezleně.

„Já vím, kdo vy jste,“ řekl. Mobilní telefon ještě svíral v ruce. „Vy jste Cormoran Strike.“

„Na vás si jen tak někdo nepřijde, co?“ odtušil Strike. „A teď mi laskavě uhněte z cesty, chlapče, někteří z nás musí pracovat.“

22

Kdo je ten vrah, ten pekelný pes, ten ďábel?

Ben Jonson: Epicoena aneb Mlčenlivá žena

Strike v metru zapomněl, jak obtížně se mu bude s pošramoceným kolenem zvedat, klesl na sedačku v rohu vagonu a zavolal Robin.

„Zdravím,“ ohlásil se. „Zmizeli už ti novináři?“

„Ne, pořád venku vyčkávají. Jste ve zprávách, víte o tom?“

„Viděl jsem to jen na webu BBC. Už jsem volal Anstisovi a žádal ho, aby to uvedl na pravou míru. Zařídil to?“

Slyšel, jak jí prsty běží po klávesnici.

„Jo, citují ho tady: ‚Detektiv Richard Anstis potvrdil dohady, že mrtvé tělo objevil soukromý vyšetřovatel Cormoran Strike, který už v tomto roce vzbudil pozornost, když…‘“

„To můžete přeskočit.“

„‚Pana Strika rodina zaměstnala, aby našel pana Quinea, který často opouštěl domov, aniž by se komukoli svěřil s místem svého pobytu. Pan Strike nepatří mezi podezřelé a jeho líčení, jak k objevu těla došlo, je pro policii důvěryhodné.‘“

„Starej dobrej Ríša,“ odtušil Strike. „Dnes dopoledne mi naznačovali, že zatajuju mrtvoly, abych postavil na nohy svůj podnik. Překvapuje mě, že se tisk tolik zajímá o mrtvolu osmapadesátiletýho ztroskotance. A to patrně ještě ani netuší, o jak příšernou vraždu jde.“

„Quine je nezajímá,“ řekla mu Robin. „Jde jim o vás.“

Z té myšlenky neměl Strike pražádnou radost. Nestál o to, aby ukazovali jeho tvář v novinách nebo v televizi. Jeho fotografie, které se objevily v důsledku případu Luly Landryové, byly malé (musel zůstat prostor pro snímky nádherné modelky, nejlépe polonahé); jeho ponuré, nepřívětivé rysy nevycházely v nezřetelném novinovém tisku příliš dobře, a když přicházel k soudu svědčit proti vrahovi Luly Landryové, dokázal se vyhnout tomu, aby ho vyfotili příliš zblízka a zepředu. Vyhrabali jeho dávné fotografie v uniformě, ty ale byly několik let staré, z dob, kdy byl o pěkných pár kilo lehčí. Od krátkého výbuchu slávy ho jen podle zjevu nikdo nepoznával a on nijak netoužil dál ohrožovat svoji anonymitu.

„Nechci se srazit s bandou pisálků. A utíkat nemůžu,“ dodal sarkasticky, když mu zaškubalo v koleně, „ani kdybyste mi za to zaplatila. Můžeme se sejít…“

Jeho nejoblíbenější hospodou byl Tottenham, ale nechtěl riskovat, že se napříště stane terčem novinářských výpadů.

„… v Cambridge asi za čtyřicet minut?“

„Budu tam,“ řekla.

Teprve když ukončil hovor, napadlo Strika, že se měl zaprvé zeptat na truchlícího Matthewa a zadruhé ji požádat, aby mu přinesla berle.

Hospoda z devatenáctého století stála na Cambridge Circus. Strike našel Robin nahoře na kožené sedačce mezi mosaznými lampami a zrcadly v pozlacených rámech.

„Jste v pořádku?“ zeptala se ho starostlivě, když viděla, jak k ní kulhá.

„Zapomněl jsem vám to říct,“ řekl, když se se zaúpěním opatrně usadil na židli naproti ní. „V neděli jsem si zase zrasoval koleno, když jsem se pokoušel chytit ženskou, která mě sledovala.“

„Jakou ženskou?“

„Přilepila se na mě u domu Quineových a šla za mnou až k metru, kde jsem uklouzl jak debil a ona vzala roha. Shoduje se s popisem ženy, která se podle Leonory potlouká v okolí od doby, co Quine zmizel. Teď bych se ale už docela rád něčeho napil.“

„Já to přinesu,“ řekla Robin. „Máte přece narozeniny. A já mám pro vás dárek.“

Vytáhla na stůl malý košík zabalený v celofánu, ozdobený stužkou a plný cornwallského jídla a pití: pivo, cidre, sladkosti a hořčice. Cítil se směšně dojatý.

„To jste nemusela…“

Ona už ale byla z doslechu, stála u baru. Když se vrátila se sklenkou vína a pintou piva London Pride, řekl: „Vřelé díky.“

„Není zač. Tak vy si myslíte, že ta cizí ženská sleduje Leonořin dům?“

Strike se zhluboka napil vytouženého piva.

„A pravděpodobně jí taky hází za domovní dveře psí hovna, jo, to bude ona,“ řekl. „Nechápu ale, kvůli čemu sledovala mě, pokud si tedy nemyslela, že bych ji mohl přivést ke Quineovi.“

Když si zvedal pochroumanou nohu na taburet pod stolem, bolestivě sebou trhl.

„Měl bych tenhle týden sledovat Brocklehurstovou a manžela Burnettové. Opravdu blbej čas na to, aby si člověk odrovnal nohu.“

„Můžu je sledovat místo vás.“

Dychtivá nabídka vylétla Robin z úst dřív, než si uvědomila, co dělá, ale Strike nijak nenaznačil, že by ji slyšel.

„Jak je Matthewovi?“

„Nijak skvěle,“ odpověděla Robin. Nedokázala odhadnout, jestli si Strike jejího návrhu všiml, nebo ne. „Odjel domů, aby byl s tátou a sestrou.“

„Do Mashamu, ano?“

„Ano.“ Chvíli zaváhala a pak řekla: „Budeme muset odložit tu svatbu.“

„To je mi líto.“

Pokrčila rameny.

„Teď by se to nehodilo… pro rodinu to byl strašný otřes.“

„Vycházely jste spolu s Matthewovou matkou?“ zeptal se Strike.

„Ano, samozřejmě. Ona byla…“

Ve skutečnosti to ale bylo s paní Cunliffeovou odjakživa těžké; byla hypochondrická, nebo si to Robin aspoň myslela. V posledních čtyřiadvaceti hodinách se kvůli tomu cítila provinile.

„… milá,“ dokončila větu. „A jak se vede ubohé paní Quineové?“

Strike vylíčil návštěvu u Leonory včetně krátkého zastavení Jerryho Waldegravea a svých dojmů z Orlando.

„Co přesně jí je?“ zeptala se Robin.

„Myslím, že se tomu říká specifické poruchy učení nebo tak nějak.“

Odmlčel se a vzpomněl si na Orlandin bezelstný úsměv a jejího roztomilého orangutana.

„Během mé návštěvy řekla něco velice zvláštního a zdálo se, že je to překvapení i pro její matku. Povídala nám, že šla jednou se svým tátou do práce a že se jí šéf Quineova nakladatelství dotýkal. A jmenoval se Daniel Chard.“

Viděl, jak se v Robinině tváři zračí nevyřčená obava, již ta slova vyvolala předtím v té ošumělé kuchyni.

„Jak se jí dotýkal?“

„Neupřesnila to. Řekla jen: ‚Dotýkal se mě.‘ A pak: ‚Nelíbí se mi, když se mě někdo dotýká.‘ A potom jí dal štětec na malování. Třeba o nic nejde,“ řekl Strike v reakci na Robinino tíživé mlčení a její napjatý výraz. „Třeba do ní mohl omylem nešetrně strčit a dal jí něco, aby ji uchlácholil. Když jsem byl u nich, pořád někam odcházela a zase se vracela, ječela, protože nedostala to, co chtěla, nebo kvůli tomu, že jí matka vynadala.“

Měl hlad, a tak strhl celofán z Robinina dárku, vytáhl tabulku čokolády a rozbalil si ji. Robin zamyšleně mlčela.

„Problém tkví v tom,“ prolomil ticho Strike, „že Quine v Bombyx mori naznačuje, že Chard je homosexuál. Aspoň si myslím, že tam něco takového říká.“

„Hmm,“ odtušila Robin nevýrazně. „A vy věříte všemu, co Quine do té knížky napsal?“

„Soudě z toho, že na Quinea povolal právníky, tak to Charda asi naštvalo,“ řekl Strike, ulomil velký kus čokolády a strčil si ho do úst. „Mimochodem,“ pokračoval huhňavě, „v Bombyx mori je Chard vrah, který dost možná taky někoho znásilnil, a uhnívá mu péro, takže narážky na homosexualitu možná nebudou tím, co ho namíchlo.“

„V Quineově díle je pohlavní neurčitost stále přítomné téma,“ řekla Robin a Strike na ni jen zíral a žvýkal s pozdviženým obočím. „Cestou do práce jsem se zastavila v knihkupectví Foyles a koupila si výtisk Hobartova hříchu,“ vysvětlovala. „Celá ta knížka je o hermafroditovi.“

Strike polkl.

„Museli ho nějak přitahovat; v Bombyx mori je taky jeden,“ řekl a zkoumal kartonový obal čokolády. „Tohle se vyrábí v Mullionu. To je kousek po pobřeží od místa, kde jsem vyrůstal… Jaký je Hobartův hřích? Stojí za přečtení?“

„Kdyby autora právě nezavraždili, asi bych nepřečetla víc než pár prvních stran,“ připustila Robin.

„To, že ho odkrouhli, pravděpodobně s prodejem jeho knížek zamává.“

„Já tvrdím,“ trvala Robin zarputile na svém, „že pokud jde o sexuální život jiných lidí, nemusíte Quineovi zase tolik věřit, protože všechny jeho postavy zřejmě spí spolu navzájem a provozují cokoli. Vyhledala jsem si ho na Wikipedii. Jeden z hlavních rysů jeho knížek spočívá v tom, jak postavy neustále mění pohlaví nebo sexuální orientaci.“

„Bombyx mori tomu rozhodně odpovídá,“ zabručel Strike a vzal si další kus čokolády. „Je moc dobrá, nechcete kousek?“

„Já bych měla držet dietu,“ řekla Robin posmutněle. „Kvůli svatbě.“

Strike si nemyslel, že by potřebovala jakkoli zhubnout, ale když si kousek ulomila, nijak to nekomentoval.

„Přemýšlela jsem o vrahovi,“ prohlásila Robin nesměle.

„Vždycky si rád poslechnu názor psychologa. Povídejte.“

„Já nejsem psycholog,“ zasmála se.

Svá studia psychologie nedokončila. Strike po ní nikdy nechtěl vysvětlení a ona mu sama od sebe nikdy žádné nenabídla. To měli společné, ani jeden z nich nedokončil vysokou školu. On univerzitu opustil, když jeho matka zemřela na podezřelé předávkování, a možná i kvůli tomu vždycky předpokládal, že i Robin přiměla k odchodu nějaká traumatická záležitost.

„Jenom jsem si říkala, proč vraždu s takovou samozřejmostí dávají do souvislosti s knihou. Na první pohled to vypadá jako promyšlená pomsta, že někdo chtěl zlomyslně ukázat světu, že Quine dostal, co si zasloužil, za to, že něco takového napsal.“

„Vypadá to tak,“ přitakal Strike, který měl pořád ještě hlad. Sáhl na sousední stůl a sebral odtamtud menu. „Já si dám steak s hranolky. Chcete taky něco?“

Robin si vybrala namátkou jeden ze salátů, a aby si Strike nemusel namáhat koleno, zašla s objednávkou k baru.

„Ale na druhou stranu,“ pokračovala, když se posadila zpátky ke stolu, „spáchat vraždu podle poslední scény v knize by mohlo dobře posloužit k zatajení skutečného motivu, ne?“

Nutila se mluvit věcně, jako by hovořili o nějakém abstraktním problému, ale přitom nedokázala zapomenout na fotografie Quineova těla: temná dutina vykuchaného trupu, vypálené trhliny v místech, kde kdysi bývala ústa a oči. Věděla, že kdyby nad tím, co Quineovi udělali, přemýšlela příliš dlouho, nezvládla by nejspíš sníst oběd nebo by jinak prozradila svou hrůzu před Strikem, který ji sledoval se zvláštně pronikavým výrazem svých tmavých očí.

„Za to, že se vám chce zvracet při představě, co se mu stalo, se nemusíte stydět,“ řekl s plnou pusou čokolády.

„Mně se nechce,“ lhala automaticky. „Tedy, samozřejmě… je to strašné…“ dodala.

„Jo, to je.“

Kdyby byl se svými kolegy ze Speciální vyšetřovací jednotky, dělal by si už teď z toho legraci. Strike si pamatoval, jak mnohá odpoledne překypovala černočerným humorem: byl to jediný způsob, jak se s některými vyšetřovanými případy vyrovnat. Robin ale ještě nebyla připravená na profesionálně necitlivou sebeobranu a její snaha věcně diskutovat o člověku, jemuž z těla vyřezali střeva, to dokazovala.

„Motiv je mrcha, Robin. V devíti případech z deseti přijdete na to, proč se to stalo, teprve tehdy, když zjistíte, kdo to udělal. Chceme tudíž zjistit prostředky a příležitost. Osobně si myslím,“ lokl si pořádně piva, „že bychom měli hledat někoho, kdo má jisté medicínské znalosti.“

„Medicínské…?“

„Nebo anatomické. To, co provedli Quineovi, vůbec nevypadalo amatérsky. Ve snaze zbavit ho střev ho mohli rozsekat na kousky, ale ničeho takového jsem si nevšiml: byl to jeden čistý, sebevědomý řez.“

„Ano,“ přisvědčila Robin a usilovně se snažila udržet věcný, nezaujatý tón. „To je pravda.“

„Pokud ovšem nemáme co do činění s nějakým literárním maniakem, který si na to pořídil dobrou učebnici,“ přemítal Strike. „Vypadá to na odbornou práci, jenže člověk neví… Kdyby byl svázaný a zdrogovaný a oni na to měli nervy, možná by to mohli pojmout jako hodinu biologie…“

Robin se už nedokázala ovládnout.

„Já vím, že vždycky říkáte, že motivy jsou pro právníky,“ řekla poněkud zoufale (od doby, kdy pro něho začala pracovat, opakoval Strike ten bonmot nesčetněkrát), „ale chvilku to se mnou vydržte. Vrah musel mít pocit, že zavraždit Quinea úplně stejně jako v knize stojí za to z důvodu, který převáží zřejmé nevýhody…“

„Jaké?“

„No přece logistické potíže,“ řekla Robin, „s provedením tak… komplikované vraždy a se skutečností, že okruh podezřelých se tím zúží na lidi, kteří knihu četli…“

„Nebo se o ní podrobně doslechli,“ doplnil Strike. „Řekla jste, že se okruh ‚zúží‘, ale já si nemyslím, že bychom měli co do činění s malým počtem lidí. Christian Fisher si dal záležet, aby obsah knihy rozšířil, jak nejvíc mohl. Kopie rukopisu v nakladatelství Roper Chard byla v sejfu, do kterého má zřejmě přístup půlka lidí z podniku.“

„Ale…“ začala Robin.

Odmlčela se, protože přišel nevlídný barman a položil na stůl příbory a papírové ubrousky.

„Ale,“ pokračovala, když zase zmizel, „Quine přece nemohl být mrtvý zase tak krátce, ne? Já tedy nejsem žádný odborník…“

„To já taky ne,“ řekl Strike, spořádal poslední kousek čokolády a s menším nadšením váhal nad karamelem s ořechy, „ale rozumím, co tím chcete říct. Tělo vypadalo tak, že tam muselo ležet přinejmenším týden.“

„Navíc,“ řekla Robin, „mezi tím, než si vrah přečetl Bombyx mori a skutečně zabil Quinea, musela být jistá časová prodleva. Muselo se toho hodně zorganizovat. Museli do neobydleného domu přinést provazy, kyselinu a příbory…“

„A pokud předem nevěděli, že se chystá jít do domu v Talgarth Road, museli tam Quinea vystopovat,“ řekl Strike a rozhodl se, že karamelky s ořechy neotevře, protože už mu nesli steak s hranolky, „nebo ho tam vylákat.“

Barman položil talíř před Strika a před Robin mísu salátu, jejich poděkování přijal s netečným zamručením a opět se vytratil.

„Když se tedy zohlední plánování a všechny praktické záležitosti, zdá se, že vrah sotva mohl číst knížku později než nějaké dva tři dny poté, co Quine zmizel,“ řekl Strike a naložil si sousto na vidličku. „Problém ale je, že čím dále v čase posuneme okamžik, kdy vrah začal plánovat Quineovu vraždu, tím hůř to vypadá pro moji klientku. Leonoře stačilo udělat pár kroků přes chodbu; rukopis si mohla přečíst, sotva ho Quine dopsal. Když se nad tím člověk zamyslí, mohl jí také říct, jak má v úmyslu knihu zakončit, už před mnoha měsíci.“

Robin jedla salát, aniž vnímala jeho chuť.

„A vypadá snad Leonora Quineová…“ ozvala se váhavě.

„Jako ženská, která vykuchala manžela? To nevypadá, ale policie už na ni má políčeno, a jestliže hledáte motiv, je na tom bídně. Quine byl mizerný manžel: nespolehlivý, nevěrný a v knížkách ji s chutí líčil dost odporně.“

„Ale nemyslíte si, že by to udělala, že ne?“

„Ne,“ přisvědčil Strike, „ale budeme potřebovat mnohem víc než můj názor, abychom ji uchránili před vězením.“

Robin bez ptaní odnesla prázdné sklenice k baru a objednala další rundu; Strika potěšilo, když před něho postavila další pintu.

„Taky se budeme muset podívat na možnost, jestli někdo neztratil nervy při představě, že by si Quine mohl knížku vydat sám na internetu,“ řekl a házel si přitom do úst hranolky. „Údajně tu hrozbu vyslovil před natřískanou restaurací. Za určitých okolností by to mohl být dostatečný motiv pro Quineovu vraždu.“

„Myslíte v případě,“ zamyslela se Robin, „že by vrah v rukopisu našel něco, co rozhodně nemělo proniknout na veřejnost?“ „Přesně tak. Místy je ta knížka docela záhadná. Co když Quine zjistil o někom něco závažného a v knížce na to udělal skrytou narážku?“

„To by dávalo smysl,“ odtušila Robin, „protože já si právě pořád říkám: Proč ho zabíjet? Vždyť téměř všichni ti lidé mají mnohem účinnější nástroje, jak se vypořádat s problémem nactiutrhačné knížky, ne? Mohli říct Quineovi, že ho nebudou zastupovat, že knížku nevydají, nebo mu mohli pohrozit právními důsledky jako třeba ten Chard. Jeho smrtí se pro všechny, kdo jsou v knížce ztvárněni jako postavy, situace značně zhoršila, ne? Už teď má román mnohem větší publicitu, než jaké by jinak mohl dosáhnout.“

„Souhlas,“ řekl Strike. „Vy ale předpokládáte, že vrah uvažuje racionálně.“

„Tohle přece není zločin z vášně,“ odsekla Robin. „Bylo to plánované. Promyšlené do všech detailů. Museli být připravení na důsledky.“

„To je taky pravda,“ připustil Strike a dál pojídal hranolky.

„Trochu jsem se do toho románu dnes dopoledne dívala.“

„Poté, co vás znudil Hobartův hřích?“

„Ano… já… bylo to v sejfu a…“

„Když to čte člověk celé, je to čím dál veselejší,“ řekl Strike. „Jak daleko jste dočetla?“

„Já tím spíš listovala,“ řekla Robin. „Četla jsem pasáž o Sukubě a Klíštěti. Je to zlomyslné, ale neměla jsem z toho pocit, že by tam bylo něco… skrytého. V podstatě jen obviňuje svou ženu a agentku, že na něm obě parazitují, ne?“

Strike přikývl.

„Ale později, když se dostanete k Epi… Epi – jak se jmenuje?“

„Epicoena? Hermafrodit?“

„Myslíte si, že je to reálná postava? Co to zpívání? Zdá se, že ve skutečnosti tam nemluví o zpívání, že ne?“ „A proč jeho milenka Harpyje bydlí v jeskyni plné krys? Je to symbolismus, nebo něco jiného?“

„Anebo ten zkrvavený pytel, který má Vykrajovač hozený přes rameno,“ řekla Robin, „a trpaslice, kterou se pokusí utopit…“

„A značkovací železa v ohništi v Marnivcově domě,“ řekl Strike, ale Robin se zatvářila rozpačitě. „Až tam jste ještě nedočetla? Jerry Waldegrave to vysvětloval skupince lidí na večírku v nakladatelství Roper Chard. Je to pasáž o Michaelu Fancourtovi a jeho první…“

Strikovi zazvonil mobil. Zvedl ho a uviděl jméno Dominika Culpeppera. S mírným povzdychnutím hovor přijal.

„Strike?“

„U telefonu.“

„Co se to sakra děje?“

Strike neztrácel čas tím, že by předstíral, že neví, o čem Culpepper mluví.

„Nemůžu o tom mluvit, Dominiku. Mohl bych ovlivnit policejní vyšetřování.“

„Na to ti seru – my už máme poldu, kterej s náma mluví. Tvrdí, že toho Quinea zmasakrovali přesně tím způsobem, jakým zabili hlavního hrdinu v jeho poslední knížce.“

„Jo? A kolik tomu stupidnímu hajzlovi platíš za to, že si pustí hubu na špacír a zmaří vyšetřování?“

„Do prdele, Striku, ty se zapleteš do takovýhle vraždy a ani tě nenapadne mi zavolat?“

„To teda nevím, jaký podle tebe máme mezi sebou vztah, kamaráde,“ řekl Strike, „ale z mýho pohledu pro tebe občas dělám nějakou práci a ty mi za ni platíš. A to je všechno.“

„Dal jsem ti přece kontakt na Ninu, takže jsi mohl jít na ten nakladatelskej večírek.“

„To bylo to nejmenší, cos pro mě mohl udělat, když jsem ti předal spoustu skvělýho materiálu na Parkera, o kterým bys neměl ani páru,“ řekl Strike a volnou rukou napichoval zatoulané hranolky. „Nemusel jsem ti nic dávat a rozprodat to do bulváru.“

„Jestli chceš zaplatit…“

„Ne, nechci nic zaplatit, vole,“ skočil mu Strike podrážděně do řeči, zatímco Robin taktně obrátila pozornost k webové stránce BBC na svém mobilu. „Nebudu pomáhat mařit vyšetřování vraždy tím, že do toho zatáhnu News of the World.“

„Mohl bych ti zařídit deset táců, když nám dáš rozhovor.“

„Tak ahoj, Domi…“

„Počkej! Aspoň mi řekni, o kterou jde knížku – jak v ní popisuje tu vraždu.“ Strike předstíral, že váhá. „Bratři Balíkovi… Balzakovi,“ odpověděl. Se samolibým úšklebkem ukončil hovor a sáhl po jídelním lístku, aby přezkoumal nabídku moučníků. Doufal, že Culpepper stráví dlouhé odpoledne plné vykloubených slovních spojení a prohmatávaných šourků.

„Něco nového?“ zeptal se Strike, když Robin vzhlédla od telefonu.

„Ani ne, pokud nepočítáte tvrzení Daily Mail, že podle rodinných přátel se Pippa Middletonová provdá lépe než Kate.“

Strike se na ni zamračil.

„Jenom jsem si projela namátkou zprávy, zatímco jste telefonoval,“ řekla Robin poněkud nejistým tónem.

„O to nejde,“ řekl Strike. „Jen jsem si na něco vzpomněl: Pippa2011.“

„To nechá…“ řekla zmatená Robin, která pořád myslela na Pippu Middletonovou.

„Pippa2011 – na blogu Kathryn Kentové. Tvrdila, že slyšela úryvek z Bombyx mori.“

Robin si povzdychla a pustila se do hledání na svém mobilu.

„Tady to je!“ oznámila za pár minut. ‚Co bys řekla tomu, kdybych se pochlubila, že mně už kousek přečetl‘! A to bylo…“ Robin přerolovala nahoru, „jednadvacátého října. Jednadvacátého října! Ta mohla znát konec ještě dřív, než Quine zmizel.“

„To je pravda,“ odtušil Strike. „Já si dám jablkový závin. Chcete něco?“

Když se Robin vrátila po zadání další objednávky u baru, Strike prohlásil:

„Anstis mě pozval na dnešek na večeři. Tvrdí, že má nějaké předběžné výsledky z forenzní laboratoře.“

„Ví, že dnes máte narozeniny?“ zeptala se Robin.

„Kristepane, to ne,“ vyhrkl Strike tak znechuceně, až se Robin rozesmála.

„Vážně by to bylo tak zlé?“

„Jednu narozeninovou večeři jsem už absolvoval,“ řekl Strike ponuře. „Tím nejlepším dárkem, který by mi mohl Anstis dát, by byla doba úmrtí. Čím dřívější datum stanoví, tím menší bude počet podezřelých: těch, jimž se rukopis dostal do ruky hned na začátku. Bohužel to zahrnuje i Leonoru, ale pak tu máme tu záhadnou Pippu, Christiana Fishera…“

„Proč Fishera?“

„Prostředky a příležitost, Robin: měl včas přístup k rukopisu, tak musí na seznam. Pak je tu asistent Elizabeth Tasselové Ralph, Elizabeth Tasselová sama a Jerry Waldegrave. Daniel Chard pravděpodobně viděl rukopis krátce po Waldegraveovi. Kathryn Kentová popírá, že by to četla, ale beru to s velkou rezervou. A pak tu máme Michaela Fancourta.“

Robin překvapeně vzhlédla.

„Jak by ten mohl…?“

Znovu zazvonil Strikův mobil; byla to Nina Lascellesová. Zaváhal, ale myšlenka, že jí bratranec možná řekl, že s ním právě mluvil, ho přiměla hovor vzít.

„Ahoj,“ ozval se.

„Ahoj, slavná osobo,“ řekla. V jejím hlase zaslechl výčitku, nezkušeně zakrývanou přehnaně veselým tónem. „Bála jsem se ti zavolat, protože jsem si říkala, že budeš zavalený spoustou telefonátů od novinářů, fanynek a vůbec.“

„Není to tak strašný,“ řekl Strike. „Jak se věci mají v nakladatelství?“

„Tam je to šílený. Nikdo nepracuje. Nemluví se o ničem jiném. Fakt to byla vražda? Čestný slovo?“

„Vypadá to tak.“

„Panebože, já tomu nemůžu uvěřit… Nepředpokládám, že bys mi k tomu asi mohl říct něco víc, co?“ zeptala se jen nepatrně potlačeným zvídavým tónem.

„Policie nechce v téhle fázi vyšetřování poskytovat žádné podrobnosti.“

„Má to něco společnýho s tou knížkou, že?“ řekla. „S Bombyx mori.“

„O tom nemůžu mluvit.“

„A Daniel Chard si zlomil nohu.“

„Prosím?“ vyhrkl, zaskočený tím nelogickým výrokem.

„Děje se tady spousta divných věcí,“ řekla. Zněla nedočkavě, nervózně. „Jerry neustále pobíhá po celým podniku. Před chvílí mu Daniel volal z Devonu a zase ho seřval – slyšela to půlka lidí v kanceláři, protože Jerry si omylem zapnul v telefonu hlasitý odposlech a pak nemohl najít, kde se to vypíná. Nemůže kvůli tý zlomený noze odjet ze svýho víkendovýho domu. Teda Daniel, samozřejmě.“

„Proč seřval Waldegravea?“

„Kvůli zabezpečení Bombyxe,“ odpověděla. „Policie odkudsi získala kompletní rukopis a Daniel z toho není dvakrát šťastnej. V každým případě,“ pokračovala, „jsem si říkala, že zavolám a pogratuluju – aspoň myslím, že se detektivovi gratuluje, když najde mrtvolu, nebo ne? Zavolej mi, až nebudeš mít tolik práce.“

Ukončila hovor dřív, než stačil něco říct.

„Nina Lascellesová,“ řekl ve chvíli, kdy se znovu objevil číšník s jeho jablkovým závinem a s kávou pro Robin. „To byla ta holka…“

„Která pro vás ukradla rukopis,“ dokončila Robin.

„Vaší paměti by bylo na personálním škoda,“ řekl Strike a chopil se lžičky.

„Myslíte to vážně s tím Michaelem Fancourtem?“ zeptala se tlumeným hlasem.

„Samozřejmě,“ odpověděl Strike. „Daniel Chard mu musel říct, co Quine provedl – asi by nechtěl, aby se to k Fancourtovi doneslo od někoho jiného, že ne? Fancourt je jejich hlavní akvizice. Ne, já si myslím, že musíme předpokládat, že Fancourt věděl už velice záhy, co v té knížce…“

Teď zazvonil telefon Robin.

„Ahoj,“ ozval se Matthew.

„Ahoj, jak se máš?“ zeptala se s úzkostí v hlase. „Nic moc.“ Kdesi v pozadí někdo zesílil hudbu: „First day that I saw you, thought you were beautiful…“

„Kde jsi?“ zeptal se Matthew ostře.

„Já… v hospodě,“ přiznala Robin.

Najednou byl vzduch plný hospodských zvuků: cinkání skleniček, halasný smích od baru.

„Cormoran má narozeniny,“ dodala stísněně. (Koneckonců Matthew chodil s kolegy do hospody oslavovat narozeniny každého z nich…)

„To je hezký,“ řekl Matthew a zněl vztekle. „Zavolám ti později.“

„Matte, ne… počkej…“

Strike s pusou plnou jablkového závinu sledoval koutkem oka, jak Robin vstává, beze slova vysvětlení odchází k baru a očividně se snažívytočit Matthewovo číslo. Účetní byl nešťastný z toho, že si jeho snoubenka zašla na oběd, že nesedí šivu za jeho matku.

Robin vytáčela Matthewovo číslo znovu a znovu. Nakonec se dovolala. Strike dojedl závin, dopil třetí pivo a uvědomil si, že potřebuje na záchod.

Koleno, které ho příliš netrápilo po dobu, kdy jedl, pil a rozmlouval s Robin, si silně stěžovalo, jakmile vstal. Než se dostal zpátky na své místo u stolu, celý se trochu zpotil bolestí. Soudě podle výrazu její tváře, Robin se ještě pořád snažila usmířit s Matthewem. Když konečně zavěsila a vrátila se ke Strikovi, stručně a neurčitě jí odpověděl na otázku, jestli je v pořádku.

„Opravdu bych pro vás mohla sledovat tu Brocklehurstovou,“ nabídla se znovu, „jestli vás ta noha…“

„Ne,“ vybuchl Strike.

Cítil se deprimovaný, byl vzteklý sám na sebe, podrážděný z Matthewa a zničehonic se mu udělalo trochu špatně. Neměl jíst tu čokoládu před steakem, hranolky, závinem a třemi pintami.

„Potřebuju, abyste se vrátila do kanceláře a vystavila poslední fakturu Gunfreyovi. A pošlete mi zprávu, jestli se tam pořád poflakují ti zatracení pisálkové, protože pokud tam budou, pojedu odsud přímo k Anstisovi. Opravdu bychom měli uvažovat, že přibereme někoho dalšího,“ dodal jakoby pro sebe.

Robin ztvrdly rysy.

„Tak já tedy půjdu vystavit tu fakturu,“ řekla. Popadla kabát, tašku a odešla. Strike zahlédl její naštvaný výraz, ale iracionální roztrpčenost mu zabránila přivolat ji zpátky.

23

Řekl bych, že přece jen nemá tak černou duši,

aby spáchala tak krvavý čin.

John Webster: Bílá ďáblice

Ani odpoledne strávené v hospodě s nohou zvednutou do výšky otok Strikova kolena příliš nezmírnilo. Cestou na metro si koupil prášky proti bolesti a lahev laciného červeného vína a vyrazil do Greenwiche, kde žil Anstis se svou ženou Helen, které všichni říkali Helly. Cesta k jejich domu v Ashburnham Grove mu kvůli výluce na lince Central trvala přes hodinu; celou cestu stál s váhou na levé noze a znovu litoval těch sto liber, které utratil za taxíky k Lucy a zpátky.

Když vyšel z metra linky Docklands Light Railway, zase už ho štípal do tváří drobný déšť. Ohrnul si límec a kulhavou chůzí se vydal do tmy na cestu, která mu obvykle zabrala pět minut, ale dneska dobrou čtvrthodinu.

Teprve ve chvíli, kdy zabočil za roh do ulice pečlivě udržovaných řadových domků s opečovávanými zahrádkami, Strika napadlo, že asi měl přinést nějaký dárek svému kmotřenci. Pro společenskou část večera, který ho čekal, cítil pramálo nadšení, ale dychtivě se těšil, až budou s Anstisem rozebírat forenzní zprávu.

Strike neměl Anstisovu ženu rád. Svou všetečnost zakrývala jen tenkou slupkou sentimentální vroucnosti; slídivá zvědavost čas od času vykoukla jako vystřelovací nůž, který se zničehonic blýskne pod kožichem. Kdykoli se Strike ocitl na její oběžné dráze, zahrnovala ho vděkem a starostlivostí, ale podle něho se jen nedočkavě snažila získat detaily z jeho pestré minulosti, informace o jeho slavném rockovém otci, mrtvé matce, která brala drogy. A dovedl si docela dobře představit, že bude stejně tak toužit po podrobnostech jeho rozchodu s Charlotte, k níž se odjakživa chovala s přehnanou vřelostí, jež nedokázala zakrýt averzi a podezíravost.

Na oslavě po křtinách Timothyho Cormorana Anstise – které se musely odložit až do jeho roku a půl, protože otce i kmotra museli napřed letecky přepravit z Afghánistánu a potom propustit z nemocničních zařízení – trvala Helly na tom, že pronese uslzený, podnapilý proslov, jak Strike zachránil život otci jejího dítěte a co pro ni znamená, že souhlasil, že se stane také Timmyho strážným andělem. Strike, který si nedokázal vymyslet žádný rozumný důvod, na jehož základě by mohl odmítnout stát se chlapcovým kmotrem, hleděl během Hellyina proslovu zarytě do ubrusu a pečlivě se snažil nesetkat s pohledem Charlotte pro případ, že by ho rozesmála. Měla na sobě – živě si to pamatoval – jeho nejoblíbenější modrozelené zavinovací šaty, které těsně obepínaly každičký centimetr její dokonalé postavy. Mít ve své náruči tak nádhernou ženu, i když byl ještě o berlích, tvořilo dostatečnou protiváhu poloviční noze, která pořád ještě nebyla ve stavu, aby k ní bylo možné připevnit protézu. Proměňovalo ho to z muže s pouhou jednou nohou v člověka, kterému se podařilo – zázračně, jak si musel myslet skoro každý muž, který s ní kdy přišel do styku – ulovit tak úchvatnou snoubenku, že když vešla do místnosti, muži umlkali uprostřed věty.

„Cormy, drahoušku,“ zavrněla Helly hned ve dveřích. „To se na tebe podívejme, samá sláva… už jsme se báli, žes na nás zapomněl.“

Nikdo jiný mu neříkal Cormy. Nikdy se neobtěžoval jí sdělit, že to nemá rád.

Sama od sebe ho něžně objala a tím nevyžádaným projevem soucitu dozajista – jak dobře věděl – vyjadřovala lítost, že je stále single. V domě bylo teplo a po nepřátelské zimní noci na ulici mu připadal zářivě osvětlený. Když se mu podařilo vymanit z Hellyina objetí, s radostí si všiml, že už přichází Anstis s pintou piva Doom Bar na uvítanou.

„Nech ho napřed jít dál, Ríšo, já opravdu…“

Strike ale přijal sklenici a několikrát si vděčně lokl, než se vůbec obtěžoval sundat si kabát.

Do předsíně vletěl Strikův třiapůlletý kmotřenec a vydával přitom pronikavé zvuky napodobující řev motoru. Jako by z oka vypadl své matce, jejíž drobné a příjemné rysy byly nicméně podivně namačkané uprostřed obličeje. Timothy měl na sobě pyžamo se Supermanem a oháněl se po okolních stěnách plastikovým světelným mečem.

„Ale no tak, Timmy, drahoušku, nech toho, máme zrovna krásně vymalováno… Chtěl zůstat vzhůru a vidět se se strýčkem Cormoranem. Pořád mu o tobě vyprávíme,“ řekla Helly.

Strike se zadíval na drobnou postavičku bez nadšení a zjistil, že ani jeho kmotřenec nepřekypuje zájmem o jeho osobu. Timothy byl jediné dítě, jehož narozeniny si jakžtakž pamatoval, i když to zdaleka neznamenalo, že mu k nim pokaždé koupil nějaký dárek. Chlapec se narodil dva dny předtím, než na prašné cestě v Afghánistánu vyletěl do povětří viking a vzal si s sebou i dolní část Strikovy pravé nohy a kus Anstisova obličeje.

Strike se nikdy nikomu nesvěřil s tím, jak dlouhé hodiny na nemocničním lůžku přemítal, proč to byl právě Anstis, koho popadl a vtáhl do zadní části vozu. Probíral to v duchu nesčetněkrát: tu zvláštní předtuchu rovnající se téměř jistotě, že dojde k výbuchu, a to, jak popadl Anstise, když mohl stejně tak sáhnout po seržantu Garym Topleyovi.

Bylo to snad kvůli tomu, že Anstis strávil většinu předchozího dne skypováním s Helen na doslech od Strika a že mu ukazovala novorozeného syna, s nímž by se jinak v životě nesetkal? Bylo tohle příčinou toho, že Strikova ruka bez zaváhání sáhla po starším z obou mužů, policistovi sloužícím v záložním vojsku, a ne po Topleyovi, příslušníku červených baretů, který byl sice zasnoubený, ale bezdětný? Strike nevěděl. Neměl k dětem sentimentální vztah a ženu, již ušetřil vdovství, neměl v lásce. Věděl jen tolik, že je pouze jedním z milionů vojáků, mrtvých i žijících, kteří se ve zlomku vteřiny díky svým instinktům i výcviku zachovali tak, že navždy změnili osudy mnoha jiných lidí.

„Nechceš přečíst Timovi pohádku na dobrou noc, Cormy? Čteme novou knížku, že jo, Timmy?“

Strike si stěží dokázal představit, že by po něčem toužil méně, obzvlášť když to znamenalo, že hyperaktivní klučík mu bude sedět na klíně a pravděpodobně mu bude okopávat pravé koleno.

Anstis se vydal do kuchyně propojené s jídelnou. Stěny byly vymalované smetanovou barvou, dlouhý dřevěný stůl stál nedaleko francouzského okna na druhém konci místnosti, obklopený židlemi s černým čalouněním. Strike si matně vzpomínal, že když tu byl naposled s Charlotte, měly asi jinou barvu. Helly jim běžela v patách a vrazila Strikovi do rukou pestrobarevnou obrázkovou knížku. Neměl na vybranou, musel se posadit na židli v jídelně a s kmotřencem pevně usazeným vedle sebe se pustit do čtení příběhu Klokanice Kyly, která ráda skákala, vydané (což byla informace, kterou běžně nevnímal) nakladatelstvím Roper Chard. Zdálo se, že Timothy se o Kylyino dovádění pranic nezajímá, a celou dobu si hrál se světelným mečem.

„Tak do postele, dej Cormymu pusu,“ vyzvala Helly svého synka, který se ke Strikově tiché úlevě pouze svezl ze židle, vyběhl z kuchyně a začal hlučně protestovat. Helly ho následovala. Ozvalo se dupání po schodech a postupně stále tlumenější zvýšené hlasy matky i jejího syna.

„Teď vzbudí Tilly,“ předpovídal Anstis, a když se Helly vrátila, skutečně nesla v náručí ječící roční dcerku, kterou podala manželovi, a začala se věnovat troubě.

Strike seděl netečně u kuchyňského stolu, byl čím dál hladovější a hluboce vděčný, že nemá děti. Trvalo téměř tři čtvrtě hodiny, než se Anstisovým podařilo uložit Tilly zpátky do postýlky. Pak se konečně na stole objevilo dušené maso se zeleninou a s ním i další pinta Doom Baru. Strike by si mohl konečně dát pohov, ale tušil, že teď se chystá k útoku Helly Anstisová.

„Bylo mi tak strašně líto, když jsem se doslechla o tobě a Charlotte,“ obrátila se k němu.

Měl plná ústa, a tak jen přikývl na znamení, že si jejího soucitu cení.

„Ríšo!“ napomenula rozpustile manžela, když se jí chystal nalít sklenici vína. „Myslím, že radši ne! Čekáme další přírůstek,“ oznámila pyšně Strikovi a dlaní si pohladila břicho.

Polkl.

„Blahopřeju,“ řekl, šokovaný, že vypadají tak nadšeně při vyhlídce dalšího Timothyho nebo Tilly.

Jako na zavolanou se v tu chvíli znovu objevil jejich syn a prohlásil, že má hlad. Ke Strikovu zklamání tentokrát opustil stůl Anstis, aby to s ním vyřídil, a nechal u něj Helly, která Strika slídivě pozorovala přes vidličku naloženou hovězím po burgundsku.

„Tak ona se čtvrtýho vdává. Já si ani neumím představit, jak ti asi je.“

„Kdo se vdává?“ zeptal se Strike.

Helly se zatvářila překvapeně.

„Charlotte,“ odpověděla.

Ze schodů se ozvalo tlumené kňourání jeho kmotřence.

„Čtvrtýho prosince se Charlotte vdává,“ pokračovala Helly, a když si uvědomila, že tu zprávu od ní slyší poprvé, objevil se jí na tváři náznak vzrušení; cosi ve Strikově výrazu ji ale zřejmě zneklidnilo.

„Já… jen jsem se to doslechla,“ řekla, a když se vrátil Anstis, sklopila oči do talíře.

„Hajzlík,“ ulevil si Anstis. „Řekl jsem mu, že jestli ještě jednou vyleze z postele, naplácám mu na zadek.“

„On je jenom rozrušený,“ řekla Helly, která byla ještě pořád zjevně nesvá z hněvu, který zahlédla ve Strikově obličeji, „protože je tady Cormy.“

Hovězí maso se ve Strikových ústech proměnilo v gumu a polystyren. Jak se mohla Helly Anstisová dozvědět, kdy se Charlotte vdává? Anstisovi se sotva pohybovali v jejích společenských kruzích nebo v okolí jejího nastávajícího, který (jak si Strike k vlastnímu znechucení pamatoval) byl synem čtrnáctého vikomta z Croy. Co asi Helly Anstisová věděla o světě soukromých pánských klubů, o krejčovských salonech na Savile Row a kokainem zfetovaných supermodelkách, které patřily k přirozenému prostředí Jeho Ctihodnosti Jaga Rosse po celý jeho svěřenským fondem sponzorovaný život? Určitě o tom nevěděla víc než sám Strike. Charlotte byla v takovém prostředí jako doma, ale od začátku vztahu se Strikem vstoupila na neprobádané území, kde se ani jeden z nich necítil příjemně ve společenských kruzích toho druhého, neboť dvě naprosto odlišné normy na sebe narážely v nesčetných situacích a z jejich vztahu se stala bitva o pevnou půdu pod nohama.

Do kuchyně se vrátil Timothy a neutišitelně plakal. Tentokrát vstali oba rodiče a odvedli ho do jeho pokoje společně, zatímco Strike – sotva si vědom jejich odchodu – se ponořil do dusivých vzpomínek.

Charlotte bývala náladová a nevyrovnaná do té míry, že se ji jeden z jejích nevlastních otců pokusil hospitalizovat. Lhala stejně lehce jako jiné ženy dýchaly; byla zkažená do morku kostí. Nejdéle se jim se Strikem podařilo spolu bez přerušení žít dva roky, ale i když se jejich vzájemná důvěra častokrát rozpadala, pořád je něco táhlo k sobě, pokaždé z toho vyšli (tak to aspoň Strikovi připadalo) o něco křehčí než dřív,nicméně jejich touha po tom druhém byla o to silnější. Šestnáct let Charlotte vzdorovala nedůvěře a pohrdání své rodiny a přátel a znovu a znovu se vracela k hromotluckému, nemanželskému a posléze i invalidnímu vojákovi. Kterémukoli kamarádovi by Strike poradil, aby ji opustil a neohlížel se nazpátek, ale postupem času ji sám začal vnímat jako virus přítomný ve vlastní krvi a pochyboval o tom, že by se ho vůbec někdy mohl zbavit; přinejlepším mohl doufat, že se mu bude dařit zvládat jeho symptomy. K poslední roztržce došlo před osmi měsíci, krátce předtím, než se stal díky případu Landryová mediální celebritou. Nakonec mu předhodila neodpustitelnou lež, on ji navždy opustil a ona se vrátila do světa, kde muži pořád ještě chodí lovit tetřevy a ženy mají diadémy schované v rodinných trezorech; do světa, o němž mu tvrdila, že jím opovrhuje (i když jak se teď ukazovalo, zřejmě i tohle byla lež…).

Anstisovi se vrátili bez Timothyho, ale s fňukající a pokašlávající Tilly.

„Vsadím se, že jsi teď rád, že ještě žádný nemáš, co?“ prohlásila Helly zvesela a usedla zpátky ke stolu s Tilly na klíně. Strike se nepřítomně usmál a nijak jí neodporoval.

Jednou přitom dítě už měl: nebo přesněji řečeno spíš jeho přízrak, příslib dítěte a pak, údajně, jeho smrt. Charlotte mu ohlásila, že je těhotná, ale odmítla jít na vyšetření k lékaři, různě měnila data a nakonec mu bez jediného hmatatelného důkazu, že se to vůbec stalo, oznámila, že je po všem. Byla to lež, kterou by asi nedokázala odpustit většina mužů, a jak jistě musela předem vědět, pro Strika to byla lež, která znamenala konec všech lží a smrt posledního nepatrného kousku víry, který v něm ještě zbýval po létech její chorobné prolhanosti.

A teď se čtvrtého prosince vdává, za jedenáct dní… Jak se o tom mohla Helly Anstisová dozvědět?

Byl teď zvráceně vděčný za všechno to kňourání a záchvaty vzteku obou dětí, které účinně narušovaly rozhovor, než dojedli rebarborový koláč s pudinkovým krémem. Anstisův návrh, že si vezmou do pracovny k prostudování forenzní zprávy další pivo, byl tím nejlepším, co Strike za celý den slyšel. Mírně rozmrzelou Helly, která zjevně měla pocit, že ze Strika nic pořádného nevytáhla, nechali, aby se postarala o teď už velice ospalou Tilly a pořád znepokojivě čilého Timothyho, který se vrátil oznámit, že si do postele vylil vodu na pití.

Anstisova pracovna byla malá, knihami obložená místnost vedle předsíně. Nabídl Strikovi křeslo u počítače a sám se posadil na starý futon. Závěsy nebyly zatažené a Strike viděl, že za oknem mrholí, kapičky deště poletovaly jako smítka prachu v oranžovém světle pouliční lampy.

„Lidi z forenzního tvrdí, že je to nejtěžší práce, jakou kdy dělali,“ začal Anstis a Strike mu okamžitě věnoval veškerou svou soustředěnou pozornost. „Připomínám, že všechno je to zatím neoficiální, nemáme ještě všechny informace.“

„A už vědí, co ho ve skutečnosti zabilo?“

„Rána do hlavy,“ odpověděl Anstis. „Vzadu měl proraženou lebku. Nemusela to být okamžitá smrt, ale zabilo by ho už jen tohle poškození mozku. Nejsou si jistí, jestli mohl být naživu, když ho rozřízli, ale téměř určitě se nacházel v bezvědomí.“

„Aspoň drobné milosrdenství. Mají představu, jestli byl svázaný před tou ranou do hlavy, nebo až potom?“

„Trochu se o to přou. Jedno zápěstí má odřené a na provazech jsou stopy po kůži, což podle nich naznačuje, že byl svázaný předtím, než ho zabili, ale jestli byl při vědomí ve chvíli, kdy ho svazovali, nemůžeme nijak ověřit. Problém je, že ta zatracená kyselina je rozlitá úplně všude a odstranila z podlahy všechny stopy, ze kterých by se dalo určit, jestli došlo k nějaké potyčce nebo jestli tam tělo někdo dovlekl. Byl to mohutný, těžký chlap…“

„Líp by se s ním manipulovalo, kdyby už byl svázaný,“ souhlasil Strike a pomyslel na malou, hubenou Leonoru, „bude ale dobré znát úhel, pod kterým dostal tu ránu.“

„Přímo shora,“ odpověděl Anstis, „ale jelikož nevíme, jestli byl zasažen vestoje, vsedě nebo vkleče…“

„Podle mě je skoro jisté, že ho zabili přímo v té místnosti,“ řekl Strike ponořený do vlastních myšlenek. „Nenapadá mě nikdo dostatečně silný, kdo by to těžké tělo vynesl nahoru po schodech.“

„Shoda panuje v názoru, že zemřel víceméně na místě, kde se tělo našlo. Tedy v místech, kde byla také nejvyšší koncentrace kyseliny.“

„A víte, co to bylo za kyselinu?“

„To jsem ještě neřekl? Chlorovodíková.“

Strike se usilovně snažil vybavit si něco ze školních hodin chemie. „Nepoužívá se náhodou při galvanizaci ocele?“

„Kromě jiného. Je to ta nejsilnější žíravina, kterou si můžeš legálně koupit, a používá se ve spoustě průmyslových odvětví. I jako účinný čisticí prostředek. Zajímavé na tom je, že se zároveň přirozeně nachází v lidském těle. Je to kyselina, která nám pomáhá s trávením v žaludku.“

Strike usrkl piva a zamyslel se.

„V knížce ho polijí vitriolem.“

„Vitriol je kyselina sírová a kyselina chlorovodíková se získává s její pomocí. Umí závažně rozleptat lidské tkáně – jak jsi ostatně viděl.“

„Kde sakra vrah přišel k takovýmu množství žíraviny?“

„Věř tomu, nebo ne, ale zdá se, že kyselina byla v domě už předtím.“

„Proč by proboha…?“

„Zatím se nám nepodařilo najít nikoho, kdo by nám to vysvětlil. Na podlaze v kuchyni zůstaly prázdný pětilitrový kanystry a zaprášený kanystry se stejnou látkou byly v kamrlíku pod schody. Plný a neotevřený. Pocházejí z chemické továrny v Birminghamu. Na těch prázdných se našly stopy, z nichž je patrné, že s nimi někdo manipuloval v rukavicích.“

„To je zajímavý,“ odtušil Strike a poškrábal se na bradě.

„Zatím se snažíme zjistit, kdy a jak došlo k jejich nákupu.“

„A co ten tupý předmět, který mu rozbil lebku?“

„V ateliéru je staromódní dveřní zarážka – masivní železo s držadlem, tvar odpovídá: skoro jistě jde o vražedný předmět. Přesně odpovídá prohlubni v lebce. Celý je politý chlorovodíkovou kyselinou jako skoro všechno ostatní.“

„Jak to vypadá s časem vraždy?“

„Jo, tak to je složitý. Entomolog se zdráhá zaujmout jasné stanovisko, tvrdí, že stav mrtvoly vylučuje jakékoli běžné výpočty. Už jen výpary kyseliny chlorovodíkové by na nějakou dobu zabránily přítomnosti hmyzu,takže smrt nelze datovat podle stupně rozkladu. Žádná slušná masařka nebude klást vajíčka do kyseliny. Našli jsme jednoho dva červy na těch částech těla, které nebyly zasažené, ale k obvyklému rozkladu nedošlo. Topení v domě bylo navíc zesílené naplno, aby tělo uhnilo trochu rychleji, než by se za současného počasí normálně stalo. Jenže kyselina chlorovodíková zase normálnímu rozkladu bránila. Některé části těla jsou vypálené na kost. Rozhodujícím faktorem by byla střeva, poslední jídlo a podobně, ale ta byla z těla úplně odstraněna. Vypadá to, že si je vrah ponechal,“ pokračoval Anstis. „V životě jsem neslyšel, že by se něco takového někdy dřív stalo, ty snad ano? Kila syrových střev, která někdo odnesl.“

„Ne,“ prohlásil Strike, „pro mě je to taky naprostá novinka.“

„Rozhodující faktor: forenzní experti odmítají určit přesné časové období, ale shodnou se, že byl mrtvý přinejmenším deset dní. Mluvil jsem ale soukromě s Underhillem, který je z nich nejlepší, a ten mi nezávazně řekl, že osobně si myslí, že byl Quine mrtvý už dobré dva týdny. Předpokládá ale, že i pokud dají dohromady veškeré důkazy, budou natolik neurčité, že je obhajoba snadno zpochybní.“

„Co farmakologická zpráva?“ zeptal se Strike a v myšlenkách se obloukem vrátil ke Quineově mohutné postavě a k tomu, jak obtížně by se s tak těžkým tělem manipulovalo.

„Třeba byl omámený,“ připustil Anstis. „Zatím ještě nemáme výsledky krevních testů a taky analyzujeme obsah lahví, které se našly v kuchyni. Ale…“ dopil pivo a s rozmáchlým gestem odložil sklenici, „… existuje ještě jiná možnost, která by vrahovi všechno zjednodušila. Quine se rád nechával svazovat při sexu.“

„Jak to víš?“

„Od té milenky,“ odpověděl Anstis. „Kathryn Kentové.“

„Tak ty už jsi s ní mluvil?“

„Jo,“ přisvědčil Anstis. „Našli jsme taxikáře, který pátého naložil Quinea v devět hodin několik ulic od jeho domu a vysadil v Lillie Road.“

„Kousek od věžáku Stafforda Crippse,“ poznamenal Strike. „Takže jel od Leonory rovnou k milence?“

„No vlastně ne, nejel. Kentová nebyla doma, byla u své umírající sestry a máme to potvrzené – strávila noc u ní v hospici. Tvrdí, že se s Quinem neviděla celý měsíc, ale byla překvapivě sdílná ohledně jejich sexuálního života.“

„Ty ses jí ptal na detaily?“

„Měl jsem z toho dojem, že si myslí, že toho víme víc, než je ve skutečnosti pravda. Vyklopila to všechno v podstatě bez pobízení.“

„To může být zavádějící,“ řekl Strike. „Mně řekla, že Bombyx mori v životě nečetla…“

„To nám řekla taky.“

„… jenže její postava v knížce hlavního hrdinu sváže a napadne ho. Třeba chtěla mít v protokolu, že svazuje lidi při sexu, ne kvůli mučení nebo vraždě. Co ta kopie rukopisu, o které Leonora tvrdí, že si ji Quine vzal s sebou? Všechny ty poznámky a staré pásky z psacího stroje? Našli jste něco?“

„Vůbec nic,“ řekl Anstis. „Nepodaříli se nám zjistit, jestli nebydlel ještě někde jinde, než se vypravil do Talgarth Road, musíme předpokládat, že si je vzal vrah. Na místě se nenašlo nic kromě zbytků jídla a pití v kuchyni a karimatky a spacího pytle v jednom z pokojů. Vypadá to, že tam Quine přespával. V tom pokoji bylo taky všechno polité kyselinou chlorovodíkovou, včetně Quineovy postele.“

„Žádný otisky prstů? Stopy bot? Neznámý vlasy, špína?“

„Nic. Na místě pořád ještě pracují naši lidé, ale kyselina veškeré stopy zničila. Pracují v maskách, aby jim výpary nespálily hrdlo.“

„Kromě toho taxikáře se nenašel už nikdo, kdo by Quinea viděl po jeho odchodu z domu?“

„Nikdo ho neviděl vstoupit do domu v Talghart Road, ale v čísle 183 je sousedka, která přísahá, že viděla Quinea, jak z domu v jednu hodinu po půlnoci odchází. Nebo zkrátka někdy mezi půlnocí a třetí hodinou šestého listopadu. Sousedka se zrovna vracela domů ze svátečního večírku.“

„Byla tma a ona bydlí o dva baráky dál, takže co přesně viděla…?“

„Siluetu vysoké postavy v plášti a s cestovní taškou.“

„S cestovní taškou,“ zopakoval Strike.

„Jo,“ přisvědčil Anstis.

„Nasedla ta postava v plášti do auta?“

„Ne, zmizela jí z dohledu, ale auto samozřejmě mohlo být zaparkované někde za rohem.“

„Ještě někdo?“

„V Putney mám jednoho chlápka, co přísahá, že viděl Quinea osmýho. Zavolal na místní policejní stanici a přesně ho popsal.“

„Co tam Quine dělal?“

„Nakupoval knížky v Bridlingtonském knihkupectví, kde ten chlápek pracuje.“

„Jak důvěryhodný je to svědek?“

„No, je spíš starší, ale tvrdí, že si přesně pamatuje, co si Quine koupil, a jeho popis sedí. A pak máme ještě jednu ženskou, která bydlí v bytě přes ulici od místa zločinu a myslí si, že u domu potkala Michaela Fancourta, také ráno osmého. Znáš ho, ne, toho spisovatele s velkou hlavou? Toho slavnýho?“

„Jo, znám,“ přisvědčil Strike zamyšleně.

„Svědkyně tvrdí, že se po něm ohlédla a chvíli ho pozorovala, protože ho poznala.“

„On jen prošel kolem ní?“

„Tak to tvrdí.“

„Už to někdo ověřoval u Fancourta?“

„On je teď v Německu, ale prý s námi bude ochotně spolupracovat, jakmile se vrátí. Jeho agent se taky mohl ochotou přetrhnout.“ „Ještě nějaký podezřelý aktivity kolem Talgarth Road? Záznam z kamery?“

„Jediná kamera je nastavená k domu ve špatném úhlu, sleduje dopravní situaci – ale to nejlepší si nechávám na konec. Máme ještě jiného souseda – z protější strany o čtyři domy dál –, který tvrdí, že odpoledne čtvrtého viděl, jak do domu vstupuje mohutná ženská v burce a nese igelitovou tašku z arabské jídelny. Říká, že si jí všiml, protože je ten dům tak dlouho neobývaný. Tvrdí, že tam zůstala asi hodinu a pak odešla.“

„Je si jistý, že šlo o Quineův dům?“

„Tvrdí to.“

„A ona měla klíče?“

„Podle něj jo.“

„Burka,“ opakoval Strike. „Zatraceně.“

„Nemohl bych přísahat, že má zvlášť úžasnej zrak; nosí hodně silný brýle. Řekl mi, že neví o tom, že by v ulici žili nějací muslimové, proto to vzbudilo jeho pozornost.“

„Takže od chvíle, co Quine odešel od manželky, ho údajně viděli dva lidé: jeden brzy ráno šestého a druhý osmého v Putney.“

„Jo,“ přisvědčil Anstis, „ale ani do jednoho z těch svědectví bych nevkládal moc nadějí, Bobe.“

„Ty si myslíš, že umřel tu noc, co odešel,“ řekl Strike a bylo to spíš tvrzení než otázka. Anstis přikývl.

„Underhill si to myslí taky.“

„Žádné stopy po noži?“

„Nic. Jediný nůž v kuchyni byl strašně tupý, obyčejný kuchyňský nůž. S tím se to určitě udělat nedalo.“

„Kdo všechno měl klíče od domu?“

„Tvoje klientka,“ odpověděl Anstis, „samozřejmě. Určitě ho musel mít Quine. Fancourt měl dva, to už nám potvrdil po telefonu. Quineovi jeden půjčili jeho agentce, když jim tam zařizovala nějaké opravy; tvrdí, že ho vrátila. Pak má klíč soused, aby mohl zasáhnout, kdyby se něco stalo.“

„Nešel se tam podívat, když to začalo tak strašně smrdět?“

„Soused z druhé strany tam opravdu byl a strčil pod dveře dopis, v němž si na zápach stěžoval, ale ten, který měl klíče, zrovna před čtrnácti dny odjel na dva měsíce na Nový Zéland. Mluvili jsme s ním telefonem. Naposled byl v domě přibližně v květnu, kdy přebral nějaké doručené balíky, které nechal v předsíni. V domě tenkrát pracovali nějací dělníci. Paní Quineová si úplně přesně nevybavuje, kdo všechno mohl mít za ta léta půjčené klíče. Je to zvláštní ženská, ta paní Quineová, co?“ pokračoval Anstis klidně.

„Nepřemýšlel jsem o tom,“ lhal Strike.

„Víš, že ji sousedi ten večer, kdy zmizel, slyšeli, jak za ním běží?“

„To jsem nevěděl.“

„Jo. Vyběhla za ním z domu. Všichni sousedi se shodují,“ – Anstis Strika pozorně sledoval – „že ječela: ‚Já vím, kam máš namířeno, Owene!‘“

„Ona si ale opravdu myslela, že ví, kam jde,“ řekl Strike a pokrčil rameny. „Myslela si, že jde do jednoho spisovatelského doupěte, o kterém mu pověděl Christian Fisher. Do Bigley Hall.“

„Ona se odmítá odstěhovat z domu.“

„Stará se o mentálně postiženou dceru, která nikde jinde nikdy nespala. Umíš si představit, že by Leonora přemohla Quinea?“

„Ne,“ řekl Anstis, „ale víme, že ho vzrušovalo, když se nechal svázat, a já pochybuju, že by o tom po třiceti letech manželství nevěděla.“

„Ty si myslíš, že se pohádali a ona ho potom vystopovala a nabídla mu trochu bondáže?“

Anstis se zdráhavě pousmál a řekl:

„Nevypadá to pro ni dobře, Bobe. Rozčilená ženská s klíčem od domu, časným přístupem k rukopisu, s dobrým motivem, jestliže věděla o milence, obzvlášť pokud hrozilo, že by ji i dceru měl Quine kvůli Kentové opustit. To, že slova: ‚Já vím, kam máš namířeno,‘ znamenala ono spisovatelské doupě, a ne dům v Talgarth Road, je pouze její tvrzení.“

„Když to podáš takhle, zní to přesvědčivě,“ připustil Strike. „Ty si to ale nemyslíš.“ „Je to moje klientka,“ řekl Strike. „Jsem placený za to, abych vymýšlel alternativy.“ „Řekla ti, kde dřív pracovala?“ zeptal se Anstis s výrazem člověka, který se chystá zahrát trumfovou kartu. „Ještě v HayonWye, než se vzali?“ „Pokračuj,“ pobídl ho Strike se zlou předtuchou. „Ve strýcově řeznictví,“ řekl Anstis. Za dveřmi pracovny Strike uslyšel, jak Timothy Cormoran Anstis už zase dupe ze schodů a může se ukřičet kvůli nějakému čerstvému zklamání. Poprvé během jejich neuspokojivé známosti pocítil Strike s chlapcem opravdový soucit.

24

Všichni dobře vychovaní lidé lžou. Kromě toho

jste žena, takže nikdy nesmíte říkat to, co si

myslíte.

William Congreve: Láska za lásku

Strikovy sny, podnícené celodenní konzumací Doom Baru, rozhovory o krvi, kyselině a masařkách, byly divné a ošklivé.

Charlotte se vdávala a on – Strike – běžel do děsuplné gotické katedrály. Utíkal po dvou plně funkčních nohách, protože věděl, že právě porodila jeho dítě a on je musel vidět, zachránit ho. Stála tam osamocená u oltáře v obrovském prázdném prostoru, snažila se nasoukat do krvavě rudého roucha a kdesi, kam nebylo vidět, snad ve studené sakristii, leželo jeho dítě, nahé, bezmocné a opuštěné.

„Kde je?“ zeptal se.

„Nikdy ho neuvidíš. Nechtěls ho. Ostatně, něco s ním není v pořádku,“ odpověděla.

Bál se, co spatří, jestli se vydá dítě hledat. Jejího ženicha nebylo nikde vidět, ale ona už byla na svatbu přichystaná, na sobě měla hustý šarlatový závoj.

„Nech ho být, je ohavné,“ prohlásila chladně a protlačila se kolem něho, odešla sama od oltáře, zpátky uličkou směrem ke vzdáleným vstupním dveřím. „Opovaž se ho dotknout,“ zakřičela přes rameno. „Nechci, aby ses ho dotýkal. Nakonec ho stejně uvidíš. Musí se to oznámit,“ dodala slábnoucím hlasem, až se z ní stal jen malý kousek šarlatové barvy tančící ve světle otevřených dveří, „v novinách…“

Náhle se probudil do ranního šera, měl vyschlo v ústech a v koleně mu navzdory nočnímu odpočinku zlověstně škubalo.

Přes noc se do Londýna vplížila zima jako postupující ledovec. Vnější stranu podkrovního okna potáhl mráz a teplota v místnostech s nedoléhajícími okny a dveřmi a s naprosto nedostatečnou izolací střechy prudce poklesla.

Strike vstal a sáhl po svetru, který se povaloval v nohách postele. Když se dostal k nasazování protézy, všiml si, že po cestě do Greenwiche a zpátky má koleno mimořádně oteklé. Vodě ve sprše trvalo déle než obvykle, než se ohřála; přidal teplotu na termostatu, protože se bál prasklého potrubí, zamrzlého odpadu, vymrzlého bytu a drahého instalatéra. Když se osušil, vyhrabal z krabice na odpočívadle stará sportovní obinadla, aby si koleno zafixoval.

Jako by strávil celou noc řešením toho problému, věděl najednou úplně jasně, jak se Helly Anstisová dozvěděla o Charlottiných svatebních plánech. Byl hlupák, že ho to nenapadlo dřív. Jeho podvědomí to přitom bylo zřejmé od začátku.

Umytý, oblečený a nasnídaný zamířil ze schodů. Vyhlédl z okna za pracovním stolem a všiml si, že lezavá zima zahnala menší klubko novinářů, kteří marně čekali na jeho návrat předchozího dne. Když se vracel do přední kanceláře k Robininu počítači, na okna bubnoval déšť se sněhem. Do vyhledávače zadal: charlotte campbellová jago ross svatba.

Výsledky se objevily okamžitě a nemilosrdně.

Tatler, prosinec 2010: Dívka z titulní strany – Charlotte Cambellová o své svatbě s budoucím vikomtem z Croy…

„Tatler,“ odtušil Strike nahlas s opovržením nad módním lifestylovým magazínem.

O existenci časopisu věděl jen díky tomu, že se v jeho společenských rubrikách objevovala řada Charlottiných kamarádek. Párkrát ho koupila, aby si ho demonstrativně četla v jeho přítomnosti, dělala poznámky o mužích, s nimiž kdysi spala nebo v jejichž velkolepých vilách trávila čas na večírcích.

A teď z ní byla dívka z prosincové titulní strany.

Sestupoval po kovových schodech, a přestože si koleno pečlivě zabandážoval, stěžovalo si, že ho musí nést ven do plískanice. U pultu v trafice stála obvyklá ranní fronta. Nevzrušeně se rozhlížel po policích s časopisy: v těch laciných hvězdičky z televizních seriálů a v drahých filmové hvězdy; prosincová vydání byla téměř vyprodaná, třebaže byl ještě listopad. Emma Watsonová v bílém na obálce Vogue („Superhvězdné vydání“), Rihanna v růžovém v Marie Claire („Kouzelné vydání“) a na obálce Tatleru…

Bledá, dokonalá pleť, tmavé vlasy vyfoukané z vysokých lícních kostí a výrazné, oříškově zelené a hnědočerveně žíhané oči. V uších jí visely dva obrovské diamanty a třetí na ruce zlehka opřené o tvář. Tupý, tlumený úder přímo do srdce, navenek však na sobě nedal nic znát. Vzal si časopis – poslední v polici –, zaplatil ho a vrátil se do Denmark Street.

Bylo za pět minut tři čtvrtě na devět. Zavřel se ve své kanceláři, sedl si za psací stůl a položil časopis před sebe.

NEUVĚŘITELNÉ! Někdejší nezvedené dítě se stane vikomtesou: Charlotte Campbellová

Titulek běžel napříč přes Charlottin labutí krk.

Viděl ji poprvé od chvíle, kdy mu v této kanceláři rozškrábala obličej a utekla od něho přímo do náruče Jeho Ctihodnosti Jaga Rosse. Předpokládal, že všechny její fotografie museli vyretušovat. Její pleť nemohla být tak dokonalá, ani bělma jejích očí tak čistá. Nic jiného ale nepřehánělo, určitě ne nádherná stavba kostí ani (to si byl jistý) velikost diamantu na prsteníčku.

Zvolna otočil na stránku s obsahem a pak nalistoval příslušný článek. Dvoustránková fotografie Charlotte, výrazně štíhlé v dlouhých, třpytivě stříbrných šatech, jak stojí uprostřed dlouhé chodby ověšené tapiseriemi; vedle ní se o karetní stolek opíral Jago Ross a vypadal jako zhýralá polární liška. Další fotografie na následujících stranách: Charlotte sedící na starobylé posteli s nebesy, rozesmátá se zakloněnou hlavou, bílý sloup jejího hrdla vyrůstá ze smetanově bílé halenky; Charlotte a Jago v džínách a holínkách, kráčející ruku v ruce parkem před jejich budoucím domovem s dvěma Jack Russell teriéry u nohou; Charlotte ve větru na střeše hradního donjonu, ohlížející se přes rameno, oblečená do tartanového úboru vikomtesy.

Helly Anstisová to nepochybně pokládala za dobře investované čtyři libry.

Na 4. prosince tohoto roku se bude pečlivě uklízet v kapli ze sedmnáctého století na zámku v Croy (NIKDY prosím „Croyský zámek“ – rodině to vadí), neboť se zde odehraje první svatba po více než stu letech. Charlotte Campbellová, závratná kráska narozená v šedesátých letech ze vztahu Tuly Clermontové (Dívka časopisu It) a vysokoškolského profesora a televizního a rozhlasového komentátora Anthonyho Campbella, se zde provdá za Jeho Ctihodnost Jaga Rosse, dědice zámku a šlechtických titulů svého otce, z nichž ten hlavní zní vikomt z Croy.

Budoucí vikomtesa není tak zcela nekontroverzním přírůstkem do rodiny Rossových z Croy, ale Jago se smíchem odmítá představu, že by někdo z jeho starobylé a vznešené skotské rodiny mohl proti dívce proslulé divokým nespoutaným mládím něco mít.

„Moje matka vlastně odjakživa doufala, že se jednou vezmeme,“ říká. „Chodili jsme spolu už na Oxfordu, ale asi jsme tehdy byli ještě příliš mladí… sešli jsme znovu v Londýně… oba jsme se zrovna s někým rozešli…“

Skutečně? pomyslel si Strike. Opravdu jste oba neměli žádný vztah? Nebo jsi ji píchal ve stejnou dobu jako já, takže nevěděla, kdo z nás je otcem děcka, který možná nosila v lůně, nebo se toho přinejmenším obávala? Změny dat, aby to souhlasilo se všemi eventualitami, nechat si všechny možnosti otevřené…

… v mládí se dostala do novinových titulků, když se sedm dní pohřešovala na prestižní internátní škole Bedales a bylo po ní vyhlášeno celostátní pátrání… přiznala, že v pětadvaceti letech absolvovala odvykací kúru v psychiatrické léčebně…

„To je všechno minulost, život jde dál,“ říká Charlotte zvesela. „Podívejte, já si v mládí užila spoustu legrace, ale teď už je čas se usadit a upřímně řečeno, já už moc dlouho čekat nemůžu.“

Tak ona to byla legrace? zeptal se Strike jejího nádherného obrazu. To byla legrace, když jsi stála na té střeše a vyhrožovala, že skočíš? To byla legrace, když jsi mi volala z té psychiatrické léčebny a prosila mě, ať tě odtamtud dostanu?

Ross se nedávno po velice delikátním soudním řízení rozvedl, což dlouho plnilo společenské rubriky médií… „Kéž bychom se dokázali domluvit bez právníků,“ povzdychne si… „Nemůžu se dočkat, až budu nevlastní matkou!“ zvonivě se směje Charlotte…

(„Jestli budu muset strávit ještě jeden večer s těmi spratky Anstisových, Corme, přísahámbohu, že aspoň jednoho z nich majznu po palici.“ A na Lucyině předměstské zahradě, když se dívala na Strikovy synovce, jak hrají fotbal: „Proč mě ty děti tak serou?“ Výraz Lucyiny kulaté tváře, když to náhodou zaslechla…)

Ze stránky na něho vyskočilo jeho jméno.

… včetně překvapivého románku s nejstarším synem Jonnyho Rokebyho Cormoranem Strikem, jenž se loni ocitl na titulních stranách novin…

… překvapivý románek s nejstarším synem Jonnyho Rokebyho…

… nejstarším synem Jonnyho Rokebyho…

Rychlým reflexivním pohybem sklapl časopis a hodil ho do koše.Šestnáct let, s přestávkami. Šestnáct let mučení, šílenství a občasné extáze. Tolikrát ho opustila a vrhala se do náručí jiných mužů, jako se jiné ženy vrhají pod kola vlaku… Až nakonec překročil Rubikon a odešel od ní, což bylo neodpustitelné, neboť odjakživa se samo sebou rozumělo, že on bude stát jako skála, že bude nepohnutě, vytrvale snášet její odchody a návraty, a nikdy se jí nevzdá. Ale když ji tu noc postavil tváří v tvář spleti jejích lží, které napovídala o dítěti ve svém lůně, a ona dostala hysterický záchvat a rozzuřila se, hora se konečně pohnula: vyšel ze dveří a ona po něm mrštila popelník.

Ještě se mu ani nezahojila modřina pod okem, když oznámila zasnoubení s Rossem. Trvalo jí to tři týdny, protože znala jen jeden způsob, jak reagovat na bolest: zranit provinilce co nejhlubší ranou, bez ohledu na to, jaké důsledky to přinese jí. A on v hloubi duše věděl (i když by mu kvůli tomu kamarádi předhazovali, že je namyšlený), že fotografie v Tatleru, odbytí jejich vztahu výrazy, které by ho co nejvíc ranily (úplně ji slyšel, jak to pro společenský časopis vyslovuje: „byl to syn Jonnyho Rokebyho“), zámek v podělaným Croy… to všechno, všechno, dělala s představou, že mu tím ublíží, že chtěla, aby to měl na očích a aby litoval. Dobře věděla, kdo je Ross; vyprávěla Strikovi o chabě maskovaném alkoholismu a násilnostech, o nichž byla po celá léta zevrubně informovaná díky drbům, které se šířily po síti lidí spřízněných modrou krví. Smála se, jaké má štěstí, že před tím utekla. Smála se.

Sebeobětování v plesových šatech. Dívej se, jak se zničím, Smutňousku. Svatba se má konat za deset dní, a jestli si byl v životě někdy něčím jistý, pak věděl, že kdyby teď hned Charlotte zavolal a řekl jí: „Uteč se mnou,“ tak i po všech těch hnusných scénách, nenávistných výrazech, jimiž ho častovala, po lžích a zmatcích a několika tunách zátěže, pod nimiž senakonec jejich vztah rozpadl na kousky, by to udělala. Útěky byly její životní mízou a on byl její nejoblíbenější destinací, kde nacházela zároveň svobodu i bezpečí; opakovala mu to pořád dokola po všech těch bitkách, které by je oba zabily, kdyby citové rány mohly krvácet: „Potřebuju tě. Jsi mi vším, to přece víš. Jenom u tebe se cítím v bezpečí, Smutňousku…“

Uslyšel, jak se prosklené dveře na odpočívadlo otevřely a zase zavřely, důvěrně známé zvuky: Robin právě přišla do práce, sundává si kabát, napouští vodu do konvice.

Práce pro něho odjakživa představovala jedinou obranu a spásu. Charlotte nenáviděla, jak dokázal přepnout z těch šílených vypjatých scén, z jejích slz, proseb a výhrůžek a naráz se zcela ponořit do rozpracovaného případu. Nikdy se jí nepodařilo zabránit mu, aby si navlékl uniformu a vrátil se do práce, nikdy ho nedokázala odvést od vyšetřování. Nesnášela jeho soustředěnost, jeho věrnost armádě, jeho schopnost nepřipustit si ji k tělu a vnímala to jako zradu a zavržení.

A teď, v toto zimní ráno, Strike seděl ve své kanceláři s jejími fotografiemi na dosah v odpadkovém koši a ze všeho nejvíc toužil po rozkazech, po zahraniční misi, po nuceném odchodu na jiný kontinent. Nechtělo se mu sledovat nevěrné manžele a milenky ani se zabývat spory podezřelých podnikatelů. Jen jediná věc ho v životě fascinovala stejně jako Charlotte: nepřirozená smrt.

„Dobrý ráno,“ pozdravil, když vkulhal do přední kanceláře, kde už Robin chystala dva hrnky čaje. „Musíme si s tím dneska pospíšit. Jdeme do terénu.“

„Kam?“ zeptala se Robin překvapeně.

Déšť se sněhem mokře klouzal po okenních tabulkách. Doposud cítila, jak jí mráz spaloval tváře, když pospíchala po kluzkých chodnících a zoufale toužila, aby už byla v kanceláři.

„Musíme zapracovat na Quineově případě.“

Byla to lež. Všechno měla ve své moci policie; co asi mohl udělat lépe než oni? Ale kdesi hluboko přesto věděl, že Anstis nemá na podivnosti a zvrhlosti ten správný čuch, jehož bude při hledání tohoto vraha třeba.

„V deset hodin máte Caroline Inglesovou.“

„Do prdele. Dobře, odložím ji. Jde o to, že forenzní laboratoř potvrdila, že Quine zemřel záhy poté, co zmizel.“

Napil se mocným douškem horkého silného čaje. Působil mnohem odhodlanějším, cílevědomějším dojmem, než jak ho poslední dobou vídala.

„To vrhá nové světlo na všechny lidi, kteří se dostali k rukopisu jako první. Chci zjistit, kde všichni bydlí a jestli žijí sami. Potom provedeme průzkum jejich domovů. Zjistíme, jak obtížné by pro ně bylo dostat se dovnitř s taškou vnitřností a zase ji odnést. Jestli třeba nemají přístup k místům, kde by mohli takové důkazy zakopat nebo spálit.“

Nebylo to nic moc, ale bylo to asi tak všechno, co dnes mohl udělat, a on se zoufale potřeboval něčím zabavit.

„Jdete taky,“ dodal. „Jste na tyhle věci vždycky dobrá.“

„Cože? Mám vám dělat Watsona?“ prohlásila naoko lhostejně. Vztek, který si přinesla předchozího dne z hospody Cambridge, ještě zcela nevyprchal. „Můžeme ty jejich domy vyhledat na internetu. Prohlédnout si je na Google Earth.“

„Jo, to je dobrej nápad,“ přitakal Strike. „Proč zkoumat místa činu v terénu, když se člověk může podívat na pár zastaralých fotek?“

Dotčeně se ozvala:

„S největší radostí…“

„Výborně. Zruším tu Inglesovou. Vy zatím na webu zjistěte adresy Christiana Fishera, Elizabeth Tasselové, Daniela Charda, Jerryho Waldegravea a Michaela Fancourta. Cestou se stavíme na sídlišti Clema Attleeho a poohlédneme se, kde by se tam daly ukrýt důkazy; když jsem to tam viděl potmě, zdálo se mi, že je tam spousta popelnic a křoví… Jo, a zavolejte do Bridlingtonského knihkupectví v Putney. Promluvíme si s tím starým chlápkem, který tvrdí, že tam osmýho viděl Quinea.“

Odešel do své kanceláře a Robin usedla k počítači. Z šátku, který si před chvíli pověsila, kapala na podlahu ledová voda, ale jí to bylo jedno. Vzpomínka na Quineovo zohavené tělo ji nepřestávala pronásledovat, ale přesto byla posedlá touhou (skrývanou před Matthewem, jako by to bylo nějaké obscénní tajemství) zjistit víc, zjistit úplně všechno.

Rozčilovalo ji, že Strike, který by to měl na rozdíl od jiných lidí chápat, v ní nedokázal vidět plamen, který tak očividně hořel v něm.

25

To je z toho, když je člověk iniciativní ignorant,

plete se do něčeho a neví proč…

Ben Jonson: Epicoena aneb Mlčenlivá žena

Opustili kancelář v náhlém přívalu prachových vloček. Různé adresy, které našla na internetu, měla Robin uložené v mobilním telefonu. Strike chtěl nejdřív znovu navštívit Talgarth Road, a tak mu Robin sdělovala výsledky svého pátrání po adresách, zatímco stáli ve vagonu metra, který byl ke konci dopravní špičky plný, ale už ne přecpaný. Drželi se jedné tyče spolu s třemi nešťastně vyhlížejícími italskými baťůžkáři a do nosů jim stoupal pach vlhké vlny, špíny a GoreTexu.

„Ten starý člověk, který pracuje v knihkupectví, má dovolenou,“ oznamovala Strikovi. „Vrací se v pondělí.“

„Tak dobře, necháme ho na příští týden. Co ostatní podezřelí?“

Zdvihla při tom slově obočí, ale odpověděla:

„Christian Fisher bydlí v Camdenu s nějakou dvaatřicetiletou ženou – to bude asi přítelkyně.“

„Pravděpodobně,“ přitakal Strike. „To je nepraktické… k odstranění zakrvaveného oblečení potřeboval náš vrah klid a samotu – nemluvě o dobrých sedmi kilech lidských vnitřností. Hledám místo, kam se dá nepozorovaně přijet a zase odtamtud zmizet.“

„Dívala jsem se na snímky toho místa na Google Street View,“ prohlásila Robin s jistým vzdorem v hlase. „Byt se nachází v domě se společným vstupem k dalším třem nájemním jednotkám.“

„A taky je na kilometry daleko od Talgarth Road.“

„Vy si ale stejně nemyslíte, že by to udělal Christian Fisher, že ne?“ zeptala se Robin. „Není to moc věrohodné,“ připustil Strike. „S Quinem se sotva znali – taky není v knize – nezdá se mi to.“

Přestoupili v Holbornu, kde Robin taktně zvolnila a přizpůsobila krok Strikovi, aniž by jakkoli komentovala jeho kulhání nebo způsob, jakým k pohybu využíval svůj trup.

„A co Elizabeth Tasselová?“ zeptal se za chůze.

„Fulham Palace Road, bydlí sama.“

„Výborně,“ odtušil Strike. „Půjdeme tam a podíváme se, jestli náhodou nemá na zahradě nějaký čerstvě zrytý záhonek.“

„Neměla by to udělat spíš policie?“ zeptala se Robin.

Strike se zamračil. Byl si dobře vědom, že je jako šakal čenichající na periferii vyšetřovaného případu v naději, že mu lvi dovolí ohryzat aspoň nějakou menší kost.

„Možná ano,“ odpověděl, „ale možná taky ne. Anstis se domnívá, že to spáchala Leonora, a jen tak si to nerozmyslí; znám ho, pracoval jsem s ním na jednom případu v Afghánistánu. Když už mluvíme o Leonoře,“ dodal nenuceně, „Anstis zjistil, že kdysi pracovala v řeznictví.“

„No do hajzlu,“ vyjekla Robin.

Strike se zakřenil. Ve chvílích napětí byl její yorkshirský akcent výraznější.

Přesedli na volnější linku Picadilly směrem na Barons Court a Strike se s úlevou svalil na sedačku.

„Jerry Waldegrave asi bydlí s manželkou?“ zeptal se Robin.

„Pokud se jeho manželka jmenuje Fenella, tak ano. V Hazlitt Road v Kensingtonu. V suterénu tam s nimi bydlí nějaká Joanna Waldegraveová…“

„Jejich dcera,“ doplnil Strike. „Začínající spisovatelka, byla na večírku v Roper Chard. A co Daniel Chard?“

„Sussex Street v Pimlico, s dvojicí Nenitou a Mannym Ramosovými…“

„To vypadá na služebnictvo.“

„… a pak má taky dům v Devonu: Tithebarn House.“

„Kam se pravděpodobně uchýlil s tou svou zlomenou nohou.“

„A pak máme na seznamu ještě Fancourta,“ pokračovala, „ale o něm je toho na internetu spousta. Je majitelem alžbětinského sídla kousek od Chew Magna. Jmenuje se to tam Endsor Court.“

„Chew Magna?“

„To je v Somersetu. Žije tam se svou třetí ženou.“

„To je trošku z ruky na to, abychom tam dneska zajeli,“ prohlásil Strike lítostivě. „Žádný staromládenecký kvartýr v blízkosti Talgarth Road, kde by mohl narvat vnitřnosti do mrazáku?“

„Žádný takový jsem nenašla.“

„Kde teda bydlel, když se přijel podívat na místo činu? Nebo přijel jen na otočku čistě z nostalgie?“

„Pokud to byl skutečně on.“

„Jo, pokud to byl on… a pak je tu Kathryn Kentová. O té víme, kde bydlí, a víme, že je sama. Anstis tvrdí, že Quine vystoupil večer pátého nedaleko jejího bytu z taxíku, ale ona nebyla doma. Možná Quine zapomněl, že je u sestry,“ přemítal Strike, „a když zjistil, že není doma, odjel místo toho do Talgarth Road? Mohla se vrátit z hospicu a setkat se s ním tam. K ní se podíváme jako k druhé na seznamu.“

Mířili dál na západ a Strike vyprávěl Robin o dalších svědcích, kteří tvrdili, že čtvrtého listopadu viděli do domu vcházet ženu v burce a šestého nad ránem odcházet Quinea.

„Ale jeden z nich nebo oba se mohou mýlit nebo lhát,“ uzavřel.

„Žena v burce. Nemyslíte si,“ nadhodila Robin váhavě, „že by ten soused mohl být nějaký šílený islamofob?“

Práce pro Strika jí otevřela oči, nikdy dřív nevnímala, kolik různých fobií a nevraživostí ve společnosti doutná a jak jsou silné. Vlna publicity provázející vyřešení případu Luly Landryové vynesla na Robinin pracovní stůl bezpočet dopisů, které ji znepokojily i pobavily zároveň.

Jeden muž například Strika úpěnlivě žádal, aby svůj nesporný talent věnoval vyšetření soustavného spiknutí „mezinárodního židovstva“ ve světovém bankovním systému. Bohužel by mu takovou službu nemohl zaplatit, nepochyboval ale, že by si za to Strike dozajista vysloužil celosvětové uznání. Jedna mladá žena z uzavřeného oddělení psychiatrické léčebny napsala dvanáctistránkový dopis, v němž Strika naléhavě prosila, aby jí pomohl dokázat, že všichni příslušníci její rodiny byli tajně uneseni a nahrazeni podvrženými dvojníky. Anonymní pisatelka po Strikovi požadovala odhalení celostátně organizovaného ďábelského spiknutí, jehož členové týrají obyvatelstvo skrz síť občanských poraden.

„Mohou to být pomatenci,“ souhlasil Strike. „Cvoci milují vraždy. Čímsi je přitahují. Třeba už jen tím, že je někdo musí vyslechnout.“

Z protějšího sedadla je při hovoru sledovala mladá žena v hidžábu. Měla velké, krásné a třpytivě hnědé oči.

„Budemeli předpokládat, že čtvrtého opravdu někdo vešel do domu, pak musím říct, že burka je opravdu zatraceně dobrý způsob, jak se dostat dovnitř i ven, aniž by vás kdokoli poznal. Napadá vás snad jiný způsob, jak si dokonale zakrýt tvář i tělo a přitom se vyhnout tomu, aby se vás někdo na něco ptal?“

„A nést si s sebou jídlo z arabské restaurace?“

„Údajně. Bylo snad jeho poslední jídlo halál? Neodstranil vrah jeho vnitřnosti kvůli tomu?“

„A tu ženu…“

„Mohl by to být i muž…“

„… viděli, jak o hodinu později zase z domu odchází?“

„Tak to Anstis říkal.“

„Takže nečíhali na Quinea uvnitř?“

„Ne, ale možná už mohli prostírat,“ řekl Strike a Robin sebou trhla.

Mladá žena v hidžábu vystoupila na Gloucester Road.

„Pochybuju, že budou mít v knihkupectví bezpečnostní kamery,“ povzdychla si Robin. Od případu Luly Landryové poutaly bezpečnostní kamery její zvýšený zájem.

„Myslím, že o tom by se Anstis zmínil,“ souhlasil Strike.

Na zastávce Barons Court vystoupili do další sněhové chumelenice. S očima přimhouřenýma proti nadýchaným vločkám se pod Strikovým vedením vydali vzhůru po Talgarth Road. Čím dál silněji ho ovládal pocit, že by potřeboval hůl. Při propuštění z nemocnice mu Charlotte věnovala elegantní starožitnou ratanovou špacírku, která podle jejího tvrzení patřila jejímu pradědečkovi. Slušivá stará hůl byla nicméně pro Strika příliš krátká, takže při chůzi napadal na pravou stranu. Když mu sbalila věci, aby se vystěhoval z jejího bytu, hůlka mezi nimi nebyla.

Když se blížili k domu, bylo zřejmé, že forenzní tým v čísle 179 pořád ještě pracuje. Vchod byl ohrazený policejní páskou a dům venku hlídala osamělá uniformovaná policistka, která se v zimě choulila a pevně se objímala pažemi, aby se zahřála. Jakmile přišli blíž, obrátila se k nim. Zjevně Strika poznala a přimhouřila oči.

„Á, pan Strike,“ řekla zostra.

Zrzavý policista v civilu, který postával ve vchodu a mluvil s někým za dveřmi, se prudce otočil, uviděl Strika a pohotově seběhl z kluzkých schodů.

„Dobré ráno,“ pozdravil Strike bezostyšně. Robin byla rozpolcená mezi obdivem k jeho drzosti a nervozitou; měla v sobě vrozenou úctu k zákonu.

„Co tady zase děláte, pane Striku?“ zeptal se muž s ryšavými vlasy zdvořile. Očima sklouzl po Robin pohledem, který jí připadal poněkud nepřístojný. „Dovnitř nemůžete.“

„To je škoda,“ řekl Strike. „Tak to si budeme muset prohlédnout jen okolí.“

Dál už Strike dvojici policistů, kteří sledovali každý jeho krok, naprosto ignoroval a odkulhal k domu 183, kde prošel brankou a vydal se vzhůru po vstupních schodech. Robin nenapadlo nic jiného než ho rozpačitě následovat; v zádech cítila zkoumavé pohledy.

„Co to děláme?“ zamumlala, když přišli pod cihlovou klenbu, kde byli skryti před zraky policie. Zdálo se, že v domě nikdo není, ale přesto se trochu obávala, že by někdo mohl znenadání otevřít domovní dveře.

„Posuzujeme, jestli žena, která tady bydlí, mohla vidět zahalenou postavu s taškou, která odcházela z čísla 179 ve dvě hodiny ráno,“ odpověděl Strike. „A víte co? Já myslím, že mohla, pokud ovšem ta pouliční lampa nemá poruchu. Tak dobře, zkusíme to na druhé straně.“

„Zima, co?“ prohodil Strike k mračící se policistce a jejímu druhovi, když s Robin opět procházeli kolem nich. „Anstis říkal, že to je o čtyři domy níž,“ dodal tiše k Robin. „Takže to bude číslo 171…“

Strike opět vyšel po schodech k domovním dveřím a Robin šla trochu bezmocně za ním.

„Víte, přemýšlel jsem, jestli si nemohl ten dům splést, ale v čísle 177 mají před domem červenou umělohmotnou popelnici. Burka by šla po schodech hned vedle ní, takže by se dalo snadno říct…“

Domovní dveře se otevřely.

„Potřebujete něco?“ oslovil je uhlazený muž v brýlích s tlustými čočkami.

Když se Strike začal omlouvat, že si zřejmě spletli dům, ryšavý detektiv zakřičel cosi nesrozumitelného z chodníku před domem číslo 179. Když na to nikdo nereagoval, překročil plastikovou pásku zahrazující vstup na pozemek a rozběhl se k nim.

„Ten člověk,“ křičel absurdně a ukazoval přitom na Strika, „není od policie!“

„On neříkal, že by byl policista,“ odpověděl obrýlený muž poněkud překvapeně.

„Tady jsme asi prozatím skončili,“ obrátil se Strike k Robin.

„Nedělá vám starosti,“ zeptala se ho Robin, když se vydali zpátky ke stanici metra, lehce pobavená, ale především nedočkavá opustit místo policejního vyšetřování, „co asi váš kamarád Anstis řekne tomu, že tady tímhle způsobem čenicháte kolem místa činu?“

„Zrovna nadšený asi nebude,“ řekl Strike a rozhlížel se po bezpečnostních kamerách, „ale udržovat Anstise v nadšení nemám v popisu práce.“

„Bylo od něho hezké, že se s vámi podělil o forenzní zprávu,“ řekla Robin.

„Udělal to jen kvůli tomu, aby mě odradil a přestal jsem se do případu plést. Myslí si, že všechno ukazuje na Leonoru. Problém je, že v tuhle chvíli to tak opravdu vypadá.“

Vozovkou se valila hustá doprava, již sledovala jediná bezpečnostní kamera, alespoň pokud si Strike stačil všimnout. Z hlavní silnice odbočovala spousta postranních ulic, jimiž mohl člověk v tyrolském plášti Owena Quinea nebo v burce snadno uniknout pohledu, aniž by jeho totožnost mohl někdo odhalit.

V kavárně ve stanici metra Strike koupil na cestu dvě kávy a pak už opět prošli hráškově zelenou vstupní halou a vydali se do West Bromptonu.

„Hlavně nesmíme zapomenout na to,“ prohodil Strike, když čekali na přestupu v Earl’s Court a Robin postřehla, jak Strike plnou vahou spočívá na své zdravé noze, „že Quine zmizel pátého. Což je Noc Guye Fawkese, Noc pálení ohňů.“

„Panebože, no jistě!“ vykřikla Robin.

„Ohňostroje a rány,“ pokračoval Strike a rychle hltal kávu, aby měl kelímek prázdný dřív, než nastoupí do dalšího vlaku. Nevěřil si, že by na mokré zledovatělé zemi dokázal udržet v rovnováze kávu i sebe. „Rachejtle lítají všude možně a přitahují pozornost celého okolí. Takže žádný div, když si nikdo nevšimne, jak v tu noc do domu vstoupí zahalená postava.“

„Myslíte Quinea?“

„Ne nezbytně.“

Robin nad tím chvíli uvažovala.

„Myslíte, že ten chlápek z knihkupectví lže, když tvrdí, že tam Quine byl osmého?“

„To nevím,“ odpověděl Strike. „Na takové tvrzení je ještě moc brzy, ne?“

Uvědomil si ale, že právě to si myslí. Náhlá aktivita kolem opuštěného domu čtvrtého a pátého listopadu mnohé napovídala.

„To je zajímavé, čeho všeho si lidé nevšimnou,“ řekla Robin, když stoupali po červenozelených schodech na stanici West Brompton. Strike se teď už pitvořil pokaždé, když našlápl na pravou nohu. „Paměť je ošidná věc, že…“

Strikovo koleno se najednou zase rozpálilo prudkou bolestí a on se svezl k zábradlí na mostě přes koleje. Muž v obleku, který šel za ním, jen netrpělivě zaklel, když měl náhle v cestě tak mohutnou překážku, a Robin ušla ještě pár metrů a dál mluvila, než si uvědomila, že už nemá Strika po boku. Pospíchala zpátky k němu a našla ho bledého a zbroceného potem. Stál opřený o zábradlí a cestující ho obloukem obcházeli.

„Cítil jsem, jak mi něco povolilo v koleně,“ řekl se zaťatými zuby. „Do prdele… do prdele!“

„Zavoláme taxík.“

„V tomhle počasí žádnýho neseženeme.“

„Tak se vrátíme do metra a pojedeme zpátky do kanceláře.“

„Ne, já chci…“

Ještě nikdy necítil větší nedostatek možností než v tuto chvíli, kdy stál na železné roštové lávce pod klenutým skleněným stropem, na němž se usazoval sníh. Ve starých dobách měl vždycky po ruce auto, které mohl řídit. Mohl si předvolávat svědky do své kanceláře. Byl příslušník Speciální vyšetřovací jednotky, velel dalším lidem, měl vše pod kontrolou.

„Jestli tohle chcete dotáhnout, potřebujeme taxík,“ prohlásila Robin odhodlaně. „Je to odtud ještě dlouhá cesta po Lillie Road. Nemám…?“

Zaváhala. O Strikově postižení se mezi sebou nikdy nezmiňovali, jen ve velmi nepřímých narážkách.

„Nemám vám obstarat hůlku nebo něco takového?“

„Kéž bych nějakou měl,“ procedil sevřenými rty. Jaký smysl mělo něco předstírat? Měl hrůzu z toho, že by měl dojít byť jen na konec mostu.

„Tu můžeme pořídit,“ řekla Robin. „Někdy je prodávají v lékárně. Nějakou najdeme.“

A po dalším chvilkovém zaváhání dodala:

„Opřete se o mě.“

„Jsem moc těžkej.“

„Jen kvůli rovnováze. Použijte mě stejně jako hůlku. Jen do toho,“ řekla odhodlaně.

Objal ji kolem ramen a pomalu se vydali přes most. Na jeho konci se znovu zastavili. Na chvíli přestalo sněžit, ale zima byla horší než předtím.

„Proč tady nikde není nic, kam by si člověk mohl sednout?“ ptala se Robin a rozhlížela se.

„Vítejte v mém světě,“ řekl Strike, který se jí pustil v tu chvíli, kdy se zastavili.

„Co se vám podle vás stalo?“ zeptala se Robin a zadívala se na jeho pravou nohu.

„Nevím. Dnes ráno bylo koleno celé nateklé. Asi jsem si neměl připínat protézu, jenže nesnáším chodit o berlích.“

„No ale takhle se plahočit sněhem po Lillie Road nemůžeme. Vezmeme si taxík a vy se můžete vrátit do kanceláře…“

„Ne. Chci něco udělat,“ prohlásil rozčileně. „Anstis je přesvědčený, že to spáchala Leonora. A ona to nespáchala.“

Když trpíte takovou bolestí, všechno se zredukuje na pár nejdůležitějších věcí.

„Tak dobře,“ řekla Robin. „Rozdělíme se a vy můžete odjet taxíkem. Ano? Ano?“ opakovala naléhavě.

„Dobře,“ souhlasil poraženecky. „Půjdete na sídliště Clema Attleeho.“

„Co mám hledat?“

„Kamery. Možné úkryty pro šaty a vnitřnosti. Pokud by je odnesla Kentová, nemůže je mít u sebe v bytě. Páchnou. Nafoťte to svým telefonem – všechno, co by se podle vás mohlo hodit…“

Když o tom mluvil, přišlo mu to jako žalostně malý požadavek, ale něco udělat musel. Z jakéhosi důvodu si neustále musel připomínat Orlando s jejím širokým nepřítomným úsměvem a roztomilým orangutanem.

„A pak?“ zeptala se Robin.

„Sussex Street,“ odpověděl Strike po několikavteřinovém přemýšlení. „Totéž. A potom mi zavoláte a sejdeme se. Raději mi ale dejte adresy Tasselové i Waldegravea.“

Podala mu kus papíru.

„Seženu vám taxík.“

Než jí stačil poděkovat, vyrazila ven na promrzlou ulici.

26

Já teď musím koukat, po čem šlapu. Když nám

zledovatí chodník, člověk aby měl na podrážkách

řádný hřeby. Jinak si zláme vaz…

John Webster: Vévodkyně z Amalfi

Bylo štěstí, že Strike měl v peněžence ještě pořád pět set liber v hotovosti, které dostal za to, že zmlátí dospívajícího kluka. Taxikáři řekl, ať ho odveze na Fulham Palace Road, k domu Elizabeth Tasselové, dával pozor, kudy jedou, a k jejímu obydlí by dorazili za pouhé čtyři minuty, kdyby cestou nezahlédl lékárnu Boots. Požádal řidiče, aby mu zastavil a chvilku počkal, krátce nato vyšel z lékárny mnohem lehčím krokem, neboť se opíral o nastavitelnou vycházkovou hůl.

Odhadoval, že zdravá žena by mohla tu cestu pěšky zvládnout za necelou půlhodinu. Elizabeth Tasselová bydlela od místa vraždy dál než Kathryn Kentová, ale Strike, který se v okolí docela slušně vyznal, si byl jistý, že by mohla většinu trasy projít postranními rezidenčními ulicemi, kde by unikla pozornosti bezpečnostních kamer, a dokonce by se mohla vyhnout odhalení i při cestě autem.

V bezútěšném zimním dni vypadal její dům fádně a zašle. Nezajímavý viktoriánský domek z červených cihel, ani vzdáleně tak velkolepý a rozmařilý jako domy na Talgarth Road. Stál na rohu, vpředu s vlhkou zahradou utápějící se ve stínu přerostlých keřů zlatého deště. Když nahlížel přes zahradní plot, znovu začal padat mokrý sníh a Strike si skryl zapálenou cigaretu do dlaně, aby mu nevyhasla. Přední i zadní zahradu před pohledy veřejnosti skrývalo temné křoví, které se teď chvělo pod tíhou ledové břečky. Okna v horním patře shlížela na hřbitov táhnoucí se podél Fulham Palace Road, depresivní panorama uprostřed zimy, kostnaté siluety obnažených větví se vzpínaly k bílé obloze a řady starých náhrobků ubíhaly donedohledna.

Dokázal by si představit Elizabeth Tasselovou v jejím elegantním černém kostýmku, s jasně červenou rtěnkou a neskrývaným vztekem na Owena Quinea, jak se sem pod rouškou tmy vrací, potřísněná krví a kyselinou, a nese si tašku plnou jeho střev?

Chlad Strikovi nepříjemně zalézal za nehty i za krk. Típl nedopalek cigarety a požádal taxikáře, který ho zpola zvědavě, zpola podezíravě pozoroval, jak si zkoumavě obhlíží dům Elizabeth Tasselové, aby ho zavezl do Hazlitt Road v Kensingtonu. Shrbený na zadním sedadle spolykal prášky proti bolesti a zapil je vodou, kterou si s nimi koupil v lékárně.

Taxík byl nevětraný a páchl po vyčpělém tabáku, zažrané špíně a staré kůži. Stěrače sebou mrskaly jako tlumené metronomy a rytmicky čistily rozpitý výhled na širokou, rušnou Hammersmith Road, kde se menší kancelářské budovy střídaly s krátkými úseky řadových domků. Strike se zadíval na dům s pečovatelskou službou Nazareth House: další uměřená stavba z červených cihel připomínající kostel, bezpečnostní brána a strážní domek přísně oddělovaly ty, o které se zde starají, od těch, o něž postaráno není.

Za zamženými okny automobilu se objevil Blythe House, impozantní palácová stavba s bílými věžičkami vyhlížela v šedivém dešti jako růžový dort. Strike si matně vybavoval, že budova dnes slouží jako depozitář jednoho velkého muzea. Taxikář zahnul doprava na Hazlitt Road.

„Jaké číslo?“ zeptal se šofér.

„Vystoupím si tady,“ řekl Strike, který nechtěl vylézt z auta přímo před domem a taky měl na paměti, že bude muset vrátit peníze, které právě zpronevěřuje. Ztěžka se opřel o hůlku a byl vděčný za její gumový konec, který na kluzkém chodníku dobře držel. Zaplatil šoférovi a vydal se po ulici, aby si lépe prohlédl obydlí Waldegraveových.

Tady stály opravdové honosné městské vily, čtyřpodlažní včetně suterénu, ze zlatavých cihel, s klasicistními bílými frontony, štukovými vavříny pod okny v poschodí a se zábradlími z tepaného železa. Většina z nich byla přestavěna na jednotlivé byty. Před domy nebyly zahrady, pouze schody vedoucí do suterénu.

Ulici vládl mírný nádech sešlosti, laskavá atmosféra středostavovské potrhlosti se projevovala nahodilou směsicí kytek v květináčích na jednom balkoně, bicyklem na druhém a na třetím schlíplým, mokrým a asi už i zmrzlým prádlem, které někdo zapomněl v plískanici.

Dům, v němž bydlel Waldegrave se svou ženou, patřil k hrstce těch, které nebyly rozdělené na byty. Když si ho Strike pozorně prohlížel, přemítal, kolik asi špičkový redaktor vydělává, a vzpomněl si na Ninino tvrzení, že Waldegraveova žena „pochází ze zazobané rodiny“. Balkon v prvním patře vily Waldegraveových (musel přejít ulici, aby tam dobře viděl) vystavoval na odiv dvě promáčená lehátka s potiskem vytvořeným z obálek starých paperbacků z nakladatelství Penguin a mezi nimi se krčil malý železný stolek, jaké bývají v pařížských bistrech.

Zapálil si další cigaretu a přešel zpátky na druhou stranu ulice, aby nahlédl do suterénního bytu, který obývala Waldegraveova dcera. Přemýšlel přitom, jestli Quine nemohl rozebírat obsah Bombyx mori se svým redaktorem předtím, než odevzdal rukopis. Nemohl se Waldegraveovi svěřit s tím, jak si představuje závěrečnou scénu románu? A nemohl ten vlídný muž v brýlích s rohovinovou obroučkou nadšeně přikyvovat a přispět k vybroušení té absurdně krvavé scény s vědomím, že ji zanedlouho zinscenuje ve skutečnosti?

U dveří do suterénního bytu stála hromada černých igelitových pytlů na odpad. Vypadalo to, jako by se Joanna Waldegraveová pustila do důkladného úklidu. Strike se otočil k domu zády a zkoumal asi padesát oken, z nichž podle jeho hrubého odhadu bylo na rodinný dům Waldegraveových s dvěma vstupy vidět. Waldegrave by musel mít obrovské štěstí, aby ho při příchodu nebo odchodu z domu, který je tak na očích, nikdo nespatřil.

Problém ale byl, uvědomoval si Strike zasmušile, že i kdyby Jerryho Waldegravea někdo zahlédl, jak se ve dvě v noci plíží do domu s podezřele vyboulenou taškou pod paží, nemuselo by být zrovna snadné přesvědčit porotu, že už tou dobou Owen Quine nebyl živ a zdráv. Kolem přesného času úmrtí vládlo příliš mnoho pochybností. A uběhlo už dlouhých devatenáct dní, během nichž se vrah mohl důkazů dávno pohodlně zbavit.

Kde mohly vnitřnosti Owena Quinea skončit? Co, ptal se Strike sám sebe, se asi tak dá dělat s několika kilogramy čerstvě vyřezaných lidských střev a žaludku? Někde je zakopat? Hodit do řeky? Do komunálního odpadu? Určitě by se špatně pálily…

Domovní dveře vily Waldegraveových se otevřely a po třech vstupních schodech sešla zamračená tmavovlasá žena. Na sobě měla krátký červený kabát a vypadala dost naštvaně.

„Sledovala jsem vás z okna,“ vykřikla na Strika, když se přiblížila, a on poznal Waldegraveovu manželku Fenellu. „Co má to vaše chování znamenat? Proč se tak zajímáte o můj dům?“

„Čekám na realitního agenta,“ zalhal pohotově Strike, aniž na sobě dal znát jakékoli rozpaky. „Ten suterénní byt je k pronajmutí, ne?“

„Aha,“ odtušila zaskočeně. „Ne – to je o tři domy dál,“ řekla a ukázala mu směr.

Připadalo mu, že se už už chystá omluvit, ale nakonec se rozhodla, že se tím nebude obtěžovat. Místo toho kolem něho proklapala na jehlových podpatcích, které se na zasněženou ulici příliš nehodily, k volvu zaparkovanému o kus dál u chodníku. Tmavé vlasy odhalovaly šedivé kořínky, a když se na ten kratičký okamžik k sobě přiblížili, ucítil závan dechu páchnoucího po alkoholu. S vědomím, že by ho mohla pozorovat ve zpětném zrcátku, se belhal naznačeným směrem. Počkal, dokud neodjela – div že přitom nenabourala citroën před sebou –, a potom opatrně došel až na roh, kde zabočil do postranní ulice, odkud mohl přes zídku přehlédnout dlouhou řadu malých soukromých zahrad.

Kromě staré kůlny nebylo v zahradě Waldegraveových nic, co by stálo za povšimnutí. Trávník byl neudržovaný a zarostlý a ve vzdáleném rohu smutně trčela souprava zahradního nábytku. Působila dojmem, že ji už dávno nikdo nepoužíval. S pohledem upřeným na ten neupravený pozemek Strike pochmurně přemítal, kolik může být dalších pozemků, garáží, sklepů, o kterých nic neví.

V duchu zaúpěl nad představou dlouhé, studené a mokré cesty, která ho čekala, a zvažoval své možnosti. Nejblíž byla stanice Kensington Olympia, tam ale vlaky z linky District, kterou potřeboval, zajížděly jen o víkendech. Hammersmith jako nadzemní stanice pro něj bude přístupnější než Barons Court, a tak se rozhodl pro delší trasu. Zrovna odbočil do Blythe Road, přičemž mu s každým krokem bolestivě škubalo v pravé noze, když mu zazvonil mobil: Anstis.

„Na co si to hraješ, Bobe?“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Strike a pajdal dál s trýznivou bolestí v koleni.

„Potloukáš se kolem místa činu.“

„Jen jsme se tam byli podívat. Je to veřejně přístupná cesta. Nic trestnýho.“

„Snažil ses vyslechnout souseda…“

„Nemusel otvírat domovní dveře,“ řekl Strike. „O Quineovi jsme neprohodili jediný slovo.“

„Podívej, Striku…“

Detektiv si povšiml návratu k jeho skutečnému jménu beze stopy lítosti. Přezdívku, kterou mu Anstis dal, nikdy nechoval ve velké oblibě.

„Říkal jsem ti přece, že se nám nesmíš plést do cesty.“

„To nemůžu úplně dodržet, Anstisi,“ řekl Strike věcně. „Mám klientku…“

„Zapomeň na klientku,“ řekl Anstis. „S každou další informací, kterou se dozvídáme, to čím dál víc vypadá, že je nejspíš vrahem ona. Moje rada zní, abys s ní rozvázal smlouvu, protože si tím naděláš spoustu nepřátel. Varoval jsem tě…“

„Varoval,“ přisvědčil Strike. „Jasněji už jsi to říct nemohl. Nikdo ti nebude moct nic vyčítat, Anstisi.“

„Já tě nevaruju proto, abych si chránil vlastní prdel,“ vyštěkl Anstis.

Strike šel dál mlčky, mobil nešikovně přitisknutý k uchu. Po krátké odmlce Anstis prohlásil: „Dostali jsme farmakologickou zprávu. Malé množství alkoholu v krvi, nic víc.“

„Výborně.“

„A dnes odpoledne posíláme psy na Mucking Marshes. Snažíme se předběhnout počasí. Prý má hodně sněžit.“

Strike věděl, že v Mucking Marshes je největší britská skládka; slouží Londýnu a městský i komerční odpad se tam sváží po Temži na ošklivých vlečných člunech.

„Ty si myslíš, že vrah hodil střeva do popelnice, že?“

„Do kontejneru. Za rohem od domu v Talgarth Road probíhá stavební rekonstrukce; od osmého dál tam měli přistavené dva kontejnery. V téhle zimě nemusely vnitřnosti přitáhnout mouchy. Zjišťovali jsme to a veškerý stavební odpad končí na skládce v Mucking Marshes.“

„Tak to přeju hodně štěstí,“ odtušil Strike.

„Snažím se ti ušetřit čas a energii, kamaráde.“

„Jo, to jsem ti strašně vděčnej.“

A po neupřímném poděkování za jeho včerejší pohostinnost Strike hovor ukončil. Potom se zastavil a opřel se o zeď, aby dokázal dobře vytočit nové číslo. Drobná Asiatka se sportovním kočárkem, která šla těsně za ním a on ji neslyšel, musela prudce vybočit z cesty, aby se mu vyhnula, ale na rozdíl od muže na mostě ve West Bromptonu nezaklela. Hůlka zajišťovala podobně jako burka ochranný status; když kolem něho žena procházela, nepatrně se usmála.

Leonora Quineová zvedla telefon po třetím zazvonění.

„Ti zatracení policajti se vrátili,“ pozdravila ho.

„Co chtějí?“

„Teď mě žádají, aby mohli prohledat celý dům a zahradu,“ odpověděla. „Mám jim to dovolit?“

Strike váhal.

„Myslím, že je rozumné nechat je, ať si udělají všechno, co chtějí. Poslyšte, Leonoro,“ bez okolků přešel ke své někdejší vojenské strohosti, „máte právníka?“

„Ne, proč? Nejsem zatčená. Zatím ne.“

„Myslím, že ho budete potřebovat.“

Nastala delší odmlka.

„Znáte nějakého dobrého?“ zeptala se.

„Ano,“ řekl Strike. „Zavolejte Ilse Herbertové. Hned vám na ni pošlu číslo.“ „Orlando se nelíbí, že policie do všeho vrtá…“ „Pošlu vám esemesku s jejím číslem a chci, abyste Ilse okamžitě zavolala. Ano? Okamžitě.“

„Tak dobře,“ řekla podrážděně.

Zavěsil, vyhledal v mobilu číslo staré kamarádky ze školy a poslal ho Leonoře. Poté zavolal Ilse a s omluvami jí vysvětlil, co právě provedl. „Nechápu, proč se za to omlouváš,“ prohlásila zvesela. „My milujeme lidi, kteří mají problémy s policií, to je chléb náš vezdejší.“

„Možná bude splňovat podmínky pro bezplatnou právní pomoc.“

„Ty dneska splňuje málokdo,“ namítla Ilsa. „Tak jen doufejme, že je dostatečně chudá.“

Strike měl promrzlé ruce a obrovský hlad. Zasunul mobil zpátky do kapsy kabátu a kulhal dál po Hammersmith Road. Na protějším chodníku stála příjemně vyhlížející hospůdka, na černém průčelí se vyjímal kulatý kovový vývěsní štít zobrazující galéru s plně rozvinutými plachtami. Zamířil rovnou k ní a zaznamenal, o kolik jsou náhle řidiči trpělivější, když člověk při chůzi používá hůl.

Dvě hospody ve dvou dnech… jenže počasí bylo pod psa a koleno nesnesitelně bolelo; Strike si odmítal připouštět nějaké výčitky. Interiér Albionu byl stejně útulný, jak sliboval jeho zevnějšek. Hospoda byla podlouhlá a úzká a na vzdáleném konci hořel oheň v krbu; byla zde i horní galerie se zábradlím z leštěného dřeva. Pod točitými schody do patra z černě natřeného železa stály dva reproduktory a stojan na mikrofon. Na jedné smetanově vymalované stěně visely černobílé fotografie slavných muzikantů.

Místa blízko u ohně byla obsazená. Strike si koupil pintu piva, na baru si vzal jídelní lístek a zamířil k vysokému stolku u okna do ulice, obklopenému barovými stoličkami. Když usedal, všiml si, že mezi obrázky Dukea Ellingtona a Roberta Planta je vmáčknutá fotografie jeho vlasatého otce; zachycovala ho, jak zpocený po koncertě vtipkuje s baskytaristou, kterého se podle Strikovy matky jednou pokusil uškrtit.

(„Amfetamin Jonnymu nikdy nesvědčil,“ svěřila se Leda nechápajícímu devítiletému synovi.)

Opět mu zazvonil mobil. S očima upřenýma na obrázek svého otce hovor přijal.

„Ahoj,“ řekla Robin. „Jsem už zpátky v kanceláři. Kde jste vy?“

„V Albionu na Hammersmith Road.“

„Měl jste zvláštní telefonát. Když jsem se vrátila, našla jsem vzkaz na záznamníku.“

„Povídejte.“

„Je od Daniela Charda. Chce se s vámi setkat.“

Strike se zamračil, odvrátil zrak od kožené kombinézy svého otce a zadíval se přes hospodu k plápolajícímu ohni. „Chce se se mnou setkat Daniel Chard? Jak vůbec Daniel Chard ví, že existuju?“

„Proboha, vždyť jste našel mrtvolu! Bylo to ve zprávách.“

„Aha – to bude ono. Řekl proč?“

„Tvrdí, že má pro vás návrh.“

Strikovi před vnitřním zrakem probleskl jako diapozitiv vložený do projektoru živý obrázek nahého plešatého muže se ztopořeným, zahnívajícím penisem, ale hned ho zaplašil.

„Myslel jsem si, že se zašil v Devonu kvůli té své zlomené noze.“

„To ano. Ptá se, jestli by vám nevadilo přijet za ním.“

„Opravdu?“

Strike nad tím návrhem přemítal s ohledem na své pracovní vytížení, na všechny ty schůzky, které má naplánované na zbytek týdne. Nakonec prohlásil:

„Mohl bych to zvládnout v pátek, pokud odložím Burnettovou. Co sakra asi chce? Budu si muset půjčit auto. S automatickou převodovkou,“ dodal, když mu pod stolem bolestivě škublo v noze. „Můžete to pro mě zařídit?“

„Žádný problém,“ odpověděla Robin. Slyšel, jak si všechno píše.

„Mám vám toho hodně co povídat,“ řekl. „Nechcete za mnou přijet na oběd? Mají tady slušný výběr jídel. Když si vezmete taxík, nezabere vám to ani dvacet minut.“

„Dva dny po sobě? Nemůžeme pořád jezdit taxíky a chodit na obědy ve městě,“ řekla Robin, třebaže bylo slyšet, že ji ten návrh potěšil.

„To je v pořádku. Burnettová ráda utratí prachy svýho bejvalýho. Naúčtuju to na její fakturu.“

Strike zavěsil, rozhodl se pro zapečené hovězí na pivě a odkulhal k baru, aby si jídlo objednal.

Když se vrátil na své místo, zrakem nepřítomně zabloudil zpátky k otci v přiléhavém koženém oblečení a s vlasy přilepenými k protáhlému, rozesmátému obličeji.

Manželka o mně ví předstíraje, že ne… nenechá ho odejít, i když by to pro všechny bylo nejlepší řešení…

Já vím, kam máš namířeno, Owene!

Strikův pohled sklouzl po řadě černobílých megahvězd na protější zdi.

Namlouvám si něco? ptal se mlčky Johna Lennona, který na něho shlížel zpoza kulatých brýlí se sardonickým úsměvem.

Proč nevěří – a to i navzdory stopám, které, jak sám musel uznat, svědčily o opaku –, že Leonora zavraždila svého manžela? Proč je i nadále přesvědčený o tom, že nepřišla do jeho kanceláře, aby se tak kryla, ale protože byla upřímně naštvaná, že Quine utekl jako nezvedené děcko? Přísahal by, že ji ani ve snu nenapadlo, že by její manžel mohl být mrtvý… Ponořený v myšlenkách si ani nevšiml, že už dopil pivo.

„Ahoj,“ pozdravila Robin.

„To šlo rychle!“ odtušil Strike, překvapený, že ji vidí.

„Ani ne,“ řekla Robin. „Provoz je dost hustý. Mám objednat?“

Když šla k baru, mužské hlavy se za ní otáčely, ale Strike si toho ani nevšiml. Pořád musel myslet na Leonoru Quineovou, hubenou, prostou, prošedivělou a uštvanou.

Když se Robin vrátila s další pintou pro Strika a s tomatovým džusem pro sebe, ukázala mu fotografie, které dopoledne pořídila telefonem u městské rezidence Daniela Charda. Byla to vila s bílou štukovou omítkou, s balustrádou a nablýskanými černými domovními dveřmi zasazenými mezi dva bílé sloupy.

„Dům má takový zvláštní dvorek, na který není z ulice vidět,“ řekla Robin a ukázala Strikovi fotografii. V baňatých řeckých vázách rostly nějaké okrasné keříky. „Myslím, že by Chard mohl uložit vnitřnosti do jedné z těch nádob,“ prohlásila jako samozřejmost. „Vytáhnout stromek a zasypat vnitřnosti hlínou.“

„Neumím si představit, že by Chard dělal něco, co by vyžadovalo tolik energie a při čem by se musel ušpinit, ale dá se takhle uvažovat,“ řekl Strike a vybavil si nakladatelův pečlivě upravený oblek a křiklavou kravatu. „A co sídliště Clema Attleeho – je opravdu tak plné potenciálních skrýší, jak jsem si to zapamatoval?“

„Příležitostí je tam spousta,“ řekla Robin a ukázala mu další sadu fotografií. „Popelnice na směsný odpad, křoví, všechno možné. Ale těžko si umím představit, jak by se to dalo provést nepozorovaně nebo že by to tam nikdo během chvíle neobjevil. Všude je tam pořád spousta lidí, a kamkoli člověk jde, hledí na vás stovky oken. Možná by se to mohlo podařit pozdě v noci, ale taky tam jsou všude kamery. Všimla jsem si ale něčeho jiného. No… je to jen takový nápad.“

„Povídejte.“

„Přímo naproti je zdravotní středisko. Třeba občas mají nějaký…“

„Lidský odpad!“ řekl Strike a odložil na stůl svou pintu. „Zatraceně, to je nápad.“

„Mám to tedy začít zjišťovat?“ zeptala se Robin a snažila se zakrýt radost a hrdost, které v ní jeho uznalý pohled vyvolal. „Zkusit zjistit, jak a kdy…?“

„Určitě!“ zvolal Strike. „To je mnohem lepší stopa než ta Anstisova. On si myslí,“ vysvětloval, když zachytil její tázavý pohled, „že vrah vnitřnosti vyhodil do kontejneru nedaleko Talgarth Road, že je odnesl jen kousek za roh a tam je mrskl na stavební suť.“

„Je to taky možnost,“ začala Robin, ale Strike se zamračil úplně stejně jako Matthew, kdykoli se před ním zmínila o nějakém Strikově nápadu.

„Vražda byla naplánovaná do posledního puntíku. Tady nemáme co do činění s vrahem, který by jen tak vyhodil tašku plnou lidských střev za rohem kousek od mrtvoly.“

Dál seděli mlčky, zatímco Robin trochu jízlivě napadlo, že Strikova nechuť k Anstisovým teoriím je možná spíš projevem vrozené soutěživosti než ryze objektivního vyhodnocení. O mužské ješitnosti Robin něco věděla; ani k tomu nepotřebovala Matthewa, měla tři bratry.

„A jak to vypadá s domy Elizabeth Tasselové a Jerryho Waldegravea?“

Strike jí pověděl o Waldegraveově manželce, která si myslela, že její dům sleduje.

„Dost kvůli tomu zuřila.“

„To je divné,“ řekla Robin. „Já kdybych viděla, že se někdo zajímá o náš dům, asi by mě hned nenapadlo, že ho – rozumíte – sleduje.“

„Je to alkoholička, stejně jako její manžel,“ řekl Strike. „Bylo to z ní cítit. Na druhou stranu bydliště Elizabeth Tasselové je pro vraha jedním z nejlepších úkrytů, jaký jsem kdy viděl.“

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Robin, napůl pobaveně a napůl znepokojeně.

„Má tam nesmírné soukromí, na zahradu téměř není vidět.“

„Ale já si přesto nemyslím…“

„… že by to byla žena. To jste říkala.“

Strike pár minut mlčky upíjel pivo a uvažoval nad dalším směrem vyšetřování, o němž věděl, že jím Anstise popudí víc než čímkoli jiným. Neměl žádné právo vyslýchat podezřelé. Už ho varovali, aby se policii nepletl do práce.

Když vzal do ruky mobil, trochu zaváhal, ale pak zavolal do nakladatelství Roper Chard a zeptal se, zda může mluvit s Jerrym Waldegravem.

„Anstis vám přece říkal, abyste se mu nepletl pod nohy!“ vyděsila se Robin.

„No jo,“ zabručel Strike s hluchým telefonem u ucha, „to je rada, kterou vždycky opakuje, ale já jsem vám zatím neřekl ani polovinu toho, co se děje. Povím vám…“

„Haló?“ ozval se Jerry Waldegrave na druhém konci.

„Dobrý den, pane Waldegrave,“ pozdravil Strike a představil se, i když už své jméno oznámil Waldegraveově sekretářce. „Krátce jsme se setkali včera dopoledne u paní Quineové.“

„Ano, jistě,“ odtušil Waldegrave. Jeho hlas zněl zdvořile a zaskočeně zároveň.

„Myslím, že vám paní Quineová říkala, že si mě najala, protože se obává, že ji policie podezřívá.“

„Já jsem si jistý, že to nemůže být pravda,“ prohlásil Waldegrave znenadání.

„Že ji podezřívají, nebo že zabila svého manžela?“

„No vlastně – obojí,“ řekl Waldegrave.

„Když umře manžel, je běžné, že se manželky zpravidla octnou ve středu pozornosti jako první,“ řekl Strike.

„To je mi jasné, ale nemohu… ne, vlastně ničemu z toho nemohu uvěřit,“ řekl Waldegrave. „Celé je to neuvěřitelné a strašné.“

„To jo,“ připustil Strike. „Jen jsem si říkal, jestli bychom se nemohli sejít, abych vám položil pár otázek, co říkáte? Rád přijdu,“ dodal detektiv s pohledem upřeným na Robin, „za vámi domů, po práci, kdykoli se vám to bude hodit.“

Waldegrave neodpověděl hned.

„Já pochopitelně udělám všechno pro to, abych pomohl Leonoře, ale co si představujete, že bych vám tak mohl říct?“

„Zajímá mě Bombyx mori,“ řekl Strike. „Pan Quine do knížky vložil spoustu nelichotivých portrétů.“

„Jo,“ řekl Waldegrave. „To skutečně udělal.“

Strike přemýšlel, jestli už Waldegravea vyslýchala policie; jestli už po něm chtěli, aby vysvětlil obsah krvavých pytlů, symboliku utopené trpaslice.

„Tak dobře,“ řekl Waldegrave. „Můžeme se sejít. Nevadí mi to. Tenhle týden ale už mám dost plný diář. Můžete přijít… počkejte… v pondělí kolem oběda?“

„Výborně,“ řekl Strike a mrzutě si uvědomil, že to pro něho znamená, že bude muset zatáhnout účet, a navíc by se také rád porozhlédl ve Waldegraveově domě. „Kde?“

„Byl bych radši, kdyby to bylo někde blízko naší redakce; odpoledne mám nabité. Hodilo by se vám to v Simpson’sintheStrand?“

Strike to považoval za zvláštní volbu, ale souhlasil a nespouštěl přitom oči z Robin. „V jednu hodinu? Řeknu své sekretářce, aby nám objednala stůl. Takže se tam uvidíme. Na shledanou.“

„On se s vámi sejde?“ vyhrkla Robin, sotva Strike položil telefon.

„Jo,“ přisvědčil Strike. „To je podezřelý.“

Zavrtěla hlavou a zasmála se.

„Z toho, co jsem slyšela, se do setkání nijak zvlášť nehrnul. A nezdá se vám, že když nakonec souhlasil, mohlo by to svědčit o tom, že má čisté svědomí?“

„Ani ne,“ odpověděl Strike. „Už jsem vám to říkal dřív; kolem takových, jako jsem já, se točí spousta lidí, aby si zjistili, jak postupuje vyšetřování. Nenechá je to v klidu a cítí potřebu se obhajovat. Musím se jít vyčurat… vydržte… musím vám toho ještě hodně říct…“

Robin srkala tomatový džus a Strike se s pomocí své nové hůlky odbelhal.

Za oknem se strhla další chumelenice, vločky divoce vířily. Robin vzhlédla k černobílým fotografiím na protější zdi a mírně zaskočená poznala Strikova otce Jonnyho Rokebyho. Kromě skutečnosti, že oba měřili přes metr osmdesát, si nebyli vůbec podobní; k prokázání rodičovství musel být použit test DNA. Strike se tak ocitl na seznamu potomků rockové hvězdy v Rokebyho hesle na Wikipedii. Setkali se dvakrát v životě, tak to aspoň Strike Robin řekl. Chvíli zírala na Rokebyho těsně upnuté a leccos odhalující kožené kalhoty, ale pak se přinutila pohled stočit zpátky k oknu, protože se bála, že by ji Strike mohl přistihnout, jak hledí jeho otci do rozkroku.

Když se Strike vrátil ke stolu, právě jim přinesli jídlo.

„Policie teď dělá domovní prohlídku u Leonory,“ oznámil jí, když si bral příbor.

„Proč?“ vyhrkla Robin a vidlička jí zůstala zabodnutá ve vzduchu.

„Proč asi myslíte? Hledají zakrvácené oblečení. Prohledávají zahradu, jestli nenajdou nějakou čerstvě vykopanou díru plnou manželových vnitřností. Dal jsem jí spojení na právničku. Nemají toho zatím dost, aby ji mohli zatknout, ale jsou odhodlaní něco najít.“

„A vy si upřímně myslíte, že to neudělala?“

„To si opravdu myslím.“

Strike napřed snědl všechno, co mu zbývalo na talíři, než znovu promluvil.

„Moc rád bych si promluvil s Fancourtem. Chci vědět, proč přešel k nakladatelství Roper Chard, když tam vydával Quine a on ho údajně nenáviděl. Přece by tam na sebe nutně někdy narazili…“

„Tak podle vás Fancourt zabil Quinea, aby se s ním nemusel potkávat na nakladatelských večírcích?“

„To jste mě dostala,“ ušklíbl se Strike.

Dopil pivo, opět zvedl mobil, chvíli hledal v kontaktech a krátce nato se spojil s Literární agenturou Elizabeth Tasselové.

Hovor přijal její asistent Ralph. Když se Strike představil, mladík zněl ustrašeně i vzrušeně zároveň.

„Aha, já nevím… zeptám se. Počkejte chvíli, prosím.“

Ukázalo se ale, že v telefonování přes ústřednu není příliš zběhlý, protože po hlasitém cvaknutí zůstala linka živá. Strike slyšel v dálce Ralpha, jak informuje svoji šéfovou, že ho má na telefonu, i její hlasitou, netrpělivou reakci.

„Co sakra zase chce?“

„To neříkal.“

Těžké kroky, zvuk sluchátka zvednutého ze stolu.

„Haló?“

„Dobrý den, Elizabeth,“ pozdravil Strike přívětivě. „Tady Cormoran Strike.“

„Ano, Ralph mi už říkal. O co jde?“

„Říkal jsem si, jestli bychom se nemohli sejít. Pracuju dál pro Leonoru Quineovou. Ona je přesvědčená, že ji policie podezřívá z manželovy vraždy.“

„A o čem chcete mluvit se mnou? Já vám neřeknu, jestli to udělala, nebo ne.“

Strike si dokázal představit ohromené tváře Ralpha a Sally naslouchajících v zatuchlé staré kanceláři.

„Mám dalších pár otázek ohledně Quinea.“ „Panebože,“ povzdechla si Elizabeth. „No, snad bych mohla zítra na oběd, pokud vám to vyhovuje. Jinak mám plno až do…“ „Zítřek by byl skvělý,“ řekl Strike. „Ale nemusí to být s obědem, mohu třeba…?“

„Mně se to na oběd hodí.“

„Výborně,“ okamžitě přitakal Strike.

„Pescatori v Charlotte Street,“ řekla. „O půl jedné, nedámli vědět jinak.“

Položila to.

„Tihle lidi od knížek milují ty svý zatracený obědy,“ řekl Strike. „Je přehnané si myslet, že mě nechtějí doma, abych náhodou nezahlédl Quineova střeva v mrazáku?“

Robin zmizel úsměv z tváře.

„Víte, že byste kvůli tomu mohl přijít o kamaráda?“ řekla a začala si oblékat kabát. „Když takhle voláte lidem a chystáte se je vyslýchat?“

Strike něco zabručel.

„Vám je to jedno?“ zeptala se, když opustili teplé útočiště a vyměnili je za pronikavou zimu a sněhové vločky, které je štípaly na obličeji.

„Mám spoustu dalších kamarádů,“ řekl Strike po pravdě, aniž by se chlubil.

„Měli bychom vždycky v době oběda zajít na pivo,“ dodal, opřel se plnou vahou o hůl a s hlavami skloněnými proti bílému víření vyrazili ke stanici metra. „Dopřát si takovou pauzu každý pracovní den.“

Robin přizpůsobila krok jeho rychlosti a usmála se. Dnešek se jí líbil snad nejvíc ze všech dnů, co u Strika pracovala, ale Matthew, který v Yorkshiru pomáhal zařizovat matčin pohřeb, se o druhém výletu do hospody během dvou dnů nesmí dozvědět.

27

A to mám věřit člověku, o kterém vím, že zradil přítele?!

William Congreve: Obojetník

Přes Británii se od severu valila těžká sněhová přikrývka. V ranních zprávách ukazovali, že severovýchod Anglie je už pohřbený pod vrstvou čerstvého sněhu, auta s mihotavě blikajícími reflektory uvízlá v závějích stejně jako spousta nešťastných ovcí. Londýn se pod stále hrozivější oblohou chystal, až na něj přijde řada, a Strike, který během oblékání sledoval předpověď počasí v televizi, přemítal, jestli bude moct nazítří opravdu jet do Devonu, jestli dálnice M5 bude vůbec sjízdná. Byl sice odhodlaný zraněného Daniela Charda navštívit, jelikož mu jeho nečekané pozvání připadalo krajně podezřelé, ale i s automatickou převodovkou se děsil, jak bude se svým pošramoceným kolenem řídit.

Mucking Marshes určitě ještě prohledávají psi. Představoval si je, když si připevňoval protézu – koleno měl oteklejší a bolavější než kdy dřív –, jak jejich citlivé, rozechvělé čenichy zkoumají nejčerstvější vrstvy skládky pod těmi hrozivými, olovnatými mračny a kroužícími racky. Možná se už pustili do práce, když je teď denní světlo tak krátce. Táhnou své psovody mezi zmrzlými odpadky a hledají střeva Owena Quinea. Strike dřív se stopařskými psy pracoval. To, jak kroutili zadky a vrtěli ocasy, dodávalo podobným pátráním nemístně veselou náladu.

Zneklidnilo ho, kolik bolesti ho stálo sejít do kanceláře. Samozřejmě, v ideálním světě by včerejšek strávil s pytlíkem ledu přitisknutým na konci svého pahýlu a se zvednutou nohou. Netrmácel by se přes celý Londýn, aby si vyhnal z hlavy Charlotte a její svatbu, k níž co nevidět dojde v renovované kapli na zámku v Croy… ne na Croyském zámku, protože to kurva vadí rodině. Ještě devět dní…

Když odemykal prosklené dveře, rozezvonil se telefon na Robinině pracovním stole. Trhl sebou a pospíchal ho zvednout. Podezíravý milenec a šéf slečny Brocklehurstové chtěl Strika informovat, že jeho sekretářka zůstala doma v posteli s těžkým nachlazením, takže by mu neměl účtovat sledování, dokud se slečna nedá zase do pořádku. Sotva Strike položil sluchátko, zazvonil telefon znovu. Další klient, tentokrát mu Caroline Inglesová něžně rozechvělým hlasem oznámila, že se s jejím nezvedeným manželem usmířili. Strike jí zrovna neupřímně blahopřál, když dorazila Robin, zarůžovělá zimou ve tváři.

„Venku se to zhoršilo,“ řekla, když zavěsil. „Kdo to byl?“

„Caroline Inglesová. Udobřili se s Rupertem.“

„Cože?“ vyhrkla udiveně Robin. „Po všech těch striptérkách?“

„Hodlají na svém manželství zapracovat kvůli dětem.“

Robin si nevěřícně odfrkla.

„V Yorkshiru to s tím sněhem vypadá zle,“ poznamenal Strike. „Nechcete si zítra vzít volno a vyrazit dřív…?“

„Ne,“ odpověděla Robin, „mám na pátek místenku do lůžkového vozu, takže by to mělo být v pohodě. Jestliže přijdeme o Inglesovou, můžu zatelefonovat někomu z klientů ze seznamu čekajících…?“

„Zatím ne,“ řekl Strike, žuchl sebou na pohovku a nedokázal přitom zastavit svou dlaň, jež přejela po nateklém koleně, které bolestivě zaprotestovalo.

„Pořád to bolí?“ zeptala se Robin nesměle a předstírala, že neviděla, jak sebou trhl.

„Jo,“ odpověděl Strike. „Ale to není důvod, proč nechci brát dalšího klienta,“ dodal úsečně.

„Já vím,“ řekla Robin. Stála k němu zády, protože dávala vařit vodu. „Chcete se soustředit na Quineův případ.“

Strike zaváhal, jestli to nezní vyčítavě.

„Zaplatí mi,“ řekl stručně. „Quine měl životní pojistku, přinutila ho, aby si ji uzavřel. Takže teď bude mít peníze.“

Robin v jeho hlase zaslechla obranný tón, a vůbec se jí to nelíbilo. Strike předpokládal, že její prioritou jsou peníze. Copak neprokázala, že nejsou, když odmítla mnohem lépe placená zaměstnání a zůstala pracovat u něho? Copak si nevšiml ochoty, s níž se mu snaží pomáhat, aby dokázal, že Leonora Quineová svého manžela nezabila?

Položila vedle něj hrnek čaje, sklenici vody a tabletku paracetamolu.

„Díky,“ procedil zaťatými zuby, popuzený lékem na bolest, třebaže měl v úmyslu vzít si dvojitou dávku.

„Objednám na dvanáctou taxík, aby vás zavezl do Pescatori, ano?“

„Vždyť je to za rohem,“ řekl.

„Víte, jedna věc je hrdost, a druhá je hloupost,“ odbyla ho Robin s prvním zábleskem skutečného hněvu, jaký u ní dosud nezažil.

„Tak dobře,“ řekl se zdviženým obočím. „Vezmu si ten zatracenej taxík.“

A po pravdě řečeno, když za tři hodiny kulhal k taxíku čekajícímu na konci Denmark Street a opíral se přitom celou vahou o hůlku, která se už pod jeho tíhou začínala ohýbat, byl tomu rád. Teď už věděl, že si protézu radši vůbec neměl připínat. Vystupování z taxíku v Charlotte Street o pět minut později bylo komplikované a taxikář netrpělivý. Strike s úlevou dorazil do hlučného tepla restaurace Pescatori.

Elizabeth tady ještě nebyla, ale objednala místo na své jméno. Strika uvedli ke stolu pro dva u bíle natřené zdi se zapuštěnými kamínky v omítce. Na stropě se křížily selské trámy a nad barem visela veslice. U protější stěny byly boxy s lavicemi potaženými vesele oranžovou kůží. Strike si ze zvyku objednal pivo a užíval si prosvětleného, zářivě středozemního kouzla zdejšího prostředí, přičemž pozoroval sníh snášející se za oknem.

Agentka dorazila krátce po něm. Když přicházela ke stolu, pokusil se vstát, ale rychle se zase posadil. Zdálo se, že Elizabeth si toho nevšimla.

Připadalo mu, že od chvíle, kdy ji viděl naposled, trochu pohubla; dobře střižený černý kostýmek, jasně červená rtěnka a ocelově šedé mikádo jí dnes nepropůjčovaly příliš mnoho elegance, spíš působily dojmem špatně zvoleného převleku. Měla nažloutlý obličej s ochablými rysy.

„Jak se máte?“ zeptal se.

„Jak se asi můžu mít, co myslíte?“ zaskřehotala nerudně. „Co je?“ vyštěkla na přešlapujícího číšníka. „Aha. Vodu. Bez bublinek.“

Vzala do ruky jídelní lístek s gestem, že je toho na ni příliš, a Strikovi došlo, že jakýkoli projev soucitu či starosti by nebyl vítaný. „Jen polévku,“ řekla k číšníkovi, když se vrátil pro objednávku. „Děkuji, že jste byla ochotná se se mnou znovu sejít,“ začal Strike, když se číšník vzdálil.

„Inu, Bůh ví, že Leonora potřebuje veškerou pomoc, které se jí může dostat,“ prohlásila Elizabeth. „Proč to říkáte?“ Elizabeth ho probodla přimhouřenýma očima. „Nedělejte se hloupějším, než jste. Říkala mi, že si vynutila, aby ji odvezli do Scotland Yardu krátce poté, co se dozvěděla o Owenovi. Kvůli tomu, aby se tam s vámi mohla setkat.“

„Jo, byla tam.“

„A jak to asi podle ní vypadalo? Policie pochopitelně čekala, že se neštěstím sesype, ale ona se jen chchce vidět se svým kamarádem detektivem.“

Potlačovala kašel jen s velkými obtížemi.

„Pochybuju, že by Leonoru zajímalo, jak působí na druhé,“ řekl Strike.

„Tto ne, tto máte pravdu. Ona nikdy nebyla nejbystřejší.“

Strike přemítal, co si asi o dojmu, jakým působí na své okolí, myslí Elizabeth Tasselová; jestli si uvědomuje, jak málo je oblíbená. Nechala volný průchod kašli, který se do té doby snažila potlačit, a Strike čekal, až pomine hlasitý lachtaní štěkot, než se zeptal:

„A podle vás měla předstírat nějaký smutek?“

„Já neříkám, že by musela něco předstírat,“ odsekla Elizabeth. „Je mi jasné, že je nějakým svým omezeným způsobem nešťastná. Jenom tvrdím, že by jí neuškodilo, kdyby trochu víc hrála roli truchlící vdovy. Lidi to očekávají.“

„Asi jste už vypovídala na policii, že?“

„No jistě. S Owenem jsme se v River Café pohádali jedině z toho důvodu, že jsem si tu zatracenou knížku nepřečetla pořádně. A oni chtěli vědět, kde jsem se pohybovala poté, co jsem se s ním naposled viděla. Tedy přesně tři dny po našem setkání.“

Zadívala se tázavě na Strika, jehož výraz zůstával lhostejně nezúčastněný.

„Chápu to dobře, že se domnívají, že umřel tři dny po naší hádce?“

„Nemám tušení,“ lhal Strike. „Co jste jim pověděla o tom, kde jste se pohybovala?“

„Když na mě Owen vyletěl, šla jsem rovnou domů, ráno v šest jsem vstala, vzala si taxík do Paddingtonu a odjela k Dorcus.“

„Říkala jste, že to je jedna z vašich autorek, mám pravdu?“

„Ano, Dorcus Pengellyová, ona…“

Elizabeth si všimla, jak se Strike neznatelně uchechtl, a poprvé, co se znali, se její obličej uvolnil a přelétl přes něj úsměv.

„Věřte tomu nebo ne, je to její pravé jméno, žádný pseudonym. Píše pornografii převlečenou za historické romány. Owen nad jejími knihami ohrnoval nos, ale klidně by vraždil, aby měl stejné prodeje jako ona. Její knihy mizí,“ dodala Elizabeth, „jako housky na krámě.“

„Kdy jste se od Dorcus vrátila?“

„V pondělí pozdě odpoledne. Měl to být pěkný prodloužený víkend, jenže pěkný,“ řekla Elizabeth rozčileně, „kvůli Bombyx mori vůbec nebyl. Já žiju sama,“ pokračovala. „Nemůžu dokázat, že jsem šla domů, že jsem nezavraždila Owena hned, jak jsem se vrátila do Londýna. Ale každopádně jsem měla chuť ho zavraždit…“

Znovu se napila vody a pokračovala:

„Policii zajímala v první řadě knížka. Podle všeho se domnívají, že by mohla být motivem pro spoustu lidí.“

Byl to její první otevřený pokus vytáhnout z něj nějakou informaci.

„Zpočátku to vypadalo, že půjde o spoustu lidí,“ řekl Strike, „ale pokud určili čas smrti správně a Quine umřel tři dny po vaší hádce v River Café, počet podezřelých bude dost omezený.“

„Proč myslíte?“ zeptala se Elizabeth ostře a Strike si vzpomněl na jednoho ze svých nejjízlivějších učitelů v Oxfordu, který používal tuhle dvouslovnou otázku jako obrovskou jehlu, jíž propichoval bubliny špatně podložených teorií.

„Tu informaci vám bohužel nemohu poskytnout,“ odpověděl Strike přívětivě. „Nesmím ovlivňovat policejní vyšetřování.“

Sinalou, hrubou pleť měla při pohledu přes malý stůl plnou velkých pórů a tmavě olivové oči ho ostražitě pozorovaly.

„Ptali se mě,“ řekla, „komu všemu jsem rukopis během těch pár dní, než jsem ho poslala Jerrymu a Christianovi, ukázala. Moje odpověď zní, že nikomu. A pak se mě ptali, s kým Owen o svých rukopisech diskutuje v době, kdy je píše. Nevím, k čemu by jim to mělo být,“ řekla a černé oči stále zabodávala do Strika. „Myslejí si, že ho někdo ponoukal?“

„Nevím,“ opět zalhal Strike. „A diskutoval s někým o svých knihách, když je psal?“

„Možná se mohl s nějakými úryvky svěřit Jerrymu Waldegraveovi. Mně se sotva uráčil oznamovat tituly svých děl.“

„Opravdu? On se vás nikdy neptal na radu? Neříkala jste, že jste studovala anglickou literaturu na Oxfordu…?“

„A absolvovala jsem s výborným prospěchem,“ prohlásila vztekle, „ale to pro Owena vůbec nic neznamenalo. Toho mimochodem vyhodili ze studií v Loughborough, nebo kde to byl, a vysokou vůbec nedokončil. Michael jednou Owenovi ochotně sdělil, že jsem byla v dobách, kdy jsme studovali, jako spisovatelka ‚žalostně nepůvodní‘, a Owen na to nikdy nezapomněl.“ Vzpomínka na tu banální starou křivdu zbarvila její zažloutlou pleť doruda. „Owen sdílel Michaelovy předsudky o ženách v literatuře. Ani jednomu z nich ssamozřejmě nevadilo, když ženy jejich dílo v-vychvalovaly…“ Rozkašlala se do ubrousku a vynořila se se zarudlou a vzteklou tváří. „Owen hltal chválu nejvíc ze všech autorů, které jsem kdy poznala, a to je většina z nich pořádně nenasytných.“

Přinesli jim jídlo: tomatovou polévku s bazalkou pro Elizabeth a tresku s hranolky pro Strika.

„Když jsme se posledně viděli, říkala jste mi,“ ozval se Strike, když spolkl první velké sousto, „že jste se v určité chvíli musela rozhodnout mezi Fancourtem a Quinem. Proč jste si vybrala Quinea?“

Foukala do lžíce s polévkou, a než promluvila, odpověď si napřed důkladně rozmyslela.

„Měla jsem tehdy pocit, že se na něm ostatní prohřešili víc než on na nich.“

„A nesouviselo to s tou parodií, kterou kdosi napsal na román Fancourtovy ženy?“

„Tu parodii nenapsal ‚kdosi‘,“ řekla tiše. „Udělal to Owen.“

„Víte to jistě?“

„Ukázal mi ji předtím, než ji odeslal do časopisu. Mě bohužel rozesmála.“ Elizabeth se střetla se Strikovým pohledem s chladným vzdorem. „Bylo to bolestivě přesné a nesmírně zábavné. Owen uměl odjakživa výborně napodobovat literární styly.“

„Jenže Fancourtova manželka se pak zabila.“

„Což byla samozřejmě tragédie,“ odtušila Elizabeth bez znatelné emoce, „ale to se nedalo rozumně předvídat. Upřímně řečeno, nikdo, kdo se dokáže zabít kvůli špatným recenzím, by neměl s psaním románů vůbec začínat. Michael přirozeně zuřil, ale já myslím, že to bylo především proto, že Owen ve chvíli, kdy se dozvěděl o Elspethině sebevraždě, dostal strach a autorství popřel. Což bylo asi nečekaně zbabělé u člověka, který rád stavěl na odiv, že pro něj neplatí žádná pravidla a ničeho se nebojí. Michael po mně chtěl, abych se Owena zbavila jako svého klienta. Odmítla jsem. Michael se mnou od té doby nemluví.“

„Vydělával vám v té době Quine víc peněz než Fancourt?“ zeptal se Strike.

„Panebože, to v žádném případě,“ odpověděla. „Postavit se za něj mi nepřineslo žádnou finanční výhodu.“

„Tak proč potom…?“

„Vždyť vám to říkám,“ prohlásila netrpělivě. „Věřím ve svobodu slova, i když se to může někoho nemile dotknout… Ostatně pár dní poté, co se Elspeth zabila, porodila Leonora nedonošená dvojčata. Při porodu se cosi zvrtlo; chlapeček umřel a Orlando je… Asi jste se s ní už seznámil, ne?“

Strike přikývl a zničehonic se mu vrátil sen, který se mu nedávno zdál: o dítěti, které Charlotte porodila, ale nedovolila mu se na ně podívat…

„Poškození mozku,“ pokračovala Elizabeth. „A tak si Owen v té době procházel vlastní osobní tragédií a na rozdíl od Michaela si ji sám nijak nnezapříčinil…“

Znovu se rozkašlala, ale zachytila ve Strikově výrazu sotva patrné překvapení a netrpělivě mávla rukou na znamení, že všechno vysvětlí, až záchvat pomine. Nakonec po dalším doušku vody zaskřehotala:

„Michael povzbuzoval Elspeth k psaní jenom kvůli tomu, aby mu dala pokoj při práci. Neměli nic společného. Oženil se s ní, protože je smrtelně háklivý na svůj nižší původ. Ona byla hraběcí dcera, která si myslela, že když se vdá za Michaela, bude to znamenat nekonečné literární večírky a jiskřivé intelektuální debaty. Nenapadlo ji, že bude muset většinu času trávit sama, protože Michael bude pracovat. Byla to,“ dodala Elizabeth s opovržením, „žena s dost omezenou představivostí. Ale nadchla ji myšlenka, že se stane spisovatelkou. Máte tušení,“ prohlásila agentka zprudka, „kolik lidí si o sobě myslí, že umějí psát? Neumíte si představit, jaké hovadiny mi dennodenně chodí poštou. Elspethin román by za normálních okolností všude bez přemýšlení odmítli, byl snobský a hloupoučký, jenže to nebyly normální okolnosti. Když už ji Michael povzbuzoval, aby tu zatracenou věc napsala, neměl najednou odvahu jí říct, že je to hrozné. Přinesl román svému nakladateli a oni to vydali, aby byl Michael spokojený. Byl na pultech týden, když vyšla ta parodie.“

„Quine v Bombyx mori naznačuje, že parodii ve skutečnosti napsal Fancourt,“ řekl Strike.

„Já vím, že ano – mě by ostatně nikdy nenapadlo zrovna Michaela Fancourta provokovat,“ dodala a něco v jejích slovech jako by volalo po vysvětlení.

„Co tím chcete říct?“

Nastala krátká odmlka, v níž mohl téměř hmatatelně pozorovat, jak se Elizabeth rozhoduje, co mu má říct.

„Seznámila jsem se s Michaelem,“ začala rozvážně, „na semináři o jakubských tragédiích pomsty. Stačí snad říct jen tolik, že se v tom prostředí pohyboval jako ryba ve vodě. Přímo ty spisovatele zbožňoval; jejich sadismus a jejich nezvladatelnou touhu po pomstě… znásilňování a kanibalismus, jedem otrávené kostlivce převlečené za ženy… sadistická odveta je Michaelovou posedlostí.“

Vzhlédla ke Strikovi, který ji upřeně pozoroval.

„Co je?“ vyhrkla odměřeně.

Kdy asi, říkal si, podrobnosti o Quineově vraždě vybuchnou na stránkách novin? Informační hradba už bezesporu musí čelit obrovskému tlaku, když se o to zajímá Culpepper.

„Uchýlil se Fancourt k sadistické odvetě, když jste před ním dala přednost Quineovi?“

Sklopila zrak do misky s červenou tekutinou a nečekaně ji příkrým gestem odsunula stranou.

„Byli jsme blízcí přátelé, velice blízcí, ale od toho dne, kdy jsem odmítla vyhodit Owena, už se mnou nikdy nepromluvil ani slovo. Snažil se, seč mohl, aby od mé agentury odradil ostatní spisovatele, tvrdil, že jsem ženská, která nemá žádnou čest ani zásady. Já se ale držela jednoho principu, který je pro mě posvátný, a on to dobře věděl,“ pokračovala neústupně. „Owen tím, že napsal tu parodii, neprovedl nic jiného než to, co Michael udělal stokrát jiným spisovatelům. Samozřejmě jsem hluboce litovala těch následků, ale bylo to jedno z oněch období – vzácných období –, kdy jsem měla pocit, že je Owen morálně v právu.“

„Ale muselo to bolet,“ řekl Strike. „S Fancourtem jste se znala déle než s Quinem.“

„Teď už jsme delší dobu nepřátelé, než jsme byli přátelé.“

Strike si uvědomil, že to nebyla náležitá odpověď.

„Nesmíte si myslet… Owen nebyl pořád – on nebyl úplně špatný,“ prohlásila Elizabeth neklidně. „Víte, on byl posedlý mužností, v životě i ve své práci. Občas mu sloužila jako metafora tvůrčího génia, ale jindy ji nahlížel jako překážku tvůrčího naplnění. Zápletka Hobartova hříchu se točí kolem Hobarta, který je mužem i ženou a musí si vybrat mezi rodičovstvím a zřeknutím se svých spisovatelských aspirací: buď potratit dítě, nebo se vzdát svého dítěte duchovního. Když ale došlo na otcovství ve skutečném životě – rozumíte, Orlando nebyla… takové dítě byste si nevybral… ale on ji miloval a ona milovala jeho.“

„Až na chvíle, kdy odcházel od rodiny a stýkal se s milenkou nebo rozhazoval za hotelové pokoje,“ podotkl Strike.

„No dobře, asi by nedostal ocenění Otec roku,“ odsekla Elizabeth, „ale panovala tam láska.“

U stolu zavládlo ticho a Strike se rozhodl, že je nebude přerušovat. Byl si jistý, že Elizabeth Tasselová souhlasila s tímto setkáním z vlastních důvodů (podobně jako si vyžádala to předešlé) a on si ji rád vyslechne. Jedl tedy dál svou rybu a čekal.

„Policie se mě ptala,“ řekla nakonec, když už měl téměř prázdný talíř, „jestli mě Owen nějakým způsobem nevydíral.“

„Opravdu?“ podivil se Strike.

Kolem nich vládl v restauraci čilý ruch a chumelenice venku stále houstla. Opět zde nastal onen důvěrně známý fenomén, o kterém vyprávěl Robin: podezřelá, která se snaží všechno nově vysvětlit z obavy, že se jí to na první pokus tak úplně nepodařilo.

„Všimli si větších finančních částek, které za ta léta odešly z mého účtu na Owenovo konto,“ řekla Elizabeth.

Strike na to nic neřekl: její ochota platit Quineovy účty z hotelů ho zarazila už minule jako něco, co tak trochu neodpovídá její povaze.

„Kvůli čemu by mě asi mohl vydírat, co je to napadlo?“ zeptala se ho a ušklíbla se rudými ústy. „Celý můj profesionální život byl úzkostlivě poctivý. Nemám žádný soukromý život, který by stál za řeč. Splňuji asi dokonale definici bezúhonné staré panny, že?“

Strike usoudil, že odpověď na podobnou otázku, byť rétorickou, by ji nutně urazila, a tak ji raději přešel.

„Začalo to, když se narodila Orlando,“ řekla Elizabeth. „Owenovi se povedlo utratit všechny peníze, které kdy vydělal, a Leonora byla po porodu dva týdny v intenzivní péči lékařů. A do toho Michael Fancourt všude, kde ho poslouchali, vykřikoval, že Owen zavraždil jeho ženu. Z Owena se stal vyvrhel. Ani on, ani Leonora neměli žádnou rodinu. Půjčila jsem mu peníze jako kamarádka, aby mohl pořídit věci pro dítě. Potom jsem mu vyplatila zálohu, aby si mohl vzít hypotéku na větší dům. Pak následovaly peníze na specialisty, kteří by prohlédli Orlando, když začalo být zřejmé, že se nevyvíjí tak, jak by měla, a na terapeuty, kteří jí pomáhali. Než jsem si to stačila pořádně uvědomit, stala jsem se pro jejich rodinu soukromou bankou. Kdykoli přišly nějaké tantiémy, Owen kolem toho ztropil velký povyk, jak mi všechno vrátí, a někdy jsem opravdu dostala pár tisíc nazpátek.“

„Owen byl v podstatě,“ pokračovala agentka a slova se z ní hrnula, jako by si už dlouho s nikým nepovídala, „přerostlé dítě, takže byl chvílemi nesnesitelný a jindy okouzlující. Nezodpovědný, impulzivní, egoistický, neměl ani špetku svědomí, ale uměl být taky zábavný, entuziastický a podmanivý. Měl v sobě patos a podivnou křehkost. Ať se choval sebehůř, vzbuzoval v lidech potřebu ho chránit. Působil tak i na Jerryho Waldegravea. Na ženy. I na mě. A je pravda, že jsem pořád doufala, dokonce věřila, že jednoho dne napíše další Hobartův hřích. V každé té zatracené příšerné knížce, kterou napsal, vždycky bylo něco, co vám bránilo úplně ho zatratit.“

Přišel číšník a odnesl talíře. Elizabeth netrpělivě odmávla jeho starostlivý dotaz, jestli byla polévka v pořádku, a objednala si kávu. Strike se zahloubal do nabídky moučníků.

„Orlando je ale sladká,“ dodala Elizabeth chraplavě. „Orlando je nesmírně sladká.“

„Jo… zdá se, že si myslí,“ řekl Strike a bedlivě agentku sledoval, „že vás tuhle zahlédla jít do Quineovy pracovny, když byla Leonora na záchodě.“

Připadalo mu, že tu otázku nečekala, a očividně se jí taky nelíbila.

„Ona to viděla, ano?“

Usrkla vody, zaváhala a pak řekla:

„Vsadím se, že by každý, kdo je v Bombyx mori zobrazený, využil příležitosti a zkusil by se podívat, jaké další ohavnosti, které Owen napsal, se tam povalují.“

„Našla jste něco?“

„Ne,“ řekla, „protože tam měl strašný chlívek. Okamžitě jsem viděla, že by mi trvalo hodně dlouho pracovnu prohledat, a pak taky,“ zvedla vyzývavě bradu, „mámli být naprosto upřímná, jsem tam nechtěla nechat otisky prstů. A tak jsem se odtamtud stejně rychle zase stáhla. Byl to – možná dost přízemní – impulz dané chvíle.“

Zdálo se, že k tomu řekla všechno, co měla na srdci. Strike si poručil drobenkový koláč s jablky a malinami a převzal iniciativu. „Chce se se mnou vidět Daniel Chard,“ nadhodil. Její olivově tmavé oči se překvapením rozšířily.

„Proč?“

„Nevím. Pokud nebude sněhová kalamita, pojedu za ním zítra na návštěvu do Devonu. Než se s ním setkám, rád bych věděl, proč je v románu Bombyx mori vylíčený jako vrah blonďatého mladíka.“

„Nehodlám vám poskytovat výklad té zvrácené knížky,“ odsekla Elizabeth. Vrátila se jí dřívější agresivita a podezíravost. „Ne. Ani náhodou.“

„To je škoda,“ řekl Strike, „protože jiní lidé mluví.“

„Mám snad ještě znásobit svoji donebevolající chybu, že jsem tu věc vyslala do světa, tím, že o ní budu roznášet drby?“

„Já jsem diskrétní,“ ujistil ji Strike. „Nikdo nemusí vědět, odkud mám informace.“

Ona na něho ale jen chladně a lhostejně zírala.

„Co třeba Kathryn Kentová?“

„Co je s ní?“

„Proč je jeskyně, v níž má v Bombyx mori své doupě, plná krysích lebek?“

Elizabeth na to nic neřekla.

„Vím, že Kathryn Kentová je v románu Harpyje, mluvil jsem s ní,“ pokračoval Strike trpělivě. „Čímkoli, co mi z té knížky vysvětlíte, mi ušetříte čas. Předpokládám, že i vy se chcete dozvědět, kdo Quinea zabil, ne?“

„To je strašně průhledné,“ řekla pohrdlivě. „Funguje to obvykle na lidi?“

„Jo,“ odtušil věcně, „funguje.“

Zamračila se a pak náhle spustila, což Strika ani moc nepřekvapilo:

„No, já koneckonců nedlužím Kathryn Kentové žádnou loajalitu. Když to musíte vědět, Owen tím docela sprostě narážel na skutečnost, že pracuje v podniku, kde se používají laboratorní zvířata. Dělají tam dost nechutné věci s krysami, psy a opicemi. Slyšela jsem o tom na jednom z večírků, kam ji Owen vzal s sebou. Sotva se vešla do šatů a snažila se na mě udělat dojem,“ dodala Elizabeth s opovržením. „Měla jsem příležitost seznámit se s jejím dílem. Dorcus Pengellyová je ve srovnání s ní hotová Iris Murdochová. Je to typický brak…“

Strikovi se podařilo uzobnout pár soust ze svého koláče, zatímco Elizabeth pronikavě kašlala do ubrousku.

„… brak, kterým nás zahlcuje internet,“ dokončila větu s uslzenýma očima. „A možná nejhorší na tom je, že ode mě zřejmě očekávala, že budu na její straně proti otrhaným studentům, kteří zaútočili na jejich laboratoře. Já jsem dcera veterináře: vyrostla jsem mezi zvířaty a mám je mnohem radši než lidi. Kathryn Kentovou považuju za odporného člověka.“

„Nenapadá vás, kdo by měla být Harpyjina dcera Epicoena?“ zeptal se Strike.

„Ne,“ odpověděla Elizabeth.

„Nebo trpaslice ve Vykrajovačově pytli?“

„Nehodlám vysvětlovat nic dalšího z té mizerné knížky!“

„Nevíte, jestli se Quine znal s ženou jménem Pippa?“

„S žádnou Pippou jsem se nikdy neviděla. Ale Owen učil kurzy tvůrčího psaní; ženy ve středním věku se snaží najít svůj raison d’etre. Tam si nabrnkl Kathryn Kentovou.“

Usrkla kávy a podívala se na hodinky.

„Co mi můžete povědět o Joeu Northovi?“ zeptal se Strike.

Podezíravě se na něho zadívala.

„Proč?“

„Jen jsem zvědavý,“ řekl Strike.

Netušil, proč se rozhodla odpovědět; možná kvůli tomu, že North byl dávno po smrti, nebo díky jisté sentimentalitě, jíž si povšiml už v její zaneřáděné kanceláři.

„On byl z Kalifornie,“ řekla. „Přijel do Londýna hledat své anglické kořeny. Byl to homosexuál, o pár let mladší než Michael, Owen a já, a psal velice otevřený první román o životě, který vedl v San Francisku. Seznámil mě s ním Michael. Byl přesvědčený, že Joeovo dílo je prvotřídní, a v tom se nepletl, jenže Joe psal hrozně pomalu. Obrážel večírky a taky – což nikdo z nás několik let vůbec nevěděl – byl HIV pozitivní a nestaral se o sebe. Přišla chvíle, kdy naplno onemocněl AIDS.“ Elizabeth si odkašlala. „Jistě si pamatujete, jaká hysterie panovala kolem HIV, když se nemoc poprvé objevila.“

Strike byl zvyklý na lidi, kteří si mysleli, že je přinejmenším o deset let starší, než opravdu je. Ve skutečnosti se o zabijácké nemoci, která pronásleduje ty, kteří svobodně šoustají a dělí se o jehly, dozvěděl od své matky (nikdy si před dětmi nedávala pozor na jazyk).

„Joe tělesně scházel a všichni lidé, kteří se kolem něj motali, když byl slibný, chytrý a oslňující začínající autor, se vytratili kromě – a to jim slouží ke cti –,“ řekla Elizabeth zdráhavě, „Michaela a Owena. Dali se s Joem dohromady, ale on umřel a román nedokončil. Michael byl nemocný a nemohl na Joeův pohřeb jít, ale Owen nesl rakev. Z vděčnosti za to, jak se o něho starali, jim Joe oběma dohromady přenechal opravdu pěkný dům, kde kdysi pořádali večírky a celé noci diskutovali o knihách. Pár večerů jsem tam taky strávila. To byly… šťastné doby,“

dodala Elizabeth.

„Jak moc dům využívali po Northově smrti?“

„Nemůžu mluvit za Michaela, ale pochybuju, že tam od té doby, co se rozešli s Owenem, někdy byl. A to se stalo nedlouho po Joeově pohřbu,“ pokrčila rameny Elizabeth. „Owen tam nikdy nechodil, protože se hrozil toho, že by tam mohl natrefit na Michaela. Podmínky Joeovy závěti byly svérázné: myslím, že se tomu říká věcné břemeno. Joe si vyhradil, že dům bude zachován jako sídlo umělců. Díky tomu se Michaelovi celá ta léta dařilo bránit prodeji; Quineovým se nikdy nepodařilo najít jiného umělce, kterému by mohli svůj díl prodat. Na nějakou dobu si dům pronajal nějaký sochař, ale nefungovalo to. Michael byl ohledně nájemníků samozřejmě strašně vybíravý, aby Owenovi bránil těžit z domu finančně, a taky si mohl dovolit právníky, přes které si prosadil nejrůznější vrtochy.“

„Co se stalo s tou Northovou nedokončenou knihou?“ zeptal se jí Strike.

„Michael nechal práce na vlastním románu a Joeovu knížku posmrtně dokončil. Jmenuje se Blíž k cíli a vydal ji Harold Weaver. Je to kultovní klasika, pořád se to prodává.“

Znovu se podívala na hodinky.

„Budu muset jít,“ řekla. „O půl třetí mám další schůzku. Kabát, prosím,“ zavolala na procházejícího číšníka.

„Kdosi mi říkal,“ promluvil Strike, který si naprosto přesně pamatoval, že to byl Anstis, „že jste přednedávnem dohlížela na práce v Talgarth Road, je to tak?“

„Ano,“ prohlásila lhostejně, „byla to jen další z nezvyklých prací, které pro Owena nakonec jeho agentka dělala. Sehnala jsem dělníky a dohlížela na průběh oprav. Michaelovi jsem poslala účet na uhrazení poloviny nákladů a on to zaplatil přes své právníky.“

„Vy máte klíče?“

„Předala jsem je vedoucímu stavby,“ řekla chladně, „a pak jsem je vrátila Quineovým.“

„Vy jste osobně nešla zkontrolovat provedené práce?“

„To jsem samozřejmě šla; musela jsem zkontrolovat, že udělali všechno podle zadání. Myslím, že jsem tam byla dvakrát.“

„Nevíte, zda se při renovaci k něčemu používala kyselina chlorovodíková?“

„Na kyselinu chlorovodíkovou se mě ptala už policie,“ odpověděla. „Proč?“

„To vám nemůžu říct.“

Nasupila se. Asi se nestávalo zrovna často, že by jí někdo odmítl poskytnout informace.

„Tak dobře, můžu vám říct jen to, co jsem sdělila i policii: pravděpodobně tam zůstala po Toddu Harknessovi.“

„Po kom?“

„To byl ten sochař, o kterém jsem vám říkala. Pronajal si ateliér. Našel si ho Owen a Fancourtovi právníci nedokázali najít důvod, jak tomu zabránit. Nikomu ale nedošlo, že Harkness pracuje především se zrezivělým železem a používá některé silné žíraviny. Než jsme ho požádali, aby se vystěhoval, stihl v ateliéru nadělat spoustu škod. Tenhle úklid prováděla Fancourtova strana a poslali za to účet zase nám.“

Číšník jí přinesl kabát, na kterém ulpělo pár psích chlupů. Když vstávala, Strike uslyšel z jejího namáhaného hrudníku slabý hvízdavý zvuk. Elizabeth Tasselová mu pevně stiskla ruku a odešla.

Strike si zavolal další taxík, jímž se vrátil do kanceláře s mlhavou představou, že bude k Robin smířlivější; nějak se dopoledne nepohodli a on si nebyl úplně jistý, jak k tomu vlastně došlo. Když ale konečně dorazil do její kanceláře, potil se bolestí škubající v koleni a první Robinina slova veškeré myšlenky na smiřování rázem zahnala.

„Právě volali z autopůjčovny. Nemají auto s automatickou převodovkou, ale mohou vám nabídnout…“

„Musí to být automat!“ vyštěkl Strike a dopadl na pohovku s výbuchem koženkové plynatosti, která ho rozčilila o to víc. „Já v tomhle stavu nemůžu sakra řídit s manuálem! Volala jste…?“

„Pochopitelně jsem vyzkoušela další firmy,“ odpověděla Robin chladně. „Zkoušela jsem to všude. Na zítřek vám automat nikdo nedá. Ale předpověď počasí je stejně brutální. Myslím, že byste udělal lépe, kdyby…“

„Pojedu vyslechnout Charda,“ řekl Strike.

Bolest a strach v něm probudily vztek: strach, že se bude muset vzdát protézy a opět se uchýlit k berlím, bude mít sepnutou prázdnou nohavici a lidi na něj budou soucitně zírat. Nenáviděl tvrdé plastové židle na dezinfikovaných chodbách; nenáviděl představu, že budou vytahovat objemné fascikly jeho zdravotní dokumentace, pečlivě ji studovat, tlumeně mumlat o změnách protézy. Nesnášel rady odtažitých zdravotníků, aby odpočíval, dobře se o nohu staral, jako by to bylo nemocné dítě, které s sebou musí všude nosit. Ve svých snech nebyl jednonohý; ve svých snech byl celý.

Pozvání od Charda představovalo nečekaný dar, kterého se odmítal vzdát. Chtěl se Quineova nakladatele zeptat na spoustu věcí. Už samotné pozvání bylo nesmírně divné. Chtěl si osobně vyslechnout Chardovy důvody, proč ho tahá až do Devonu.

„Slyšel jste mě?“ zeptala se Robin.

„Cože?“

„Říkala jsem, že vás tam můžu zavézt.“

„Ne, to nemůžete,“ odsekl Strike nepřívětivě.

„Proč ne?“

„Musíte jet do Yorkshiru.“

„Mám být na nádraží King’s Cross zítra v jedenáct večer.“

„Bude příšerně sněžit.“

„Vyjedeme brzy. Nebo,“ pokrčila Robin rameny, „můžete Charda zrušit. Ale předpověď na příští týden nevypadá o moc líp.“

Nebylo snadné vycouvat z nevděčnosti a přejít k přesnému opaku, když na něj Robin upírala své ocelově šedomodré oči.

„Tak dobře,“ prohlásil škrobeně. „Díky.“

„Takže budu muset jít a auto vyzvednout,“ řekla Robin.

„Dobře,“ procedil Strike přes zaťaté zuby.

Owen Quine se domníval, že ženy nemají místo v literatuře; a on, Strike, měl také svůj skrytý předsudek. Ale co mu zbývalo, když jeho koleno volalo po milosrdenství a nebylo k sehnání žádné auto s automatickou převodovkou?

28

… byla to moje nejnebezpečnější a nejosudovější

výprava od chvíle, kdy jsem poprvé pozvedl zbraň

proti nepříteli…

Ben Jonson: Každý podle své letory

Druhý den v pět ráno nastoupila Robin zachumlaná v kabátě a v rukavicích do jednoho z prvních vlaků metra. Vlasy se jí třpytily sněhovými vločkami, přes rameno měla hozený malý batůžek a v ruce nesla tašku, do níž si na víkend sbalila černé šaty, kabát a boty, které bude potřebovat na pohřeb paní Cunliffeové. Neodvážila se počítat s tím, že by se po výletu do Devonu stihla ještě zastavit doma, spíš očekávala, že po vrácení auta do půjčovny pojede rovnou na King’s Cross.

Seděla v téměř prázdném vlaku a zkoumala své smíšené pocity z nadcházejícího dne. Převažovalo vzrušení, protože byla přesvědčená o tom, že Strike má k výslechu Charda nějaký zásadní důvod, který nesnese odkladu. Robin se naučila důvěřovat úsudkům i předtuchám svého šéfa; to byla právě jedna z věcí, které tolik rozčilovaly Matthewa.

Matthew… Robininy prsty v černé rukavici pevně sevřely ucho tašky položené na sedadle po jejím boku. Poslední dobou Matthewovi pořád lhala. Robin byla povahou pravdomluvná a za devět let, co byli spolu, mu nikdy nelhala, přinejmenším až donedávna. Některé lži vznikaly zamlčováním. Matthew se jí ve středu večer v telefonu zeptal, co dělala ten den v práci, a ona mu o své činnosti podala stručnou a silně proškrtanou zprávu, v níž vynechala výlet se Strikem k domu, kde zavraždili Quinea, oběd v Albionu a pochopitelně i cestu přes pěší lávku na stanici metra West Brompton, kde ji Strike objímal svou těžkou paží kolem ramen.

Párkrát už ale vyloženě lhala. Zrovna včera večer se jí zeptal – stejně jako Strike –, jestli by si neměla vzít den volna a přijet dřívějším vlakem.

„Zkoušela jsem to,“ odpověděla a ta lež jí sklouzla ze rtů dřív, než si ji stačila rozvážit. „Všechny jsou plné. Asi kvůli tomu počasí, ne? Myslím, že lidi radši jedou vlakem, než aby riskovali cestu autem. Budu muset zůstat u toho nočního vlaku se spacím vagonem.“

Co jiného jsem mu měla říct? pomyslela si Robin a v tmavých oknech naproti se odrážela její napjatá tvář. Vždyť by začal vyšilovat.

Pravda zněla, že ona chtěla jet do Devonu; chtěla Strikovi pomoct; chtěla se dostat od svého počítače, přestože jí zdatná administrace podniku dodávala klid a uspokojení – chtěla vést vyšetřování. Bylo na tom něco špatného? Pro Matthewa ano. S něčím takovým nepočítal. Chtěl, aby šla do reklamní agentury, na personální oddělení, kde by měla téměř dvojnásobný plat. Londýn byl drahý. Matthew chtěl větší byt. Jako by jí dával najevo, že ji musí vydržovat…

A pak tu byl Strike. Důvěrně známá frustrace, svírání žaludku: Budeme muset přijmout někoho dalšího. Neustálé zmínky o eventuálním partnerovi či partnerce, která v Robininých představách nabývala mystické podoby: nakrátko ostříhaná žena s přísnou vizáží, jako ta policajtka, která stála na stráži před místem činu v Talgarth Road. Ta by byla schopná, kvalifikovaná, vytrénovaná ve všem, co Robin neovládala, a nezatížená snoubencem, jako je Matthew (vůbec poprvé si to otevřeně přiznala v tomto poloprázdném, zářivě osvětleném vagonu metra, který s ohlušujícím rachotem, z něhož jí zaléhalo v uších, uháněl okolní temnotou).

Ale Matthew byl osou jejího života, jeho pevným těžištěm. Milovala ho; odjakživa ho milovala. Byl s ní a zůstal s ní v nejhorším období jejího života, kdy by většina mladíků odešla. Chtěla se za něho vdát a taky seza něho vdá. Šlo jen o to, že nikdy dřív mezi sebou neměli žádné zásadní rozepře. Nikdy. Cosi kvůli její práci, kvůli rozhodnutí zůstat u Strika, cosi kvůli Strikovi samotnému vneslo do jejich vztahu ničivý prvek, něco ohrožujícího a nového…

Vypůjčenou Toyotu Land Cruiser nechala Robin přes noc v Čínské čtvrti, na nejbližším parkovišti od Denmark Street, kde se nikde zaparkovat nedalo. Jak pospíchala ranní tmou k několikapatrovému parkovišti QPark, taška s věcmi na víkend se jí v ruce houpala a nohy jí i v botách s co nejnižším podpatkem podkluzovaly, zakázala si dál myslet na Matthewa nebo na to, co by si asi pomyslel nebo řekl, kdyby ji viděl, jak míří vstříc šestihodinové jízdě, kterou stráví v autě sama se Strikem. Uložila tašku do kufru a pohodlně se usadila na místě řidiče, nastavila satelitní navigaci, upravila topení a nechala běžet motor, aby se promrzlý vnitřek vozu trochu zahřál.

Strike měl menší zpoždění, což u něho nebývalo zvykem. Robin si čekání krátila tím, že se podrobně seznámila s ovládacími prvky. Auta milovala a odjakživa ráda řídila. Už v deseti uměla u strýce na farmě jezdit s traktorem, pokud jí někdo pomohl uvolnit ruční brzdu. Na rozdíl od Matthewa udělala autoškolu hned napoprvé. A už dávno si ho kvůli tomu raději přestala dobírat.

Pohyb ve zpětném zrcátku ji přiměl vzhlédnout. Strike v tmavém obleku se s námahou blížil k autu o berlích s pravou nohavicí sepnutou pod kolenem.

Robin se náhle sevřel žaludek – ne kvůli amputované noze, kterou už viděla, a to za mnohem dramatičtějších okolností, ale protože to bylo poprvé, kdy se Strike vzdal své protézy na veřejnosti.

Vystoupila z auta, ale když postřehla jeho zachmuřený výraz, přála si, aby to byla neudělala.

„Dobrý nápad, pořídit auto s náhonem na čtyři kola,“ prohlásil a nepřímo ji tak varoval, aby o jeho noze nemluvila.

„Jo, říkala jsem si, že se bude v tomhle počasí hodit,“ řekla Robin.

Obešel vůz k místu spolujezdce. Robin věděla, že mu nesmí nabídnout pomoc; vycítila kolem něho ochrannou zónu, jako by telepaticky odmítal jakoukoli podporu nebo soucit, ale zároveň se bála, že bez pomoci nebude schopný nastoupit. Strike si hodil berle na zadní sedadlo a na chvíli zůstal stát v ošidně vratké poloze; pak ale projevil nečekanou sílu v pažích a hladce se vyhoupl do auta.

Robin spěšně nasedla, zavřela dveře, zapnula si pás a vycouvala z parkovacího místa. Strikovo preventivní odmítnutí její starostlivosti mezi nimi zůstalo jako stěna a k jejímu soucitu se přidala špetka zloby, že nepřipustil ani takovou drobnost. Copak kolem něj někdy běhala a zahrnovala ho nepatřičnou péčí? Nanejvýš mu podala tabletku paracetamolu…

Strike věděl, že se chová nerozumně, což ale jen zvyšovalo jeho podrážděnost. Při probuzení mu bylo jasné, že by byla naprostá hloupost zkoušet k noze připevnit protézu, když měl koleno tak rozpálené, oteklé a nesnesitelně ho bolelo. Po kovových schodech musel sestupovat po zadku jako malé dítě. Když přecházel zledovatělým Charing Cross o berlích, vyneslo mu to udivené pohledy těch několika časných ranních chodců, kteří chvátali mrazivou tmou. Nikdy se nechtěl do tohoto stavu vrátit, ale najednou to bylo tady, všechno jen proto, že na chvíli zapomněl, že už nemá celé tělo jako ve svých snech.

Strike s úlevou zaznamenal, že Robin řídí dobře. Jeho sestra Lucy se za volantem snadno nechala rozptýlit a byla nespolehlivá. Charlotte řídila svůj lexus odjakživa způsobem, který Strikovi působil přímo tělesnou bolest: řítila se do křižovatek na červenou, jezdila v protisměru jednosměrkami, kouřila a klábosila do mobilu, jen těsně míjela cyklisty a otvírané dveře zaparkovaných automobilů… Od chvíle, kdy vyletěl na té žluté prašné cestě s vikingem do povětří, jen nerad sedal do auta, které neřídil profesionál.

Po dlouhém mlčení Robin řekla:

„V batůžku je káva.“

„Cože?“

„V batohu – je tam termoska. Říkala jsem si, že bychom asi neměli zastavovat, pokud vyloženě nebudeme muset. Taky jsem vzala nějaké sušenky.“

Stěrače odhrnovaly sněhové vločky.

„Vy jste zatraceně úžasná,“ řekl Strike a jeho odměřenost se začala drolit. Nesnídal: napřed se neúspěšně snažil přece jen si protézu přivázat, pak hledal zavírací špendlík, kterým by sepnul nohavici, musel vyhrabat berle a dostat se ze schodů, takže mu to celé zabralo dvakrát víc času, než plánoval. A Robin se proti své vůli musela usmát.

Strike si nalil kávu, snědl pár křehkých sušenek a jeho obdiv k tomu, jak Robin zručně řídí cizí auto, se zvyšoval úměrně tomu, jak slábl jeho hlad.

„Jaké auto má Matthew?“ zeptal se, když ujížděli po mostě kolem Boston Manor.

„Žádné,“ odpověděla Robin. „Nemáme v Londýně auto.“

„No jo, k čemu taky,“ přisvědčil Strike a soukromě ho napadlo, že kdyby jí dával plat, jaký si zaslouží, možná by si nějaké mohli dovolit.

„Na co se tedy chcete Daniela Charda zeptat?“ otázala se Robin.

„Na spoustu věcí,“ řekl Strike a smetl si drobky z tmavého obleku. „Především na to, jestli se s Quinem pohádali, a pokud ano, tak kvůli čemu. Vrtá mi hlavou, proč se Quine – třebaže to byl zřejmě totální vůl –, rozhodl zaútočit na člověka, na němž byl existenčně závislý a který má dost peněz na to, aby se s ním soudil až navěky.“

Strike chvíli žvýkal další sušenku, polkl a pak dodal:

„Pokud ovšem nemá pravdu Jerry Waldegrave. Možná se Quine při psaní toho románu skutečně zbláznil a nandal to zkrátka každému, koho považoval za viníka svých mizerných prodejů.“

Robin, která dočetla Bombyx mori předchozí den, když Strike obědval s Elizabet Tasselovou, podotkla:

„Ale na člověka, který se zbláznil, ten text drží až příliš pohromadě, ne?“

„Syntax je možná solidní, ale sotva byste našla moc lidí, kterým by obsah nepřipadal pěkně vyšinutý.“

„Ostatní jeho texty jsou velmi podobné.“

„Žádná jiná jeho knížka není tak šílená jako Bombyx mori,“ odporoval Strike. „Hobartův hřích i Balzakovi bratři mají zápletku.“

„Tahle má taky zápletku.“

„Skutečně? Není ten Bombyxův pěší výlet jen pohodlným způsobem, jak pospojovat řadu útoků na nejrůznější lidi?“

Když projížděli kolem odbočky na Heathrow, začalo hustě sněžit a k tomu foukal prudký vítr. Rozebírali různé groteskní situace v románě a smáli se nesmyslným zvratům v logice a dalším absurditám. Stromy po obou stranách dálnice vypadaly, jako by je někdo posypal tunami práškového cukru.

„Třeba se jen Quine narodil o čtyři sta let pozdě,“ řekl Strike a dál pojídal křehké pečivo. „Elizabeth Tasselová mi řekla, že existuje jakubská tragédie pomsty, v níž vystupuje jedem otrávený kostlivec převlečený za ženu. Podle všeho ji někdo ošoustá a umře. To není zase tak na hony vzdálené postavě jménem Phallus Impudicus, která se chystá…“

„Nechci to slyšet,“ skočila mu do řeči Robin a zasmála se a otřásla zároveň.

Strika ale neumlčel její protest ani pocit nepatřičnosti. Během mluvení se cosi zachvělo hluboko v jeho podvědomí… někdo přece říkal… ale ta vzpomínka se jen krátce dráždivě zableskla a hned zase zmizela jako stříbrná mřenka v rákosí.

„Otrávený kostlivec,“ mumlal Strike a snažil se vybavit si prchavou vzpomínku, ale byla definitivně pryč.

„A včera večer jsem dočetla i Hobartův hřích,“ řekla Robin při předjíždění loudajícího se priuse.

„Vy se ráda týráte?“ zabručel Strike a sáhl si pro šestou sušenku. „Měl jsem za to, že se vám to nelíbilo.“

„Nelíbilo a nezlepšilo se to. Celé je to o…“

„O hermafroditovi, který je těhotný a jde na potrat, protože dítě by mu překáželo v jeho literárních ambicích,“ skočil jí do řeči Strike.

„Vy jste to četl!“

„Ne, to mi prozradila Elizabeth Tasselová.“

„Je tam taky zakrvácený pytel,“ řekla Robin.

Strike se natočil bokem k jejímu bledému profilu. Soustředěně sledovala silnici před sebou a očima přitom co chvíli kontrolovala zpětné zrcátko.

„Co je v něm?“

„To potracené dítě,“ řekla Robin. „Je to strašné.“

Strike si tu informaci uložil do paměti, když míjeli odbočku na Maidenhead.

„Zvláštní,“ odtušil nakonec.

„Groteskní,“ řekla Robin.

„Ne, je to zvláštní,“ trval na svém Strike. „Quine se opakoval. To je už druhá věc z Hobartova hříchu, kterou dal do Bombyx mori. Dva hermafroditi, dva zakrvácené pytle. Proč?“

„Ono to není úplně stejné,“ řekla Robin. „V románě Bombyx mori nepatří ten zkrvavený pytel hermafroditovi a není v něm potracené dítě… možná mu už došly nápady,“ dodala. „Možná byl Bombyx mori něco jako… jako závěrečný ohňostroj všech jeho nápadů.“

„Byla to spíš pohřební hranice jeho kariéry.“

Strike seděl pohroužen hluboko v myšlenkách a za oknem ubíhala krajina, v níž začal převažovat venkovský ráz. V průzorech mezi stromy se táhla širá pole pokrytá sněhem, bílá na bílé pod perleťově šedivou oblohou, a hustý sníh dál vířil před automobilem.

„Víte,“ ozval se konečně Strike, „podle mě tady jsou dvě alternativy. Buď se Quine opravdu zbláznil, ztratil pojem o vlastní práci a uvěřil, že Bombyx mori je mistrovské dílo, nebo se jen snažil způsobit co nejvíc problémů a to zdvojení motivů má svůj význam.“

„Jaký význam?“

„Jde o vodítko pro čtenáře,“ řekl Strike. „Křížovými odkazy ke svým jiným knihám pomáhá lidem pochopit, o co mu v Bombyx mori jde. Snaží se to říct tak, aby se vyhnul žalobě za urážku na cti.“

Aniž by spustila oči ze zasněžené dálnice, Robin k němu jen zlehka pootočila tvář a zamračila se.

„Vy věříte, že to celé byl dobře promyšlený záměr? Že si chtěl úmyslně přivolat všechny tyhle problémy?“

„Když se nad tím zamyslíte,“ řekl Strike, „není to pro egoistického člověka s hroší kůží tak špatný obchodní plán, když neprodává skoro žádné knížky. Vyvolat rozruch, zařídit, aby o knížce mluvil celý Londýn, výhrůžky právními kroky, spousta naštvaných lidí, skrytá odhalení o slavném spisovateli… a potom zmizet někam, kde vás žádné soudní obsílky nedostihnou, a dřív než se někomu podaří vám v tom zabránit, vydat román jako eknihu.“

„Ale on přece zuřil, když mu Elizabeth Tasselová řekla, že to nehodlá vydat.“

„Skutečně?“ opáčil Strike zamyšleně. „Nebo to jenom předstíral? Neotravoval ji tak vehementně, aby si to přečetla jen proto, že se už chystal zinscenovat pořádnou veřejnou hádku? Působí dojmem těžkého exhibicionisty. Možná to celé byla součást reklamního plánu. Byl přesvědčený, že v Roper Chard nevěnují jeho knihám dost péče a publicity – to mi říkala Leonora.“

„Takže vy si myslíte, že už ve chvíli, kdy se s Elizabeth Tasselovou sešel, plánoval, jak teatrálně opustí restauraci?“

„Není to vyloučeno,“ řekl Strike.

„A pak odejde do domu v Talgarth Road?“

„Možná.“

Slunce už teď vyšlo plně nad obzor a zmrzlé vrcholky stromů jiskřily v jeho paprscích.

„A dostal, co chtěl, ne?“ přimhouřil Strike oči proti třpytivému víru ledových krystalků řítících se proti čelnímu sklu. „Lepší publicitu by té své knížce nevymyslel, kdyby se přetrhl. Jenom je škoda, že se nedožil toho, aby se viděl ve zprávách na BBC. A do prdele,“ dodal polohlasem.

„Co se děje?“

„Sežral jsem všechny sušenky… promiňte,“ řekl Strike kajícně.

„To nevadí,“ řekla Robin pobaveně. „Já snídala.“

„Já ne,“ přiznal Strike.

Horká káva, příjemný rozhovor i její praktická péče o jeho pohodlí rozpustily jeho nechuť mluvit o zraněné noze.

„Nemohl jsem si tu zatracenou protézu nasadit. Mám koleno nateklý jako balon. Budu asi muset někam zajít. Trvalo mi celou věčnost, než jsem se dal do kupy.“

To si uměla domyslet, ale ocenila, že se jí svěřil.

Projížděli kolem golfového hřiště, z akrů hebké běloby vyčuhovaly vlaječky a štěrkové jámy zalité vodou v zimním světle připomínaly pláty vyleštěného cínu. Když se blížili ke Swindonu, Strikovi zazvonil telefon. Zkontroloval si, kdo volá (trochu se obával, že to zase bude Nina Lascellesová), ale na displeji viděl, že je to jeho stará kamarádka ze školy Ilsa. Zároveň zjistil, že mu o půl sedmé ráno volala Leonora Quineová, což nevěstilo nic dobrého. Tou dobou se zřejmě ještě plahočil o berlích po Charing Cross Road.

„Ahoj, Ilso. Děje se něco?“

„Vlastně docela jo,“ odpověděla. Její hlas zněl plechově a vzdáleně. Odhadoval, že je v autě.

„Ozvala se ti ve středu Leonora Quineová?“

„Jo, odpoledne jsme se sešly,“ řekla. „A před chvílí jsem s ní mluvila znovu. Říkala mi, že se ti dnes ráno zkoušela dovolat, ale nezastihla tě.“

„Jo, já musel hodně brzo vstávat a její volání jsem prošvihl.“

„Mám od ní svolení ti říct…“

„Co se stalo?“

„Odvezli ji na výslech. Zrovna jedu na stanici.“

„Do hajzlu,“ ulevil si Strike. „Do hajzlu. Co na ni mají?“

„Povídala mi, že v jejich ložnici našli nějaké fotografie. Očividně se rád nechával svazovat a ještě se přitom fotit,“ řekla Ilsa se sžíravou věcností. „Mluvila o tom všem, jako by šlo o zahradničení.“

Tlumeně k němu doléhal dopravní ruch centrálního Londýna. Tady na dálnici bylo slyšet jen šustění stěračů a neměnné předení silného motoru. A občas se kolem nich vířícím sněhem přehnalo auto s netrpělivým, neopatrným řidičem.

„Člověk by si myslel, že bude mít tolik rozumu, aby se těch fotek včas zbavila,“ řekl Strike.

„Budu se tvářit, že jsem tvůj návrh na zničení důkazu neslyšela,“ pronesla Ilsa s předstíranou strohostí.

„Ty fotky sakra přece nejsou žádnej důkaz,“ odporoval Strike. „Kristepane, to je přece jasný, že ti dva museli mít výstřední sexuální život – jak jinak by si Leonora mohla udržet mužskýho jako Quine? Anstis přemýšlí strašně svatouškovsky, to je ten problém. Pro něj je cokoli s výjimkou misionářský polohy důkazem ďábelsky zločineckých sklonů.“

„Co ty víš o sexuálních zvycích vyšetřujícího komisaře?“ zeptala se pobaveně Ilsa.

„Je to ten chlápek, kterýho jsem v Afghánistánu vytáhl na zadní sedadlo auta,“ zabručel Strike.

„Aha,“ odtušila Ilsa.

„A je rozhodnutý, že to hodí na Leonoru. Jestli ale nemají nic jinýho než pár lechtivejch fotek…“

„Není to všechno. Věděls, že Quineovi mají garáž?“

Strike ztuhnul a náhle ho přepadl strach. Nemohl se mýlit, totálně se seknout…?

„Tak věděls o tom?“ naléhala Ilsa.

„Co tam našli?“ zeptal se Strike, už bez předchozí uštěpačnosti. „Snad ne střeva?“

„Cože jsi to říkal? Znělo to jako ‚snad ne střeva‘!“

„Co tam našli?“ opravil se Strike.

„To nevím, ale počítám, že to zjistím, až tam budu.“

„Ona není zatčená?“

„Zatím je jen u výslechu, ale podle všeho už si jsou jistí, že to udělala, a já mám pocit, že ona si vůbec neuvědomuje, v jak vážné se ocitá situaci. Když mi volala, dokázala mluvit jenom o tom, že dcerku nechala se sousedkou, že je její dcerka rozrušená…“

„Té dcerce je čtyřiadvacet a má specifický poruchy učení.“

„Aha,“ odtušila Ilsa. „To je smutný… Poslyš, já už jsem skoro na místě, budu muset končit.“

„Tak mi pak dej vědět.“

„Nečekej nic příliš brzo. Hrozí, že tam nějakou dobu strávíme.“

„Do hajzlu,“ ulevil si Strike znovu a zavěsil.

„Co se stalo?“

Obrovská cisterna vybočila z pomalého pruhu, aby předjela Hondu Civic se samolepkou „Dítě v autě“ na zadním okně. Strike sledoval ten gigantický stříbrný projektil, jak se v rychlosti na zledovatělé silnici zakymácel a s mlčenlivým uznáním zaznamenal, že Robin zpomalila, aby si ponechala delší dráhu na brzdění.

„Policie odvezla Leonoru k výslechu.“

Robin zalapala po dechu.

„Našli v jejich ložnici fotky svázanýho Quinea a něco dalšího v garáži, ale Ilsa ještě neví, o co…“

Strike už tohle zažil. Okamžitý přelom z klidu do katastrofy. Zpomalený čas. Všechny smysly jsou náhle našponované a protestují.

Cisterna šla do smyku.

Slyšel se, jak křičí: „BRZDI!“ Protože právě tohle udělal naposledy, když se snažil zažehnat smrt…

Jenže Robin dupla na plyn. Auto se vyřítilo vpřed. Na silnici nebylo kudy projet. Náklaďák sjel po zledovatělém povrchu ke krajnici, od níž se odrazil a roztočil se; honda do něho narazila, převrátila se a po střeše klouzala ke kraji; golf s mercedesem vrazily do sebe, zaklínily se a společně se řítily proti cisterně…

Strike s Robin mířili do příkopu u silnice. Robin o centimetry minula převrácenou hondu. Strike se pevně chytil držadla na dveřích a Land Cruiser v rychlosti najel na hrbolatou krajnici – skončí v příkopě a možná se také převrhnou. Zadek cisterny se k nim ve smyku blížil a hrozil, že je každým okamžikem smete smrtelným nárazem z vozovky. Jeli však natolik rychle, že cisternu o fous minuli. Prudký náraz, Strike se hlavou praštil o střechu auta, a už se stáčeli zpátky na zledovatělý asfalt za hromadnou nehodou, z níž vyvázli bez zranění.

„No kurva…“

Konečně brzdila, auto plně pod kontrolou, a zastavila na zpevněné krajnici. V obličeji byla stejně bílá jako sníh dopadající na čelní sklo. „V té hondě bylo děcko.“ A než dokázala vyslovit něco víc, byla pryč a třískla za sebou dveřmi.

Natáhl se za sedadlo a snažil se nahmatat berle. V životě ještě necítil své postižení tak naléhavě. Zrovna se mu podařilo přitáhnout si berle k sobě na sedadlo, když se ozvaly sirény. Přimhouřil oči do zasněženého zadního okna a v dálce rozpoznal blikající modré světlo. Policie už byla na místě. On byl pouhou jednonohou přítěží. Odhodil berle zpátky dozadu na podlahu a zaklel.

Robin se vrátila do auta za deset minut.

„Je to dobrý,“ oddechovala zprudka. „Ten malej kluk je v pořádku, byl v sedačce. Řidič kamionu je celej od krve, ale při vědomí…“

„A ty seš v pořádku?“

Trochu se chvěla, ale nad tou otázkou se usmála.

„Jo, já jsem v pohodě. Jenom jsem se bála, že uvidím mrtvý děcko.“

„Tak jo,“ řekl Strike a zhluboka se nadechl. „Kde ses kurva naučila takhle řídit?“

„No, chodila jsem chvíli do kurzu pro pokročilý,“ řekla Robin, pokrčila rameny a odhrnula si vlhké vlasy z očí.

Strike na ni nevěřícně zíral.

„Kdy to bylo?“

„Krátce po tom, co jsem nechala univerzity. Byla jsem… prožívala jsem si těžký časy a skoro jsem nechodila ven. Byl to tátův nápad. Já odjakživa milovala auta. Prostě jsem tam šla, jen abych měla co dělat,“ dodala, zapnula si pás a otočila klíčkem v zapalování. „Někdy když jsem doma, jezdím trénovat na farmu. Strýc má louku, na které mě nechává řídit.“

Strike z ní nespouštěl oči.

„A určitě nechceš chvíli počkat, než…?“

„Ne, nadiktovala jsem jim jméno a adresu. Měli bychom jet.“

Zařadila rychlost a hladce vyrazila zpátky na dálnici. Strike se nedokázal odtrhnout od jejího nevzrušeně soustředěného profilu; oči měla už opět upřené na silnici, rukama sebejistě a uvolněně držela volant.

„Kam se na tebe hrabou některý profi šoféři, co jsem zažil v armádě,“ řekl jí. „Řidiči, kteří vozí generály a jsou trénovaní, aby dokázali ujet pod palbou z bitevního pole.“ Ohlédl se ještě po klubku převrácených vozů, které zahradily dálnici. „Stejně pořádně nevím, jak jsi nás z té bouračky dostala.“

Během hromadné autonehody, jíž o vlásek unikli, zůstala Robin klidná, ale po všech těch slovech chvály a uznání a samozřejmém přechodu k tykání se jí nahrnuly slzy do očí a hrozilo, že se rozbrečí a sesype. S obrovským vypětím vůle potlačila své emoce do krátkého zasmání a řekla:

„Je ti jasný, že kdybych zabrzdila, vletěli bychom smykem přímo do té cisterny?“

„Jo,“ přisvědčil Strike a zasmál se taky. „Ani nevím, proč jsem to řekl,“ zalhal.

29

Vlevo najdete úzkou pěšinku,

ta vede od špatného svědomí

do pralesa nedůvěry a strachu…

Thomas Kyd:

Španělská tragédie aneb Jeronimo už zase třeští

Navzdory bouračce dorazili Strike s Robin do devonshirského městečka Tivertonu krátce po dvanácté. Robin projela podle navigace kolem tichých venkovských domů zasypaných silnou vrstvou zářivé běloby, přes půvabný malý most klenoucí se nad řekou olovnaté barvy a minula nevídaně krásný kostelík ze šestnáctého století, až skončila na druhém konci města, kde v diskrétní vzdálenosti od vozovky stála elektricky ovládaná brána.

Pohledný mladý Filipínec v polobotkách a příliš velkém kabátě se právě usilovně snažil otevřít ji ručně. Když zahlédl Land Cruiser, posunkem Robin naznačil, ať stáhne okénko.

„Je to zamrzlý,“ oznámil jí stručně. „Počkejte, prosím.“

Seděli tam pět minut, než se mu konečně podařilo bránu rozmrazit a odházet vytrvale padající sníh natolik, aby se mohla dokořán otevřít.

„Nechcete svézt zpátky k domu?“ nabídla mu Robin.

Vlezl si na zadní sedadlo ke Strikovým berlím.

„Vy jste přátelé pana Charda?“

„Očekává nás,“ odpověděl Strike vyhýbavě.

Jeli po dlouhé, klikaté příjezdové cestě a Land Cruiser se bez potíží prodíral křupavými závějemi sněhu, který přes noc napadal. Lesklé, tmavě zelené listy rododendronů lemujících cestu sněhovou pokrývku neunesly, takže byl příjezd dokonale černobílý: cesta zasypaná bělostným popraškem s hradbou hustého tmavého listoví po stranách. Robin se začaly dělat mžitky před očima. Od snídaně už uběhla dlouhá doba a Strike spolykal všechny sušenky.

Žaludek měla jako na vodě a mírný pocit nereálnosti v ní přetrval i poté, co vystoupila z toyoty a zadívala se na Tithebarn House, k němuž z jedné strany těsně přiléhal temný les. Masivní obdélníkovou stavbu, která se před nimi tyčila, přestavěl odvážný architekt: polovina střechy byla nahrazena tabulovým sklem; na druhé byly zřejmě nainstalované solární panely. Při pohledu na průhlednou část stavby, která na pozadí zářivě světle šedé oblohy obnažovala svou konstrukci, se Robin málem zmocnila závrať. Připomnělo jí to onen děsivý snímek v Strikově telefonu, klenutý prostor plný skla a světla, v němž leželo Quineovo zohavené tělo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se znepokojený Strike, když viděl, jak Robin zbledla.

„Nic mi není,“ odpověděla, protože si chtěla v jeho očích udržet svůj hrdinský status. Zhluboka se nadechla mrazivého vzduchu a vyrazila za Strikem, jenž byl na berlích překvapivě svižný, po štěrkovém chodníčku ke vstupu do domu. Jejich mladý pasažér zmizel, aniž se s nimi rozloučil.

Domovní dveře otevřel sám Daniel Chard. Měl na sobě košili střiženou jako pracovní halenu s krátkým stojatým límečkem ze světle zeleného hedvábí a volné plátěné kalhoty. Stejně jako Strike byl o berlích, levou nohu měl až po koleno v sádře. Na několik nepříjemných vteřin utkvěl pohledem na Strikově prázdné nohavici, jako by se od ní nedokázal odtrhnout.

„A to jste si myslel, jaké nemáte problémy,“ řekl Strike a napřáhl k němu ruku.

Drobný žert vyzněl naprázdno. Chard se neusmál. Aura tísnivé rozpačitosti a jinakosti, která ho obklopovala na firemním večírku, se ho držela i tady. Potřásl Strikovi rukou, aniž se mu podíval do očí, a jeho slova na uvítanou zněla:

„Celé dopoledne čekám, že tu schůzku zrušíte.“

„Ne, zvládli jsme to,“ řekl Strike zbytečně. „To je moje asistentka Robin, která mě sem přivezla. Doufám…“

„Nemůže zůstat venku ve sněhu,“ řekl Chard, třebaže bez známky vlídnosti. „Pojďte dál.“

Ustoupil na svých berlích a nechal je vejít přes práh na blýskavě naleštěnou podlahu z prken medové barvy.

„Nevadilo by vám, kdybyste se zuli?“

Z lítacích dveří zasazených do cihlové zdi po jejich pravé ruce se vynořila podsaditá Filipínka ve středních letech a s černými vlasy svázanými do drdolu. Byla oblečená celá v černém a v ruce držela dva bílé plátěné pytlíky, do nichž zřejmě chtěla vložit Strikovy a Robininy zuté boty. Robin jí svoje podala; když ucítila prkna podlahy přímo na chodidlech, připadala si zvláštně zranitelná. Strike zůstal stát na své jediné noze.

„Aha,“ řekl Chard s pohledem opět upřeným na prázdnou nohavici. „Ne, já bych řekl… bude lepší, když pan Strike zůstane obutý, Nenito.“

Žena se beze slova stáhla zpátky do kuchyně.

Interiér Tithebarn House v Robin podivně zesiloval nepříjemný pocit závrati. Obrovský prostor nedělily žádné příčky. Patro, do kterého se šlo po točitých schodech ze skla a oceli, bylo na silných kovových lanech zavěšené z vysokého stropu. Ve výšce nad jejich hlavami bylo vidět rozměrnou Chardovu dvojpostel, pravděpodobně z černé kůže, a na cihlové stěně nad ní viselo cosi jako krucifix z ostnatého drátu. Robin rychle sklopila zrak, protože se jí udělalo ještě hůř.

Většina nábytku v přízemním podlaží sestávala z kostek bílé a černé kůže. Vertikální ocelové radiátory se střídaly s rafinovaně prostými knihovnami, které byly rovněž ze dřeva a kovu. Střídmě vybavené místnosti vévodila mramorová socha anděla v životní velikosti. Byla ztvárněna jako žena sedící na velkém balvanu s rozříznutým tělem, takže odhalovala polovinu lebky, část vnitřností a kus stehenní kosti. Robin od ní nedokázala odtrhnout oči a všimla si, že odhalené ňadro sochy tvoří tukové kuličky navršené na kruhovém svalu, takže připomíná výtrusnice houby.

Bylo směšné, že se jí chce zvracet, když to rozřezané tělo bylo vyrobené z chladného, ušlechtilého kamene, mrtvé bělostné hmoty, a ničím nepřipomínalo tu rozkládající se mršinu zachycenou Strikovým mobilem… nemysli na to… měla Strikovi říct, aby jí nechal aspoň jednu sušenku… nad horním rtem se jí objevily krůpěje potu, pak na čele…

„Jsi v pořádku, Robin?“ zeptal se Strike zvýšeným hlasem. Z pohledu na tváře obou mužů vyčetla, že asi změnila barvu, a k obavě, že by mohla omdlít, se přidal trapný pocit, že bude Strikovi na obtíž.

„Promiňte,“ pronesla ztuhlými rty. „To ta dlouhá cesta… kdybych mohla požádat o sklenku vody…“

„No… tak dobře,“ odtušil Chard, jako by vody měli nedostatek. „Nenito?“

Opět se objevila černě oděná žena.

„Mladá dáma potřebuje sklenici vody,“ řekl Chard.

Nenita vybídla posunkem Robin, aby šla s ní. Když vcházela do kuchyně, Robin zaslechla, jak nakladatelovy berle tlumeně bouchají za jejími zády o dřevěnou podlahu. Ještě vmžiku zaznamenala ocelové povrchy a nabílené stěny a také mladíka, kterého svezla k domu, jak něco míchá na velké pánvi. A pak se probrala vsedě na nízké stoličce.

Robin předpokládala, že Chard šel za ní, aby dohlédl, zda je v pořádku, ale když jí Nenita vtiskla do dlaně studenou sklenici, ozval se jeho hlas kdesi nad její hlavou.

„Díky za tu opravenou bránu, Manny.“

Mladík neodpověděl. Robin slyšela slábnoucí klapot Chardových berlí a pak klapnutí kuchyňských dveří.

„To je moje chyba,“ řekl Strike Chardovi, když se k němu nakladatel vrátil. Opravdu se cítil provinile. „Snědl jsem všechno jídlo, které vzala na cestu.“

„Nenita jí něco dá,“ řekl Chard. „Neposadíme se?“

Strike ho následoval kolem mramorového anděla, který se matně odrážel v teplém dřevě podlahy, a oba muži na svých čtyřech berlích zamířili do opačného rohu místnosti, kde tvořila oázu vítaného tepla litinová krbová kamna.

„Úžasné místo,“ poznamenal Strike, když usedal na jednu z velkých kostek z černé kůže a pokládal si vedle sebe berle. Byl to neupřímný kompliment; dával přednost praktickému pohodlí a Chardův dům mu připadal povrchně okázalý.

„Ano, úzce jsem spolupracoval s architekty,“ řekl Chard s drobným zábleskem nadšení. „Tamhle je ateliér,“ ukázal na další nenápadné dveře, „a bazén.“

I on se posadil a natáhl si nohu, která končila těžkým sádrovým obvazem.

„Jak se vám to stalo?“ zeptal se Strike a kývl směrem k nakladatelově zlomené noze.

Chard ukázal koncem berle na točité schodiště z kovu a skla.

„To muselo bolet,“ konstatoval Strike a očima přeměřoval výšku pravděpodobného pádu.

„Prasknutí kosti se neslo ozvěnou celým prostorem,“ prohlásil Chard se zvláštním požitkem. „Nikdy by mě nenapadlo, že člověk může skutečně slyšet, když se lámou kosti. Dáte si čaj nebo kávu?“

„Čaj bude skvělý.“

Strike sledoval, jak Chard nezraněnou nohou našlapuje na malou mosaznou destičku vedle svého sedadla. Mírný stisk a z kuchyně se hned vynořil Manny.

„Čaj, prosím, Manny,“ řekl Chard a v jeho chování jako obvykle scházela jakákoli stopa po vlídnosti. Zasmušilý mladík opět odešel.

„Není to Hora svatého Michaela?“ zeptal se Strike a ukázal na malý obrázek zavěšený vedle krbových kamen. Byla to naivní malba, pravděpodobně na překližce.

„Jistý Alfred Wallis,“ řekl Chard s dalším drobným zábleskem entuziasmu. „Jednoduchost forem… primitivní a naivní. Znal se s ním můj otec. Wallis se začal seriózně zabývat malbou až po sedmdesátce. Vy znáte Cornwall?“

„Vyrostl jsem tam,“ odpověděl Strike.

Charda ale víc zajímalo povídání o Alfredu Wallisovi. Znovu zmínil, že malíř objevil své skutečné poslání až na sklonku života, a pustil se do výkladu umělcova díla. Strikův naprostý nezájem o dané téma vůbec nevzal na vědomí. Chard se nerad díval lidem do očí. Těkal pohledem od obrazu na různá místa prostorného cihlového interiéru a ke Strikovi zabloudil spíš mimoděk.

„Vy jste se zrovna vrátil z New Yorku, ne?“ zeptal se Strike ve chvíli, kdy se Chard nadechoval k dalšímu pokračování.

„Ze třídenní konference, ano,“ řekl Chard a jeho nadšení rázem opadlo. Následující řeč zněla, jako by jen znaveně opakoval naučené fráze.„Žijeme v převratné době. Příchod elektronických čteček a tabletů zcela proměňuje poměry na trhu. Vy čtete?“ zeptal se Strika na rovinu.

„Občas,“ odpověděl Strike. V bytě měl ohmataný výtisk Jamese Ellroye, který se už přes měsíc chystal dočíst, ale většinou byl večer příliš unavený a nedokázal se soustředit. Jeho nejoblíbenější knížka ležela v jedné z nevybalených krabic na odpočívadle; byla dvacet let stará a už dlouho ji neotevřel.

„Potřebujeme čtenáře,“ zabručel Daniel Chard. „Víc čtenářů. A méně spisovatelů.“

Strike v sobě potlačil nutkání podotknout: No, přinejmenším jednoho jste se zbavili.

Vrátil se Manny a nesl průhledný plexisklový podnos na nožičkách, který postavil před svého zaměstnavatele. Chard se natáhl a nalil čaj do vysokých porcelánových hrníčků. Strikovi neuniklo, že Chardův kožený nábytek nevydává žádné rozčilující zvuky jako pohovka v jeho kanceláři, ale taky nejspíš stál desetkrát tolik. Vyrážka na hřbetech rukou se Chardovi od podnikového večírku stále nezhojila a působila trýznivě. A v jasné záři osvětlení zabudovaného do spodku visutého prvního patra vypadal starší než tehdy z dálky; možná na šedesát, ovšem tmavé, hluboko posazené oči, orlí nos a úzké rty ve své strohosti nepostrádaly na přitažlivosti.

„Zapomněl na mléko,“ řekl Chard a zkoumavým pohledem přejel podnos. „Dáváte si mléko?“

„Jo,“ řekl Strike.

Chard si povzdychl, ale místo aby stiskl mosaznou destičku v podlaze, s námahou se postavil na zdravou nohu, opřel se do berlí a odhoupal se do kuchyně. Strike se za ním zamyšleně zahleděl.

Spolupracovníci pokládali Daniela Charda za podivína, i když Nina ho popsala jako mazaného obchodníka. Jeho nezvladatelné běsnění v souvislosti s Bombyx mori Strikovi připadalo jako reakce přecitlivělého člověka pochybného úsudku. Vzpomněl si na onen mírný pocit trapnosti, který vyzařoval z davu, když Chard odříkával projev na výročním večírku. Zvláštní a špatně čitelný muž…

Strike sklouzl pohledem vzhůru. Na průhlednou střechu vysoko nad mramorovým andělem se něžně snášel sníh. Sklo musí být nějakým způsobem vytápěné, usoudil Strike, aby na něm sníh nezůstával ležet. A vrátila se mu vzpomínka na vykuchaného, svázaného Quinea, spáleného a zahnívajícího pod vysokým klenutým oknem. Stejně jako Robin i jemu náhle vysoký skleněný strop v Tithebarn House ten výjev nepříjemně připomněl.

Chard se vynořil z kuchyně a kymácel se zpátky na berlích po dřevěné podlaze s malým džbánkem mléka, který nejistě držel v ruce.

„Asi musíte být zvědavý, proč jsem vás požádal, abyste za mnou přijel,“ řekl Chard konečně, když opět usedl a oba drželi v rukou hrníčky s čajem. Strike nasadil chápavý a přístupný výraz.

„Potřebuju někoho, komu můžu věřit,“ pokračoval Chard, aniž čekal na Strikovu odpověď. „Někoho mimo nakladatelství.“

Vrhl rychlý pohled na Strika a okamžitě očima přejel do bezpečí obrazu od Alfreda Wallise.

„Já myslím,“ řekl Chard, „že jsem možná jediný, komu došlo, že Owen Quine nepracoval sám. Měl spolupachatele.“

„Spolupachatele?“ zopakoval nakonec Strike, protože Chard zřejmě očekával nějakou reakci.

„Ano,“ potvrdil Chard vášnivě. „Ó ano. Víte, styl Bombyx mori je Owenův, ale je znát, že to musel psát i s někým jiným. Někdo mu pomáhal.“

Chardova sinalá pleť zčervenala. Sevřel rukojeť jedné z berlí a bezděky ji hladil.

„Pokud by se to dalo dokázat, bude to asi zajímat policii, ne?“ řekl Chard a podařilo se mu pohlédnout Strikovi zpříma do tváře. „Jestli byl Owen zavražděn kvůli tomu, že napsal Bombyx mori, nepadala by pak vina i na jeho komplice?“

„Vina?“ zopakoval Strike. „Podle vás ten spolupachatel přesvědčil Quinea, aby do knížky vložil nějaký materiál v naději, že někdo třetí zareaguje vraždou?“

„Já… dobře, jistý si nejsem,“ řekl Chard a zachmuřil se. „Ten člověk nemusel očekávat, že to dojde tak daleko, ale v každém případě chtěl napáchat velkou škodu.“

Zbělely mu klouby prstů, jak ještě pevněji sevřel berli.

„Z čeho soudíte, že Quineovi někdo pomáhal?“ zeptal se Strike.

„O některých věcech, které se v Bombyx mori naznačují, nemohl Owen vědět bez toho, aby mu ty informace někdo záměrně poskytl,“ řekl Chard a upřeně zíral z boku na svého kamenného anděla.

„Policie se o případného komplice bude zajímat,“ navázal zvolna Strike, „jen pokud by ji mohl dovést k vrahovi.“

Byla to pravda, ale Strike tím chtěl taky Chardovi připomenout, že Quine zemřel za bizarních okolností. Zdálo se, že vrahova totožnost je pro Charda druhořadá.

„Myslíte?“ opáčil Chard a mírně svraštil čelo.

„Jo,“ řekl Strike, „to si myslím. A taky by se o komplice zajímali, kdyby jim mohl objasnit některé méně srozumitelné pasáže knihy. Jedna z vyšetřovacích verzí, jimiž se policie nutně zabývá, spočívá v teorii, že Quinea někdo zabil kvůli tomu, aby naplno neodhalil něco, co v Bombyx mori jen naznačuje.“

Daniel Chard na Strika ohromeně zíral.

„Ano. Neměl jsem… Ano.“

K Strikovu překvapení se nakladatel s pomocí berlí zvedl a začal přecházet sem a tam, houpal se na berlích, jako by paradoval ony první hodiny fyzioterapeutických cvičení, které Strike před lety absolvoval v nemocnici v Selly Oak. Strike teď viděl, že je Chard v dobré tělesné kondici, pod hedvábnými rukávy se mu vlnily vypracované bicepsy.

„Takže vrah…“ spustil Chard a vzápětí s pohledem upřeným někam přes Strikovo rameno nečekaně vyštěkl: „Co je?“

Z kuchyně vyšla Robin s mnohem zdravější barvou v obličeji.

„Promiňte,“ řekla a nervózně se zarazila.

„Tohle je důvěrné,“ řekl Chard. „Ne, je mi líto. Mohla byste se prosím vrátit do kuchyně?“

„Já… tak dobře,“ řekla zaskočená Robin a Strike poznal, že ji to urazilo. Vrhla po něm pohled v očekávání, že se do toho vloží, ale on zůstal zticha.

Když se za Robin zavřely lítací dveře, Chard pronesl vztekle:

„A teď jsem zapomněl, co jsem chtěl říct. Úplně jsem ztratil nit…“

„Povídal jste něco o vrahovi.“

„Ano. Jistě,“ vyhrkl Chard rozčileně a znovu začal kyvadlovým pohybem popocházet o berlích tam a zpátky. „Takže kdyby se vrah dozvěděl o komplici, mohl by se zaměřit i na něho? A třeba ho to už napadlo,“ dodal Chard spíš k sobě než ke Strikovi a s očima zabořenýma do prken luxusní podlahy. „Možná to objasňuje… No ovšem.“

Z malého okna v nejbližší stěně bylo vidět jen temnou hradbu lesa sahajícího až k domu a na černém pozadí se zasněně snášely bílé tečky.

„Ze všeho nejvíc,“ ozval se Chard zničehonic, „mě dokáže ranit neloajálnost.“

Ustal v nepokojném dusotu sem a tam a zprudka se otočil k detektivovi.

„Kdybych vám řekl, koho podezírám z toho, že Owenovi pomáhal, a požádal vás, abyste mi o tom přinesl důkaz, cítil byste se povinen předat tu informaci policii?“

To je delikátní otázka, pomyslel si Strike a nepřítomně si přejel dlaní po bradě, nedokonale oholené ve spěchu ranního odjezdu.

„Jestli po mně žádáte jen prověření vašeho podezření…“ začal Strike pomalu.

„Ano,“ skočil mu do řeči Chard. „Ano, přesně to chci. Rád bych si byl jistý.“

„Pak ne, nemusím policii nutně informovat o tom, co se chystám dělat. Ale jestliže se potvrdí, že takový komplic existuje, a vše bude nasvědčovat tomu, že mohl Quinea zavraždit – nebo minimálně vědět, kdo vraždu spáchal –, považoval bych za svou povinnost o tom policii zpravit.“

Chard opět klesl na jednu z velkých kožených kostek a berle s rachocením upadly na podlahu.

„Do háje,“ zaklel, a když se shýbl, aby se přesvědčil, zda nepoškodil lakovaný povrch, jeho nespokojenost se ozvěnou odrazila od spousty tvrdých povrchů kolem nich.

„Víte už, že si mě najala Quineova manželka, abych se pokusil zjistit, kdo jejího muže zabil?“ zeptal se Strike.

„Něco takového se mi doneslo,“ řekl Chard a stále zkoumal, zda teaková prkna podlahy nedošla úhony. „To ale nijak nepřekáží této linii vyšetřování, ne?“

Jeho sebestřednost je pozoruhodná, pomyslel si Strike. Vzpomněl si na Chardův krasopisný rukopis na kondolenci s obrázkem fialek: Neváhejte se na mě obrátit, kdybyste cokoli potřebovala. Nejspíš mu to diktovala jeho sekretářka.

„A prozradíte mi, kdo je podle vás tím domnělým Quienovým spolupracovníkem?“ zeptal se Strike.

„Je to pro mě nesmírně bolestné,“ zamumlal Chard a očima přejel z Alfreda Wallise na kamenného anděla a pak vzhůru po točitých schodech.

Strike na to nic neřekl.

„Jde o Jerryho Waldegravea,“ řekl Chard, krátce na Strika pohlédl a okamžitě zas očima uhnul jinam. „A povím vám, proč ho podezírám… proč to vím. V posledních týdnech se chová divně. Poprvé jsem si toho všiml, když mi telefonoval kvůli Bombyx mori a oznamoval mi, co Quine provedl. Nebyly v tom žádné rozpaky, žádná omluva.“

„A vy byste očekával, že se vám Waldegrave bude omlouvat za něco, co napsal Quine?“

Zdálo se, že ta otázka Charda překvapila.

„Inu – Owen byl jedním z Jerryho autorů, takže ano, očekával bych jistou lítost nad tím, že mě tam Owen zobrazil takovým… takovým způsobem.“

Strikova neukázněná představivost mu opět předvedla nahého Phalluse Impudicuse, jak stojí nad mrtvolou mladíka vyzařující nadpřirozené světlo.

„Vy máte s Waldegravem špatné vztahy?“ zeptal se.

„Byl jsem vůči Jerrymu Waldegraveovi značně shovívavý. Skutečně shovívavý,“ prohlásil Chard, aniž by odpovídal na přímou otázku. „Vyplácel jsem mu celý plat, když šel před rokem na léčení. Možná má pocit, že se k němu nechovám spravedlivě,“ pokračoval Chard, „ale stál jsem při něm, ano, v případech, kdy by většina jiných, prozíravějších lidí zaujala spíše neutrální postoj. Za Jerryho osobní neštěstí nemůžu. A on na mě má vztek. Ano, dozajista má na mě vztek, byť zcela neoprávněně.“

„Proč na vás má vztek?“ zeptal se Strike.

„Jerry nemá rád Michaela Fancourta,“ zamumlal Chard a zíral přitom do plamenů v krbových kamnech. „Michael kdysi dávno flirtoval s Fenellou, Jerryho manželkou. A mimochodem jsem to byl já, kdo to kvůli přátelství s Jerrym Michaelovi rozmluvil. Ano!“ pokyvoval Chard hlavou, zjevně hluboce pohnutý vzpomínkou na vlastní činy. „Řekl jsem Michaelovi, že je to bezcitné a nemoudré, navíc v jeho situaci… protože Michael krátce předtím přišel o první ženu, rozumíte. Jenže Michael tu moji nevyžádanou radu neocenil. Urazil se a přeběhl k jinému nakladateli. Správní rada byla značně nespokojená,“ dodal Chard. „Trvalo nám přes dvacet let, než se nám podařilo přilákat Michaela zpátky. Ale po tak dlouhé době,“ prohlásil Chard a plešaté temeno jeho hlavy představovalo pouze další odrazovou plochu mezi sklem, naleštěným dřevem a ocelí, „přece Jerry nemůže očekávat, že jeho osobní animozity budou určovat firemní politiku. Od chvíle, co Michael souhlasil, že se vrátí do Roper Chard, začal ale Jerry všemožnými způsoby nenápadně podrývat moji autoritu. Podle mě se to přihodilo následovně,“ pokračoval Chard a občas vrhal pohledy po Strikovi, jako by posuzoval jeho reakce. „Jerry se Owenovi svěřil s tím, že s námi Michael uzavřel novou smlouvu, což jsme se snažili držet pod pokličkou. A Owen už byl přitom s Fancourtem čtvrt století na kordy. A tak Jerry s Owenem vymysleli tuhle… tu příšernou knihu, v níž jsme s Michaelem vystaveni… nechutným pomluvám, aby se odvedla pozornost od Michaelova příchodu do nakladatelství. Chtěli se nám oběma pomstít, i firmě a všem ostatním, které se v ní rozhodli očernit. A nejvýmluvněji o tom svědčí,“ prohlásil Chard hlasem, který se rozléhal prázdným prostorem, „že když jsem Jerrymu výslovně řekl, aby rukopis pečlivě uzamkl, nechal ho přečíst v podstatě komukoli, kdo o to projevil zájem. A když si tak pojistil, že si o něm bude povídat celý Londýn, dá výpověď, prostě si zmizí a mě nechá, ať vypadám jako…“

„Kdy podal Waldegrave výpověď?“ zeptal se Strike.

„Předevčírem,“ odpověděl Chard a zabral se do dalšího výkladu: „A velice se zdráhal podpořit mě v právních krocích proti Quineovi. Což samo o sobě ukazuje…“

„Nemyslel si třeba, že zapojení právníků přitáhne ke knížce mnohem větší pozornost?“ navrhl Strike. „Waldegrave sám v Bombyx mori vystupuje, ne?“

„Už zase tohle!“ uchechtl se Chard. Byla to první známka humoru, kterou u něj Strike zpozoroval, a nebyl to příjemný pohled. „Nesmíte se nechat tak snadno ošálit, pane Striku. O tom Owen nic nevěděl.“

„O čem?“

„Postava Vykrajovače je Jerryho vlastní výtvor – došlo mi to až při třetím čtení,“ řekl Chard. „To je hodně rafinované: vypadá to jako útok na Jerryho, ale ve skutečnosti to má ublížit Fenelle. Ještě pořád žijí spolu, rozumíte, ale ve velmi nešťastném manželství. Velice nešťastném. Ano, při opakovaném čtení mi náhle svitlo,“ pokračoval Chard. Jak sám sobě přikyvoval, po lebce se mu rozběhly vlnky světla z bodových žárovek ve visutém stropě. „Vykrajovače Owen nenapsal. Ten se s Fenellou téměř neznal. A o těch starých záležitostech neměl ani ponětí.“

„Takže co přesně má ten zakrvácený pytel a trpaslice znamenat?“

„To si budete muset vypáčit z Jerryho,“ odbyl ho Chard. „Ať vám to poví sám. Proč bych mu měl pomáhat s šířením pomluv?“

„Říkal jsem si,“ řekl Strike a poslušně opustil tuto linii vyšetřování, „proč Michael Fancourt souhlasil s návratem do nakladatelství Roper Chard, když pro vás pracoval Quine, obzvlášť když spolu ti dva tak špatně vycházeli?“

Nastalo krátké ticho.

„Neměli jsme žádné právní závazky ohledně vydání další Owenovy knížky,“ řekl Chard. „Měli jsme na ni opci, přednostní právo ji vydat. To bylo všechno.“

„Takže vy si myslíte, že Jerry Waldegrave řekl Quineovi, že se ho chystáte hodit přes palubu, aby byl Fancourt spokojený?“

„Ano,“ přisvědčil Chard a bedlivě si prohlížel nehty na rukou. „Myslím si to. A taky jsem se Owena dotkl, když jsem se s ním naposled viděl, takže zprávy o tom, že se ho chystám poslat k ledu, bezpochyby zničily poslední pozůstatky loajality, jíž se mi snad dřív cítil zavázán, protože jsem ho vzal pod svá křídla v době, kdy ho všichni ostatní nakladatelé v celé Británii už odepsali…“

„Čím jste se Owena dotkl?“

„To se stalo, když naposled přišel za mnou do kanceláře. Vzal s sebou dceru.“

„Orlando?“

„Říkal mi, že ji pojmenoval podle hlavní hrdinky stejnojmenného románu Virginie Woolfové.“ Chard zaváhal, očima střelil po Strikovi, ale pak mu zase hned sjely k vlastním nehtům. „Ona… ta jeho dcera není tak úplně v pořádku.“

„Neříkejte?“ odtušil Strike. „V jakém smyslu?“

„Mentálně,“ zahuhlal Chard. „Byl jsem zrovna ve výtvarné redakci, když přišli. Owen mi řekl, že jí ukazuje nakladatelství, na což vůbec neměl právo, ale Owen se tu odjakživa choval jako doma… Pořád měl nějaké nároky, jako by se celý svět točil kolem něho… Ta jeho dcera popadla jednu maketu obálky – špinavýma rukama – a já ji chytil za zápěstí, aby ji nepoškodila…“ Rukama ve vzduchu celou scénu přehrával a při vzpomínce na to znesvěcení svého podniku se mu tvář znechuceně stáhla. „Byla to instinktivní reakce, rozumíte, okamžitá snaha zachránit obrázek, ale ji to strašně rozrušilo. Ztropila scénu. Bylo to nesmírně trapné a nepříjemné,“ mumlal Chard, který jako by tou vzpomínkou znovu trpěl. „Byla téměř hysterická. Owen zuřil. Nepochybně mi to měl za zlé. Tohle a pak to, že jsem přivedl zpátky do nakladatelství Roper Chard Michaela Fancourta.“

„Kdo,“ otázal se Strike, „má podle vás největší důvod být naštvaný na to, jak je v románu Bombyx mori zobrazený?“

„To opravdu netuším,“ odpověděl Chard. Po krátké odmlce dodal: „Elizabeth Tasselovou rozhodně nepotěšilo, že je tam vylíčená jako parazit, po všech těch letech, co Owena odváděla domů z večírků, aby tam ze sebe nemohl dělat opilého pitomce, ale já bohužel k Elizabeth nechovám žádné velké sympatie,“ řekl Chard chladně. „Dopustila, aby se ta knížka dostala na veřejnost, aniž by ji četla. To je trestuhodná neopatrnost.“

„Kontaktoval jste Fancourta, když jste si přečetl rukopis?“ vyptával se dál Strike.

„Musel se dozvědět, co Quine provedl,“ řekl Chard. „Bylo zdaleka nejlepší, že to slyšel nejdřív ode mě. Zrovna se vrátil domů z přebírání Prix Prévost v Paříži. Nebyl to pro mě příjemný telefonát.“

„Jak reagoval?“

„Michael je nezdolný,“ zamumlal Chard. „Řekl mi, ať si s tím nedělám starosti, a prohlásil, že Owen tím ublíží víc sám sobě než nám. Michael se ve svých nepřátelstvích vyžívá. Vůbec to s ním nehnulo.“

„Pověděl jste mu, co o něm Quine v knížce říká nebo naznačuje?“

„Jistěže,“ řekl Chard. „Nemohl jsem připustit, aby se to dozvěděl od někoho jiného.“

„A on se nenaštval?“

„Prohlásil: ‚Poslední slovo budu mít já, Danieli. Poslední slovo budu mít já.‘“

„Jak tomu rozumíte?“

„Víte, on Michael je známý vrah,“ lehce se pousmál Chard. „Snadno zaživa stáhne z kůže, koho si zamane – a když říkám ‚vrah‘,“ upřesnil Chard najednou až se směšnou úzkostlivostí, „mluvím přirozeně v literární…“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Strike. „Požádal jste Fancourta, aby se k vám připojil v právních krocích proti Quineovi?“

„Michael neuznává soudy jako prostředek k řešení podobných záležitostí.“

„Vy jste se asi znal s Josephem Northem, že?“ zeptal se Strike konverzačním tónem.

Svaly v Chardově obličeji ztuhly: maska pod potemnělou pletí.

„To je… to je už strašně dávno.“

„North byl Quineův kamarád, ne?“

„Odmítl jsem román Joea Northa,“ řekl Chard. Úzké rty se mu ve tváři zkroutily. „To je všechno, co jsem provedl. Šest dalších nakladatelů udělalo totéž. Byla to chyba, z komerčního hlediska určitě. Po jeho smrti dosáhla knížka značného úspěchu. Ale podle mě ji Michael z velké části přepsal,“ dodal přezíravě.

„Quine vám vyčítal, že jste odmítl vydat knížku jeho kamaráda?“

„Ano, měl mi to za zlé. Nadělal kvůli tomu hodně povyku.“

„Ale stejně se stal autorem nakladatelství Roper Chard.“

„V tom, že jsem odmítl knihu Joea Northa, nebylo nic osobního,“ řekl Chard a jeho tvář ještě víc potemněla. „Owen to nakonec pochopil.“

Nastala další trapná pauza.

„Takže… když máte za úkol odhalit… podobný typ zločince,“ změnil Chard s viditelným úsilím téma, „spolupracujete na tom s policií, nebo…?“

„No jistě,“ řekl Strike a znechuceně si vybavil animozitu, s níž se poslední dobou setkával ze strany policejních složek, ale potěšilo ho, že mu Chard tak příjemně hraje do karet. „Mám v Metropolitní policii výborné kontakty. Zdá se, že vaše kroky jim nepůsobí žádné starosti,“ řekl s mírným důrazem na přivlastňovací zájmeno.

Provokativní, úskočná věta měla okamžitý účinek.

„Policie sleduje moje kroky?“

Chard to vyhrkl jako vystrašený kluk, nezmohl se ani na hranou chladnokrevnost, za níž by se skryl.

„Každého, o kom se v Bombyx mori mluví, musí policie prošetřit,“ pokračoval Strike ležérně a usrkl čaje, „a všechno, co jste dělali po pátém listopadu, kdy Quine odešel od své ženy a vzal si s sebou knihu, bude jistě předmětem jejich zájmu.“

K Strikově velké spokojenosti začal Chard okamžitě nahlas vypočítávat, co všechno dělal on, zjevně aby se o tom i on sám ujistil.

„Já jsem se o knize nedozvěděl dřív než sedmého,“ řekl a opět se zahleděl na svou zasádrovanou nohu. „Byl jsem zrovna tady na venkově, když mi Jerry zavolal… hned jsem jel zpátky do Londýna – vezl mě tam Manny. Večer jsem strávil doma, Manny s Nenitou to mohou dosvědčit… V pondělí jsem se sešel v kanceláři s právníky, mluvil jsem s Jerrym… Večer jsem byl na večeři s přáteli v Notting Hill – a pak mě Manny odvezl domů… V úterý jsem šel brzy spát, protože ve středu jsem časně ráno letěl do New Yorku. Tam jsem byl až do třináctého… čtrnáctého jsem byl celý den doma… patnáctého…“

Chardovo mumlání postupně utichlo. Snad si uvědomil, že Strikovi vůbec nemusí hlásit, co dělal. Pronikavý pohled, s nímž se obrátil k detektivovi, byl najednou zdrženlivý. Chard si chtěl koupit spojence; Strike viděl, že mu v té chvíli došla dvousečná povaha takového vztahu. Strikovi to už nevadilo. Získal z rozhovoru víc, než očekával; pokud teď Chard svou nabídku zruší, bude ho to stát už jenom peníze.

Přišel Manny, který se po prknech připlížil nepozorovaně jako kočka.

„Nechcete poobědvat?“ zeptal se Charda odměřeně.

„Za pět minut,“ řekl Chard s úsměvem. „Napřed se musím rozloučit s panem Strikem.“

Manny se v botách s gumovou podrážkou zase odplížil.

„Má špatnou náladu,“ obrátil se Chard ke Strikovi a nehezky se zasmál. „Oni to tady na venkově nemají rádi. Dávají přednost Londýnu.“

Sebral z podlahy své berle a zvedl se. Strike ho napodobil, ovšem s mnohem větším úsilím.

„A jak se vede… ehm… paní Quineové?“ zeptal se Chard, jako by chtěl opožděně projevit jistou slušnost, když oba zamířili houpavým pohybem jako dva podivní třínozí živočichové zpátky k domovním dveřím. „To je ta velká zrzavá ženská, že ano?“

„Ne,“ řekl Strike. „Hubená. Prošedivělé vlasy.“

„Aha,“ odtušil Chard bez velkého zájmu. „Tak to jsem mluvil s někým jiným.“

Strike se zastavil u lítacích dveří do kuchyně. Chard se také zastavil a zatvářil se pohoršeně.

„Musím už bohužel jít, pane Striku…“

„Já taky,“ řekl Strike přívětivě, „ale moje asistentka by mi asi nepoděkovala, kdybych ji tady nechal.“ Chard očividně na existenci Robin, kterou tak kategoricky vykázal, úplně zapomněl.

„Aha, vlastně… jistěže… Manny! Nenito!“

„Je na toaletě,“ oznámila podsaditá žena, která se vynořila z kuchyně a v ruce nesla plátěný pytlík s Robininými střevíci. Čekali v mírně tísnivém tichu. Pak se Robin s kamenným výrazem konečně objevila a obula se.

Když se otevřely domovní dveře, do zahřátých tváří se jim zakousl mrazivý vzduch. Strike si s Chardem podali ruce. Robin zamířila přímo k autu a usedla za volant, aniž s kýmkoli promluvila jediné slovo.

Objevil se Manny ve svém těžkém kabátě.

„Pojedu s vámi,“ řekl Strikovi, „abych zkontroloval bránu.“

„Mohou zazvonit do domu, kdyby uvízli, Manny,“ řekl Chard, ale mladík mu nevěnoval pozornost a nastoupil do auta stejně jako předtím.

Všichni tři jeli mlčky zpátky padajícím sněhem po černobílé příjezdové cestě. Manny stiskl dálkové ovládání, které si vzal s sebou, a brána se bez potíží otevřela.

„Díky,“ řekl Strike a otočil se k Mannymu na zadním sedadle. „Nazpátek už bohužel budete muset jít v zimě a po svých.“

Manny zafuněl, vystoupil z auta a třískl dveřmi. Robin už zařadila jedničku, když se Manny objevil u Strikova okénka. Robin zabrzdila.

„Ano?“ pobídl ho Strike, když stáhl okénko.

„Já ho nestrčil,“ prohlásil Manny zprudka.

„Prosím?“

„Ze schodů,“ řekl Manny. „Já ho nestrčil. Lže.“

Strike s Robin na něho užasle zírali.

„Věříte mi?“

„Jo,“ odtušil Strike.

„Tak fajn,“ řekl Manny a kývl jim na pozdrav. „Fajn.“

Otočil se a vydal se zpátky k domu, přičemž mírně podkluzoval na gumových podrážkách.

30

A já vás jako důvěrnou přítelkyni seznámím

s jedním svým záměrem. Abych řekla pravdu –

když už mluvíme spolu tak otevřeně…

William Congreve: Láska za lásku

Na Strikovo naléhání se zastavili na oběd v Burger King na benzince hned za Tivertonem.

„Musíš něco sníst, než se vydáme na cestu.“

Robin s ním šla dovnitř téměř beze slova, nijak nekomentovala Mannyho poslední šokující prohlášení. Strike se ani nedivil, že se tváří chladně a trochu trpitelsky, ale nehodlal se tím dlouze zabývat. Vystála frontu na burgery, protože on si nemohl s berlemi sám nést podnos, a když na malý umakartový stolek položila přeplněný tác, ve snaze rozptýlit napětí prohlásil:

„Podívej, já vím, že jsi čekala, že Chardovi vynadám za to, že se k tobě choval jako ke služce.“

„Nečekala,“ odporovala mu Robin automaticky. (Když ho to slyšela vyslovit nahlas, připadala si náhle dětinsky urážlivá.)

„Jak myslíš,“ pokrčil Strike podrážděně rameny a zakousl se do prvního burgeru.

Minutu či dvě jedli v rozladěném mlčení, až se nakonec projevila Robinina vrozená upřímnost.

„Tak dobře, čekala jsem to, trochu,“ přiznala.

Zklidněný tučným jídlem a dojatý jejím přiznáním Strike prohlásil:

„Právě z něj začaly padat užitečné informace, Robin. Nemůžeš se přece dohadovat s vyšetřovaným, když si zrovna pustí hubu na špacír.“

„Pardon, že jsem taková amatérka,“ odsekla dotčeně.

„Kristepane,“ zaklel. „Kdo říká, že…?“

„Co jsi měl v úmyslu, když jsi mě přijímal?“ zeptala se zničehonic naléhavě a její nerozbalený burger dopadl zpátky na podnos.

Latentní vztek posledních týdnů ji najednou přemohl. Bylo jí jedno, co uslyší; chtěla znát pravdu. Byla písařka a sekretářka, nebo něco víc? Zůstala u Strika a pomáhala mu vyškrábat se z chudoby jenom kvůli tomu, aby ji odsunul stranou jako nějakou služku?

„V úmyslu?“ opakoval Strike a užasle na ni zíral. „Co tím chceš říct, že jsem měl něco v úmyslu…?“

„Myslela jsem si, že jsi chtěl, aby se ze mě stala… Myslela jsem si, že podstoupím nějaký… nějaký výcvik,“ vyhrkla Robin se zarůžovělými tvářemi a s nepřirozeným leskem v očích. „Nejednou ses o tom zmiňoval, ale poslední dobou pořád mluvíš jenom o tom, že budeme muset přijmout někoho dalšího. Smířila jsem se s nižším platem,“ pokračovala rozechvělým hlasem. „Odmítla jsem lépe placená zaměstnání. Myslela jsem si, že jsi chtěl, abych byla…“

Její zlost, tak dlouho potlačovaná, jí vháněla do očí slzy, ale byla odhodlaná se jim nepoddat. Fiktivní partnerka, kterou si představovala po Strikově boku, třeba ta za všech okolností racionální bývalá policistka, která by ke všemu přistupovala věcně a bez emocí, by nikdy nebrečela…

„Myslela jsem si, že jsi chtěl, abych… Nemyslela jsem si, že budu jenom zvedat telefony.“

„Ty nezvedáš jenom telefony,“ řekl Strike, který právě dojedl první burger a zpod hustého obočí sledoval, jak Robin zápasí se svým hněvem. „Tento týden jsi se mnou obhlížela domy lidí podezřelých z vraždy. A dneska jsi nám oběma na dálnici zachránila život.“

Robin se ale nemínila nechat uchlácholit.

„Co jsi čekal, že pro tebe budu dělat, když sis mě ve firmě nechal?“

„Žádný přesný plán jsem neměl,“ prohlásil Strike po chvíli neupřímně. „Netušil jsem, že tu práci bereš tak vážně – že tolik stojíš o detektivní výcvik…“

„Jak bych ji mohla nebrat vážně?“ zeptala se Robin důrazně zvýšeným hlasem.

Čtyřčlenná rodina v rohu malé restaurace na ně bezostyšně zírala. Robin jim nevěnovala sebemenší pozornost. Najednou byla sinalá vzteky. Dlouhá cesta zimní Anglií, Strike, který jí snědl všechno jídlo, jeho údiv nad tím, že umí dobře řídit, jak ji odstavili do kuchyně k Chardovu služebnictvu, a teď tohle…

„Platíš mi půlku – půlku – toho, kolik by mi dali na tom personálním oddělení! Proč si myslíš, že jsem u tebe zůstala? Pomáhala jsem ti. Pomohla jsem ti vyřešit případ Luly Landryové…“

„Fajn,“ řekl Strike a zvedl do vzduchu mohutnou ruku s chlupatým hřbetem. „Fajn, já ti to teda povím. Jen mi pak nevyčítej, když se ti nebude líbit, co uslyšíš.“

Hleděla na něho zrudlá v obličeji, napřímená na plastové židli nad jídlem, kterého se ani nedotkla.

„Opravdu jsem tě vzal s myšlenkou, že ti poskytnu výcvik. Neměl jsem peníze na žádný kurzy, ale říkal jsem si, že do té doby, než si to budu moct dovolit, se budeš moct lecčemu přiučit přímo v zaměstnání.“

Odhodlaná neustoupit, dokud neuslyší, co dalšího má na srdci, na to Robin nic neřekla.

„Máš pro tu práci velký nadání,“ řekl Strike, „jenže se vdáváš za člověka, kterej nesnáší, že něco takovýho děláš.“

Robin otevřela ústa a zase je zavřela. Tím nečekaným sdělením jí naprosto vyrazil dech a Robin ztratila řeč.

„Z práce odcházíš denně na vteřinu přesně…“

„Neodcházím!“ ohradila se vztekle Robin. „Jestli sis náhodou nevšiml, na dnešek jsem si odmítla vzít volno, abych tady byla s tebou a odvezla tě až do Devonu…“

„Protože on není doma,“ skočil jí do řeči Strike. „Protože se o tom nedozví.“

Pocit, že se dusí, zesílil. Jak Strike může vědět, že Matthewovi lhala, nebo mu aspoň neříkala všechno?

„I kdyby… ať už to je pravda, nebo není,“ řekla roztřeseným hlasem, „je to jen moje věc, co dělám se svým… Matthew o mé kariéře nerozhoduje.“

„Šestnáct let jsem byl s Charlotte, pořád jsme se rozcházeli a zase k sobě vraceli,“ řekl Strike a vzal si svůj druhý burger. „Většinu času jsem s ní spíš nebyl. Nenáviděla moji práci. Ta byla stálou příčinou našich rozchodů – jednou z příčin našich rozchodů,“ opravil se, aby byl svědomitě upřímný. „Nedokázala pochopit, že pro mě je práce poslání. Někteří lidé to prostě nedokážou; pro ně znamená práce přinejlepším společenské postavení a schopnost platit složenky, nemá pro ně hodnotu sama o sobě.“

Začal rozbalovat burger a Robin na něj upřeně zírala.

„Potřebuju partnera, co bude moct pracovat přesčas,“ řekl Strike. „Někoho, komu nebude vadit práce přes víkend. Já Matthewovi nevyčítám, že se o tebe bojí…“

„Ale nebojí,“ vyhrkla Robin dřív, než si ta slova stačila rozmyslet. V nezvladatelné touze vyvrátit všechno, co Strike říká, z ní vypadla těžko uvěřitelná pravda. Ve skutečnosti měl Matthew velmi omezenou představivost. Neviděl Strika zakrváceného poté, co ho pobodal vrah Luly Landryové. Dokonce i její popis Owena Quinea, jehož tělo našel Strike svázané a vykuchané, mu zřejmě připadal nejasný a vnímal ho silným prizmatem žárlivosti, která obestírala všechno, co se Strikem souviselo. Jeho odpor vůči jejímu zaměstnání neměl nic společného s nějakou starostlivostí a ona si to nikdy dřív v plném rozsahu nepřipustila.

„Moje práce může být občas nebezpečná,“ pokračoval Strike s plnou pusou dalšího burgeru, jako by ji neslyšel.

„Jsem ti přece užitečná,“ řekla Robin huhňavějším hlasem, než byl jeho, ačkoli měla ústa prázdná.

„Já vím, že ano. Kdybych tě neměl, nebyl bych tam, kde jsem,“ přisvědčil Strike. „Nikdo nebyl v životě vděčnější za omyl pracovní agentury než já. Jsi neuvěřitelná, nemohl jsem mít… Nebreč sakra, ta rodinka na nás už tak civí jak na betlém.“

„To je mi u prdele,“ vzlykla Robin do hrsti plné kapesníků a Strike se rozesmál.

„Jestli to opravdu chceš,“ řekl do záplavy rudozlatých vlasů na skloněné hlavě, „můžeš jít na kurz sledování a vyšetřování hned, jak na to budu mít peníze. Ale když budeš mojí partnerkou ve výcviku, musíš počítat s tím, že po tobě občas budu požadovat věci, který se Matthewovi nemusejí líbit. To je všechno, co k tomu chci říct. S ním si to musíš vyřešit sama.“

„Vyřeším,“ řekla Robin a bojovala s nutkáním rozbulet se na celé kolo. „Ale přesně tohle chci. Kvůli tomu jsem u tebe zůstala.“

„Tak se dej do háje dohromady a sněz si ten burger.“

Robin mohla sotva něco pozřít s tím velkým knedlíkem v krku. Byla otřesená, ale měla radost. Nemýlila se: Strike v ní viděl to, co bylo v něm samém. Nepatřili k lidem, kteří pracují jen kvůli tomu, aby měli čím zaplatit složenky…

„Tak mi popovídej o Danielu Chardovi,“ řekla.

Pustil se do toho a všetečná čtyřčlenná rodina odnesla tácy a odešla, přičemž po té zvláštní dvojici neustále vrhali kradmé pohledy a z toho, co viděli, nebyli moc moudří. Byla to milenecká, nebo rodinná hádka? A jak to, že se tak rychle zase usmířili?

„Paranoidní, maloučko výstřední, posedlý sám sebou,“ dokončil Strike o pět minut později, „ale něco na tom jeho nápadu může být. Jerry Waldegrave mohl s Quinem spolupracovat. Na druhou stranu mohl dát výpověď taky kvůli tomu, že už má Charda plné zuby, protože s ním asi musí být dost těžká spolupráce.

„Dáš si kávu?“

Robin pohlédla na hodinky. Pořád sněžilo; bála se zdržení na dálnici, kvůli kterým by nemusela stihnout vlak do Yorkshiru, ale po jejich rozhovoru byla odhodlaná předvést, jak velká je její oddanost práci, a tak s kávou souhlasila. Navíc bylo pár věcí, které chtěla Strikovi říct, dokud sedí naproti němu. Vykládat mu je za volantem, kde by neviděla jeho reakce, by ji ani zdaleka tak neuspokojilo.

„Sama jsem o Chardovi taky něco zjistila,“ řekla, když se vrátila s dvěma šálky a s jablečným koláčem pro Strika.

„Drby od služebných?“

„Ne,“ odpověděla Robin. „Ti za celou dobu, co jsem s nimi byla v kuchyni, neřekli skoro ani slovo. Zdálo se, že mají oba mizernou náladu.“

„Podle Charda to v Devonu nemají rádi. Dávají přednost Londýnu. Jsou to sourozenci?“

„Podle mého spíš matka se synem,“ řekla Robin. „Oslovoval ji ‚mamu‘. V každým případě jsem si byla odskočit a záchod pro služebnictvo se nachází hned vedle ateliéru. Daniel Chard toho ví hodně o anatomii,“ pokračovala Robin. „Na stěnách mu tam visí reprodukce anatomických kreseb Leonarda da Vinci a v jednom rohu stojí anatomický model. Nahání to hrůzu – je z vosku. A na jednom z malířských stojanů,“ dodala, „byla velice propracovaná kresba s názvem Sluha Manny. Ležel na zemi, nahý.“

Strike položil šálek s kávou.

„To jsou velice zajímavé informace,“ poznamenal rozvážně.

„Myslela jsem si, že se ti budou líbit,“ řekla Robin s plachým úsměvem.

„Vrhá to zpětně dost zajímavé světlo na Mannyho ujišťování, že svého šéfa nestrčil ze schodů.“

„Oni vůbec nebyli rádi, že tam jsi,“ řekla Robin, „ale to jsem mohla zavinit já. Řekla jsem jim, že jsi soukromý detektiv, ale Nenita – nemluví anglicky tak dobře jako Manny – nerozuměla, a tak jsem jí vysvětlila, že jsi svým způsobem policista.“

„A z toho usoudili, že si mě Chard pozval kvůli stížnosti na Mannyho, že se vůči němu dopustil násilí.“

„Zmínil se o tom Chard?“

„Ani slovem,“ odpověděl Strike. „Mnohem víc se zabýval údajnou Waldegraveovou zradou.“

Po návštěvě toalety vyrazili zas do zimy. Když přecházeli přes parkoviště, mhouřili oči proti vířícímu sněhu. Na kapotě toyoty se už usadila tenká vrstva ledu.

„Stíháš to na King’s Cross v pohodě, že jo?“ řekl Strike, když se podíval na hodinky.

„Pokud se nedostaneme do zácpy na dálnici,“ řekla Robin a potají zaťukala na dřevěné vnitřní obložení dveří.

Sotva vyjeli na M4, kde na všech cedulích svítila varování před špatným počasím a rychlost byla omezena na devadesátku, Strikovi zazvonil mobil.

„Ilso? Tak jak to vypadá?“ „Ahoj, Corme. No, mohlo by to být horší. Nevzali ji do vazby, ale byl to důkladný výslech.“

Strike přepnul mobil na hlasitý odposlech, aby Robin Ilsu slyšela. Oba se pak se zachmuřeným výrazem soustředili na Ilsiny zprávy, zatímco auto si razilo cestu vánicí za neustálého šustění stěračů.

„Určitě se domnívají, že je to ona,“ řekla Ilsa.

„Na čem to zakládají?“

„Na příležitosti,“ řekla Ilsa, „a na jejím chování. Ona si rozhodně moc nepomáhá. Je nesmírně podrážděná z toho, že ji vůbec vyslýchají, a pořád mluví o tobě, což je vytáčí na nejvyšší míru. Tvrdila jim, že ty zjistíš, kdo to opravdu udělal.“

„Do háje,“ zabručel popuzeně Strike. „A co bylo v té garáži?“

„No jo, ještě tohle. Našli tam v hromadě odpadků ohořelý zakrvácený hadr.“

„Tak to je sakra objev,“ řekl Strike. „To tam mohlo ležet celý roky.“

„Forenzní laboratoř to prověří, ale souhlasím, že asi nemá smysl se na to chodit dívat, když se jim doposud nepodařilo najít ty vnitřnosti.“

„Ty víš o vnitřnostech?“

„Všichni už vědí o vnitřnostech, Corme. Bylo to ve zprávách.“

Strike s Robin si vyměnili krátký pohled.

„Kdy?“

„V poledne. Myslím, že policie už věděla, že to praskne, a tak ji sbalili, aby z ní zkusili něco vymáčknout dřív, než se to rozkřikne.“

„To novinářům pustil někdo od nich,“ řekl Strike vztekle.

„To je závažný obvinění.“

„Mám to přímo od novináře, kterej nějakýmu poldovi platí, aby mluvil.“

„Ty se znáš s docela zajímavýma lidma, co?“

„Tomu se při mý práci nevyhneš. Díky za informace, Ilso.“

„V pohodě. Pokus se ji z toho vězení vysekat, Corme. Mně se docela líbí.“

„Kdo je to?“ zeptala se Robin, když Ilsa zavěsila.

„Stará kamarádka ze školy z Cornwallu, advokátka. Vdala se za jednoho z mých londýnských kamarádů,“ řekl Strike. „Poslal jsem Leonoru za ní, protože – do prdele.“

Projeli mírnou zatáčkou a ocitli se na konci dlouhé zácpy. Robin začala brzdit a zařadili se za nejbližší peugeot.

„Do prdele,“ opakoval Strike a pokradmu se podíval na Robinin nehybný profil.

„Další nehoda,“ řekla Robin, „vidím majáčky.“

Představila si, jak by se Matthew asi tvářil, kdyby mu musela zavolat, že nepřijede, protože nestihla noční vlak. Pohřeb jeho matky… Kdo to nestihne na pohřeb? Už tam měla být, v domě Mattova otce, pomáhat s přípravami, vzít na sebe trochu té tíhy. Víkendová taška už měla ležet v jejím starém pokoji doma, pohřební šaty měla mít vyžehlené a měly viset na ramínku ve staré skříni, všechno mělo být připravené ke krátké cestě do kostela nazítří ráno. Pohřbívali paní Cunliffeovou, její budoucí tchyni, ale ona se radši vydala se Strikem v sněhové vánici autem do Devonu, a teď trčí v zácpě přes tři sta kilometrů od kostela, kde zítra uloží k odpočinku Matthewovu matku.

To mi nikdy neodpustí. Nikdy mi neodpustí, jestli ten pohřeb nestihnu proto, že jsem podnikla tohle…

Proč musela zrovna dnes stát před takovou volbou? Proč muselo být tak špatné počasí? Robin se svíral žaludek úzkostí a auta před ní se nehýbala.

Strike mlčel, ale pustil rádio. Prostor auta vyplnil zvuk skupiny Take That, která zpívala o tom, že teď je před námi konečně pokrok, zatímco dřív žádný nebyl. Hudba šla Robin na nervy, ale nic neřekla.

Šňůra automobilů o pár metrů popojela.

Ach, pane Bože, dej, ať se dostanu na King’s Cross včas, modlila se Robin v duchu.

Tři čtvrtě hodiny se pomalu posouvali po zasněžené vozovce, odpolední světlo kolem nich se rychle ztrácelo. Předtím se Robin zdálo, že má do odjezdu nočního vlaku moře času, ale teď měla pocit, že je to spíš bazén, z něhož rychle odtéká voda, a jí hrozí, že za chvíli uvízne jako osamělý vyvrhel na dně.

Teď už před sebou viděli bouračku; policie, blikající světla, pomačkané polo.

„To stihneš,“ řekl Strike, který promluvil poprvé od chvíle, kdy pustil rádio. Čekali už, kdy na ně přijde řada, aby na pokyn dopravního policisty projeli kolem nehody. „Bude to o fous, ale stihneš to.“

Robin na to nic neřekla. Věděla, že je to všechno jen její chyba, ne jeho: on jí nabízel, ať si vezme na celý den volno. To ona ho přemluvila, že s ním pojede do Devonu, to ona lhala Matthewovi ohledně možnosti sehnat na dnešek místenku. Měla radši celou cestu z Londýna do Harrogate stát, než aby nestihla pohřeb paní Cunliffeové. Strike chodil s Charlotte nesoustavně šestnáct let a jeho práce nakonec zavinila jejich rozchod. Nechtěla o Matthewa přijít. Proč tohle vůbec udělala? Proč se nabídla, že Strika odveze?

Provoz byl hustý a pomalý. V pět hodin projížděli rušnou špičkou kolem Readingu a znovu museli zastavit. Strike pustil v rádiu zprávy. Robin se snažila poslouchat, co říkají o Quineově vraždě, ale srdcem teď byla v Yorkshiru, jako by přeskočila celou dopravní zácpu a všechny ty nesmiřitelné, zasněžené kilometry mezi ní a jejím domovem.

„Policie dnes potvrdila, že zavražděný spisovatel Owen Quine, jehož tělo bylo objeveno před šesti dny v domě v londýnském Barons Court, byl zavražděn stejným způsobem jako hlavní hrdina jeho poslední, dosud nepublikované knihy. V případu zatím nebyl nikdo zatčen. Inspektor Richard Anstis, který vede vyšetřování, promluvil k novinářům dnes časně odpoledne.“

Strike si všiml, že Anstis mluví strojeně a nervózně. Bylo mu proti mysli, že musel veřejnost o případu zpravit touto cestou.

„Zajímáme se o poznatky kohokoli, kdo měl přístup k rukopisu posledního románu pana Quinea…“

„Můžete nám sdělit, jak přesně byl pan Quine zavražděn, pane inspektore?“ zeptal se dychtivě mužský hlas.

„Stále ještě čekáme na podrobnou forenzní zprávu,“ řekl Anstis a vzápětí mu skočila do řeči jiná novinářka.

„Můžete potvrdit, že část Quineova těla vrah odstranil?“

„Část vnitřností pana Quinea byla odnesena z místa zločinu, ano,“ řekl Anstis. „Sledujeme několik stop, ale obracíme se na veřejnost, která by mohla přispět jakoukoli relevantní informací. Jde o otřesný zločin a domníváme se, že pachatel je extrémně nebezpečný.“

„To ne!“ vypravila ze sebe Robin zoufale a Strike vzhlédl ke zdi červených koncových světel na obzoru před nimi. „Už žádná další autonehoda…“

Strike bouchnutím vypnul rádio, stáhl okénko a vystrčil hlavu do vířícího sněhu.

„Ne,“ zakřičel na ni. „Někdo jen zůstal viset na kraji… zapadl ve sněhu… rozjedeme se každou chvilku,“ ujistil ji.

Ale trvalo dalších čtyřicet minut, než se jim podařilo kolem překážky na silnici projet. Všechny tři pruhy byly ucpané a rozjeli se jen velmi pomalu.

„Nestihnu to,“ řekla Robin, když konečně dorazili na okraj Londýna. V ústech měla sucho. Bylo pět minut po čtvrt na jedenáct.

„Stihneš,“ řekl Strike. „Vypneme tu zatracenou blbost,“ dodal a jediným úderem umlčel navigaci, „a nesjížděj tady…“

„Ale musím tě přece hodit…“

„Na mě se vykašli, mě nemusíš nikam házet. Příští doleva…“

„Tam nemůžu, to je jednosměrka!“

„Doleva!“ zařval a strhl jí volant.

„Tohle nedělej, to je nebezpečný…“

„Chceš snad prošvihnout ten zatracenej pohřeb? Šlápni na to! První doprava…“

„Kde to jsme?“

„Vím, co dělám,“ řekl Strike a mhouřil oči proti chumelenici. „Rovně… Táta mýho kámoše Nicka byl taxikář, ten mě to naučil… ještě jednou doprava –, vykašli se na ten zákaz vjezdu, kdo by tady asi v noci v tomhle počasí byl? Rovně a na světlech doleva!“

„Nemůžu tě přece nechat na King’s Cross!“ vykřikla, ale dál slepě poslouchala jeho příkazy. „Nemůžeš řídit, co budeš s tím autem dělat?“

„Vyser se na auto, já už něco vymyslím – tady nahoru, druhou doprava…“

Za pět minut jedenáct se Robin zjevily skrz sníh věže St Pancras, jako by to bylo nebeské vidění.

„Zastav tady na kraji, vystup a utíkej,“ pobídl ji Strike. „Zavolej mi, jestli jsi to stihla. Kdyby ne, tak já budu tady.“

„Děkuju.“

A byla pryč, sprintovala sněhem a víkendová taška se jí komíhala v ruce. Strike se za ní díval, jak mizí do tmy, představoval si, jak mírně uklouzne na hladké podlaze nádraží, ale ustojí to a divoce se rozhlíží po nástupištích… Auto nechala podle jeho instrukcí u obrubníku s dvojitou čárou zákazu zastavení. Jestli ten vlak stihne, on zůstane trčet ve vypůjčeném autě, které nemůže řídit a které určitě odtáhnou.

Zlaté ručičky na věžních hodinách St Pancras neúprosně mířily k jedenácté hodině. Strike v duchu viděl, jak se hlučně zavírají dveře vagonů a Robin sprintuje po nástupišti s rozevlátými rudozlatými vlasy…

Minuta po celé. Soustředěně pozoroval vchod do nádraží a čekal.

Neobjevovala se. Přesto čekal dál. Pět minut po jedenácté. Šest minut.

Zazvonil mu mobil.

„Stihlas to?“

„O fous… už se chystal k odjezdu… Cormorane, děkuju ti, strašně moc ti děkuju…“

„V pohodě,“ odtušil a rozhlédl se kolem sebe po tmavé zledovatělézemi a hluboké sněhové pokrývce. „Šťastnou cestu. Já to tady zvládnu. A zítra zlom vaz.“

„Děkuju ti!“ zvolala, když vypínal telefon.

Dlužil jsem jí to, pomyslel si Strike, když sahal pro berle, ale představa, jak se jednonohý povleče přes zasněžený Londýn a vyplázne tučnou pokutu za pronajaté auto odstavené v zákazu stání uprostřed města, nebyla proto o nic přitažlivější.

31

Nebezpečí, ta výzva pro každého génia.

George Chapman: Pomsta za Bussyho d’Ambois

Danielu Chardovi by se jeho maličký podkrovní nájemní byt v Denmark Street určitě nelíbil, říkal si Strike, leda by objevil primitivní kouzlo v liniích starého toustovače nebo stolní lampičky, ale pro člověka s jednou nohou měl řadu výhod. V sobotu ráno koleno stále odmítalo protézu, ale naštěstí tady bylo všechno v podstatě na dosah; kratičké vzdálenosti snadno překonal přískoky po jedné noze; po ruce bylo jídlo v ledničce, teplá voda i cigarety. Dneska se Strikovi v bytečku se zamženým oknem a sněhem na parapetu za ním opravdu líbilo.

Po snídani zůstal ležet v posteli, kouřil, hrnek s tmavě hnědým čajem si položil vedle sebe na krabici, která mu nahrazovala noční stolek, a mračil se nikoli kvůli špatné náladě, nýbrž soustředěním.

Šest dní a nic.

Ani stopa po ztracených Quineových vnitřnostech, ani žádný forenzní důkaz, který by ukazoval k potenciálnímu vrahovi (dobře věděl, že zatoulaný vlas nebo otisk prstů by najisto zabránily včerejšímu bezvýslednému výslechu Leonory). Žádné ohlasy na výzvu, jestli ještě někdo nespatřil zahalenou postavu, která vstoupila do domu krátce předtím, než Quine zemřel (považovala to policie za výmysl souseda se silnýmibrýlemi?). Žádný usvědčující záznam nečekaných návštěvníků v Talgarth Road, žádní podezíraví náhodní chodci, kteří by si všimli čerstvě zkypřené půdy, žádné odhalení hromádky hnijících střev zabalených v černé burce, žádná stopa po Quineově tašce s materiály k románu Bombyx mori. Nic.

Šest dní. Vraha už chytil i za šest hodin, ačkoli to byly nepochybně unáhlené, lajdácky provedené zločiny z vášně nebo zoufalství, při kterých spolu s proudy tryskající krve vyšla napovrch spousta stop a vodítek, a panikařící nebo neschopní pachatelé všechny ve svém okolí zahrnuli snůškou lží.

Quineova smrt byla jiná, záhadnější a zlověstnější.

Strike pozvedl hrníček k ústům a v duchu před sebou tu mrtvolu spatřil úplně jasně, jako by se díval na fotografii ve svém mobilu. Byla to divadelní scéna, dekorace s kulisami.

A i když to předtím vytýkal Robin, sám se teď neubránil otázkám: Proč to někdo udělal? Z pomsty? Z šílenství? Aby zatajil něco jiného? (Ale co?) Důkazy zničené kyselinou chlorovodíkovou, nejistý čas smrti, vrah přišel i odešel nepozorovaně. Pečlivě naplánované. Promyšlené do posledního detailu. Šest dní a ani jedna stopa… Strike nevěřil Anstisovu tvrzení, že sledují několik linií vyšetřování. Dávný kamarád se s ním už po nervózních varováních, aby se do vyšetřování nepletl a držel se stranou, o žádné informace samozřejmě nedělil.

Strike si roztržitě smetl ze starého svetru popel a zapálil si novou cigaretu od nedopalku té předchozí.

Domníváme se, že pachatel je extrémně nebezpečný, řekl Anstis novinářům, tvrzení, které bylo podle Strika trýznivě evidentní a zároveň podivně zavádějící.

A vybavila se mu zvláštní vzpomínka: na velké dobrodružství o osmnáctých narozeninách Davea Polwortha.

Polworth byl Strikův nejstarší kamarád; znali se od mateřské školky. Během dětství a dospívání se Strike opakovaně stěhoval pryč z Cornwallu a zase zpátky a jejich přátelství pokaždé navázalo přesně tam, kde ho Strikova matka svými vrtochy naposled přerušila.

Dave měl strýce, který se v raném mládí odstěhoval do Austrálie a stal se z něho multimilionář. Pozval synovce, aby do Austrálie přijel oslavit své osmnácté narozeniny a vzal si s sebou i nějakého kamaráda.

Oba tehdy spolu letěli přes půlku světa; bylo to největší dobrodružství jejich mladých životů. Bydleli v obrovském domě strýce Kevina na pláži, všude samé sklo a leštěné dřevo, bar v obývacím pokoji; diamantově lesklé vlny se tříštily v oslepujícím slunci a nad ohněm se opékali obrovští růžoví garnáti na grilovacích jehlách; cizí přízvuk, pivo, další pivo, blondýnky s karamelovou pletí, jaké jste v Cornwallu v životě neviděli… A pak přímo na Daveovy narozeniny žralok.

„Jsou nebezpeční jenom tehdy, když je člověk provokuje,“ tvrdil strýcKevin, který se rád potápěl s akvalungem. „Žádný osahávání, kluci, jasný? Žádný hlouposti.“

Jenže pro Davea Polwortha, který miloval moře a doma surfoval, rybařil a jezdil na jachtě, byly hlouposti solí života, nikdy si nenechal ujít žádné vzrušení.

Žralok černocípý je rozený zabiják s mrtvolně nehybnýma očima a s řadami úzkých ostrých zubů, ale jak nad ním tehdy plavali a s úžasem sledovali jeho lenivě elegantní krásu, Strike by mohl přísahat, že mu byli zcela lhostejní a spokojeně by zase zmizel v azurovém přítmí. Jenže Dave se ho odhodlal dotknout.

Jizva mu zůstala dodnes: žralok mu utrhl pořádný kus předloktí a pravý palec měl zčásti necitlivý. Nijak mu to ale nebránilo ve výkonu jeho povolání: Dave teď pracoval v Bristolu jako stavební inženýr a v hospodě Victory Inn, kde se při svých návštěvách domova se Strikem dodnes scházeli vypít si pár pint piva Doom Bar, mu přezdívali „Frajer“. Polworth byl paličatý, lehkomyslný a neúnavný hledač vzrušení, ve volném čase se pořád věnoval akvalungovému potápění, jenom žraloky, kteří se vyhřívali na sluníčku v Atlantském oceánu, už nechával uctivě na pokoji.

Po stropě nad Strikovou postelí se táhla jemná trhlina, které si nikdy dřív nevšiml. Přejížděl po ní očima a vzpomínal na stín u mořského dna, náhlý mrak temné krve a jak se Daveovo tělo zmítalo v němém výkřiku.

Vrah Owena Quinea je stejný jako ten černocípý žralok, napadlo ho. Mezi podezřelými v tomto případě nejsou žádní šílení, nevybíraví predátoři. Nikdo z nich za sebou nemá žádné násilné činy, anebo se o nich přinejmenším neví. Nebyla zde žádná stopa – jak tomu často bývá, když se objeví nějaká mrtvola – vedoucí k dřívějším přečinům a ke dveřím podezřelého, žádná krví poznamenaná minulost, kterou by za sebou někdo táhl jako pytel s vnitřnostmi pro hladové lovecké psy. Tento vrah patřil mezi vzácnější, podivnější dravce: takové, co skrývají svou pravou povahu, dokud je něco dostatečně nerozruší. Owen Quine, podobně jako Dave Polworth, lehkovážně rozdráždil budoucího vraha, a přivolal tak na sebe děsivou pohromu.

Strike už mnohokrát slyšel povšechné tvrzení, že každý má někde v sobě ukrytou schopnost zabíjet, ale věděl, že to je lež. Nepochybně existovali lidé, pro které je zabíjení snadné a příjemné: pár takových už v životě potkal. Miliony se podařilo úspěšně vycvičit, aby dokázali zabíjet jiné; k těm patřil i Strike. Lidé zabíjeli oportunisticky, aby získali nějakou výhodu, v sebeobraně, dokázali prolít krev, když se zdálo, že jiná alternativa neexistuje; byli ale rovněž lidé, ve kterých se něco zaseklo a ani pod nejsilnějším tlakem nedokázali využít své výhody, chopit se příležitosti, prolomit poslední a největší tabu.

Strike nepodceňoval, co vyžadovalo svázat, mučit a rozřezat Owena Quinea. A člověk, který to udělal, dosáhl svého cíle, aniž by byl odhalen, úspěšně odstranil důkazy a podle všeho nevykazoval dostatek úzkosti nebo pocitu viny, aby to vzbudilo něčí pozornost. To všechno ukazovalo na nebezpečnou povahu, vysoce nebezpečnou povahu – hlavně v případě, kdyby ji něco rozdráždilo. Dokud takový člověk věří, že ho nikdo neodhalí a nikdo ho nepodezřívá, není pro své okolí nijak nebezpečný. Ale pokud se ho dotkne někdo další… dotkne se ho třeba v místě, kde se to podařilo Owenu Quineovi…

„Do prdele,“ zamumlal Strike a spěšně odhodil do popelníku cigaretu, která mu dohořela až k prstům.

Takže co by měl dělat dál? Jestliže neexistují žádné stopy, které by vyplývaly ze zločinu samého, pomyslel si Strike, musí hledat stopy, které by naopak vedly ke zločinu. Pakliže se ve spojitosti s Quineovou nepřirozenou smrtí neobjevila žádná vodítka, bylo načase prozkoumat poslední dny jeho života.

Strike vzal do ruky mobil, podíval se na displej a zhluboka si povzdychl. Neexistuje, ptal se sám sebe, nějaký jiný způsob, jak se dostat k prvnímu dílku informace, kterou hledá? Probíral si v duchu rozsáhlý seznam známých a zavrhoval postupně všechny možnosti, které ho napadaly. Nakonec bez velkého nadšení dospěl k závěru, že nejpravděpodobněji mu kýžené ovoce přinese původní volba: nevlastní bratr Alexander.

Oba byli potomci téhož slavného otce, ale nikdy spolu nežili pod jednou střechou. Al byl o devět let mladší než Strike a byl to legitimní syn Jonnyho Rokebyho, což znamenalo, že jejich životy neměly nic společného. Alovi se dostalo soukromého vzdělání ve Švýcarsku a mohl být v téhle chvíli doslova kdekoli: v Rokebyho rezidenci v Los Angeles, na jachtě nějakého rappera nebo třeba na australské pláži, protože Rokebyho třetí žena pocházela ze Sydney.

Nicméně ze všech nevlastních sourozenců z otcovy strany udržoval Al vztah se svým starším bratrem nejochotněji. Strike vzpomínal, jak ho Al navštívil v nemocnici, když ho výbuch připravil o kus nohy. Bylo to rozpačité setkání, ale z dnešního pohledu dojemné.

Do nemocnice v Selly Oak mu Al přinesl Rokebyho nabídku, což mohl udělat poštou: finanční výpomoc do začátku Strikova detektivního podnikání. Al mu tu nabídku předložil s hrdostí, pokládal ji za důkaz otcova altruismu. Strike si byl jistý, že o nic takového nejde. Podezíral Rokebyho či jeho poradce, že se obávali, aby teď jednonohý veterán vyznamenaný za hrdinství nechtěl prodat svůj příběh. Nabízený peněžní dar ho měl umlčet.

Strike otcovu velkorysou nabídku nepřijal, ale posléze ho odmítly všechny banky, u kterých si zažádal o půjčku. Zavolal tedy s velkým zdráháním Alovi znovu, rozhodně si nechtěl vzít peníze v podobě daru a odmítl i nabízené setkání s otcem, ale požádal ho, jestli by nemohl dostat půjčku. Očividně to zapůsobilo jako urážka. Rokebyho právník poté pronásledoval Strika kvůli měsíčním splátkám s horlivostí té nejchamtivější banky.

Kdyby si Strike neponechal na výplatní listině Robin, půjčku by už měl dávno splacenou. Teď ji hodlal splatit do Vánoc, nechtěl už být Jonnymu Rokebymu za nic zavázán, a právě proto si poslední dobou nabral tolik práce, že musel pracovat osm až devět hodin denně sedm dní v týdnu. Vyhlídka, že má zavolat svému mladšímu bratrovi s žádostí o další laskavost, byla pro něj o to nepříjemnější. Strike chápal Alovu loajalitu vůči otci, kterého očividně miloval, ale každá zmínka o Rokebym vnášela do jejich vztahu napětí.

Al to nebral a telefonát po několika zazvoněních spadl do hlasové schránky. S pocitem úlevy i zklamání Alovi zanechal krátký vzkaz s prosbou, aby se mu ozval.

Strike si zapálil třetí cigaretu od snídaně a vrátil se k rozjímání nad puklinou na stropě. Cesta vedoucí ke zločinu… všechno záviselo na tom, kdy se k vrahovi dostal rukopis a došlo mu, že se v něm skrývá potenciální návod k vraždě…

Znovu se probíral seznamem podezřelých osob, jako by to byly karty, které mu rozdali, a zkoumal jejich možnosti.

Elizabeth Tasselová, jež nijak neskrývá, jaké rozhořčení a bolest jí Bombyx mori způsobil. Kathryn Kentová, která tvrdí, že román vůbec nečetla. Stále neznámá Pippa2011, jíž Quine četl pasáže z knížky už v říjnu. Jerry Waldegrave, který dostal rukopis pátého, ale mohl – daloli se věřit Chardovi – vědět, o čem román pojednává, mnohem dřív. Daniel Chard, který tvrdí, že se s románem seznámil až sedmého, a Michael Fancourt, jenž se o knížce doslechl od Charda. Jistě, našli se i další, kteří si pro pobavení tajně přečetli nejobscénnější pasáže knihy, kterou Christian Fisher rozeslal emailem po celém Londýně. Ovšem Strike při nejlepší vůli nevěděl, na čem postavit obvinění proti Fisherovi, mladému Ralphovi z kanceláře Elizabeth Tasselové nebo třeba proti Nině Lascellesové, kteří v Bombyx mori nevystupovali a s Quinem se ani neznali.

Strika napadlo, že se potřebuje dostat někam blíž, natolik blízko, aby rozčeřil hladinu mezi lidmi, jejichž životům se Owen Quine svým sarkastickým dílem vysmíval. Jen s o málo větším nadšením, než jaké cítil, když se chystal volat Alovi, projel svůj seznam kontaktů a vytočil číslo Niny Lascellesové.

Byl to stručný telefonát. Potěšilo ji to. Samozřejmě k ní může dnes večer přijít. Něco uvaří.

Strike nedokázal vymyslet žádný jiný způsob, jak zjistit další podrobnosti ze soukromí Jerryho Waldegravea nebo si ověřit pověst Michaela Fancourta jako literárního vraha, ale netěšil se na bolestivý proces připevňování protézy, nemluvě o úsilí, jaké bude muset vynaložit zítra ráno, aby se zase vyprostil ze spárů Niny Lascellesové, která oplývala nezdolnou nadějí. Než ale bude muset odejít, užije si ještě přímý přenos Arsenalu proti Aston Ville; prášky na bolest, cigarety, slaninu a chléb.

Jak si tak užíval pohodlí a v myšlenkách přecházel mezi fotbalem a vraždou, ani ho nenapadlo vyhlédnout na zasněženou ulici, kde nakupující, které neodradilo mrazivé počasí, klouzali mezi kavárnami, obchody s hudbou a hudebními nástroji. Kdyby tak učinil, mohl by zahlédnout štíhlou postavu v černém plášti a s kapucí přes hlavu, jak se opírá o zeď mezi domy číslo šest a osm a dívá se vzhůru k jeho bytu. A třebaže měl dobrý zrak, stěží by postřehl vystřelovací nůž, jímž si rytmicky otáčela v dlouhých jemných prstech.

32

Pospěš mi na pomoc, můj strážný anděli,

svým svatým zpěvem zbav mě zlého ducha,

který pokouší mou ruku…

Thomas Dekker: Šlechetný španělský voják

Starý rodinný Land Rover, který řídila Robinina matka, měl i s nasazenými řetězy co dělat, aby zvládl cestu mezi nádražím v Yorku a Mashamem. Stěrače na čelním okně vytvářely vějířovité průzory, které hned zase zakrýval sníh. Robin jimi vyhlížela na silnice, které důvěrně znala už od dětství, ale v téhle zimě, jakou už léta nepamatovala, nebyly téměř k poznání. Sněžilo vytrvale a cesta, která běžně trvala hodinu, jim zabrala bezmála tři. Chvílemi Robin napadlo, že ten pohřeb nakonec přece jen zmešká. Teď už ale aspoň mohla Matthewovi zavolat z mobilu a ujistit ho, že už je blízko. Řekl jí, že jiní jsou ještě na míle daleko a hrozí, že teta z Cambridge to asi nestihne vůbec.

Doma se Robin vyhnula uslintanému přivítání jejich starého čokoládového labradora a vyřítila se nahoru do svého pokoje, kde si rychle navlékla černé šaty a kabát, aniž by se zdržovala žehlením. Ve spěchu jí na prvních punčocháčích, které jí přišly pod ruku, pustilo oko. Vzápětí seběhla do haly, kde už na ni čekali rodiče.

Společně pak pod černými deštníky stoupali vířícím sněhem do mírného kopce, do kterého se Robin šplhala denně po celou základní školu, potom kráčeli přes široké náměstí, jež tvořilo starobylé srdce jejího rodného městečka, zády k vysokému komínu místního pivovaru. Sobotní trh byl zrušen. Pár odvážlivců, kteří už během dopoledne přes náměstí prošli, vytvořilo ve sněhu hluboké pěšinky a jejich stopy se sbíhaly u kostela, kde Robin rozeznala skupinku černě oděných pohřebních hostů. Ze střech světle zlatých georgiánských domů obklopujících náměstí visely třpytivé ledové rampouchy a pořád padal sníh. Obrovské hranaté náhrobky na přilehlém hřbitově se pozvolna topily ve zvlněném moři bílé barvy.

Robin se zachvěla, když se s rodinou přiblížila k vratům kostela Panny Marie, u nichž stál poškozený kříž z devátého století s kulatými kamennými trámy a nezvykle pohanským vzhledem, a pak už konečně zahlédla Matthewa, jak spolu s otcem a sestrou stojí v krytém průčelí. Byl bledý a v černém obleku mu to nesmírně slušelo. Robin se snažila ve frontě před kostelem zachytit jeho pohled, když vtom k němu přistoupila nějaká mladá žena a objala ho. Robin poznala Sarah Shadlockovou, Matthewovu známost z univerzity. Její přivítání bylo možná trochu důvěrnější, než bylo za daných okolností vhodné, ale Robin hryzalo svědomí, neboť přijela jen díky tomu, že o pouhých pár vteřin nezmeškala noční vlak. A s Matthewem se neviděla už skoro týden, takže měla pocit, že nemá právo mít vztek.

„Ahoj, Robin,“ pozdravil ji procítěně, sotva ji spatřil, a zapomněl si podat ruku s třemi dalšími lidmi, protože napřed rozevřel svou náruč pro ni. Když se objali, cítila, jak se jí pod víčka derou slzy. Tohle byl koneckonců skutečný život, Matthew a domov…

„Běž si sednout k nám dopředu,“ řekl jí a ona poslechla, nechala svou rodinu v zadní části kostela a posadila se do první lavice vedle Matthewova švagra, který houpal na kolenou malou dcerku a pozdravil Robin zasmušilým pokývnutím.

Byl to nádherný starý kostel a Robin ho dobře znala, protože sem po celý život chodila o Vánocích, Velikonocích i dožínkách, ať už s rodinou, nebo se školou. Očima pomalu bloudila od jednoho důvěrně známého předmětu k druhému. Vysoko nad ní, nad klenbou kněžiště, visel obraz od sira Joshuy Reynoldse (nebo přinejmenším od někoho ze školy Joshuy Reynoldse) a ve snaze se zklidnit na něj upřela zrak. Jakoby zamžený, mystický obraz andělíčka rozjímajícího nad vzdáleným viděním kříže, z něhož vyzařují zlaté paprsky… Kdo to asi ve skutečnosti maloval, přemítala, Reynolds, nebo nějaký učedník z jeho dílny? Ale pak ji zaplavil pocit viny, že se nechává unést svou ustavičnou zvědavostí, místo aby truchlila nad paní Cunliffeovou…

Myslela si, že se tady bude za pár týdnů vdávat. Její svatební šaty visí připravené ve skříni v pokoji pro hosty, ale místo toho tady teď uličkou nesou rakev s paní Cunliffeovou, lakované černé dřevo a stříbrná madla se lesknou a Owen Quine zatím pořád leží v márnici… jeho vykuchané, nahnilé a kyselinou spálené tělo žádnou lesklou rakev nemá…

Nemysli na to, přikázala si přísně, když vedle ní usedl Matthew a nohou se po celé délce hřejivě přitiskl k její.

Posledních čtyřiadvacet hodin bylo tak nabitých událostmi, že Robin mohla jen stěží uvěřit, že je skutečně tady, doma. Se Strikem mohli skončit v nemocnici, jen o vlásek se vyhnuli čelní srážce s převrácenou cisternou… ten řidič celý od krve… paní Cunliffeová leží ve své hedvábím vystlané rakvi, nejspíš bez jediného šrámu… Nemysli na to…

Jako by její zrak ztratil schopnost na chvíli se příjemně rozostřit. Možná když vidíte takové věci, jako jsou svázaná a vykuchaná těla, něco to s vámi opravdu udělá, váš pohled na svět se nenávratně změní.

K modlitbě poklekla trochu se zpožděním, poduška vyšívaná křížkovým stehem ji tlačila do promrzlých kolen. Chudák paní Cunliffeová… až na to, že ji Matthewova matka nikdy neměla příliš v lásce. Ale no tak, napomínala se Robin, přestože to byla pravda. Paní Cunliffeové se nelíbila představa, že Matthew chodí už tak dlouho jen s jednou dívkou. Říkala mu – i když byla Robin na doslech –, jak je pro mladé muže dobré, když za sebou mají víc vztahů a trochu si v životě užijí… Robin také věděla, že si u paní Cunliffeové pokazila pověst svým odchodem z univerzity.

Jen kousek před ní jí hleděla do tváře socha sira Marmaduka Wyvilla v životní velikosti. Když Robin povstala ke chvalozpěvu, jako by ve svých jakubovských šatech shlížel přímo na ni, vleže se opíral o loket na mramorové římse s pohledem obráceným ke kongregaci. Jeho manželka ležela pod ním v naprosto stejné pozici. Připadali jí ve svých neuctivých polohách a s polštářky pod lokty, aby se jejich mramorovým údům dostalo patřičného pohodlí, zvláštně skuteční a nad jejich ozdobným výklenkem se vznášely alegorické postavy smrti a smrtelnosti. Dokud nás smrt nerozdělí… a její myšlenky se opět zatoulaly: ona a Matthew, navždy spolu svázaní, dokud je smrt nerozdělí… ne, ne svázaní… nemysli na svazování… Co je to s tebou? Je unavená. Vlak byl přetopený a vagon sebou na kolejích házel. Usnula nanejvýš na hodinu, bála se, že uvíznou ve sněhu.

Matthew ji vzal za ruku a stiskl jí prsty.

Venku se pohřeb odehrál, jak rychle to jen slušnost dovolovala, pořád hustě sněžilo. U hrobu se nezdrželi příliš dlouho; Robin nebyla jediná, kdo se viditelně třásl zimou.

Všichni se odebrali do prostorného cihlového domu Cunliffeových a spočinuli v jeho příjemném teple. Pan Cunliffe, odjakživa poněkud hlučnější, než se slušelo, neustále všem doléval sklenice a zdravil se s lidmi, jako by byli na večírku.

„Chybělas mi,“ řekl Matthew. „Bylo to tady bez tebe strašný.“

„Ty mně taky,“ řekla Robin. „Kéž bych tu tak mohla být s tebou.“

Už zase lžeš.

„Tetička Sue u nás zůstává na noc,“ pokračoval Matthew. „Říkal jsem si, že bych mohl jít k vám, na chvíli z toho tady vypadnout. Bylo toho na mě za celý týden trochu moc…“

„Skvělý, dobře,“ řekla Robin a stiskla mu ruku, vděčná, že nebude muset zůstat u Cunliffeových. S Matthewovou sestrou bylo těžké pořízení a pan Cunliffe se choval neomaleně.

Ale na jednu noc bys to mohla vydržet, pomyslela si přísně. Připadala si, jako by před něčím utíkala.

A tak se vrátili do domu Ellacottových kousek od náměstí. Matthew měl její rodinu rád; s chutí se převlékl z obleku do obyčejných džínů a pomohl její matce prostřít kuchyňský stůl k večeři. Paní Ellacottová, statná žena s Robininými rudozlatými vlasy svázanými do nepořádného uzlu, se k němu chovala s něžnou laskavostí; byla to žena mnoha zájmů a koníčků, v současné době studovala na Open University anglickou literaturu.

„Jak jdou studia, Lindo?“ zeptal se Matthew, když jí vytahoval z trouby těžký pekáč s dušeným masem a zeleninou.

„Děláme Websterovu Vévodkyni z Amalfi: ‚Ještě se z toho zblázním.‘“

„Musí to být těžký, co?“ nadhodil Matthew.

„To je citát, zlatíčko. No vlastně…“ odhodila servírovací lžíce s rachotem stranou, „to mi připomíná… vsadím se, že jsem to prošvihla…“

Přešla přes kuchyň a popadla týdeník Radio Times, jehož výtisk se vždycky někde v domě povaloval.

„Ne, je to až v devět. Vysílají rozhovor s Michaelem Fancourtem, na který se chci podívat.“

„S Michaelem Fancourtem?“ zavrtěla hlavou Robin. „Proč?“

„On je velice ovlivněný všemi těmi tragédiemi pomsty,“ odpověděla jí matka. „Doufám, že mi vysvětlí, v čem spočívá jejich přitažlivost.“

„Viděli jste to?“ zeptal se Robinin nejmladší bratr Jonathan, který se právě vrátil z obchodu na rohu, kam ho matka poslala pro mléko. „Je to na první stránce, Rob. Ten spisovatel, co mu vyřízli střeva…“

„Jone!“ zvolala paní Ellacottová přísně.

Robin věděla, že matka nenapomíná svého syna z obavy, že by snad Matthewovi vadila zmínka o její práci, nýbrž proto, že považovala za nepatřičné bavit se o náhlých úmrtích tak krátce po pohřbu.

„Co je?“ ohradil se Jonathan, kterému nic takového nedocházelo, a strčil výtisk Daily Expressu Robin pod nos.

Jakmile se novináři dozvěděli, jakým způsobem Quine zemřel, rázem se dostal na titulní stránku.

Autor hororů si napsal vlastní vraždu.

Autor hororů, pomyslela si Robin, to byl sotva… ale dobře se to hodí do titulku.

„Myslíš, že to ten tvůj šéf vyřeší?“ zeptal se jí Jonathan a listoval novinami. „A zas to natře policajtům z Metropolitní?“

Začetla se do článku přes Jonathanovo rameno, ale všimla si Matthewova pohledu a raději poodešla stranou.

Když jedli večeři sestávající z dušeného masa se zeleninou a s opečenými brambory, ozvalo se z Robininy kabelky odložené na prosezeném křesle v rohu dlážděné kuchyně bzučení. Ignorovala je. Až po večeři, když Matthew svědomitě pomáhal matce sklízet ze stolu, přešla Robin ke kabelce, aby si zkontrolovala zprávy. Ke svému velkému překvapení našla zmeškaný hovor od Strika. Potají se ohlédla po Matthewovi, který se pilně zabýval skládáním talířů do myčky, a zatímco ostatní byli ponořeni do živého hovoru, pustila si hlasovou schránku.

Máte jednu novou zprávu. Přijata dnes v devatenáct dvacet.

Praskot a šumění propojené linky, ale žádný hlas.

Potom žuchnutí. Vzdálené Strikovo ječení:

„Ne, to ne, ty zatrac… Kurva…“

Výkřik bolesti.

Ticho. Praskot spojení. Neurčité křupání, zvuk, jako by někdo někoho táhl po zemi. Hlasité supění, škrábání, a pak přístroj oněměl.

Robin zůstala ohromeně stát s telefonem přitisknutým k uchu.

„Co se stalo?“ zeptal se jí otec s brýlemi spuštěnými v polovině nosu, jak se zastavil cestou k příborníku s noži a vidličkami v ruce.

„Myslím… myslím, že můj šéf… měl nějakou nehodu…“

Třesoucími se prsty zmáčkla Strikovo číslo. Telefonát spadl rovnou do hlasové schránky. Matthew stál uprostřed kuchyně a pozoroval ji s neskrývanou nelibostí.

33

Těžký to osud, když se ženy musí dvořit mužům!

Thomas Dekker a Thomas Middleton: Počestná děvka

Strike neslyšel Robinino volání, protože nevěděl, že se mu mobil před čtvrthodinou přepnul úderem o zem do tichého režimu. Stejně tak netušil, že ve chvíli, kdy mu telefon vyklouzl z prstů, nechtěně zmáčkl Robinino číslo.

Stalo se to, sotva vyšel z domu. Domovní dveře se za ním zabouchly a uběhly pouhé dvě vteřiny (s mobilem v ruce čekal, až mu zavolají z taxíku, který si neochotně objednal), když vtom se na něho ze tmy vyřítila vysoká postava v černém plášti. Pod kapucí a šálou se mihla natažená paže. V nezkušené, ale odhodlané ruce svírala vystřelovací nůž, kterým mířila přímo na něj.

Zprudka se narovnal, aby se jí postavil, málem přitom opět uklouzl, zachytil se rukou o dveře, ustál to, ale mobil mu vypadl. Zaskočila ho a on se rozzuřil, bylo mu jedno, co je zač, stačilo, že už si kvůli ní při pronásledování ošklivě pošramotil koleno. Zařval – ona na zlomek vteřiny zaváhala a vzápětí zaútočila znovu.

Rozmáchl se holí, aby jí z ruky vyrazil nůž, ale koleno se mu opět podvrtlo. Zavyl bolestí a útočnice uskočila, jako by ho nevědomky skutečně bodla. Potom už podruhé zpanikařila a vzala do zaječích, běžela padajícím sněhem a zanechala rozzuřeného a otráveného Strika za sebou. Nemohl se za ní rozběhnout a nezbylo mu nic jiného než šmátrat v okolním sněhu po telefonu.

Do prdele s tou nohou!

Když mu telefonovala Robin, seděl v pomalu se ploužícím taxíku a potil se bolestí. Bylo mu jen malou útěchou, že ho nesekla tou krátkou trojhrannou čepelí, která se jí zaleskla v ruce. Cítil povinnost přivázat si na cestu k Nině protézu, a tak ho teď koleno zase nesnesitelně bolelo a vzteky v něm vřela krev, že musel tu šílenou stalkerku nechat běžet. V životě neudeřil ženu, vědomě nikdy žádné neublížil, ale když uviděl, jak se ze tmy vynořil nůž, šly podobné skrupule stranou. Ke zděšení taxikáře, který mohutného, zarputile se tvářícího pasažéra bedlivě sledoval ve zpětném zrcátku, se Strike na sedadle ustavičně otáčel ze strany na stranu v naději, že ji třeba zahlédne v sobotním davu na chodníku, shrbenou v černém kabátě, s nožem v kapse.

Taxík neslyšně plul pod vánočním osvětlením na Oxford Street, obrovskými, křehkými stříbrnými balíky převázanými zlatými stužkami. Strike se cestou snažil ovládnout svůj vznětlivý temperament a ani v nejmenším ho netěšilo pomyšlení na blížící se rande s večeří. Robin mu volala pořád dokola, ale on necítil ani vibrování mobilu, protože ten vězel hluboko v kapse kabátu, který odhodil zmuchlaný na sedadlo vedle sebe.

„Ahoj,“ uvítala ho Nina se strojeným úsměvem, když mu půl hodiny po domluveném čase otevřela dveře od bytu.

„Promiň, že jdu pozdě,“ řekl Strike a překulhal přes práh. „Měl jsem nehodu, když jsem odcházel z domu. To ta moje noha.“

Jak tam zůstal stát, pořád ještě v kabátě, uvědomil si, že jí nic nepřinesl. Měl přece přinést víno nebo čokoládu a měl pocit, že si toho všimla, když po něm přejížděla svýma velkýma očima; sama měla dobré vychování a on si najednou připadal trochu uboze.

„A zapomněl jsem vzít víno, který jsem ti koupil,“ lhal. „Jsem děsnej. Měla bys mě rovnou vyhodit.“

Bezděky se rozesmála, byť trochu proti své vůli, ale v tu chvíli Strike ucítil, že mu v kapse vibruje telefon, a automaticky ho vytáhl.

Robin. Neuměl si představit, co po něm asi může v sobotu chtít.

„Promiň,“ řekl Nině, „tohle musím vzít – je to asi naléhavý, volá moje asistentka…“

Úsměv jí zmizel z tváře. Otočila se a odešla z předsíně, nechala ho tam stát v kabátě.

„Robin?“

„Jsi v pořádku? Co se stalo?“

„Jak ses…?“

„Měla jsem v hlasové schránce divný zvuky, znělo to, jako by tě někdo přepadl!“ „Kristepane, já jsem ti volal? To asi jak mi upadl telefon. Jo, přepadli mě…“

Za pět minut, když Robin vylíčil, co se stalo, si pověsil kabát a šel podle čichu do obýváku, kde Nina prostřela pro dva. Pokoj osvětlovaly jen stolní lampy; uklidila a do váz dala čerstvé květiny. Ve vzduchu visela silná vůně spáleného česneku.

„Promiň,“ zopakoval, když se vrátila s jídlem. „Občas si říkám, jak by bylo skvělý, kdybych měl zaměstnání od devíti do pěti.“

„Nalej si víno,“ vybídla ho chladně.

Situace mu byla hluboce povědomá. Jak často seděl naproti ženě podrážděné jeho pozdním příchodem, jeho roztěkanou pozorností a nenucenou bezstarostností? Tady to aspoň probíhalo bez povyku. Kdyby přišel pozdě na večeři k Charlotte a hned po příchodu by přijal hovor od jiné ženy, nejspíš by ho čekalo víno vychrstnuté do obličeje a létající talíře. Ta myšlenka ho přiměla k větší laskavosti vůči Nině.

„Detektivové stojí při randění za hovno,“ řekl jí, když usedal ke stolu.

„Já bych neřekla ‚za hovno‘,“ opáčila už vstřícněji. „Jen asi mají práci, na kterou se nedá jen tak vykašlat.“ Sledovala ho svýma obrovskýma myšíma očima. „Zdál se mi dnes v noci o tobě děsnej sen,“ řekla. „Odpadli jsme hned po startu, že jo?“ opáčil Strike a Nina se zasmála. „No, ono to vlastně nebylo úplně o tobě. Jen jsme spolu hledali zažívací trakt Owena Quinea.“

Pořádně se napila vína a upřeně ho sledovala.

„Našli jsme ho?“ zeptal se Strike ve snaze udržet lehký tón konverzace.

„Ano.“

„Kde? V téhle fázi beru jakoukoli stopu.“

„Ve spodní zásuvce psacího stolu Jerryho Waldegravea,“ řekla Nina a Strikovi se zdálo, že se div neotřásla. „Bylo to vážně hrozný. Otevřu zásuvku a je plná střev a všude samá krev… a tys Jerryho praštil. Bylo to tak opravdové, až mě to probudilo.“

Zase si lokla vína, ale jídla se ani nedotkla. Strika, který už mezitím spořádal několik vydatných soust (trochu moc česneku, ale měl hlad), napadlo, že by asi měl projevit větší účast. Rychle polkl a prohlásil:

„Nahání to husí kůži.“

„Je to určitě kvůli těm včerejším zprávám,“ pokračovala a nespouštěla z něj zrak. „Nikoho by nenapadlo, nikdo nevěděl, že – že ho zabili tímhle způsobem. Jako v Bombyx mori. Tys mi to taky neřekl,“ dodala s náznakem výčitky, která k němu dolehla skrz česnekové výpary.

„Nemohl jsem,“ řekl Strike. „Takové informace smí podávat jenom policie.“

„Dnes je to na titulní straně Daily Expressu. To by se Owenovi líbilo. Být v hlavních titulcích. Ale radši bych to vůbec nečetla,“ a zase se na něho pokradmu podívala.

Už se s podobnými rozpaky setkal. Někteří lidé se zhrozí, když jim dojde, co všechno viděl, udělal nebo čeho se asi dotýkal. Jako by se za ním táhl pach smrti. Vždycky existovaly ženy, které přitahovali vojáci, policisté: zprostředkovaně zakoušely vzrušení, vyžívaly se v násilí, s nímž se muž setkával, nebo se na něm dokonce podílel. Jiné ženy to odpuzovalo. Podezíral Ninu, že se řadí k těm prvním, ale když teď měla před očima realitu krutosti, sadismu a chorobného šílenství, zjišťovala zřejmě, že nakonec patří spíš do druhého tábora.

„Včera bylo v práci dost dusno,“ řekla. „Když jsme se to doslechli. Všichni byli… Ale když ho zabili právě tímhle způsobem, když to vrah opsal z knihy… To omezuje okruh podezřelých, ne? Nikdo už si teď z Bombyx mori nedělá legraci, to ti teda povím. Působí to jako nějaká stará zápletka od Michaela Fancourta, z dob, kdy o něm kritici říkali, že má v knihách příliš mnoho bizarní hrůzy… A Jerry dal výpověď.“

„Slyšel jsem.“

„Nechápu proč,“ řekla neklidně. „Byl v Roper Chard celý věky. Vůbec není ve svý kůži. Všechno ho štve a přitom vždycky býval strašně milej. A začal zase pít. Hodně.“

Pořád se ještě nepustila do jídla.

„Byli si s Quinem blízcí?“ zeptal se Strike.

„Zřejmě mu byl bližší, než si sám myslel,“ odpověděla Nina zamyšleně. „Pracovali spolu poměrně dlouhou dobu. Owen ho doháněl k šílenství – Owen doháněl k šílenství všechny –, ale teď je Jerry fakt rozhozenej, to je vidět.“

„Hádám, že Quine asi neměl moc rád, když mu někdo zasahoval do textu, co?“

„Občas to s ním určitě bylo složitý,“ zamyslela se Nina, „ale teď Jerry nedá na Owena dopustit. Je posedlý svou teorií o tom, že se Owen zbláznil nebo přinejmenším nervově zhroutil. Však jsi ho slyšel na večírku. Podle něj byl Owen duševně nemocný a Bombyx mori ve skutečnosti není jeho chyba. A pořád zuří na Elizabeth Tasselovou za to, že knížku pustila do oběhu. Přišla si nedávno promluvit o jedné ze svých autorek…“

„O Dorcus Pengellyové?“ zeptal se Strike a Nina se udiveně zasmála.

„Snad ty sračky nečteš?! Příběhy o dmoucích se ňadrech a zhroucených nadějích, to se ti nepodobá…“

„Jen mi to jméno uvízlo v paměti,“ ušklíbl se Strike. „Ale povídej o Waldegraveovi.“

„Všiml si, že přišla Liz, a když šla kolem jeho kanceláře, třískl dveřmi. Viděl jsi je, jsou ze skla – a málem se rozsypaly. To fakt nebylo nutný a všichni se příšerně lekli, div že nevyletěli z kůže. Ona vypadá příšerně,“ dodala Nina. „Liz Tasselová. Fakt hrozně. Kdyby byla ve formě, vrazila by k Jerrymu do kanceláře a podala si ho, že se nemá chovat tak neomaleně…“

„To by opravdu udělala?“ „Spadls z višně? Výbušnost Liz Tasselový je legendární.“ Nina pohlédla na hodinky.

„V telce je dnes večer rozhovor s Michaelem Fancourtem; nahrávám ho,“ řekla a dolila jim oběma sklenice. Jídla se pořád nedotkla.

„Klidně se na to s tebou podívám,“ řekl Strike.

Vrhla po něm zvláštně zkoumavý pohled a Strika napadlo, že se snaží odhadnout, nakolik za jeho přítomnost vděčí touze posbírat od ní rozumy a nakolik touze po jejím štíhlém, chlapeckém těle.

Opět mu zazvonil mobil. V duchu pár vteřin zvažoval, jak moc se jí dotkne, když to vezme, v poměru k možnosti, že by se z hovoru mohl dovědět něco přínosnějšího než z jejích názorů na Jerryho Waldegravea.

„Promiň,“ omluvil se a vytáhl přístroj z kapsy. Byl to Al.

„Ahoj, Corme!“ přehlušil hlasem rámus v pozadí. „To je dost, že taky zavoláš, brácho!“

„Ahoj,“ řekl Strike vlažně. „Jak se vede?“

„Skvěle! Jsem v New Yorku, teprve před chvílí jsem si vyzvedl tvou zprávu. Co potřebuješ?“

Al věděl, že mu Strike volá jen v případě, když od něj něco potřebuje, ale zdálo se, že na rozdíl od Niny mu to Al nemá za zlé.

„Říkal jsem si, jestli bys nechtěl v pátek zajít na večeři,“ řekl Strike, „ale když jsi v New Yorku…“

„Vracím se ve středu, tak to bude fajn. Mám někde objednat stůl?“

„Jo,“ přisvědčil Strike. „Potřeboval bych, aby to bylo v River Café.“

„Zařídím to,“ řekl Al a neptal se proč. Možná jen předpokládal, že Strike zatoužil po dobré italské kuchyni. „Pošlu ti esemesku, v kolik se sejdeme, jo? Těším se!“

Strike zavěsil a už měl na jazyku omluvu, jenže Nina mezitím odešla do kuchyně. Atmosféra nepochybně zhoustla.

34

Panebože! Co jsem to řekl? Ty má hubo nešťastná!

William Congreve: Láska za lásku

„Láska je přelud,“ vykládal Michael Fancourt na televizní obrazovce. „Přelud, chiméra, mámení.“

Robin byla usazená mezi Matthewem a matkou na vybledlé, prověšené pohovce. Čokoládový labrador ležel na zemi před krbem a ve spánku líně bouchal ocasem o předložku. Robin teď po dvou nocích, kdy se moc nevyspala, a po dnech plných neočekávaných stresů a emocí přemáhal spánek, ale usilovně se snažila na Michaela Fancourta soustředit. Paní Ellacottová vyjádřila optimistickou naději, že by Fancourt mohl utrousit pár bonmotů, jež by jí pomohly s psaním eseje o Websterovi, a seděla teď nachystaná po jejím boku s notesem a perem na klíně.

„Jistě,“ ozval se moderátor, ale Fancourt mluvil dál přes něho.

„My nemilujeme jeden druhého; milujeme představu, kterou jeden o druhém máme. To chápe velice málo lidí a ještě méně se jich o tom odváží přemýšlet. Lidé chovají slepou víru ve vlastní schopnost tvoření. Veškerá láska je koneckonců pouhá sebeláska.“

Pan Ellacott usnul s hlavou zvrácenou dozadu v křesle nejblíž u krbu a psa. S brýlemi spuštěnými do poloviny nosu jemně chrápal. Všichni tři Robinini bratři se nenápadně vytratili z domu. Byla sobota večer a jejich kamarádi na ně čekali v hospodě Bay Horse na náměstí. Jon přijel na pohřeb z univerzity, ale neměl pocit, že by si musel kvůli sestřině snoubenci odepřít potěšení posedět s bratry u poškrábaných měděných stolů vedle hořícího krbu a dát si s nimi pár pint piva Black Sheep.

Robin podezírala Matthewa, že by se k nim s chutí přidal, ale zřejmě to považoval za nepatřičné. A teď tu trčel u literárního pořadu, který by doma rozhodně netoleroval. Bez ptaní by to přepnul, protože by ho ani nenapadlo, že by ji snad mohlo zajímat, co ten afektovaný kašpar s kyselým výrazem povídá. Oblíbit si Michaela Fancourta nebude snadné, pomyslela si Robin. Křivky jeho rtů i obočí naznačovaly hluboce zakořeněný pocit nadřazenosti. I známý moderátor působil poněkud zaraženě.

„A to je téma vaší nové…?“

„Jedno z témat, ano. Když si hlavní hrdina uvědomí, že si svou ženu jednoduše jen vysnil, tak místo aby se káral za svou pošetilost, snaží se potrestat svou skutečnou ženu z masa a kostí, protože se domnívá, že ho podváděla. A jeho touha po pomstě je hlavní osou zápletky.“

„Aha,“ poznamenala Robinina matka tiše a chopila se pera.

„Mnozí z nás – možná většina,“ řekl moderátor, „považují lásku za očistný ideál, za zdroj nezištnosti spíš než…“

„To je sebeospravedlňující lež,“ skočil mu do řeči Fancourt. „Jsme savci, kteří potřebují sex a společnost, kteří hledají ochranný ostrůvek rodiny z důvodů přežití a reprodukce. Takzvaný milovaný protějšek si vybíráme z těch nejprimitivnějších důvodů – to, že mého hrdinu sexuálně přitahují ženy hruškovitého tvaru, hovoří snad za vše. Milovaný protějšek se směje nebo voní jako rodič, který pečoval o mládě, a všechno ostatní jsou představy, všechno ostatní je jen výmysl…“

„Přátelství…“ začal moderátor trochu zoufale.

„Kdybych se přiměl k tomu, abych si užíval sex s některým ze svých mužských přátel, vedl bych mnohem šťastnější a produktivnější život,“ řekl Fancourt. „Bohužel jsem naprogramovaný, abych toužil po ženském těle, byť jakkoli bezvýsledně. A tak si namlouvám, že jedna z žen mě okouzluje víc než jiné, že je nejlépe naladěná na mé potřeby a touhy. Jsem složitý, vysoce vyvinutý a nápaditý tvor, který cítí potřebu ospravedlnit volbu, již učinil na základě těch nejnižších pudů. To je pravda, kterou jsme pohřbili pod tisíci lety zdvořilostních žvástů.“

Robin přemýšlela, co si proboha z tohoto rozhovoru asi odnese Fancourtova žena (matně si totiž vzpomínala, že je ženatý). Paní Ellacottová vedle ní si něco zapsala do notesu.

„Nemluví o pomstě,“ zamumlala Robin.

Matka k ní natočila notes. Zapsala si: Je to sráč. Robin se zahihňala.

Matthew po jejím druhém boku se natáhl pro Daily Express, který Jonathan nechal ležet na židli. Otočil první tři strany, kde se v textu několikrát zmiňovalo Strikovo jméno vedle jména Owena Quinea, a začetl se do článku o tom, jak jistý obchodní řetězec zakázal ve svých obchodech hrát vánoční koledy Cliffa Richarda.

„Jste kritizován,“ spustil moderátor odvážně, „za své ztvárnění ženských postav, především za…“

„Už slyším, jak kritici cupitají jako švábi pro svá pera, když tady teď spolu mluvíme,“ ohrnul Fancourt ret, což asi mělo představovat úsměv. „Nenapadá mě nic, co by mě zajímalo méně než to, co o mně nebo o mém díle řeknou kritici.“

Matthew otočil na další stranu novin. Robin očima zabrousila k fotografii převržené cisterny, převrácené hondy a rozmačkaného mercedesu.

„To je havárie, ve které jsme málem bourali!“

„Cože?“ opáčil Matthew.

Vyhrkla to ze sebe bez rozmýšlení. A hned naprosto ztuhla.

„To se stalo na M4,“ řekl Matthew a usmál se nad tím, že si myslela, že by se jí to mohlo nějak týkat, protože nepoznala dálnici na obrázku.

„No jo… vlastně, ano,“ koktala Robin a předstírala, že se dívá víc zblízka na text pod obrázkem.

To už se ale Matthew mračil, začínalo mu to docházet.

„Ty jsi včera málem bourala v autě?“

Mluvil tiše, snažil se nevyrušovat paní Ellacottovou, která sledovala Fancourtovo interview. Jestli zaváhám, jsem ztracená. Rozhodni se.

„Ano. Nechtěla jsem, aby sis dělal starosti.“

Nevěřícně na ni zíral. Robin cítila, jak si po jejím druhém boku matka píše poznámky.

„U téhle bouračky?“ řekl a ukázal na snímek. Přikývla. „Co jsi dělala na M4?“

„Musela jsem odvézt Cormorana k výslechu.“

„Myslím na ženy,“ říkal moderátor, „na vaše názory na ženy…“

„Kde se sakra ten výslech konal?“

„V Devonu,“ odpověděla Robin.

„V Devonu?!“

„On si zase pochroumal tu svou nohu. Sám by se tam nedostal.“

„Ty jsi ho vezla do Devonu?“

„Ano, Matte, vezla jsem ho do…“

„Tak proto jsi nemohla přijet včera? Abys mohla…“

„Matte, tak to samozřejmě není.“

Švihl novinami, zvedl se a odešel z pokoje.

Robin se udělalo špatně. Ohlédla se po dveřích, kterými sice nepráskl, ale zavřel je natolik důrazně, že se otec zavrtěl, cosi ve spánku zamumlal a labrador se probudil.

„Nech ho být,“ poradila jí matka s očima dál přilepenýma k obrazovce.

Robin se otočila zpátky. Byla zoufalá.

„Cormoran se musel dostat do Devonu a s jednou nohou nemohl řídit…“

„Přede mnou se obhajovat nemusíš,“ řekla paní Ellacottová.

„Ale on si teď myslí, že jsem mu lhala, když jsem mu říkala, že se sem včera nedostanu.“

„A lhala?“ zeptala se matka a očima dál bedlivě sledovala Michaela Fancourta. „Lehni, Rowntree, nevidím přes tebe.“

„No, mohla jsem přijet, kdybych si koupila lístek do první třídy,“ připustila Robin, zatímco labrador zívl, protáhl se a zase se uložil na předložku u krbu. „Ale to už jsem měla zaplacený to lůžko.“

„Matt pořád mele o tom, o kolik víc bys vydělávala, kdybys vzala to místo v reklamní agentuře,“ řekla matka s pohledem upřeným na obrazovku. „Takže by měl spíš ocenit, že šetříš peníze. A už ticho, chci slyšet ty jeho řeči o pomstě.“

Moderátor se snažil zformulovat otázku.

„Pokud jde ale o ženy, vy jste se vždycky nedržel… současných mravů, tedy takzvané politické korektnosti… mám na mysli především vaše názory na spisovatelky…“

„Zase už se chcete bavit o tomhle?“ řekl Fancourt a pobaveně se plácl dlaněmi do kolen (moderátor zřetelně nadskočil). „Řekl jsem, že nejlepší spisovatelky byly téměř bez výjimky bezdětné. To je fakt. A také tvrdím, že ženy obecně nejsou vzhledem ke své touze po mateřství schopné dostatečně cílevědomého soustředění, které je pro literární tvorbu nezbytné, tedy pro opravdovou literární tvorbu. A na tom si trvám. To je prostě fakt.“

Robin si kroutila na prstě zásnubním prstýnkem, rozpolcená mezi touhou jít za Mattem a přesvědčit ho, že neudělala nic špatného, a hněvem nad tím, že by ho o něčem takovém vůbec měla přesvědčovat. Jeho práce stála vždycky na prvním místě; on se jí nikdy neomlouval, že chodí pozdě z práce, za dny, kdy ho práce zavedla na druhý konec Londýna a on se vracel domů v osm hodin večer…

„Chtěl jsem jen říct,“ pospíchal podotknout moderátor s úlisným úsměvem, „že vaše nová kniha by mohla těmto kritikům zavřít ústa. Připadalo mi, že hlavní hrdinka je vykreslena s velkým porozuměním, s opravdovou empatií. Samozřejmě…“ pohlédl do svých poznámek a opět zpátky do kamery (Robin vnímala, jak je nervózní), „… se budou hledat paralely – například ve vylíčení sebevraždy mladé ženy. Očekávám, že jste na to připravený – musíte počítat s tím…“

„… že si hlupáci budou myslet, že jsem napsal autobiografickou výpověď o sebevraždě své první ženy?“

„Inu, určitě se na to bude pohlížet jako na… určitě to vyvolá jisté otázky…“

„Řeknu vám jen jedno,“ prohlásil Fancourt a odmlčel se.

Seděli před širokým oknem, za nímž se prostíral prosluněný, větrem zčeřený trávník. Robin na okamžik napadlo, kdy se asi program natáčel – zjevně dřív, než začalo sněžit –, ale jinak jejím myšlenkám dominoval Matthew. Měla by jít za ním, ale místo toho dál seděla na pohovce.

„Když umřela Eff… Ellie,“ začal Fancourt, „když umřela…“

Záběr zblízka byl protivně vlezlý. Když zavřel oči, prohloubily se mu kolem nich drobné vrásky; mohutnou dlaní si rychle zakryl tvář.

Vypadalo to, že Michael Fancourt pláče.

„A pak že je láska jen přelud a chiméra,“ povzdychla si paní Ellacottová a upustila pero. „Tohle je k ničemu. Já chtěla krev a násilí, Michaeli. Krev a násilí.“

Robin už nedokázala dál snášet nečinnost, a tak vstala a zamířila ke dveřím do obývacího pokoje. Tohle nebyly normální okolnosti. Dnes pohřbili Matthewovu matku. Patřilo se, aby se omluvila a všechno napravila.

35

Všichni děláme chyby, pane. A když to uznáte,

nejsou žádné další omluvy třeba.

William Congreve: Starý mládenec

Nedělní vydání seriózních deníků se druhý den snažila najít důstojnou rovnováhu mezi objektivním zhodnocením života a díla Owena Quinea a morbidní, makabrózní povahou jeho smrti.

„Méně významná literární postava, občas zaujal, poslední dobou inklinoval k sebeparodii, zůstal ve stínu svých vrstevníků, ale nikdy se nevzdal osobitého, byť již poněkud překonaného stylu,“ napsaly Sunday Times ve sloupku na titulní straně s příslibem dalších vzrušujících detailů uvnitř listu: Sadistův plagiát: čtěte na stranách 10–11. A vedle malé fotografie Kennetha Halliwella: Knihy a jejich lidé: literární vraždy – Kultura, str. 3.

„V londýnských literárních kruzích se šíří fámy o nepublikované knize, která údajně inspirovala jeho vraždu,“ ujišťoval své čtenáře Observer. „Kdyby nešlo o otázku dobrého vkusu, nakladatelství Roper Chard by mělo v rukou zaručený bestseller.“

Perverzní spisovatel vykuchaný při sexuálních hrátkách, hlásal bulvární Sunday People.

Strike si nakoupil veškerý tisk cestou domů od Niny Lascellesové, třebaže bylo na zasněženém chodníku obtížné nést všechny noviny a zároveň se opírat o hůlku. Jak se tak plahočil směrem k Denmark Street, napadlo ho, že si nabral nerozumnou zátěž pro případ, že by se znovu objevila útočnice ze včerejšího večera, ale naštěstí ji nikde neviděl.

Pozdě večer vleže na posteli a s protézou milosrdně sundanou pojídal hranolky a probíral se novinovými články.

Fakta nahlížená pokřivenou novinářskou optikou podněcovala jeho představivost. Když si na závěr přečetl Culpepperův článek v News of the World („Zdroje blízké protagonistům příběhu potvrzují, že se Quine s oblibou nechával svazovat od své ženy, která popírá, že by věděla o tom, že se perverzní spisovatel hodlá ubytovat v jejich druhém domě“), shodil Strike noviny z postele, sáhl po zápisníku, který měl stále po ruce, a načmáral si seznam úkolů na zítřejší den. K žádnému z nich tentokrát nepřipojil Anstisovu iniciálu, ale ke dvěma poznámkám – muž z knihkupectví a MF: kdy natáčeli? – připojil velké R. Poté poslal esemesku Robin, aby jí připomněl, že má být druhý den ráno ostražitá a dávat pozor, zda se kolem domu v Denmark Street nepotlouká vysoká žena v černém plášti, a pokud ano, ať do domu nevstupuje.

Nazítří ráno Robin na krátké cestě od stanice metra nikoho, kdo by popisu odpovídal, nezahlédla. Do kanceláře dorazila v devět hodin a našla tam Strika sedět za svým pracovním stolem, jak používá její počítač.

„Dobrý ráno. Žádní šílenci pod okny?“

„Nikdo,“ řekla Robin a pověsila si kabát.

„Jak je Matthewovi?“

„Dobře,“ lhala Robin.

Dozvuky hádky, která se točila kolem jejího rozhodnutí odvézt Strika do Devonu, nad ní visely jako zlověstné mračno. Hádka vřela pod povrchem a opakovaně vybuchovala po celou zpáteční cestu autem do Claphamu. Oči měla ještě opuchlé od pláče a nedostatku spánku.

„Musí to být pro něho těžký,“ zamumlal Strike a dál se mračil do monitoru. „Pohřbívat vlastní mámu.“

„Hm,“ odtušila Robin a šla nalít vodu do konvice. Byla naštvaná, že se Strike dnes rozhodl vcítit do Matthewa, zrovna když by přivítala jeho ujištění, že je to nehorázný pitomec.

„Co hledáš?“ zeptala se a položila Strikovi hrnek s čajem vedle lokte, za což jí huhňavě poděkoval.

„Snažím se zjistit, kdy se točilo interview s Michaelem Fancourtem,“ řekl. „V sobotu večer byl v televizi.“

„Dívala jsem se,“ řekla Robin.

„Já taky,“ opáčil Strike.

„Arogantní zmetek,“ řekla Robin a posadila se na koženkovou pohovku, která z nejasného důvodu nevydala obvyklé prdlavé zvuky. Možná, napadlo Strika, za to může jeho váha.

„Nevšimla sis ničeho zvláštního, když mluvil o své mrtvé ženě?“ zeptal se Strike.

„Ty krokodýlí slzy byly už trochu za hranou,“ podotkla Robin, „obzvlášť když zrovna vysvětlil, jak je láska jen iluze, a měl všechny ty podobný kecy.“

Strike na ni opět pohlédl. Měla onu světlou, jemnou pleť, která trpí při nadbytku citů; opuchlé oči prozrazovaly její vlastní příběh. Vsadil by se, že její nechuť vůči Michaelu Fancourtovi pramení částečně i z jiného zdroje, který by si ji asi zasloužil víc.

„Tobě přišlo, že to předstíral?“ zeptal se Strike. „Mně taky.“

Pohlédl na hodinky.

„Za půl hodiny přijde Caroline Inglesová.“

„Vždyť se s manželem usmířili, ne?“

„To jsou starý zprávy. Chce se se mnou vidět, jde o nějakou esemesku, kterou našla o víkendu v jeho telefonu. Takže,“ prohlásil Strike a zvedl se od stolu, „potřebuju, aby ses dál pokoušela zjistit, kdy se natáčelo to interview, a já si zatím projdu záznamy k jejímu případu, abych se mohl tvářit, že si pamatuju, o co tam jde. A pak jdu na oběd s Quineovým redaktorem.“

„A já mám pár informací o tom, co dělá se zdravotnickým odpadem ta chirurgická ordinace nedaleko bytu Kathryn Kentové,“ řekla Robin.

„Poslouchám,“ pobídl ji Strike.

„Odpad sváží specializovaná firma každé úterý. Obrátila jsem se na ně,“ řekla Robin a Strike už z jejího povzdechu vytušil, že tato linie vyšetřování nikam nepovede, „a v pytlích, které tam naložili v úterý po vraždě, si nevšimli ničeho zvláštního nebo podezřelého. Domnívat se,“ pokračovala, „že třeba přehlédli pytel s lidskými vnitřnostmi, bylo asi dost naivní. Tvrdí, že většinou jde jen o tampony a jehly a všechno je to zapečetěné ve speciálních, k tomu určených pytlích.“

„Stejně se to muselo prověřit,“ řekl Strike povzbudivě. „Tak vypadá dobrá detektivní práce – vyloučit všechny možnosti. Potřeboval bych ale udělat ještě něco, jestli ti nebude vadit sníh.“

„Ráda si vyjdu ven,“ řekla Robin a celá se hned rozzářila. „O co jde?“

„O toho chlápka z knihkupectví v Putney, který si myslí, že viděl Quinea osmého,“ řekl Strike. „Už by měl být zpátky z dovolené.“

„Žádný problém,“ řekla Robin.

Během víkendu neměla příležitost prodiskutovat s Matthewem skutečnost, že ji chce Strike poslat na výcvik ve vyšetřování. Před pohřbem na to nebyl vhodný čas a po jejich sobotní noční hádce by to působilo jako provokace, možná dokonce jako vzpoura. Dnes toužila vyrazit do ulic, vést vyšetřování, pátrat a vrátit se domů a věcně Matthewovi oznámit, co celý den dělala. Chtěl upřímnost, tak ji má mít.

Uštvaná blondýnka Caroline Inglesová dopoledne ve Strikově kanceláři strávila něco přes hodinu. Když konečně odešla, v slzách, ale zjevně odhodlaná, Robin měla pro Strika nové zprávy.

„Ten rozhovor s Fancourtem se točil sedmého listopadu,“ hlásila mu. „Zatelefonovala jsem do BBC. Trvalo to věčnost, ale nakonec jsem to zjistila.“

„Sedmého,“ opakoval Strike. „To byla neděle. Kde se to točilo?“

„Filmový štáb za ním jel do jeho domu v Chew Magna,“ řekla Robin. „Čeho sis v tom rozhovoru všiml, že tě to začalo tolik zajímat?“

„Podívej se na to ještě jednou,“ řekl Strike. „Třeba to najdeš na YouTube. Divím se, že ti to uniklo.“

Dotklo se jí to, ale vzpomněla si, jak ji při tom Matthew vyslýchal kvůli havárii na M4.

„Já se jdu převléct na ten oběd,“ řekl Strike. „Zamkneme tady a vyrazíme společně, ano?“

Rozloučili se o čtyřicet minut později u metra, Robin zamířila do Bridlingtonského knihkupectví v Putney, Strike do restaurace Simpson’sintheStrand, kam hodlal dojít pěšky.

„Poslední dobou jsem utrácel za taxíky trochu moc,“ sdělil jí chraplavě. Nechtěl jí říkat, kolik ho stálo postarat se o Toyotu Land Cruiser, s níž zůstal trčet v pátek v noci na King’s Cross. „A taky mám spoustu času.“

Pár vteřin ho sledovala, jak od ní odchází, ztěžka se opírá o hůlku a ošklivě kulhá. Dětství strávené ve společnosti tří bratrů poskytlo Robin důkladný vhled do často protichůdných mužských reakcí na ženskou péči, ale přemítala, jak dlouho ještě může Strike nutit koleno, aby snášelo jeho váhu, než skončí v neschopnosti na delší dobu než pouhých pár dnů.

Byl téměř čas oběda a dvě ženy, které seděly ve vlaku do Waterloo naproti Robin a mezi koleny tiskly tašky plné vánočních nákupů, si hlasitě povídaly. Podlaha vagonu byla mokrá a špinavá a ve vzduchu už bylo zase cítit provlhlé oblečení a zapařená těla. Robin strávila většinu cesty marnými pokusy zhlédnout úryvky z rozhovoru s Michaelem Fancourtem na mobilním telefonu.

Bridlingtonské knihkupectví se nacházelo v Putney na hlavní ulici, jeho starobyle vyhlížející výlohy byly odshora dolů přecpané směsí nových i antikvárních knih. Všechny byly naležato naskládané do sloupců. Když Robin překročila práh do příjemného, jemnou plísní provoněného ovzduší knihkupectví, ozval se zvonek. O police, v nichž se až ke stropu vršily další sloupce knih, se opíraly dva žebříky. Prostor osvětlovaly holé žárovky zavěšené na stropě. Visely tak nízko, že Strike by se o ně určitě uhodil do hlavy.

„Dobrý den!“ pozdravil ji starý pán v příliš velkém tvídovém saku, který se vynořil s téměř slyšitelným vrzáním kloubů z kanceláře za dveřmi z neprůhledného skla. Když se k ní blížil, Robin zachytila výrazný závan tělesného pachu.

Předem si naplánovala jednoduchou linii svého vyšetřování a hned se zeptala, jestli mají na skladě nějaké knížky od Owena Quinea.

„Aha! Aha!“ pokyvoval chápavě. „Ani se nemusím ptát, myslím, že vím, proč ten náhlý zájem!“

Se samolibostí lidí, co žijí samotářsky stranou společnosti, se bez pobízení pustil do přednášky o Quineově literární stylu, vedl ji labyrintem uliček do hlubin obchodu a upozorňoval, že nejde o čtivou beletrii. Znal ji sotva pár vteřin, ale už byl nezlomně přesvědčený, že se Robin o výtisky Quineových knížek zajímá jedině kvůli tomu, že ho zavraždili.

A i když to byla pochopitelně pravda, Robin to podráždilo.

„Nemáte Balzakovy bratry?“ zeptala se.

„Vyznáte se, aspoň se neptáte na Bombyx mori,“ řekl a třaslavýma rukama přesunul žebřík. „Měl jsem tu už tři mladé novináře, kteří si tu knížku chtěli koupit.“

„Proč sem chodí novináři?“ zeptala se Robin nevinně, když začal šplhat po žebříku a odhalil tak dva centimetry hořčicově zbarvených ponožek nad okrajem starých bot.

„Pan Quine tady nakupoval krátce předtím, než umřel,“ řekl starý muž a zkoumal teď hřbety knížek dva metry nad Robin. „Balzakovi bratři, Balzakovi bratři… někde by tady měli být… ach jo, jsem si jistý, že je mám…“

„On tady opravdu byl? Ve vašem obchodě?“ zeptala se Robin.

„Jistě. Hned jsem ho poznal. Já jsem byl velký obdivovatel Josepha Northa a oni spolu jednou vystupovali na festivalu v HayonWye.“

Slézal teď po žebříku a při každém kroku se mu třásly nohy. Robin se bála, že by mohl spadnout.

„Podívám se do počítače,“ řekl a těžce oddychoval. „Jsem si jistý, že tady Balzakovy bratry mám.“

Robin šla za ním a napadlo ji, že pokud starý muž viděl Owena Quinea naposled v polovině osmdesátých let, je na místě otázka, jestli by ho po takové době skutečně poznal.

„Toho si asi nejde splést,“ řekla. „Viděla jsem jeho fotografie. Vypadá v tom tyrolském kabátě velmi osobitě.“ „Každé oko má jinak barevné,“ řekl stařec a zíral teď na monitor dřevního Macintosh Classic, který musel být, odhadovala Robin, přinejmenším dvacet let starý: béžový, hranatý, s velkými robustními klávesami připomínajícími karamely. „Člověk to vidí až zblízka. Jedno hnědozelený, druhý modrý. Myslím, že na toho policistu udělalo dojem, jakou mám paměť a jak si dokážu všechno přesně vybavit. Já za války sloužil u rozvědky.“

Obrátil se k ní se samolibým úsměvem.

„Měl jsem pravdu, opravdu tu knížku máme – v antikvariátu. Tudy, prosím.“ Pomalu se šoural k bedně plné poházených knih. „To je pro policii jistě nesmírně důležitá informace,“ řekla Robin a šla opět v jeho stopách.

„To určitě,“ řekl, spokojený sám se sebou. „Jde o čas, kdy umřel. Ano, a já je mohl ujistit, že osmého byl ještě naživu.“

„Nejspíš si už ale nepamatujete, co tady hledal,“ řekla Robin a přátelsky se zasmála. „Moc ráda bych věděla, co asi sám četl.“

„Ale ano, dobře si na to vzpomínám,“ řekl bez váhání její společník. „Koupil si tři romány: Svobodu od Jonathana Franzena, Bezejmenného od Joshuy Ferrise a… ten třetí jsem zapomněl… Říkal mi, že si odjíždí odpočinout a chce si s sebou vzít něco ke čtení. Diskutovali jsme spolu o fenoménu digitalizace – on byl ke čtečkám tolerantnější než já… Tady někde,“ mumlal a přehraboval se v bedně. Robin se váhavě zapojila do hledání.

„Osmého,“ opakovala. „Jak si můžete být tak jistý, že to bylo osmého?“

Vždyť v tomhle šeru a zatuchlině, pomyslela si, musí být jeden den k nerozeznání od druhého.

„Bylo to pondělí,“ řekl. „Příjemné vytržení, popovídat si o Josephu Northovi, na kterého moc pěkně vzpomínal.“

Robin nebyla o nic moudřejší ohledně toho, na čem zakládá své přesvědčení, že to bylo zrovna v pondělí osmého, ale než mohla položit další otázku, vytáhl z hlubin bedny s vítězným výkřikem starý paperback.

„Tak tady to máme. To je ono. Já věděl, že to mám.“

„To já si nikdy nepamatuju, kolikátého je,“ lhala Robin, když se vraceli s kořistí k pokladně. „Když už jsem tady: Josepha Northa asi žádného nemáte, že?“

„On vydal jenom jednu knížku,“ řekl stařec. „Blíž k cíli. Vím, že jsme to měli, je to jedna z mých nejoblíbenějších…“

A zamířil opět pro žebřík.

„Já si pořád pletu dny,“ bojovala statečně Robin, když se znovu odhalily hořčicově zbarvené ponožky.

„Většině lidí se to plete,“ odtušil blazeovaně, „ale já jsem zběhlý v retrospektivní dedukci, ha ha ha. Pamatuju si, že to bylo pondělí, protože v pondělí si vždycky kupuju čerstvé mléko, a když přišel do krámu pan Quine, zrovna jsem se vrátil z nákupu.“

Počkala, až prohlédne police vysoko nad její hlavou.

„Vysvětloval jsem policii, že to konkrétní pondělí můžu přesně určit, protože jsem večer šel na návštěvu ke kamarádovi Charlesovi. Chodím k němu skoro každé pondělí, ale jasně si vzpomínám, jak jsem mu tehdy vyprávěl, že do mého knihkupectví přišel Owen Quine, a jak jsme pak diskutovali o těch pěti anglikánských biskupech, protože to v ten den byly přesně dva roky, co přešli ke katolíkům. Charles je laický kazatel v anglikánské církvi. Hodně to prožíval.“

„Aha, chápu,“ řekla Robin a v duchu si poznačila, že musí zkontrolovat datum onoho církevního rozkolu. Starý muž našel Northovu knížku a pomalu sestupoval ze žebříku.

„Ano, a taky si vzpomínám,“ řekl v náhlém záchvatu entuziasmu, „že mi Charles ukazoval hodně zajímavé fotky kráteru, který se přes noc objevil v Schmalkaldenu v Německu. Já nedaleko Schmalkaldenu sloužil za války. Ano… muselo to být ten večer, vzpomínám si, že mě přerušil, když jsem mu vyprávěl o Quineově návštěvě v knihkupectví – on se o spisovatele moc nezajímá. ‚Nesloužil jsi v Schmalkaldenu?‘ zeptal se.“ Jeho křehké, kostnaté ruce se teď potýkaly s pokladnou. „A pověděl mi, že tam zničehonic vznikla obrovská jáma… druhý den se v novinách objevily mimořádné fotografie… Paměť je úžasná věc,“ prohlásil samolibě, podal Robin hnědý papírový sáček s knihami a vzal si za ně výměnou desetilibrovou bankovku.

„Na ten kráter si vzpomínám,“ řekla Robin, což byla další lež. Vytáhla z kapsy mobil a zmáčkla pár tlačítek, zatímco on svědomitě odpočítával drobné. „Ano, tady to je… Schmalkalden… to je šokující, taková obrovská díra, která se zničehonic objeví. Ale to se stalo,“ dodala a vzhlédla k němu, „prvního listopadu, ne osmého.“

Zamrkal.

„Ne, bylo to osmého,“ trval zarytě na svém a odmítal si připustit, že by se mohl zmýlit.

„Ale vždyť se tady podívejte,“ řekla Robin a ukázala mu malý displej. Nadzdvihl si brýle nad čelo a zahleděl se do mobilu. „Pamatujete si určitě správně, že jste mluvili o návštěvě Owena Quinea a o vzniklém kráteru ve stejný den?“

„To je nějaká chyba…“ zamumlal, ale jestli tím myslí webovou stránku Guardianu, sebe nebo Robin, nebylo úplně jasné. Vrátil jí mobil zpátky do ruky.

„Nevzpomínáte si…?“

„Je to všechno?“ zeptal se zvýšeným hlasem, očividně vyvedený z míry. „Tak vám popřeji hezký den. Hezký den.“

Robin pochopila, že s uraženou ješitností starého paličáka nic nezmůže, a zamířila ven z obchodu. Ze dveří ji vyprovodilo opětovné zacinkání zvonečku.

36

Pane Škandále, velice rád bych si s vámi

prodiskutoval záležitosti, o kterých hovořil –

jeho rčení jsou nesmírně tajuplná a hieroglyfická.

William Congreve: Láska za lásku

Už když Jerry Waldegrave navrhl, že se sejdou na oběd v restauraci Simpson’sintheStrand, napadlo Strika, že je to divné místo ke schůzce, a jeho zvědavost jen vzrostla, když se přiblížil k impozantnímu kamennému průčelí s otočnými dřevěnými dveřmi, mosaznými cedulkami a zavěšenou lucernou. Vykachlíčkovaný vchod zdobily šachové motivy. Nikdy dřív sem nevkročil, třebaže to byla letitá, proslulá londýnská instituce. Předpokládal, že jsou tu doma zazobaní podnikatelé a turisti, kteří si chtějí dopřát na výletě nějaký luxus.

Ale sotva vešel do vstupní haly, cítil se tu i Strike jako doma. Restaurace Simpson’s se nacházela v prostorách někdejšího pánského šachového klubu z osmnáctého století a ke Strikovi ihned promluvila starobylým, důvěrně známým jazykem hierarchie, řádu a majestátních mravů. Převažovaly zde tmavé, blátivé klubové barvy, které si muži zvolili bez ohledu na své ženy: objemné mramorové sloupy a pevná kožená křesla, která unesou opilého dandyho, a za dvoukřídlými dveřmi vedle šatny zahlédl restauraci obloženou tmavým dřevem. Jako by se ocitl zpátky v jednom z těch důstojnických klubů, které hojně navštěvoval během své vojenské kariéry. Aby to tady vypadalo opravdu důvěrně, stačilo by dodat barvy regimentu a portrét královny.

Masivní židle s dřevěnými opěradly, sněhově bílé ubrusy, stříbrné mísy, na nichž spočívaly obrovské kusy hovězí pečeně. Strike usedl ke stolu pro dva, který stál natlačený ke zdi, a napadlo ho, co by asi takovému prostředí řekla Robin, jestli by byla pobavená, nebo popuzená tím okázalým tradicionalismem.

Seděl u stolu dobrých deset minut, když se objevil Waldegrave a mžoural krátkozrakýma očima po rozlehlé jídelně. Strike zvedl ruku a Waldegrave se kymácivou chůzí vydal k jejich stolu.

„Dobrý den. Jsem rád, že se zase vidíme.“

Světle hnědé vlasy měl jako vždycky neupravené a na klopě pomačkaného saka se skvěla šmouha od zubní pasty. Ke Strikovi přes malý stůl dolehl mdlý závan vinných výparů.

„Je od vás milé, že jste si na mě udělal čas,“ řekl Strike.

„Ale vůbec ne. Chci nějak pomoct. Doufám, že vám nevadí, že jsem vás vytáhl sem. Zvolil jsem tenhle podnik záměrně,“ řekl Waldegrave, „protože tady nenarazíme na žádného mého známého. Jednou před lety mě sem vzal můj otec. Myslím, že se tady vůbec nic nezměnilo.“

Waldegraveovy kulaté oči orámované rohovinovými obroučkami brýlí těkaly po hrbolaté omítce nad dřevěným ostěním. Flekatá okrová omítka byla vyuzená dlouhými roky, kdy se zde věčně vznášel cigaretový kouř.

„Užijete si svých spolupracovníků dost během pracovní doby, co?“ nadhodil Strike.

„Já proti nim nic nemám,“ řekl Jerry Waldegrave, posunul si brýle na nose trochu výš a zamával na číšníka, „ale atmosféra v podniku je teď vražedná. Sklenku červeného, prosím,“ oznámil mladíkovi, který přišel na jeho mávnutí. „Je mi jedno jakého.“

Jenže číšník, který měl vpředu na vestě vyšitou malou figurku šachového jezdce, odměřeně odpověděl:

„Pošlu za vámi sklepníka, pane,“ a vzdálil se.

„Všiml jste si těch hodin, když jste sem přicházel?“ zeptal se Waldegrave Strika a znovu si postrčil brýle na nose. „Prý se zastavily, když sem v roce 1984 vešla první žena. Takový malý interní vtípek. A menu je nadepsáno jako ‚jídelní lístek‘. Tady by nepoužili ‚menu‘, rozumíte, protože je to francouzsky. Můj otec tohle miloval. Zrovna jsem šel na Oxford, proto mě sem vzal. Nesnášel cizácká jídla.“

Strike cítil, že je Waldegrave nesvůj. Byl zvyklý, že lidi znervózňuje. Teď nebyla vhodná chvíle, aby se Waldegravea zeptal, jestli pomáhal Quineovi sepsat návod na jeho vraždu.

„Co jste studoval v Oxfordu?“

„Angličtinu,“ odpověděl Waldegrave a vzdychl si. „Otec to snášel statečně. Chtěl, abych šel na medicínu.“

Prsty Waldegraveovy pravé ruky hrály na ubruse arpeggio.

„V kanceláři je asi dusno, že?“ zeptal se Strike.

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl Waldegrave a znovu se rozhlédl po sklepníkovi. „Pomalu to utichá, když teď víme, jak byl Quine zavražděný. Lidi mažou emaily jako diví, předstírají, že se do knížky nikdy nepodívali, že nevědí, jak končí. Najednou už to není taková legrace.“

„A předtím to byla legrace?“ zeptal se Strike.

„No… vlastně jo, byla, když si lidi mysleli, že Owen zase jen tak zmizel. Lidi mají rádi, když si někdo utahuje z mocných, ne? Nikdo z nich není moc oblíbený, ani Fancourt, ani Chard.“

Přišel sklepník a podal Waldegraveovi nabídku.

„Objednám lahev, ano?“ řekl Waldegrave a zkoumal lístek. „Předpokládám, že to bude na váš účet?“

„Jistě,“ přisvědčil Strike a trochu v něm zatrnulo.

Waldegrave objednal lahev Château Lezongars. Strika obešla hrůza, když viděl, že stojí téměř padesát liber, ale na seznamu byly taky lahve za necelé dvě stovky.

„Tak co?“ zaútočil náhle s hranou odvahou Waldegrave, jen co se sklepník vzdálil. „Máte už nějaké stopy? Víte, kdo to udělal?“

„Ještě ne,“ řekl Strike.

Následovala trapná odmlka. Waldegrave si opět posunul brýle po zpoceném nose.

„Promiňte,“ zamumlal. „Byla to hloupost – obranný mechanismus. Je to – nemůžu tomu uvěřit. Nemůžu uvěřit, že se něco takového opravdu stalo.“

„Vždycky je to těžké,“ řekl Strike.

V záchvatu sdílnosti se Waldegrave svěřil:

„Nemůžu se zbavit šílené myšlenky, že si to Owen udělal sám. Že si to sám zinscenoval.“ „Skutečně?“ opáčil Strike a pozorně se na Waldegravea zadíval. „Já vím, že to udělat nemohl, vím, že ne.“ Redaktorovy ruce teď na okraji stolu zručně přejížděly stupnice. „Je to tak – tak divadelní, jak byl – jak ho zabili. Tak – tak groteskní. A taky to je… co řeknu, je strašné… ta nejlepší reklama, jakou si kdy nějaký autor pro svou knížku udělal. Panebože, Owen miloval publicitu. Chudák Owen. Jednou mi řekl – a to není vtip –, řekl mi se vší vážností, že se mu líbí, když s ním jeho přítelkyně dělá interview. Tvrdil, že si tím tříbí myšlenky. Zeptal jsem se: ‚Co používáte jako mikrofon?‘ Z legrace, rozumíte, a víte, co mi ten starej blázen odpověděl? ‚Většinou propisku. Cokoli, co je po ruce.‘“

Waldegrave se sípavě rozchechtal, ale znělo to spíš jako vzlyky.

„Ubohej trouba,“ pokračoval. „Ubohej bláznivej trouba. Nakonec mu asi přeskočilo, co? No, doufám, že Elizabeth Tasselová má radost. Když ho k tomu dohnala….“

Vrátil se jejich původní číšník s poznámkovým bločkem.

„Co si dáte?“ zeptal se redaktor Strika a krátkozrace mžoural do jídelního lístku.

„Hovězí,“ odpověděl Strike, který si už předtím všiml, jak maso krájejí na stříbrné míse na pojízdném servírovacím stolku, s nímž objíždějí stoly. Yorkshirský pudink neměl už léta; vlastně od doby, kdy byl naposled v St Mawes navštívit tetu a strýce.

Waldegrave si objednal mořský jazyk a pak natáhl krk a znovu se rozhlížel, jestli není někde na dohled sklepník. Když muže zahlédl přicházet s lahví, viditelně se uvolnil a pohodlněji se uvelebil na židli. S plnou sklenkou si nejdříve dopřál několik doušků a potom si vzdychl jako člověk, kterému se právě dostalo naléhavého lékařského ošetření.

„Říkal jste, že Elizabeth Tasselová k tomu Quinea dohnala,“ řekl Strike. „Cože?“ zeptal se Waldegrave a pravou dlaň si stočil do kornoutku k uchu.

Strike si připomněl, že je na jedno ucho hluchý. Restaurace se pomalu plnila, byla hlučnější. Zopakoval otázku hlasitěji.

„No ano,“ řekl Waldegrave. „Ano, pořád ho štvala proti Fancourtovi. Oni dva rádi rozebírali veškerá příkoří, která jim Fancourt způsobil.“

„Jaká příkoří?“ zeptal se Strike a Waldegrave si opět hltl vína.

„Fancourt je oba celé roky pomlouval.“ Waldegrave se nepřítomně poškrábal skrz pomačkanou košili na hrudníku a znovu se napil vína. „Owena kvůli té parodii na román jeho nebožky ženy; Liz kvůli tomu, že se postavila za Owena – mimochodem, nikdo nikdy Fancourtovi nevyčítal, že odešel od Liz Tasselové. Ta ženská je mrcha. Má dneska snad už jen dva klienty. Je zvrácená. Zřejmě tráví večery počítáním, o kolik peněz přišla: patnáct procent z Fancourtových honorářů jsou velký peníze. Večeře na Bookerově ceně, filmové premiéry… místo toho má Quinea, který dělá rozhovor sám se sebou s propiskou namísto mikrofonu, a spálený buřty na zahradě u Dorcus Pengellyové.“

„Jak víte, že se tam podávaly spálené buřty?“ zeptal se Strike.

„Říkala mi to Dorcus,“ odpověděl Waldegrave, který už dopil první sklenku vína a nalil si druhou. „Chtěla vědět, proč Liz nepřišla na výroční firemní večírek. Když jsem jí řekl o Bombyx mori, Dorcus mě ujistila, že Liz je milá ženská. Milá. Prý nemohla tušit, co je v Owenově knížce. V životě by nezranila ničí city – neublížila by ani mouše – ha!“

„Vy s tím nesouhlasíte?“

„To si pište, že nesouhlasím. Znám se s lidmi, kteří začínali v agentuře Liz Tasselové. Vesměs mluví jako oběti únosu, za které se muselo zaplatit výkupné. Tyranka. Náladová až hrůza.“

„Podle vás Quinea pobídla, aby tu knihu napsal?“

„No, přímo asi ne,“ řekl Waldegrave. „Ale když si vezmete bláhového spisovatele, který je přesvědčený, že se jeho knihy neprodávají jen proto, že na něho lidi žárlí nebo špatně pracují, a zavřete ho do jedné místnosti se zahořklou, věčně naštvanou Liz, která všude vykládá, jak je Fancourt podrazil, není divu, že se nechal vyprovokovat k takové šílenosti. Ani se neobtěžovala si tu jeho knížku pořádně přečíst. Kdyby neumřel, řekl bych, že dostala, co si zaslouží. Ten bláznivej šílenec to nespočítal jenFancourtovi, ne? Šel i po ní, hahaha! Šel po zatraceným Danielovi, šel po mně, šel po všech. Po všech.“

Stejně jako v případě jiných alkoholiků, které Strike znal, i Jerry Waldegrave překročil hranici opilosti už po dvou sklenicích vína. Jeho pohyby byly najednou těžkopádnější, jeho chování vyzývavější.

„Myslíte si, že Elizabeth Tasselová vyhecovala Quinea, aby zaútočil na Fancourta?“

„O tom nemůže být pochyb,“ přikývl Waldegrave. „Zcela určitě.“

„Ale když jsem s Elizabeth Tasselovou mluvil, řekla mi, že to, co Quine o Fancourtovi napsal, je lež,“ nadhodil Strike Waldegraveovi.

„Cože?“ stočil si Waldegrave opět dlaň k uchu.

„Řekla mi,“ zopakoval Strike nahlas, „že to, co Quine píše v Bombyx mori o Fancourtovi, není pravda. Že Fancourt tu parodii, kvůli které se zabila jeho žena, nenapsal – že ji napsal Quine.“

„O tom já nemluvím,“ řekl Waldegrave a zavrtěl hlavou, jako by byl Strike nechápavý. „Já tím nemyslím… pusťte to z hlavy. Zapomeňte na to.“

Vypil už přes půl lahve; alkohol navodil jistý stupeň důvěrnosti. Strike se držel zpátky, věděl, že budeli na něj moc tlačit, hrozí, že v něm vyvolá opileckou zatvrzelost. Je lepší ho nechat vlát, kam se mu zachce, a jen zlehka jednou rukou přidržovat kormidlo.

„Owen mě měl rád,“ naklonil se Waldegrave ke Strikovi. „Jo. Věděl jsem, jak ho zvládat. Stačilo zahrát na jeho marnivost, a udělal, cokoli jste chtěli. Stačilo ho půl hodiny vychvalovat a pak mu říct, aby v rukopise něco změnil. Další půlhodina chvály, než jste ho požádal o další změnu. Jediný možný způsob. On mi ve skutečnosti nechtěl ublížit. Už mu to normálně nemyslelo, chudákovi bláznivýmu. Chtěl se dostat zpátky do televize. Myslel si, že všichni jsou proti němu. Neuvědomil si, že si hraje s ohněm. Byl duševně nemocnej.“

Waldegrave se prudce opřel o opěradlo židle a hlavou narazil do hlavy mohutné, nepřiměřeně vyparáděné ženské, která seděla za ním. „Promiňte! Promiňte!“

Ohlédla se po něm a Waldegrave se na židli přisunul, až na stole zařinčely příbory.

„Takže o čem,“ ptal se Strike, „má být postava Vykrajovače?“

„Cože?“ opáčil Waldegrave.

Tentokrát si byl Strike jistý, že kornout dlaně u ucha je jen póza.

„Vykrajovač…“

„Vykrajovač: redaktor – pochopitelně,“ řekl Waldegrave.

„A zakrvácený pytel a trpaslice, kterou týráte a utopíte?“

„To je symbolický,“ řekl Waldegrave a ležérně máchnul rukou, až si málem zvrhl sklenici s vínem. „Některé jeho nápady jsem zadusil, některé části láskyplně vytvořené prózy jsem chtěl odstranit. Zraňoval jsem jeho city.“

Strikovi, který už slyšel tisíce nacvičených odpovědí, připadala ta reakce příliš jednoznačná, příliš samozřejmá, příliš rychlá.

„Jen to?“

„No… víte,“ řekl Waldegrave s přerývaným smíchem, „nikdy jsem neutopil žádnou trpaslici, jestli vám jde o tohle.“

Opilce je vždycky těžké vyslýchat. V dobách Speciální vyšetřovací jednotky bývali podezřelí nebo svědci pod vlivem návykové látky raritou. Vzpomněl si na jednoho alkoholika, majora, jehož dvanáctiletá dcera se ve škole v Německu svěřila, že ji sexuálně obtěžuje. Když Strike přijel do rodinného domu, major se po něm ohnal rozbitou lahví. Strike ho srazil k zemi. Ale tady v civilním světě s přešlapujícím sklepníkem u stolu si mohl tenhle opilý, přívětivý redaktor klidně odejít a Strike s tím nebude moct nic dělat. Mohl jen doufat, že se mu podaří k tématu Vykrajovače vrátit, že udrží Waldegravea u stolu a že ho přiměje i nadále mluvit.

Servírovací stolek se teď majestátně ubíral ke Strikově straně stolu.Žebírko skotského hovězí bylo obřadně uříznuto, zatímco Waldegraveovi předložili mořský jazyk.

Další tři měsíce žádné taxíky, pokáral se Strike přísně, když se mu začaly sbíhat sliny nad talířem naloženým yorkshirským pudinkem, bramborem a pastinákem. Servírovací stolek se těžkopádně odvalil zase o kus dál. Waldegrave, který už vypil lahev vína ze dvou třetin, rozjímal nad svou rybou, jako by si nebyl úplně jistý, jak se před ním ocitla, a pak vzal prsty jeden malý brambor a vložil si ho do úst.

„Probíral s vámi obvykle Quine, co píše, než odevzdal rukopis?“ zeptal se Strike.

„Nikdy,“ řekl Waldegrave. „O Bombyx mori mi prozradil jen to, že bourec morušový je metafora spisovatele, který se musí k napsání dobré knihy protrpět. A to bylo všechno.“

„Nikdy vás nežádal o radu nebo o názor?“

„Ne, ne, Owen si do ničeho nenechal mluvit, vždycky si myslel, že sám ví všechno nejlíp.“

„Je to běžné?“

„Spisovatelé jsou různí,“ řekl Waldegrave. „Ale Owen odjakživa patřil k největším tajnůstkářům. On měl rád bombastická odhalení, rozumíte. Vyhovovalo to jeho smyslu pro dramatičnost.“

„Předpokládám, že policie se vás už ptala, co přesně jste dělal v hodinách bezprostředně následujících poté, co jste obdržel rukopis, i v následujících dnech,“ prohodil Strike nenuceně.

„Jo, podrobně jsme to probírali,“ odtušil Waldegrave netečně. Bez valného úspěchu se snažil oddělit páteř z mořského jazyka, kterého si lehkomyslně poručil nevykostěného. „Dostal jsem rukopis v pátek a do neděle jsem se do něj ani nepodíval…“

„Vy jste měl být pryč, že?“

„V Paříži,“ řekl Waldegrave. „Víkend k výročí svatby. Ale nic z toho nebylo.“

„Něco vám do toho přišlo?“

Waldegrave si dolil do sklenky zbytek vína z lahve. Několik kapek tmavé tekutiny ukáplo na bílý ubrus a rozpilo se na něm.

„Pohádali jsme se, dost ošklivě, cestou na Heathrow. Tak jsme to otočili a jeli zpátky domů.“

„To je hustý,“ podotkl Strike.

„Jsme na nože už léta,“ řekl Waldegrave, vzdal nerovnou bitvu s mořským jazykem a odhodil nůž s vidličkou tak prudce, že se po nich ohlédli hosté od okolních stolů. „Rozvádíme se.“

„To je mi líto,“ řekl Strike.

Waldegrave smutně pokrčil rameny a napil se vína. Čočky brýlí s rohovinovou obroučkou měl umatlané otisky prstů a límec jeho košile byl špinavý a roztřepený. Vypadá, říkal si Strike, který měl v podobných záležitostech své zkušenosti, na člověka, který spává v šatech.

„Po hádce jste tedy jeli rovnou domů, ano?“

„Barák je velkej. Když nechceme, tak se v něm vůbec nemusíme potkat.“

Kapky červeného vína se na sněhobílém ubruse dál rozpíjely.

„Připomíná mi to černou známku,“ řekl Waldegrave. „Černá známka… rozumíte, z Ostrova pokladů. Podezření padá na každýho, kdo tu zatracenou knížku četl. Každej na každýho kouká s nedůvěrou. Podezřelej je každej, kdo zná konec. Policie u mě v kanceláři a všichni na mě zírají… Četl jsem to v neděli,“ dostal se zpátky ke Strikově otázce, „a hned jsem Liz Tasselový řekl, co si o ní myslím – a život šel dál. Owen mi nezvedal telefon. Říkal jsem si, že se možná zbláznil nebo přinejmenším nervově zhroutil – ale měl jsem sakra vlastní problémy. Daniel Chard šel do vývrtky… Seru na něj. Dal jsem výpověď. Už toho mám dost. Samý obviňování. Už dost. Seřval mě před celou redakcí jak malýho kluka. Mám toho dost.“

„Obviňování?“ otázal se Strike.

Jeho vyšetřovací technika začínala připomínat obratné cvrnkání figurek ve stolním fotbalu. Šlo o to rozkývat vyšetřovaného správným, lehkým dotekem. (Strike měl v osmdesátých letech v oblíbené deskové hře Subbuteo koupený tým Arsenalu. Hrával proti ručně vymalovanému týmu Plymouth Argyle Davea Polwortha a oba kluci přitom leželi na břiše na krbové předložce Daveovy mámy.)

„Dan si myslí, že jsem o něm Owenovi prozradil nějaký drby. Zatracenej idiot. On si myslí, že nikdo nic neví… povídá se o tom už roky. To jsem nemusel Owenovi říkat zrovna já. Vědí to všichni.“

„Že je Chard homosexuál?“

„Homosexuál… koho to zajímá… spíš to v sobě potlačuje. Nejsem si jistej, jestli Dan vůbec ví, že je homosexuál. Ale líbí se mu hezcí kluci, rád je maluje nahý. To vědí úplně všichni.“

„Navrhoval vám, že vás namaluje?“ zeptal se Strike.

„Mně ne, kristepane,“ řekl Waldegrave. „Joe North mi to ale říkal, to už je let. No jo!“ Podařilo se mu zaujmout pohled sklepníka. „Ještě jednu sklenku tohoto vína, prosím.“ Strike byl vděčný, že neobjednal lahev. „Lituji, pane, toto víno neroz…“ „Tak nějaký jiný. Červený. Jakýkoli. Došlo k tomu už tenkrát před lety,“ navázal Waldegrave tam, kde předtím myšlenku přerušil, „Dan chtěl, aby mu Joe stál modelem, ale Joe ho poslal do prdele. To všichni vědí, celý ty roky.“

Zaklonil se na židli a znovu vrazil do tělnaté ženy za sebou, která tentokrát naneštěstí jedla polévku. Strike sledoval, jak její rozčilený spolustolující přivolal procházejícího číšníka, aby si mu postěžoval. Číšník se naklonil k Waldegraveovi a omluvným, ale pevným tónem mu řekl:

„Nevadilo by vám, pane, kdybyste se přisunul trochu blíž ke stolu? Ta paní za vámi…“

„Pardon, promiňte.“

Waldegrave sebou trhl blíž ke Strikovi, opřel se lokty o stůl, odhrnul si zcuchané vlasy z očí a řekl nahlas:

„Je to sebestřednej kretén.“

„Kdo?“ zeptal se Strike a s lítostí dojedl nejlepší jídlo, jaké poslední dobou (hodně dlouhou dobou) měl.

„Dan. Firmu kurva dostal na zlatým podnose… a tyje z ní celej život… může si klidně žít na venkově a malovat si svýho sluhu, jestli teda zrovna po tomhle touží… Ale já už toho mám dost. Založím si… založím si kurva vlastní nakladatelství.“

Waldegraveovi zazvonil mobil. Chvíli mu trvalo, než ho našel. Napřed přes brýle zamžoural, kdo mu volá, a až pak hovor zvedl.

„Co se děje, JoJo?“

V restauraci hučelo jako v úle, ale vzdálené ječení v telefonu dolehlo až ke Strikovi. Waldegrave se vyděsil.

„JoJo? Jsi…?“

Ale pak před Strikovýma nevěřícnýma očima výraz té měkké, laskavé tváře až neskutečně ztvrdnul. Na krku Waldegraveovi vystoupily žíly a ústa se mu zkřivila v ošklivé grimase.

„Jdi do prdele!“ zařval a jeho hlas se nesl nad okolními stoly, takže na padesát hlav sebou trhlo a veškerá konverzace utichla. „Nevolej mi z JoJina telefonu! Ne, to ty seš kurva opilá, slyšelas mě dobře! Já chlastám jenom kvůli tomu, že jsem se kurva oženil s tebou, kvůli ničemu jinýmu!“

Tělnatá žena za Waldegraveovými zády pobouřeně kroutila hlavou. Číšníci jen udiveně zírali; jeden užasl natolik, že se zarazil uprostřed servírování s porcí yorkshirského pudinku těsně nad talířem japonského byznysmena. Uhlazený a korektní pánský klub už zajisté zažil nejeden opilecký výstup, ale mezi tmavým dřevěným obložením, skleněnými lustry a ozdobnými jídelními lístky, kde se všechno tvářilo nesmírně britsky, rozvážně a usedle, to nutně šokovalo.

„Čí je to asi kurva chyba?“ křičel Waldegrave.

Zvedl se a zavrávoral, znovu vrazil do své nešťastné sousedky a její společník tentokrát ani neprotestoval. Restaurace utichla. Waldegrave se proplétal místností k východu s náloží dobrého litru vína, klel do mobilu a Strike, který zůstal trčet u stolu, pobaveně zjistil, že spolu s ostatními hosty v sobě nachází jisté pohoršení nad mužem, který nedokáže ovládnout své pití.

„Účet, prosím,“ požádal Strike číšníka, který s otevřenou pusou postával nejblíž. Mrzelo ho, že nestačil ochutnat moučník s kandovaným ovocem a rozinkami, kterého si všiml na jídelním lístku, ale chtěl se pokusit Waldegravea dohonit.

Zatímco hosté restaurace tlumeně reptali a koutkem oka ho sledovali, Strike zaplatil, vstal od stolu a opíraje se o hůl se vydal ve Waldegraveových toporných stopách. Z pobouřeného výrazu vrchního číšníka a Waldegraveova křiku, který byl dosud slyšet za dveřmi, Strike usoudil, že Waldegravea zřejmě museli chvíli přemlouvat, aby podnik opustil.

Našel redaktora opřeného o studenou zeď nalevo od dveří. Na ulici se hustě sypal sníh. Na chodnících ležela křupavá vrstva a kolemjdoucí byli po uši zahalení v šálách a čepicích. Mimo kulisy solidního a váženého prostředí už Waldegrave nevypadal jako nějaký neupravený akademik. Jak opilý, špinavý a pomačkaný nadával do telefonu schovaného v dlani, připomínal spíš vyšinutého pobudu.

„… žádná moje chyba kurva, ty stupidní čubko! Copak jsem to kurva napsal já? Napsal? … tak to by sis kurva snad měla vyřídit s ní, ne? … Když to neuděláš ty, udělám to já… Nevyhrožuj mi kurva, ty hnusná couro… Kdybys dokázala neroztahovat nohy… slyšelas mě dobře kurva…“

V tu chvíli si Waldegrave všiml Strika. Pár vteřin zůstal stát s otevřenou pusou a pak hovor típl. Mobil mu vyklouzl z neohrabaných prstů a přistál na zasněženém chodníku.

„Do prdele,“ ulevil si Jerry Waldegrave.

Vlk se proměnil zpátky v beránka. Tápavě šmátral holými prsty po telefonu v břečce u svých nohou a přitom mu z nosu spadly brýle. Strike mu je zvedl.

„Díky. Díky. Omlouvám se za to. Promiňte…“

Když si redaktor brýle opět nemotorně nasadil, Strike viděl, že mu po opuchlých tvářích tečou slzy. Popraskaný telefon si strčil do kapsy a obrátil se k detektivovi se zoufalým výrazem.

„Totálně mi kurva zničila život,“ řekl. „Teda ta knížka. A já si myslel, že Owen… měl jednu věc za posvátnou. Otec a dcera. Jediná věc…“

Po dalším pohrdavém gestu se Waldegrave otočil a vydal se pryč. Sotva pletl nohama, byl namol opilý. Detektiv odhadoval, že si musel dát lahev už před jejich schůzkou. Nemělo smysl za ním chodit.

Strike sledoval, jak Waldegrave mizí ve vířícím sněhu a kolem něj po čvachtajících chodnících lidé vlečou tašky plné vánočních dárků. Vzpomněl si na ruku naléhavě svírající paži, příkrý mužský hlas a ještě rozhněvanější hlas mladé ženy: „Máma jde za ním taky, proč v tom nebráníš jí?“

Strike si ohrnul límec a napadlo ho, že možná právě pochopil, co ten obraz znamená: trpaslice v zakrvaveném pytli, parůžky pod Vykrajovačovou čapkou a – to nejkrutější ze všeho – pokus ji utopit.

37

… ale když mě někdo vyprovokuje tak,

že se rozčílím, neumím být trpělivý a rozumný.

William Congreve: Obojetník

Obloha byla špinavě stříbrná a pořád se z ní hustě sypal sníh. Strike se cestou do kanceláře namáhavě brodil rychle rostoucími závějemi. Třebaže se kromě vody žádného pití nedotkl, cítil se po dobrém vydatném jídle taky mírně omámený. Poskytlo mu falešný pocit duševní pohody, který Waldegravea pravděpodobně opustil už někdy během dopoledne, když začal ve své kanceláři pít. Procházka z restaurace Simpson’sintheStrand do kancelářičky v Denmark Street, kde věčně táhlo, by zdravému, neoslabenému dospělému netrvala ani čtvrt hodiny. Ale Strikovo koleno bylo stále rozbolavělé a přetížené, a navíc právě utratil za jediný oběd víc, než byl jeho týdenní rozpočet na stravu. Zapálil si cigaretu a kulhal dál řezavou zimou s hlavou skloněnou proti padajícímu sněhu a přemítal, co asi Robin zjistila v Bridlingtonském knihkupectví.

Procházel kolem rýhovaných sloupů divadla Lyceum a přemýšlel, proč je asi Daniel Chard přesvědčený, že Quineovi pomáhal s psaním knihy Jerry Waldegrave, zatímco Waldegrave se domnívá, že Elizabeth Tasselová tak dlouho hrála na Quineův pocit ukřivděnosti, až se konečně přelil doliterárního díla. Že by šlo o prosté případy potlačené zloby? Hledají snad Chard a Waldegrave nějakého obětního beránka, na němž by si mohli vybít svůj jalový vztek poté, co je Quineova hrůzná smrt připravila o pravého viníka? Anebo se nemýlí, když odhalili v románu Bombyx mori cizí vliv?

Rudé průčelí hospody Coach and Horses ve Wellington Street, k němuž se blížil, představovalo silné pokušení, zvláště když se teď už plnou vahou opíral o hůlku a koleno mocně protestovalo; teplo, pivo a pohodlná židle… jenže třetí návštěva hospody během jediného týdne… to nebyl zrovna zvyk, který by si chtěl osvojit… Jerry Waldegrave mu byl mementem, kam takové chování může člověka dovést…

Když procházel kolem, neodolal a alespoň závistivě nahlédl oknem směrem k nablýskaným mosazným pípám a družně popíjejícím mužům s laxnějším svědomím, než má on…

Zahlédl ji koutkem oka. Vysoká a nahrbená v černém plášti, ruce v kapsách, cupitala kousek za ním po chodnících pokrytých rozbředlým sněhem: stalkerka, která se na něho v sobotu večer pokusila zaútočit.

Strike nezvolnil krok ani se po ní neohlédl. Tentokrát nehodlal hrát žádné hry; žádné zastavování, aby otestoval její amatérský styl sledování,žádné naznačování, že o ní ví. Šel dál, aniž by se ohlížel přes rameno, a jenom člověk zběhlý ve sledovací taktice podobně jako on by dokázal postřehnout jeho letmé pohledy do vhodně umístěných výloh nebo naleštěných mosazných cedulí na dveřích; pouze takoví lidé by pod maskou nevšímavosti uměli odhalit vysokou ostražitost.

Většina vrahů jsou lajdáčtí amatéři, a proto se nechají tak často dopadnout. To, že ji neodradil od sledování ani jejich sobotní střet, svědčilo o vysoké míře lehkomyslnosti, a právě na tu Strike spoléhal, když pokračoval v cestě po Wellington Street a navenek si nevšímal ženy, která ho sledovala s nožem v kapse. Když přecházel Russell Street, zmizela mu na chvíli z dohledu, protože předstírala, že míří do hospody Marquess of Anglesey, ale záhy se znovu objevila, vynořila se mezi hranatými sloupy v bloku kancelářských budov a skrývala se ve vchodech domů, aby si od něj udržela větší rozestup.

Strike už v té chvíli koleno téměř necítil. Zůstalo jen necelých sto devadesát centimetrů vysoce soustředěného napětí. Tentokrát jí neponechá žádnou výhodu; nedopustí, aby ho znovu překvapila. Odhadoval, že máli vůbec nějaký plán, spočívá pouze v tom, že hodlá využít jakoukoli vhodnou příležitost. Bylo tedy na něm, aby jí takovou příležitost, jakou si nedovolí prošvihnout, poskytl, a aby si zároveň pojistil, že se jí útok nezdaří.

Prošli kolem Královské opery s jejím klasickým portikem, sloupy a sochami; v Endell Street vešla do staré červené telefonní budky, bezpochyby kvůli tomu, aby dala odpočinout nervům, aby si ještě jednou prověřila, že o ní neví. Strike šel dál neměnným krokem, s očima upřenýma na cestu před sebou. Dodalo jí to odvahy a vyšla opět na zalidněný chodník, sledovala ho v davu uštvaných kolemjdoucích s nákupními taškami. Ulice se zužovala, vzdálenost mezi nimi se zkrátila a jeho pronásledovatelka dál přebíhala od jedněch dveří k druhým.

Rozhodl se, že až se přiblíží ke kanceláři, odbočí namísto do Denmark Street doleva do Flitcroft Street. Ta ústí na Denmark Place, odkud vede tmavá pasáž oblepená plakáty hudebních kapel zpátky k jeho podniku.

Odváží se?

Když vstoupil do průchodu a jeho kroky se tiše odrážely ozvěnou od vlhkých zdí, nepostřehnutelně zvolnil. Pak už ji slyšel, jak se za ním rozběhla.

Prudce se otočil na zdravé levé noze a švihl vycházkovou hůlkou. Vší silou ji tak udeřil do paže. Vykřikla bolestí a vystřelovací nůž jí vyletěl z ruky, narazil na kamennou stěnu, odskočil od ní a jen těsně minul Strikovo oko. Držel ji ve zběsilém sevření a ona ze všech sil ječela.

Bál se, že by jí nějaký hrdina mohl přispěchat na pomoc, ale nikdo se neobjevil, a nejdůležitější teď byla rychlost – byla silnější, než očekával, a rvala se divoce, snažila se ho nakopnout do koulí a zatínala mu nehty do obličeje. Dalším úsporným natočením těla jí nasadil zámek a ona začala nohama klouzat a hrabat po vlhké dlažbě pasáže.

Svíjela se mu v zápasnickém chvatu a snažila se ho kousnout, ale on se přesto shýbl pro nůž, čímž ji rovněž stáhl dolů, takže se málem ocitla nohama ve vzduchu. Strike se vykašlal na svou hůlku, stejně ji nemohl použít, dokud se nevypořádá s útočnicí, kterou teď táhl s sebou do Denmark Street.

Jednal rychle a jí zápas natolik vyrazil dech, že už ani nedokázala ječet. Krátká studená ulička byla prázdná a lidé proudící o kus dál po Charing Cross Road si nevšimli ničeho nepatřičného, než ji dovlekl ten kousek cesty k černým domovním dveřím.

„Potřebuju pustit dovnitř, Robin! Rychle!“ zakřičel do domácího telefonu a prudce vrazil do dveří hned, jakmile Robin zmáčkla tlačítko bzučáku. Pak ženu smýkal vzhůru po kovových schodech a jeho pravé koleno úpělo bolestí. Začala znovu ječet, její křik se nesl ozvěnou šachtou schodiště. Strike zahlédl pohyb za prosklenými dveřmi zarputilého excentrického grafika, který pracoval v kanceláři pod nimi.

„My tady jenom tak blbneme!“ zahlaholil a dál vláčel svou pronásledovatelku po schodech.

„Cormorane? Co se to… panebože!“ vykřikla Robin, která vyběhla na odpočívadlo a shlížela teď na ně. „To přece nemůžeš – na co si to hraješ? Nech ji být!“

„Právě se mě – pokusila – zase – ubodat,“ supěl Strike a s gigantickým závěrečným úsilím vtlačil vzpouzející se ženu přes práh kanceláře. „Zamkni dveře!“ zakřičel na Robin, která vběhla za nimi a poslechla Strikův příkaz.

Strike mrštil ženu na koženkovou pohovku. Kapuce jí sjela dozadu a odhalila podlouhlý bledý obličej s velkýma hnědýma očima a tmavými vlnitými vlasy, které jí padaly až na záda. Dlouhé špičaté nehty na rukou měla nalakované výraznou červenou barvou. Vypadala sotva na dvacet let.

„Ty hajzle! Ty hajzle!“

Pokusila se vstát, ale Strike stál nad ní a tvářil se zabijácky, a tak si to rozmyslela, klesla zpátky na pohovku a začala si masírovat bílý krk s tmavě růžovými stopami v místech, kde ji předtím držel.

„Nechcete mi prozradit, proč jste se mě pokoušela zabít?“ zeptal se Strike.

„Jdi do prdele!“

„Velice originální,“ ušklíbl se Strike. „Robin, zavolej policii…“

„Nééé!“ zavyla dívka v černém jako pes. „Zranil mě,“ obrátila se s přerývaným oddychováním k Robin a v zoufalém gestu odhrnula halenku, aby jí ukázala zarudlé stopy na silné bílé šíji. „Zatáhl mě… dotáhl mě až sem…“

Robin pohlédla na Strika s dlaní na telefonu.

„Proč jste mě sledovala?“ vyštěkl Strike výhružně a vestoje nad ní ztěžka oddechoval.

Nakrčila se do vrzajících polštářů, ale Robin s rukou stále na telefonu v tom ženském strachu zachytila i jistou stopu zvláštní rozkoše, náznak smyslnosti ve způsobu, jakým se od Strika odtáhla.

„Poslední příležitost,“ zahřměl Strike. „Proč…?“

„Co se to tam nahoře děje?“ dolehl k nim nevrlý dotaz z podesty o patro níž.

Robin se střetla se Strikovým pohledem. Pospíchala ke dveřím, odemkla je a vyklouzla za ně, zatímco Strike hlídal svou zajatkyni s vystrčenou čelistí a pevně zaťatou pěstí. Neuniklo mu, že jí v těch velkých tmavých očích s obrovskými fialovými kruhy jako macešky probleskl nápad, že začne volat o pomoc, ale vzápětí zmizel. Roztřásla se a rozbrečela, ale Strike viděl, že v jejích slzách je víc zuřivosti než zoufalství.

„Všechno v pořádku, pane Crowdy,“ zvolala Robin. „Jenom tady trochu dovádíme. Omlouvám se, že jsme byli tak hluční…“

Robin se vrátila do kanceláře a znovu za sebou zamkla. Dívka strnule seděla na pohovce, po tvářích se jí kutálely slzy a její nehty podobné pařátům svíraly okraj sedáku.

„Já na to seru,“ řekl Strike. „Když nechceš mluvit, zavolám policii.“

Očividně mu uvěřila. Udělal sotva dva kroky k telefonu, když se rozvzlykala:

„Chtěla jsem vám zabránit…“

„Zabránit? V čem?“ burácel Strike.

„Jako byste to nevěděl!“

„Nezahrávej si kurva se mnou!“ zařval Strike a naklonil se blíž k ní se zaťatými pěstmi. Pronikavě teď cítil pochroumané koleno. To kvůli ní upadl a poškodil si znovu vazy.

„Cormorane,“ ozvala se Robin rozhodným hlasem, vklouzla mezi ně a přinutila ho o krok ustoupit. „Poslyšte,“ obrátila se k dívce, „teď mě dobře poslouchejte. Řekněte mu, proč to děláte, a třeba tu policii…“

„To si snad děláš srandu,“ řekl Strike. „Dvakrát se mě pokusila bodnout…“

„… třeba tu policii nezavolá,“ dokončila Robin neohroženě zvýšeným hlasem.

Dívka vyskočila a pokusila se jim vytrhnout a zamířit ke dveřím.

„To ani nezkoušej,“ řekl Strike, pohotově pajdal kolem Robin, popadl útočnici kolem pasu a mrštil s ní nepříliš něžně zpátky na pohovku. „Co jsi zač?“

„Teď jste mě zranil!“ vykřikla. „Opravdu jste mě zranil – moje žebra – zažaluju tě za napadení, ty hajzle…“

„Tak co kdybych ti říkal Pippa, co říkáš?“ nadhodil Strike.

Prudce vyjekla a ve tváři se jí objevil nenávistný pohled.

„Ty… ty… neser…“

„Správně, neser mě,“ odtušil Strike podrážděně. „A jaký je tvý celý jméno?“

Pod těžkým pláštěm se jí prudce zvedala a klesala hruď, jak byla udýchaná.

„Jak poznáš, že mluvím pravdu, i kdybych ti to řekla?“ zasupěla v dalším záchvatu vzdoru.

„Budu tě tady držet tak dlouho, dokud si to nezjistím,“ řekl Strike.

„Únos!“ vykřikla hrubým a hlučným hlasem přístavního dělníka.

„Občanské zajištění útočníka,“ řekl Strike. „Pokusila ses mě kurva ubodat. Naposledy se tě teď…“

„Pippa Midgleyová,“ vyštěkla.

„No konečně. Máš nějakej průkaz totožnosti?“

S dalším vzpurně obscénním gestem zajela rukou do kapsy, vytáhla odtamtud legitimaci na autobus a hodila mu ji.

„Tady stojí Phillip Midgley.“

„Naser si.“

Když Robin viděla, jak to Strikovi postupně dochází, pocítila navzdory napětí, které se dalo krájet, náhlé nutkání se rozesmát.

„Epicoena,“ řekla Pippa Midgleyová zuřivě. „Copak to nechápeš? Je to pro tebe moc složitý, čuráku?“

Strike se na ni upřeně zadíval. Ohryzek na poškrábaném, pohmožděném hrdle pořád ještě mírně vystupoval. Znovu si strčila ruce do kapes.

„Papíry na Pippu budu mít příští rok,“ řekla.

„Pippa,“ opakoval zamyšleně Strike. „Tak to jste autorka věty: ‚Budu točit klikou toho zasranýho skřipce, na kterým tě budou natahovat.‘ Ne?“

„A jo,“ vydechla Robin s náhlým pochopením.

„No teda, vy jste mi ale chytrej chlapík,“ řekla Pippa škodolibě.

„Znáte se s Kathryn Kentovou osobně, nebo se kamarádíte jen přes internet?“

„Co je vám do toho? Je snad známost s Kath Kentovou ode dneška zločin?“

„Jak jste se znala s Owenem Quinem?“

„O tom hajzlovi se mi nechce mluvit,“ odpověděla a zhluboka se nadechla. „To, co mi provedl… co udělal… jak předstíral… lhal… prolhanej zasranej hajzl…“

Do očí jí vyhrkly čerstvé slzy a zdálo se, že dostala hysterický záchvat. Rudě zbarvenými drápy si zajela do vlasů, nohama bubnovala do podlahy, kolébala se dozadu a dopředu a kvílela. Strike ji chvíli znechuceně pozoroval a po půl minutě na ni houkl:

„Nechceš už kurva držet hubu…“

Robin ho ale sjela pohledem, vytáhla několik kapesníků z krabičky na stole a strčila je Pippě do dlaně.

„Dddí…“

„Dáte si čaj nebo kávu, Pippo?“ zeptala se Robin vlídně.

„Ká… vu… pros…“

„Před chvílí se mě pokusila propíchnout, Robin!“

„No ale nepovedlo se jí to, že ne?“ odtušila Robin a dál se zabývala konvicí.

„Nešikovnost,“ prohlásil Strike nevěřícně, „není kurva žádná polehčující okolnost!“

Otočil se zpátky k Pippě, která tu výměnu názorů sledovala s otevřenou pusou.

„Proč mě sledujete? V čem se mi snažíte zabránit? A varuju vás: jen kvůli tomu, že vám tady Robin skočila na to vaše fňukání…“

„Pracujete přece pro ni!“ vyjekla Pippa. „Pro tu zvrácenou mrchu, jeho vdovu! Ta teď má jeho peníze, že jo – my víme, na co si vás najala, nejsme kurva blbý!“

„Kdo je to ‚my‘?“ naléhal Strike, ale Pippiny tmavé oči znovu sklouzly ke dveřím. „Přísahám bohu,“ řekl Strike, jehož trýzněné koleno teď bolelo tak strašně, div neskřípal zuby, „že jestli se ještě jednou přiblížíte k těm dveřím, zavolám policii, budu proti vám svědčit a s radostí budu sledovat, jak půjdete do basy za pokus o vraždu. A tam uvnitř to pro vás nebude žádná sranda, Pippo,“ dodal. „Rozhodně ne před operací.“

„Cormorane!“ ozvala se Robin ostře.

„Uvádím jen fakta,“ nedal se Strike.

Pippa se schoulila na pohovce a zírala na Strika s nelíčenou hrůzou.

„Káva,“ prohlásila Robin pevným hlasem, vyšla zpoza pracovního stolu a vtiskla hrníček do ruky s dlouhými drápy. „Tak mu už proboha řekněte, co to má všechno znamenat, Pippo. Povídejte.“

I když Pippa působila labilním a agresivním dojmem, Robin bylo ubohé dívky líto. Očividně jí nedocházelo, jaké neblahé důsledky by pro ni mohl mít fakt, že nožem zaútočila na soukromého detektiva. Robin usoudila, že Pippa zřejmě v extrémní podobě trpí vlastností, kterou částečně znala od svého mladšího bratra Martina. Ten byl v rodině pověstný nedostatkem prozíravosti a láskou k nebezpečí, což mu vyneslo víc návštěv na úrazové pohotovosti než u jeho ostatních sourozenců dohromady.

„Víme, že si vás najala, abyste proti nám vykonstruoval falešný obvinění,“ zaskřehotala Pippa.

„Kdo,“ zaburácel Strike, „si ‚mě najal‘ a kdo jsou ‚my‘ ?“

„Leonora Quineová!“ vykřikla Pippa. „Víme, co je zač, a víme, čeho je schopná! Nenávidí nás, mě a Kath, udělá cokoli, aby nás dostala. Zavraždila Owena a snaží se to hodit na nás! A můžete si o tom myslet, co chcete!“ zakřičela na Strika, jehož husté obočí vyjelo na půl cesty k ustupujícím vlasům. „Je to šílená mrcha, nesnesitelně žárlivá – nevydejchala, že se s náma schází, a teď si najala vás, abyste se kolem nás motal a něco na nás vyhrabal!“

„Téhle kravině snad nevěříte ani vy sama!“

„Víme, o co tady jde!“ křičela Pippa.

„Držte hubu. V době, kdy jste mě začala sledovat, nikdo kromě vraha nevěděl, že je Quine mrtvý. Sledovala jste mě v den, kdy jsem našel mrtvolu, a vím, že Leonoru jste sledovala už o týden dřív. Proč?“ A když neodpovídala, zopakoval: „Poslední příležitost: Proč jste mě sledovala cestou od Leonory?“

„Doufala jsem, že mě třeba přivedete k němu,“ řekla Pippa.

„Proč jste chtěla vědět, kde je?“

„Abych ho do hajzlu mohla zabít!“ zaječela Pippa a Robin se utvrdila v dojmu, že Pippa stejně jako Martin naprosto postrádá pud sebezáchovy.

„A proč jste ho chtěla zabít?“ zeptal se Strike, jako by mu neoznámila nic výjimečného.

„Kvůli tomu, co nám ten kretén provedl v tý hrozný knížce! Vždyť přece víte – četl jste ji – Epicoena – ten hajzl, takovej hajzl…“

„Už se sakra uklidněte! Takže vy jste už v té době četla Bombyx mori?“

„No jasně, že jsem to četla…“

„A v té době jste začala Quineovým házet do domu škvírou na dopisy hovna?“

„Hovno za hovno!“ zaječela.

„Duchaplný. Kdy jste tu knížku četla?“

„Kath mi přečetla ty pasáže o nás do telefonu a pak jsem šla k ní a…“

„Kdy to bylo?“

„Kkdyž se jednou vrátila domů a našla to ležet na rohožce za dveřmi. Celej rukopis. Skoro nemohla otevřít. Naházel jí to dopisní škvírou i se vzkazem,“ řekla Pippa Midgleyová. „Ten mi taky ukázala.“

„Co v tom vzkazu stálo?“

„Napsal: ‚Je načase se spolu vyrovnat. Doufám, že jsi šťastná! Owen.‘“

„‚Je načase se spolu vyrovnat‘?“ zamračil se Strike. „Tušíte, co to znamená?“

„Kath by mi nic neřekla, ale vím, že ona tomu rozuměla. Byla zzničená,“ řekla Pippa a prudce oddechovala. „Ona je… ona je úžasná bytost. Vy ji neznáte. Je pro mě jako mmatka. Seznámily jsme se na jeho kurzu tvůrčího psaní a byly jsme něco jako… staly jsme se…“ Nadechla se a zaskuhrala: „On to byl hajzl. Lhal nám o tom, co píše, lhal o… o všem…“

Znovu se rozeštkala, bědovala a vzlykala a Robin, která se obávala pana Crowdyho, ji něžně uklidňovala:

„Pippo, prostě nám jen vysvětlete, v čem vám lhal. Cormoran potřebuje znát pravdu, nechystá se nikoho falešně obviňovat…“

Netušila, jestli ji Pippa slyšela ani jestli jí věří. Snad ji jen přemohly vypjaté emoce, nadechla se, otřásla se a už se z ní řinul proud slov:

„Říkal, že jsem jako jeho druhá dcera, fakt mi to říkal. Svěřila jsem se mu úplně se vším, věděl, že mě máma vyhodila z domu, všechno. A já mmu ukázala svou kknihu o svým životě a on byl strašně hhodnej a tvářil se, jak strašně ho to zajímá, a taky tvrdil, že mi to ppomůže vydat, a oběma nám řekl, mně i Kath, že budeme v jeho nnovým románu, a o mně prohlašoval, že jsem ‚nnádherná ztracená duše‘ – to mi fakt takhle řekl,“ zalapala po dechu Pippa, než zase spustila. „A jednou ppředstíral, že mi kus z toho románu čte, po telefonu, a bylo to… bylo to krásný, a pak jsem to ččetla a on to – on to celý přepsal… Kath to totálně sebralo… ta jeskyně… Harpyje a Epicoena…“

„Takže Kathryn přišla domů a našla rukopis rozházený za dveřmi, ano?“ ujistil se Strike. „Přišla domů odkud – z práce?“

„Přišla z hhospice, kde byla za svou umírající sestrou.“

„A k tomu došlo kdy?“ zeptal se Strike potřetí.

„Komu záleží na tom, kdy…?“

„Mně na tom kurva záleží!“

„Nebylo to devátého?“ zeptala se Robin. Našla si na počítači blog Kathryn Kentové. Obrazovka byla zády k pohovce, na které seděla Pippa. „Nemohlo to být úterý devátého, Pippo? Úterý po slavnosti ohňů?“

„Bylo to… jo, myslím, že tak to bylo!“ vydechla Pippa, očividně ohromená tím, jak to Robin šťastně uhodla. „Jo, Kath odjela zrovna ve svátek, protože Angelin stav se hrozně zhoršil…“

„Jak víte, že to byla Noc Guye Fawkese?“ zeptal se Strike.

„Protože Owen řekl Kath, že se s ní tten večer nemůže vidět, protože mmusí udělat ohňostroj pro svou dceru,“ řekla Pippa. „A Kath byla fakt rozhozená, protože on měl přece odejít! Slíbil jí – slíbil jí, že konečně odejde od tý svý mrchy, a potom najednou jen tak oznámí, že si musí hrát a odpalovat rachejtle pro svýho ret…“

Zarazila se, ale Strike dokončil větu za ni.

„Pro svýho retarda?“

„To byl jenom vtip,“ zamumlala Pippa zahanbeně, zjevně víc litovala užití hanlivého slova než pokusu bodnout Strika nožem. „Čistě mezi náma a Kath: ta jeho dcera Owenovi vždycky sloužila jako výmluva, proč nemůže odejít a žít s Kath…“

„Co Kathryn ten večer dělala, když nebyla s Quinem?“ zeptal se Strike.

„Já jsem šla k ní. Potom jí zavolali, že se přitížilo její sestře Angele, a ona za ní odjela. Angela trpěla rakovinou. Už ji měla rozlezlou všude.“

„Kde Angela byla?“

„V hospici v Claphamu.“

„Jak tam Kathryn jela?“

„Co na tom záleží?“

„Prostě jen odpovězte na otázku, buďte tak hodná, ano?“

„Já nevím – asi metrem. Zůstala s Angelou tři dny, přespávala na matraci na zemi u její postele, protože si mysleli, že Angela každou chvíli umře, ale ona se držela, a tak si Kath jela domů pro čistý oblečení, a tehdy našla za dveřma ten rukopis.“

„Proč jste si tak jistá, že přišla domů v úterý?“ zeptala se Robin a Strike, který jí chtěl položit tu samou otázku, na ni překvapeně pohlédl. Nevěděl dosud nic o starci z knihkupectví a německém kráteru.

„Protože v úterý večer vždycky pracuju na lince důvěry,“ odpověděla Pippa, „a když mi úplně vyřízená Kath vvolala, byla jsem zrovna tam. Ona rukopis poskládala a přečetla si, co o nás napsal…“

„Tak to je hodně zajímavý,“ řekl Strike, „protože Kathryn Kentová na policii vypověděla, že Bombyx mori vůbec nečetla.“

Vyděšený výraz v Pippině tváři by za jiných okolností působil docela zábavně.

„Vy jste mě do hajzlu podvedli!“

„Jo, a že bylo těžký vás k tomu dokopat,“ odtušil Strike. „To ať tě ani nenapadne,“ dodal a postavil se zpátky nad ni, když naznačila, že se pokusí zvednout.

„On to byl – zbabělej hajzl!“ zuřila bezmocně Pippa. „Jenom nás zneužíval! Předstíral, že se zajímá o naši práci, a celou dobu nás přitom zneužíval, prolhanej hhajzl… Myslela jsem si, že chápe, co mám za život – mluvívali jsme o tom spolu celý hodiny a on mě povzbuzoval, abych psala o svým životě… Řekl, že mmi pomůže se získáním nakladatelský smlouvy…“

Strika znenadání přepadla vlna vyčerpání. Co to mají lidi za mánii, že tak dychtí vydat knížku?

„… a přitom mě celou dobu jenom balamutil, nadbíhal mi, abych mu vyslepičila všechny svoje nejtajnější myšlenky a city, a Kath – co jen to provedl Kath – to nepochopíte… Jsem strašně ráda, že ho ta jeho mrcha zabila! Kdyby to neudělala…“

„Proč,“ naléhal Strike, „pořád opakujete, že Quinea zavraždila jeho manželka?“

„Protože Kath má důkaz!“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Jaký důkaz?“ zeptal se Strike.

„To byste chtěl vědět!“ vykřikla Pippa s kdákavým hysterickým smíchem. „Do toho vám nic není!“

„Jestliže má důkaz, proč ho nepředloží policii?“

„Ze soucitu!“ křičela Pippa. „Jde o to, že jsou věci, který člověk prostě…“

„Co má znamenat,“ ozval se zpoza prosklených dveří naříkavý hlas, „všechen ten křik?“

„A sakra,“ zaklel Strike a sledoval, jak se ke skleněným dveřím přimáčkla rozmazaná silueta pana Crowdyho z kanceláře o poschodí níž.

Robin šla odemknout.

„Moc se omlouváme, pane Crowdy…“

Pippa byla vmžiku na nohou. Strike po ní skočil, ale koleno se mu přitom bolestivě podvrtlo. Pippa odstrčila pana Crowdyho a v tu ránu byla pryč, klapot jejích bot se nesl schodištěm.

„Nechte ji být!“ houkl Strike na Robin, která se zjevně chystala vyrazit za ní. „Aspoň že mám její nůž.“

„Nůž?“ vyjekl pan Crowdy a trvalo jim čtvrt hodiny, než ho uchlácholili, že nemusí volat domácího (publicita, která se strhla po případu Luly Landryové, ubohého grafika vynervovala a teď žil v hrůze, že by si Strika třeba mohl vyhlédnout jiný vrah a omylem zabloudit do jiné kanceláře).

„Kristaboha,“ ulevil si Strike, když se jim konečně podařilo Crowdyho přesvědčit, že může beze strachu odejít. Svezl se na pohovku a Robin se usadila na křesle u počítače. Několik vteřin se jeden na druhého mlčky dívali a pak se oba rozesmáli.

„Hodnej a zlej policajt, to jsme se předvedli,“ řekl Strike.

„Já nic nepředstírala,“ řekla Robin. „Mně jí vážně bylo docela líto.“

„To jsem si všiml. A co já? Vždyť mě málem zapíchla.“

„Opravdu tě chtěla bodnout, nebo to jen hrála?“ zeptala se Robin skepticky.

„Možná ji víc lákala samotná představa než skutečnost,“ připustil Strike. „Problém je, že člověk je stejně mrtvej, ať už ho ubodá do sebe zahleděná píča nebo profesionál. A co asi tak chtěla získat tím, že mě bodne…“

„Mateřskou lásku,“ špitla Robin tiše.

Strike na ni vyvalil oči.

„Vlastní matka se jí zřekla,“ pokračovala Robin, „a ona si teď zřejmě prochází nesmírně traumatickým obdobím, bere hormony a kdovíco všechno ještě musí podstoupit, než bude moct jít na operaci. Myslela si, že má novou rodinu, ne? Quinea s Kathryn Kentovou považovala za své nové rodiče. Řekla nám přece, že jí Quine namlouval, že je pro něho jako druhá dcera a že o ní píše v knize jako o dceři Kathryn Kentové. Jenže v Bombyx mori ji odhalil světu jako bytost, která je napůl mužem a napůl ženou. Taky tam mimo jiné naznačil, že navzdory veškeré dceřiné lásce se s ním ve skutečnosti chtěla vyspat. Její nový otec,“ uvažovala dál Robin, „ji strašně zklamal. Ale její nová matka byla stále hodná a milující a navíc rovněž zrazená, takže se Pippa rozhodla, že vezme spravedlnost do svých rukou.“

Při pohledu na Strikův obdivně užaslý výraz se neubránila úsměvu.

„Proč jsi sakra nechala té psychologie?“

„To je na dlouhý povídání,“ sklouzla Robin zrakem k monitoru počítače. „Není moc stará… dvacet, co říkáš?“

„Jo, tak nějak,“ souhlasil Strike. „Škoda, že jsme z ní nestihli vytáhnout, co dělala, když se Quine ztratil.“

„Ta to neudělala,“ prohlásila Robin přesvědčivě a pohlédla zpátky na něho.

„Jo, to máš asi pravdu,“ povzdychl si Strike, „už jen kvůli tomu, že házet psí hovna škvírou na dopisy poté, co mu vykuchala střeva, by působilo poněkud triviálně.“

„A taky se nezdá, že by zrovna vynikala ve schopnosti plánovat nebo v efektivitě.“

„Skromně řečeno,“ souhlasil.

„Zavoláš kvůli ní policii?“

„Nevím. Možná. Jenže – do háje,“ řekl a zaťukal si na čelo, „vždyť jsme ani nezjistili, proč u všech čertů v té knížce zpívá!“

„To asi už vím,“ ozvala se Robin po chvíli divokého ťukání na klávesnici, když si na monitoru přečetla výsledek vyhledávání. „Zpívání pro zjemnění hlasu… hlasová cvičení pro transgenderové osoby.“

„A to je všechno?“ zeptal se Strike nevěřícně.

„Co tím myslíš – že se neměla co urážet?“ řekla Robin. „Ale jdi – on se přece veřejně posmíval něčemu bytostně osobnímu…“

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl Strike.

Zamyšleně se zamračil a zadíval se z okna. Pořád hustě sněžilo. Po chvíli se optal:

„Co se dělo v Bridlingtonském knihkupectví?“

„Proboha, no jo – málem jsem zapomněla!“

Pověděla mu o prodavači a zmatku s prvním a osmým listopadem.

„Blbec jeden starej,“ ulevil si Strike.

„To je vůči němu dost sprostý,“ řekla Robin.

„Asi bude nafoukanej, ne? Pondělky jsou vždycky stejný, každý pondělí chodí ke kamarádovi Charlesovi…“

„Jak ale můžeme vědět, jestli to byl večer anglikánských biskupů, nebo noc německýho kráteru?“

„Neříkalas, že tvrdí, že mu Charles skočil do řeči s historkou o kráteru, když mu vyprávěl o tom, jak za ním do knihkupectví přišel Quine?“

„Jo, tak to povídal.“

„Pak je dost pravděpodobný, že byl Quine v krámě prvního, ne osmýho. Má ty dvě věci spojený. Prostě si to ten praštěnej dědek popletl. On tam chtěl vidět Quinea poté, co zmizel, chtěl pomoct se stanovením času úmrtí, takže podvědomě hledal důvody, aby si mohl myslet, že šlo o pondělí přibližně v době, kdy došlo k vraždě, a ne naprosto irelevantní pondělí o celý týden dřív, kdy nějaký Quineův pohyb nikoho nezajímal.“

„Přesto je v tom ale něco divnýho, ne? V tom, co mu Quine řekl, jak aspoň tvrdí,“ nadhodila Robin.

„Jo, je to zvláštní,“ řekl Strike, „že si kupoval něco na čtení, protože siodjížděl odpočinout… Že by se chystal zmizet už čtyři dny předtím, než se pohádal s Elizabeth Tasselovou? Už tehdy měl v plánu, že se odklidí do Talgarth Road? Po všech těch letech, kdy to tam údajně nenáviděl a tomu místu se vyhýbal?“

„Řekneš o tom Anstisovi?“ zeptala se Robin.

Strike se jízlivě zasmál.

„Ne, neřeknu o tom Anstisovi. Nemáme žádný skutečný důkaz, že tam Quine byl prvního, a ne osmého. A navíc nemáme poslední dobou s Anstisem ty nejlepší vztahy.“

Opět nastala delší pauza a potom Strike Robin zaskočil, když řekl:

„Musím si promluvit s Michaelem Fancourtem.“

„Proč?“ zeptala se.

„Ze spousty důvodů,“ řekl Strike. „Kvůli všem těm věcem, co mi při obědě napovídal Waldegrave. Mohla by ses spojit s jeho agentem nebo ho prostě nějak najít a kontaktovat?“

„Jistě,“ řekla Robin a udělala si poznámku na papír. „Víš, dívala jsem se znovu na to interview a pořád nemůžu…“

„Tak se na to podívej ještě jednou,“ řekl Strike. „A dávej pozor. A přemýšlej.“

Znovu se odmlčel s pohledem upřeným do stropu. Robin ho nechtěla rušit v úvahách, a tak začala na počítači pátrat, kdo zastupuje Michaela Fancourta.

Nakonec Strike promluvil do klapotu její klávesnice.

„Co asi tak Kathryn Kentová může na Leonoru mít?“

„Možná nic,“ odtušila Robin a soustředila se na výsledky vyhledávání, které jí naskočily na obrazovce.

„Ale nehodlá to poskytnout ‚ze soucitu‘…“

Robin na to nic neřekla. Pročítala webovou stránku Fancourtovy literární agentury a hledala správné telefonní číslo.

„Doufejme, že to je jen další hysterickej výmysl,“ řekl Strike.

Ale obavy to v něm vzbudilo.

38

Jen papír, a co lidí může zničit.

John Webster: Bílá ďáblice

Slečna Brocklehurstová, údajně nevěrná sekretářka, hlásila, že je stále v pracovní neschopnosti kvůli nachlazení. Jejímu milenci a Strikovu klientovi v jedné osobě to už připadalo nepřiměřeně dlouhé a detektivovi nezbývalo než s ním souhlasit. A tak nazítří v sedm hodin ráno Strike postával ve stinném výklenku naproti bytu slečny Brocklehurstové v Battersea, s kabátem pevně přitaženým k tělu, s šálou kolem krku a v rukavicích, mohutně zíval a zima mu zalézala za nehty. Pochutnával si na druhém ze tří vajíčkových muffinů, které si cestou koupil v McDonald’s.

Pro celý jihovýchod země hlásili na dnešek nepříznivou předpověď počasí. Těžký tmavomodrý sníh už teď pokrýval celou ulici a z bezhvězdné oblohy se nesměle snášely první dnešní vločky. Strike vyčkával a čas od času zakroutil prsty na noze, aby zkontroloval, jestli v nich neztratil cit. Obyvatelé domu jeden po druhém odcházeli za prací, klouzavou chůzí mířili ke stanici metra nebo nasedali do automobilů, jejichž výfuky zněly v tom nadýchaném tichu obzvlášť hlasitě. Třebaže teprve zítra začíná prosinec, z oken tří obýváků už na Strika mrkaly vánoční stromečky, mandarinkově oranžová, smaragdová a neonově modrá světýlka nevkusně poblikávala, zatímco on se opíral o zeď s očima upřenýma k bytu slečny Brocklehurstové a sázel se sám se sebou, jestli v tomhle nečasu vůbec vytáhne paty z domu. Koleno ho pořád trýznilo, ale sníh zpomalil okolní svět do kroku, který ladil s tím jeho. Slečnu Brocklehurstovou v životě neviděl na nižších než deseticentimetrových podpatcích. A za současných povětrnostních podmínek by mohla mít s chůzí větší problémy než on.

V posledním týdnu začalo hledání Quineova vraha odsouvat do pozadí všechny ostatní případy, ale pokud nechtěl přijít o kšefty, bylo důležité, aby s nimi držel krok. Milenec slečny Brocklehurstové byl bohatý muž, který pravděpodobně mohl Strikovi přihrát spoustu dalších zakázek, budeli s jeho prací spokojen. Byznysmen měl slabost pro mladistvé blondýnky a řada z nich (jak se bez pobízení Strikovi přiznal hned na první schůzce) ho stála hromadu peněz a spoustu rozmanitých luxusních dárků, ale nakonec ho vždycky opustily nebo mu byly nevěrné. Jeho odhad lidských povah to zatím očividně nijak nezlepšilo, a Strike se tak mohl těšit na další dobře placené hodiny strávené sledováním budoucích slečen Brocklehurstových. Kdo ví, třeba jeho klienta nejvíc vzrušují právě ty nevěry, napadlo Strika, kterému v ledovém vzduchu stoupaly od úst obláčky sraženého dechu. S podobnými sklony se už Strike setkal u více mužů a obvykle se naplno projevovaly oblibou prostitutek.

Za deset minut devět se poodhrnula záclona. Mnohem pohotověji, než by napovídal jeho ledabylý postoj, Strike pozvedl fotoaparát s optikou pro noční vidění, který nenápadně skrýval u boku.

Slečna Brocklehurstová se na okamžik vystavila pohledu ze zešeřelé zasněžené ulice jen v kalhotkách a podprsence, třebaže její kosmeticky zvětšená prsa žádnou podporu nepotřebovala. Z přítmí ložnice k ní přistoupil břichatý muž svlečený do půl těla a krátce sevřel v dlani její ňadro, za což si vysloužil hihňavé pokárání. Oba pak opět zmizeli v útrobách ložnice.

Strike spustil fotoaparát a prohlédl si snímky, které stačil pořídit. Ten nejvíc kompromitující zřetelně zachycoval mužskou dlaň a paži a pootočenou rozesmátou tvář slečny Brocklehurstové, ale obličej muže svírajícího její ňadro se utápěl ve tmě. Strike měl podezření, že by mu každou chvíli mohla začít práce, a tak si strčil fotoaparát do vnitřní kapsy kabátu, připravil se na pomalé, těžkopádné pronásledování a zakousl se do třetího McMuffinu.

A pět minut před devátou se domovní dveře slečny Brocklehurstové skutečně otevřely a vynořil se z nich milenec; jejího šéfa připomínal leda věkem a zjevně i dostatkem peněz. Elegantní koženou tašku měl zavěšenou křížem přes hrudník. Byla dostatečně veliká, aby pojala čistou košili a zubní kartáček. Strike vídal poslední dobou podobná zavazadla tak často, že jim v duchu přezdíval cizoložné tašky na jednu noc. Dvojice si na prahu dopřála francouzský polibek zkrácený mrazivou zimou a skutečností, že slečna Brocklehurstová na sobě měla sotva pár deka oblečení. Vzápětí zmizela uvnitř a Břicháč vyrazil na Clapham Junction s mobilem u ucha. Bezpochyby své zpoždění ospravedlňoval sněhovou nadílkou. Strike mu ponechal dvacetimetrový náskok a pak se vynořil z úkrytu. Opíral se o hůlku, kterou mu Robin včera odpoledne ochotně přinesla z Denmark Place.

Sledovat Břicháče bylo snadné, neboť se plně soustředil na svůj telefonický hovor. V závěsu za ním Strike scházel z mírného svahu po Lavender Hill a přitom znovu začalo chumelit. Břicháč ve svých ručně šitých botách několikrát uklouzl. I na stanici ho mohl Strike pohodlně následovat, protože Břicháč pořád žvanil. Nastoupil s ním do stejného vagonu a pod záminkou, že si čte esemesky, si ho několikrát vyfotil na mobil.

Mezitím mu přišla skutečná esemeska od Robin.

Právě mi volal agent Michaela Fancourta – MF tvrdí, že se s tebou moc rád setká! Teď je v Německu, ale šestého už bude zpátky. Navrhuje Groucho Club, máš si říct v kolik. Rx

Je docela zvláštní, napadlo Strika, když vlak s rachotem vjížděl do stanice Waterloo, kolik lidí z těch, kteří četli Bombyx mori, s ním chce mluvit. Kdy dřív měl tolik podezřelých, kteří by tak ochotně vyhledávali příležitost sednout si tváří v tvář s detektivem? A co asi tak chce slavný Michael Fancourt získat z rozhovoru se soukromým detektivem, který našel Quineovo mrtvé tělo?

Strike vystoupil z vlaku spolu s Břicháčem a vykročil za ním do davu po mokrých, kluzkých dlaždicích. Skleněný strop a krémově zbarvené nosníky stanice Waterloo mu připomněly Tithebarn House. Už zase venku na mrazu sledoval Břicháče, který stále žvanil do telefonu a nevnímal okolí, sněhovou čvachtanicí po zrádných chodnících lemovaných špinavými haldami odhrnutého sněhu a dál mezi hranaté bloky kancelářských budov ze skla a betonu. Proplétal se zástupy finančních dělníků, kteří se tu ve svých jednotvárných kabátech hemžili jako mravenci, až nakonec Břicháč odbočil na parkoviště jedné z největších kancelářských budov a namířil si to ke svému autu. Zjevně pokládal za moudřejší nechat BMW před kanceláří než parkovat u bytu slečny Brocklehurstové. Strike ho pozoroval z úkrytu za příhodně velkým Range Roverem, když vtom se mu v kapse rozvibroval mobil. Ignoroval ho, nechtěl na sebe upozorňovat. Břicháč měl vyhrazené parkovací stání na jméno. Když si z kufru vytáhl pár věcí, zamířil do budovy, takže Strike se mohl nerušeně přiloudat k zídce, na které byla napsána jména šéfů, a pořídit pro lepší informovanost svého klienta detailní fotografii Břicháčova jména včetně jeho funkce.

Poté se Strike vydal zpátky do kanceláře. V metru si konečně zkontroloval mobil a zjistil, že zmeškal hovor od svého nejstaršího kamaráda, žralokem pokousaného Davea Polwortha.

Polworth měl odedávna zvyk říkat Strikovi „Diddy“. Většina lidí si myslela, že jde o ironickou narážku na jeho velikost (během celé školní docházky byl Strike největší ze třídy a přečníval i starší kluky), ale ve skutečnosti měla přezdívka původ v jeho nekonečných příchodech a odchodech ze školy, které souvisely s potulným životním stylem jeho matky. Kdysi dávno tak kvůli tomu malý, uječený Dave Polworth řekl Strikovi, že je jako diddikaj. V Cornwallu se tak říkalo kočovným cikánům.

Strike mu zavolal hned, jakmile vystoupil z metra, a mluvili spolu ještě i po dvaceti minutách, když už vcházel do kanceláře. Robin vzhlédla a začala mu něco říkat, ale když si všimla, že telefonuje, jen se usmála a vrátila se očima k monitoru.

„Přijedeš domů na Vánoce?“ ptal se Polworth. Strike prošel do své kanceláře a zavřel za sebou dveře.

„Snad ano,“ řekl.

„Pár pint ve Victory?“ naléhal Polworth. „Ojet zase jednou Gwenifer Arscottovou?“

„Gwenifer Arscottovou jsem v životě neojížděl,“ řekl Strike (byl to jejich dávný žert).

„Měl bys to zkusit znovu, Diddy, třeba se ti teď povede zatnout drápek. Je načase, aby ji někdo připravil o panenství. A když už je řeč o holkách, který ani jeden z nás neojel…“

Rozhovor se zvrhl v řadu oplzlých a zábavných Polworthových historek ze života společných známých, které za sebou oba zanechali v St Mawes. Strike se hlasitě smál a úplně ignoroval signál, že mu volá někdo další, neobtěžoval se ani zjistit, o koho jde.

„Nevrátil ses k Milady Šílené, že ne, chlapče?“ zeptal se Dave. Používal většinou pro Charlotte tohle jméno.

„Ani nápad,“ řekl Strike. „Ona se vdává za… za čtyři dny,“ spočítal.

„Jo, tak to si dávej bacha, Diddy, až ji uvidíš cválat tryskem přes horizont. Nedivil bych se, kdyby vzala do zaječích. Jestli to tentokrát vyjde, kamaráde, tak si konečně oddechneš.“

„Jo,“ odtušil Strike. „Přesně tak.“

„Takže domluveno, jo?“ řekl Polworth. „Vánoce doma? Pivo ve Victory?“

„Jo, proč ne,“ řekl Strike.

Po několika dalších lechtivých větách se Dave vrátil ke své práci a Strike, pořád ještě rozesmátý, se podíval na displej a zjistil, že zmeškaný hovor je od Leonory Quineové.

Vrátil se zpátky do přední kanceláře a cestou vytočil hlasovou schránku.

„Dívala jsem se znovu na ten dokument s Michaelem Fancourtem,“ spustila Robin vzrušeně, „a už asi vím, co…“

Strike zdvihl ruku, aby ji utišil, neboť mu do ucha začal promlouvat Leonořin suchý hlas, který zněl tentokrát znepokojeně a zmateně.

„Cormorane, oni mě sakra zatkli. Nevím proč – nikdo mi nic neřekne. Drží mě na stanici. Čekají prý na advokáta nebo co. Nevím, co mám dělat – Orlando je s Ednou, já nevím… v každém případě jsem teď tady…“

Pár vteřin ticha a vzkaz skončil.

„Do prdele,“ zařval Strike, až Robin nadskočila na křesle. „DO PRDELE!“

„Co se stalo?“

„Zatkli Leonoru – proč telefonuje mně, a ne Ilse? Do prdele…“

Stiskl číslo Ilsy Herbertové a čekal.

„Ahoj, Corme…“

„Zatkli Leonoru Quineovou.“

„Cože?“ vykřikla Ilsa. „Proč? Snad ne kvůli tomu starému zakrvácenému hadru v garáži?“

„Třeba mají ještě něco jinýho.“

(Kath má důkaz…)

„Kde je, Corme?“

„Na policii… nejspíš v Kilburnu, je nejblíž.“

„Kristepane, proč mi nezavolala?“

„Čert ví. Mluvila cosi o tom, že jí shánějí advokáta…“

„Mě nikdo nekontaktoval – panebože, copak je úplně blbá? Proč jim neřekla o mně? Hned tam jedu, Corme, tohle tady hodím na někoho jinýho. Stejně mi dluží nějakou laskavost…“

Uslyšel sérii tlumených úderů, vzdálených hlasů a Ilsiny rychlé kroky.

„Zavolej mi, až zjistíš, co se děje,“ řekl.

„Může to nějakou dobu trvat.“

„To je jedno. Zavolej.“

Zavěsila. Strike se obrátil k Robin, která se tvářila zděšeně.

„To snad ne,“ vydechla.

„Volám Anstisovi,“ řekl Strike a už zase ťukal do telefonu.

Jeho starý kamarád ale neměl náladu prokazovat mu laskavosti.

„Varoval jsem tě, Bobe, varoval jsem tě, že to může přijít. Ona to udělala, kamaráde.“

„Co na ni máte?“ naléhal Strike.

„To ti nemůžu říct, Bobe, je mi líto.“

„Získali jste to od Kathryn Kentové?“

„Nemůžu nic říct, kámo.“

Strike se ani moc neobtěžoval opětovat Anstisovo zdvořilostní přání, aby se měl dobře, a zavěsil. „Kokot!“ ulevil si. „Zatracenej kretén!“ Leonora teď byla na místě, kde se s ní nemohl spojit. Strike se obával, jak se její zdráhavé a neochotné chování a odpor vůči policii bude jevit stranám přísedícím při výslechu. Téměř ji slyšel, jak si bude stěžovat, že Orlando zůstala sama, a bude chtít vědět, kdy se bude moct k dceři vrátit, pobouřená tím, že se policie vměšuje do každodenní rutiny její bídné existence. Bál se jejího zakrnělého pudu sebezáchovy; chtěl, aby tam Ilsa byla co nejdřív, než Leonora naivně utrousí nějaké přitěžující poznámky o tom, jak ji manžel obecně zanedbával nebo o jeho milenkách. Dřív než bude moct zopakovat téměř neuvěřitelné a podezřelé tvrzení, že nikdy nic nevěděla o manželových knížkách, dokud nevyšly i s řádnou obálkou, dřív než se pokusí vysvětlit, proč dočasně zapomněla na to, že mají ještě druhý dům, kde se ostatky jejího manžela rozkládaly celé týdny.

Uběhla pátá hodina odpoledne a Ilsa se stále neozývala. Když se Strike podíval na tmavnoucí oblohu a sníh, naléhal na Robin, ať jde domů.

„Ale zavoláš mi, až se něco dozvíš, ano?“ požádala ho, když si oblékala kabát a kolem krku si vázala huňatou vlněnou šálu.

„Jo, samozřejmě,“ slíbil jí Strike.

Ilsa se mu ale ozvala až o půl sedmé.

„Hůř to asi dopadnout nemohlo,“ byla její první slova. Zněla vyčerpaně a vystresovaně. „Mají důkaz o nákupu na společnou kreditní kartu Quineových. Ochranné obleky, holínky, rukavice a provazy. Všechno to bylo nakoupeno přes internet a zaplaceno jejich Visa kartou. Jo – a ještě burka.“

„To si ze mě děláš prdel!“

„Nedělám. Já vím, že si myslíš, že je nevinná…“

„Jo, to si myslím,“ řekl Strike a tónem hlasu jí dal jasně najevo, ať se ani nepokouší přesvědčovat ho o opaku.

„Tak dobře,“ prohlásila Ilsa unaveně, „jak myslíš, ale jedno ti řeknu: sama sobě moc nepomáhá. Je strašně agresivní, tvrdí, že Quine si ty věci musel nakoupit sám. Burka, panebože… Provazy zakoupené přes kartu jsou přesně ty, jimiž byla mrtvola svázaná. Ptali se jí, proč by si asi Quine kupoval burku nebo ochranný oblek ze silného umělého vlákna, aby vydržel potřísnění chemikáliemi, a ona jim na to jen odpověděla: ‚Jak mám sakra něco takovýho vědět?‘ V každé druhé větě se pořád dokola ptala, kdy se už bude moct vrátit domů k dceři; ona tu situaci prostě nechápe. Materiál byl nakoupený před půl rokem a poslaný do Talgarth Road – připraveněji už to ani vypadat nemohlo, leda by snad našli plán napsaný její rukou. Popírá, že by věděla, jak se Quine chystá svou knihu zakončit, ale ten tvůj Anstis…“

„Byl u toho osobně, že?“

„Jo, vedl výslech. Neustále se ptal, jestli opravdu čeká, že by mohli uvěřit, že s ní Quine nikdy nemluvil o tom, co právě píše. A ona na to: ‚Já ho moc pozorně neposlouchám.‘ ‚Takže ve skutečnosti mluvil o zápletkách svých knih?‘ A tak pořád dokola, snaží se ji utahat, a ona nakonec prohlásí: ‚No, vlastně povídal cosi o tom, jak se vaří bourec morušový.‘ To stačilo, aby Anstis došel k přesvědčení, že celou dobu jen lže a že ve skutečnosti celý děj knížky znala. Jo, a vzadu na zahradě našli zrytou půdu.“

„A já se s tebou vsadím, že tam najdou mrtvýho kocoura jménem Pan Bobeček,“ zabručel Strike.

„To Anstise nezastaví,“ předvídala Ilsa. „On si je absolutně jistý, že je to ona, Corme. Dostali povolení zadržet ji do zítřka do jedenácti hodin a zřejmě ji zítra obviní.“

„Nemají dost důkazů,“ vyštěkl Strike rozlíceně. „Kde je důkaz DNA? Kde jsou nějací svědci?“

„Problém je, Corme, že nic takovýho právě není a že účet z kreditní karty je dost usvědčující. Podívej, já jsem na tvé straně,“ prohlásila Ilsa trpělivě. „Chceš znát můj upřímný názor? Anstis na to sází, protože doufá, že mu to bude fungovat. Zajímají se o to média a on je podle mě dost pod tlakem. A abych byla upřímná, taky ho rozčiluje, že se kolem případu motáš ty, a chce převzít iniciativu.“

Strike zaúpěl.

„Kde vyhrabali půl roku starej účet z Visa karty? To jim tak dlouho trvalo, než prošli věci, který sebrali z jeho pracovny?“

„Ne,“ řekla Ilsa. „Účet je na rubu jednoho z obrázků, který namalovala jeho dcera. Zřejmě ho dala před pár měsíci jedné jeho kamarádce a ta ho dnes brzo ráno přinesla na policii s tvrzením, že se náhodou podívala na zadní stranu a došlo jí, co na ní je. Co jsi to říkal?“

„Nic,“ vzdychl si Strike.

„Znělo to jako ‚Taškent‘.“

„Nebylo to od toho daleko. Už tě nechám být, Ilso… Díky za všechno.“

Strike pár vteřin jen znechuceně mlčel.

„Blbost,“ odtušil měkce do setmělé kanceláře.

Věděl, jak se to stalo. Pippa Midgleyová, ve své paranoii a hysterii přesvědčená, že si Leonora Strika najala kvůli tomu, aby hodil vraždu na někoho jiného, utíkala z jeho kanceláře přímo ke Kathryn Kentové. Přiznala se jí, jak vyzradila Kathryninu lež, že Bombyx mori nikdy nečetla, a přiměla ji, aby použila důkaz, který proti Leonoře má. A tak Kathryn Kentová sundala obrázek od milencovy dcery (Strike si představoval, že byl magnetem přichycený na ledničce) a pospíchala s ním na policejní stanici.

„Blbost,“ zopakoval hlasitěji a vytočil Robinino číslo.

39

Se zoufalstvím jsem obeznámen důvěrně

a doufat už ani neumím…

Thomas Dekker a Thomas Middleton: Počestná děvka

Jak její advokátka předpovídala, Leonoru Quineovou nazítří v jedenáct hodin dopoledne obvinili z vraždy manžela. Strike s Robin dostali echo po telefonu a teď sledovali, jak se ta zpráva šíří na internetu, příběh se minutu po minutě rozrůstá jako množící se bakterie. O půl dvanácté se na webové stránce bulvárního deníku Sun objevil o Leonoře celý článek s titulkem: Dvojnice Rose Westové se vyučila v řeznictví.

Novináři pilně sbírali informace o Quineově ubohém výkonu v roli manžela. Dávali do spojistosti jeho časté odchody se vztahy s jinými ženami, sexuální motivy v jeho díle vytrhávali z kontextu a přibarvovali. Vystopovali Kathryn Kentovou, ve dne v noci obléhali její bydliště, fotografovali ji při každé příležitosti a dali jí nálepku „Quineova macatá zrzavá milenka, autorka erotických próz“.

Krátce před polednem Strikovi opět zavolala Ilsa.

„Zítra půjde k soudu.“

„Kde?“

„Wood Green, v jedenáct hodin. A očekávám, že odtamtud přímo do Holloway.“

Strike kdysi s matkou a s Lucy bydlel v domě pouhé tři minuty od tohoto uzavřeného ženského vězení, které sloužilo pro severní Londýn i jako vazební věznice.

„Chci se s ní vidět.“

„Můžeš to zkusit, ale dost pochybuju, že tě k ní policie ochotně pustí, a jako advokátka ti taky musím říct, Corme, že by to mohlo působit…“

„Ilso, já jsem teď její jediná naděje.“

„Díky za projevenou důvěru,“ odtušila suše.

„Ty víš, jak to myslím.“

Zaslechl její povzdech.

„Já myslím taky na tebe. Opravdu se chceš pustit do křížku s policií…?“

„Jak jí je?“ přerušil ji Strike.

„Nijak extra,“ řekla Ilsa. „Odloučení od Orlando ji ničí.“

Odpoledne rozsekaly telefonáty novinářů a lidí, kteří Quinea znali, přičemž obě skupiny zoufale toužily po důvěrných informacích. Elizabeth Tasselová měla v telefonu tak hluboký a hrubý hlas, že ji Robin pokládala za muže.

„Co je s Orlando?“ udeřila agentka na Strika, když přišel k telefonu, jako by měl najednou na starosti všechny členy Quineovy rodiny. „U koho je?“

„Myslím, že je se sousedkou,“ řekl a naslouchal jejímu supění v telefonu.

„Panebože, to je chaos,“ sípala agentka. „Leonora… tak to v ní hlodalo celá ta léta… nechce se tomu věřit…“

Reakce Niny Lascellesové Strika nijak nepřekvapila – jen chabě maskovala, že se jí ulevilo. Vražda se stáhla do patřičných mezí na rozmlženém okraji možného. Její stín už na ni nedopadal; vrahem nebyl nikdo, s kým se znala.

„Jeho žena se opravdu trochu podobá Rose Westové, že?“ řekla do telefonu a Strikovi bylo hned jasné, že se přitom dívá na webovou stránku Sunu. „Jenom má dlouhé vlasy.“

Zdálo se, že ho lituje. Nevyřešil případ. Policie ho předběhla.

„Poslyš, v pátek tady budu mít pár lidí, nechceš přijít?“

„Nemůžu, promiň,“ řekl Strike. „Jdu na večeři s bráchou.“

Věděl, že si myslí, že lže. Než vyslovil „s bráchou“, téměř nepostřehnutelně zaváhal, což si mohla snadno vyložit jako odmlku, než přišel s pohotovým nápadem. Strike si nevzpomínal, že by Ala už někdy dřív za svého bratra označil. O nevlastních sourozencích z otcovy strany se bavil málokdy.

Než toho večera odešla Robin z kanceláře, postavila před něho hrnek čaje. Strike u stolu usilovně studoval Quineův svazek. Zřetelně cítila, že jím cloumá zlost, i když se to snažil nedávat najevo. A tušila, že stejnou měrou jako na Anstise je naštvaný i sám na sebe.

„To ještě není konec,“ řekla a omotala si šálu kolem krku, přichystaná k odchodu. „Dokážeme, že to neudělala.“

Už jednou dřív použila tenhle plurál ve chvíli, kdy Strikova víra v sebe sama klesla na bod mrazu. Cenil si té morální podpory, ale do jeho mysli se teď vkrádal otravný pocit bezmoci a selhání. Strike nesnášel, když se musel pohybovat na okraji případu a přihlížet, zatímco se jiní pouštějí po stopách, přebírají iniciativu a mají přístup k informacím.

Seděl nad Quineovým svazkem hluboko do noci, zkoumal poznámky, které si připsal na okraj jednotlivých výslechů, znovu prohlížel fotografie, které si vytiskl z mobilu. Rozpárané tělo Owena Quinea jako by k němu vysílalo tiché znamení, jak to mrtvoly často dělávaly, když se mlčky dožadovaly spravedlnosti a soucitu. Někdy jako by zavražděný přinášel vzkazy od svých vrahů, jež mu jako nějaké symboly vtiskli do ztuhlých mrtvých rukou. Strike dlouho zíral na zející vypálenou dutinu hrudníku, na provazy pevně ovázané kolem kotníků a zápěstí, na mrtvolu svázanou a vykuchanou jako krocan, ale ať se snažil sebevíc, nedokázal z těch snímků vyčíst nic, co by už nevěděl. Nakonec všude pozhasínal a zamířil nahoru do postele.

Čtvrteční dopoledne s pocitem hořkosladké úlevy strávil v kanceláři nehorázně předražených rozvodových právníků své hnědovlasé klientky v Lincoln’s Inn Fields. Byl rád, že si má čím zkrátit dlouhou chvíli, čas, který nemohl věnovat vyšetřování Quineovy vraždy, ale přesto cítil, že byl na schůzku vylákán pod falešnou záminkou. Koketní rozvádějící se žena mu oznámila, že její právník bude chtít od Strika osobně slyšet, kde získal tak hojné množství důkazů o licoměrnosti jejího manžela. Seděl tam po jejím boku u naleštěného mahagonového stolu pro dvanáct lidí, zatímco ona neustále poukazovala na to, „co se Cormoranovi podařilo zjistit“ a „jak Cormoran dosvědčí“, přičemž se občas zlehka dotkla jeho zápěstí. Strikovi netrvalo dlouho, než si z nepříliš skrývaného rozladění uhlazeného právníka odvodil, že si jeho účast na jednání nevyžádal. Jeho hodinová mzda však činila přes pět set liber, a tak nebylo divu, že se celou záležitost nesnažil nijak urychlit.

Cestou na záchod si Strike překontroloval mobil a na maličkých snímcích uviděl, jak Leonoru přivádějí ke Královskému soudu ve Wood Green a zase ji odtamtud odvádějí. Obvinili ji a pak ji odvezla policejní dodávka. Byla tam spousta reportérů z novin, ale žádná veřejnost žíznící po její krvi. Nezabila nikoho, na kom by veřejnosti nějak zvlášť záleželo.

Esemeska od Robin přišla zrovna ve chvíli, kdy se chystal vstoupit zpátky do jednací místnosti:

Můžeš se jít podívat za Leonorou dnes večer v šest hodin?

Skvělý, odpověděl.

„Říkala jsem si,“ prohlásila jeho koketní klientka, když opět usedl ke stolu, „že Cormoran by mohl dobře zapůsobit na svědecké lavici.“

Strike už jejímu advokátovi ukázal pečlivé poznámky a fotografie, které nasbíral a v nichž detailně rozkryl všechny tajné transakce pana Burnetta, včetně pokusu o prodej bytu a krádež smaragdového náhrdelníku. K očividnému zklamání paní Burnettové ani jeden z mužů neshledával žádný důvod k tomu, aby byl Strike osobně přítomný u soudního jednání, jelikož jeho dokumentace byla precizní. Advokát stěží skrýval rozhořčení nad tím, jakou důvěru jeho klientka do detektiva vkládá. Bezpochyby se domníval, že by všechna ta kradmá pohlazení a mrkání dlouhých řas měla zámožná rozvádějící se žena zacílit spíš k němu – důstojnému muži v obleku s jemným proužkem šitém na zakázku a s elegantně učesanými prošedivělými vlasy – a neplýtvat jimi na chlapa, který vypadá jako kulhavý profesionální boxer.

Nakonec Strike přepjatě luxusní prostředí právní firmy s úlevou opustil a nasedl na metro zpátky do kanceláře. Nahoře v bytě ze sebe s chutí shodil oblek a šťastně si pomyslel, že se už brzy tohoto případu zbaví a stane se majitelem tučného šeku, což byl jediný důvod, proč tu práci vzal. Mohl se teď plně soustředit na tu hubenou, prošedivělou padesátnici ve věznici v Holloway, jíž na druhé straně novin Evening Standard, které si koupil cestou, věnovali titulek Zakřiknutá manželka spisovatele se umí ohánět – sekáčkem na maso.

„Byl ten její právník spokojený?“ zeptala se Robin, když se objevil v kanceláři.

„Přiměřeně,“ řekl Strike a zíral na miniaturní nazdobený vánoční stromeček, který si Robin postavila na uklizený pracovní stůl. Ozdoby sestávaly z drobných cetek a malých diodových světýlek.

„Nač tohle?“ zeptal se stroze.

„Vánoce,“ pousmála se Robin bez náznaku, že by se za to měla omlouvat. „Chtěla jsem ho nastrojit už včera, ale když obvinili Leonoru, necítila jsem se zrovna ve sváteční náladě. V každém případě jsem ti s ní zařídila schůzku v šest hodin. Budeš potřebovat průkazovou fotku…“

„Dobrá práce, díky.“

„… a taky jsem ti přinesla sendviče a říkala jsem si, že by ses možná rád podíval na tohle,“ dodala. „Michael Fancourt poskytl rozhovor o Quineovi.“

Podala mu krabičku se sýrovými a zeleninovými sendviči a výtisk Timesů otevřený už na správné stránce. Strike usedl na pšoukavou koženkovou pohovku a pustil se do jídla i do článku, který po stranách doprovázely dvě fotografie. Nalevo byl snímek Fancourta stojícího před alžbětinským venkovským domem. Byl vyfotografován z podhledu, takže se jeho hlava vymykala proporcím méně než obvykle. Na pravé straně byl Quine: výstřední, s divokým pohledem a ve svém plstěném tralaláčku s pérem, promlouvající k prořídlému publiku v jakémsi provizorním letním stanu.

Autor těžil především z toho, že se Fancourt s Quinem kdysi velice dobře znali, dokonce byli považováni za rovnocenné literární talenty.

Jen málo lidí si dnes vzpomene na Quineovo průlomové dílo Hobartův hřích, třebaže Fancourt je dodnes vychvaluje jako skvělou ukázku toho, čemu říká Quineův magický brutalismus. Navzdory své pověsti člověka pěstujícího si vlastní nevraživosti a záště vnáší Michael Fancourt do naší diskuse o Quineově životním díle překvapivou dávku velkorysého uznání.

„Jeho knihy jsou vždy zajímavé a většinou nedoceněné,“ říká.

„Mám zato, že budoucí literární kritika k němu bude mnohem vstřícnější než naši současníci.“

Tato nečekaná velkorysost je o to překvapivější, když si uvědomíme, že před pětadvaceti lety Fancourtova první žena Elspeth Kerrová spáchala sebevraždu po přečtení kruté parodie na svůj románový debut. Parodie byla přitom všeobecně připisována Fancourtovu tehdejšímu blízkému příteli a literárnímu souputníkovi z mladé buřičské generace, zesnulému Owenu Quineovi.

„Člověk se zklidňuje, aniž by si to uvědomoval – přichází to s věkem, protože zloba je vyčerpávající. S většinou svých pocitů kolem smrti Ellie jsem se svěřil ve svém posledním románu, který by se ale neměl číst jako autobiografie, i když…“

Strike přeskočil další dva odstavce, které vyznívaly jako reklama na Fancourtovu příští knihu, a začal číst až v místech, kde na něho z textu vyskočilo slovo „násilí“.

Je těžké spojit si Michaela Fancourta v tvídovém saku, s nímž teď sedím při rozhovoru, s někdejším literárním rebelem, za něhož se sám považoval a který sklízel potlesk i kritiku za vynalézavé a bezdůvodné násilí ve svých raných dílech.

„Mělli pravdu Graham Greene,“ napsal kritik Harvey Bird o Fancourtově prvním románu, „a spisovatel musí mít v srdci úlomek ledu, pak Michael Fancourt má těch úlomků vrchovatě. Když čteme v románu Bellafront scénu znásilnění, neubráníme se myšlence, že srdci tohoto mladíka vládne bezcitný chlad. Vlastně můžeme Bellafront vnímat dvojím způsobem, což je nepochybně skvělé a originální. První možností je, že pan Fancourt napsal nezvykle vyzrálý první román, v němž se vyvaroval častého sklonu začátečníků obsazovat sebe sama do (anti)hrdinské role. Můžeme se pozastavit nad jeho grotesknostmi nebo morálkou, ale nikdo jeho próze nemůže upřít silný umělecký výraz. Druhou, znepokojivější možností je, že pan Fancourt úplně postrádá orgán, do nějž by bylo možné onen úlomek ledu umístit, a jeho mimořádně nelidský příběh koresponduje s jeho vnitřním ustrojením. To ukáže až čas – a jeho další díla.“

Fancourt pochází ze Sloughu, je synem zdravotní sestry, která ho měla za svobodna. Jeho matka dodnes bydlí v domě, ve kterém vyrůstal.

„Ona je tam šťastná,“ říká. „Má záviděníhodnou schopnost radovat se z obyčejných věcí.“

Jeho dnešní domov je řadovému domku ve Sloughu na hony vzdálený. Náš rozhovor se odehrává v prostorném obývacím pokoji zaplněném míšeňským porcelánem a perskými koberci, odkud máme výhled na rozsáhlý pozemek v Endsort Court.

„To všechno zařizovala moje žena,“ říká Fancourt přezíravě. „Můj umělecký vkus je velice odlišný a omezuje se na výzdobu venkovních pozemků.“ Hluboký výkop po straně budovy je připravený pro betonové základy, na nichž bude stát socha ze zkorodovaného železa představující Erínyi Tísifoné, kterou se smíchem popisuje jako „impulzivní koupi… je to mstitelka vražd, rozumíte… velice silné dílo. Mé ženě se hnusí.“

A najednou se ocitáme tam, kde náš rozhovor začal: u hrůzného osudu Owena Quinea.

„Já jsem Owenovu vraždu ještě nevstřebal,“ říká Fancourt tiše. „Jako většina spisovatelů i já mám sklon zjistit, co si o dané věci myslím, až když o ní napíšu. Tak interpretujeme svět, tam mu dáváme smysl.“

Znamená to snad, že můžeme očekávat zbeletrizované vyprávění o Quineově vraždě?

„Už slyším ta obvinění ze špatného vkusu a zneužívání situace,“ směje se Fancourt. „Troufám si říct, že témata ztraceného přátelství, poslední možnosti si promluvit, vysvětlit a napravit to, co jsme nestihli v životě, se mohou časem objevit, ale Owenova vražda sama už literárně zpracována byla – jím samým.“

Michael Fancourt patří k hrstce lidí, kteří neblaze proslulý rukopis četli. Kniha podle všeho poskytla přesný návod ke Quineově vraždě.

„Četl jsem to zrovna v den, kdy se našlo jeho tělo. Můj nakladatel mi rukopis ochotně dal k nahlédnutí – jsem v něm totiž také literárně ztvárněn, rozumíte.“ Zdá se, že ke svému zobrazení v knize je upřímně lhostejný, ačkoli to zřejmě bude dost urážlivý portrét. „Já jsem nestál o to, aby se do toho tahali právníci. Odsuzuji jakoukoli cenzuru.“

A co si myslí o knize po literární stránce? „Je to kniha, jakým Nabokov říkal veledílo šílence,“ odpovídá s úsměvem. „Možná by se mělo v patřičnou dobu vydat, kdo ví?“ To sotva může myslet vážně. „Proč by se to nemělo vydat?“ ptá se Fancourt naléhavě. „Umění má provokovat: podívámeli se na to z tohoto jediného hlediska, Bombyx mori naplnil tento požadavek vrchovatě. Takže ano, proč ne?“ ptá se literární provokatér ve svém alžbětinském sídle.

„S úvodem od Michaela Fancourta?“ navrhnu. „Už se staly podivnější věci,“ odpovídá Michael Fancourt s úsměvem. „Mnohem podivnější.“

„Kristepane,“ zamumlal Strike a odhodil Timesy zpátky na Robinin stůl, přičemž jen těsně minul vánoční stromeček. „Všiml sis, jak tvrdí, že četl Bombyx mori v den, kdy jsi našel Quinea?“ „Jo,“ odtušil Strike. „To lže,“ řekla Robin. „My si myslíme, že lže,“ opravil ji Strike. Strike se hodlal držet předsevzetí, že už nebude vyhazovat za taxíky, i když pořád hustě sněžilo, a tak v šeřícím se odpoledni nastoupil do autobusu číslo 29. Linka jela na sever a Strike s ní vyrazil na dvacetiminutovou cestu ulicemi, které nedávno posypali štěrkem. Na Hampstead Road do autobusu přistoupila žena se ztrhanou tváří v doprovodu ufňukaného chlapečka. Jakýmsi šestým smyslem Strike vycítil, že zřejmě všichni tři míří ke stejnému cíli, a opravdu on i žena vstali ze sedadel, aby vystoupili v Camden Road u holých zdí věznice Jejího Veličenstva v Holloway.

„Uvidíš se s maminkou,“ řekla svému svěřenci, který podle Strikova odhadu mohl být její vnuk, třebaže vypadala přibližně na čtyřicet.

Budovy věznice z červených cihel, obklopené stromy s holými větvemi a rozlehlými trávníky zasypanými vrstvou sněhu, mohly působit jako nějaká univerzita, nebýt úředních cedulí ve vládních modrobílých barvách a pět metrů vysokých vrat zasazených do zdi, určených pro průjezd vězeňských vozů. Strike se připojil k hloučku návštěvníků, z nichž někteří s sebou vedli děti, které pobíhaly a snažily se zanechat stopy v nedotčeném sněhu navršeném po stranách cesty. Fronta společně prošla podél terakotových zdí, které byly místy otlučené až na beton, kolem zavěšených květinových košů připomínajících v mrazivém prosincovém vzduchu sněhové koule. Mezi návštěvníky převládaly ženy. Strike vyčníval i mezi muži, nejen díky své postavě, ale taky proto, že na první pohled nepůsobil jako člověk, kterého život utloukl do nehybné apatie. Před ním kráčel hustě potetovaný mladík v popuštěných džínách a při každém kroku mírně zavrávoral. Strike viděl neurologické poruchy už v Selly Oak, ale odhadoval, že tyhle neměla na svědomí minometná palba.

Zavalitá vězeňská dozorkyně, která měla za úkol kontrolovat průkazy totožnosti, chvíli zkoumala jeho řidičský průkaz a pak k němu vzhlédla.

„Vás já přece znám,“ řekla a pronikavě se na něj zadívala.

Strika napadlo, jestli snad Anstis nepožádal, aby ho informovali, pokud přijde za Leonorou na návštěvu. Nebylo to vyloučené.

Úmyslně přijel dřív, aby nepromarnil ani minutu přiděleného času, který směl se svou klientkou strávit. Díky této prozíravosti si mohl dopřát kávu v návštěvnickém centru, jež provozovala dětská charita.

Projasněná místnost působila přívětivě, málem vesele a mnohé děti se vrhaly k autíčkům a plyšákům jako ke starým známým. Strikova ztrhaná a vyhublá společnice z autobusu apaticky přihlížela, jak si chlapeček, s nímž přišla, hraje s figurkou Action Mana kolem Strikovy velké nohy, jako by to byla jen nějaká masivní skulptura (Tísifoné, mstitelka vražd…).

Do návštěvní místnosti ho zavolali přesně v šest hodin. Stěny tam byly betonové, ale pochmurný prostor, v němž se rozléhalo řinčení kovu a klíčů a tlumený hovor návštěv, se ze všech sil snažily zlidštit barevné nástěnné malby vytvořené vězeňkyněmi. Po stranách úzkého, nízkého stolu, který procházel středem místnosti a byl připevněn k podlaze, byly proti sobě rovněž napevno přišroubované plastikové sedačky, aby se minimalizoval kontakt mezi vězeňkyní a návštěvníkem a zabránilo se předávání kontrabandu. Rozječelo se nějaké batole. Strážné stály podél zdí a sledovaly dění. Strike, který měl zatím co do činění výhradně s uvězněnými muži, cítil k neznámému prostředí instinktivní odpor. Děti zíraly na vychrtlé matky s drobnými známkami duševních nemocí, na nepokojné chvění prstů s okousanými nehty. Mátožné, medikamenty předávkované ženy stočené do klubíčka na plastikových sedačkách se výrazně lišily od klientů mužských nápravných zařízení, jež důvěrně znal.

Leonora už čekala na svém místě, drobná a křehká, dojemně šťastná, že ho vidí. Na sobě měla vlastní oblečení, volnou mikinu a kalhoty, v nichž vypadala ještě drobnější.

„Byla za mnou Orlando,“ řekla. Oči měla celé zarudlé. Připadalo mu, že musela hodně dlouho plakat. „Nechtěla ode mě odejít. Odtáhli ji ven. Nedovolili mi, abych ji uklidnila.“

Namísto vzdoru a hněvu slyšel, jak se do jejího hlasu vkrádá institucionalizovaná beznaděj. Za pouhých osmačtyřicet hodin poznala, že přišla o veškerou moc a možnost ovládat svět kolem sebe. „Leonoro, musíme si promluvit o tom účtu od kreditní karty.“ „Já tu kartu nikdy neměla,“ řekla a její bledé rty se rozechvěly. „Owen ji měl pořád u sebe, já ji nikdy neměla kromě několika případů, kdy jsem potřebovala zajít na nákup do supermarketu. On mi vždycky dával peníze v hotovosti.“

Strike si připomněl, že za ním přišla především proto, že jí docházely peníze.

„Všechny naše finanční záležitosti jsem nechávala na Owenovi, on to tak měl rád, ale byl lehkomyslný, nikdy si účty nekontroloval, ani výpisy z banky. Vždycky je jenom pohodil v pracovně. Říkávala jsem mu: ‚Měl by sis to zkontrolovat, někdo by tě třeba mohl ošidit,‘ ale on se o to nikdy nestaral. Všechny papíry dával Orlando, aby si na ně mohla kreslit, proto je na tom účtu její obrázek…“

„O obrázek nejde. K té kartě musel mít přístup kromě vás a Owena ještě někdo jiný. Tak si teď pár lidí probereme, ano?“

„Tak dobře,“ zamumlala vyplašeně.

„Na práce v domě v Talgarth Road dohlížela Elizabeth Tasselová, ano? Jak se ty práce platily? Měla číslo vaší kreditní karty?“

„Ne,“ odpověděla Leonora.

„Jste si jistá?“

„Jo, to si jsem jistá, protože jsme jí to nabízeli, ale ona řekla, že pro ni bude jednodušší strhnout to z Owenových příštích honorářů, které měly každou chvíli přijít. Dobře se prodává ve Finsku, nevím proč, ale tam mají ty jeho…“

„Nenapadá vás opravdu žádná situace, kdy by Elizabeth Tasselová něco v domě zařizovala a měla kvůli tomu vaši kartu?“

„Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou, „nikdy.“

„Tak dobře,“ řekl Strike, „dokážete si vzpomenout – a klidně si nechte čas na rozmyšlenou – na nějakou příležitost, kdy by Owen platil něco kreditní kartou v nakladatelství Roper Chard?“

K jeho úžasu Leonora odpověděla: „Ne přímo v nakladatelství, ale ano. Byli tam všichni. I já tam byla. Bylo to… už nevím… asi přede dvěma roky? Možná ani to ne… velká slavnostní večeře pro nakladatele, konalo se to v Dorchesteru. Dali nás s Owenem ke stolu se samými mladými lidmi. Daniel Chard ani Jerry Waldegrave neseděli nikde poblíž. No ale probíhala tam tichá aukce, rozumíte, kdy napíšete svoji nabídku…“

„Jo, chápu, jak to funguje,“ řekl Strike a snažil se zkrotit svou netrpělivost.

„Bylo to pro nějakou spisovatelskou charitu, která se snaží dostat spisovatele z vězení. A Owen dal nabídku na víkend v jednom venkovském hotelu a vyhrál ho, takže musel na té večeři poskytnout číslo karty. Platby vybírala jedna z těch mladých vyfintěných holek z nakladatelství. Dal jí kartu. Pamatuju si na to, protože byl ožralej,“ prohlásila s dosud patrným stínem někdejšího podráždění, „a zaplatil za to osm set liber. Prostě se předváděl. Snažil se předstírat, že vydělává stejně jako druzí.“

„Takže předal kartu nějaké dívce z nakladatelství,“ zopakoval Strike. „Platilo se přímo u stolu, nebo…?“

„Nějak jí ten přístroj nefungoval,“ řekla Leonora. „Odnesla si kartu s sebou a pak ji zas vrátila.“

„Znala jste tam ještě někoho jiného?“

„Na druhém konci místnosti seděl Michael Fancourt se svým nakladatelem,“ řekla. „Bylo to ještě předtím, než přešel k Roper Chard.“

„Mluvili s Owenem?“

„Nejspíš ne,“ odpověděla.

„Dobře, a co…?“ začal a zarazil se. Nikdy dřív existenci Kathryn Kentové neuznali.

„Jeho milenka k ní asi mohla mít přístup kdykoli, ne?“ podotkla Leonora, jako by četla jeho myšlenky.

„Vy jste o ní věděla?“ zeptal se věcně.

„Policie mi něco řekla,“ odpověděla Leonora s bezútěšným výrazem. „Vždycky byla nějaká. On už byl takový. Klofnul je pokaždé na těch svých kurzech tvůrčího psaní. Kdysi jsem mu za to hrozně nadávala. Když říkali, že byl… když říkali, že byl… svázaný…“

Znovu se rozplakala.

„Bylo mi jasný, že to musela udělat ženská. On to měl rád. Vzrušovalo ho to.“

„Vy jste o Kathryn Kentové nevěděla, dokud se vám o ní nezmínila policie?“

„Zahlédla jsem jednou její jméno v jeho telefonu, ale říkal, že to nic neznamená. Tvrdil, že je to jen jedna z jeho studentek. Jako to říkal vždycky. Slíbil mi, že nás nikdy neopustí, mě a Orlando.“

Osušila si oči pod staromódními brýlemi hřbetem hubené, roztřesené ruky.

„Ale s Kathryn Kentovou jste se v životě neviděla, dokud nepřišla k vám domů osobně oznámit, že jí umřela sestra?“

„Tak to byla ona, že?“ otázala se Leonora, popotahovala a zlehka si otírala oči manžetou rukávu. „Taková tlustá, ne? No tak ta se mohla dostat k jeho kreditce kdykoli, ne? Třeba mu ji vytáhnout z peněženky, když spal.“

Strike věděl, že najít a vyslechnout Kathryn Kentovou nebude snadné. Byl si jistý, že ze svého bytu utekla, aby unikla pozornosti novinářů.

„Věci, které vrah zaplatil kartou,“ změnil taktiku, „byly objednány přes internet. Vy doma nemáte počítač, že ne?“

„Owen je neměl rád, dával přednost svýmu starýmu psacímu…“

„Objednala jste si někdy vy sama něco přes internet?“

„Jo,“ odpověděla a on zase ztratil trochu naděje. Doufal, že by Leonora mohla být oním téměř mytickým stvořením: člověkem, který se v životě nedotkl počítače.

„Kde k tomu došlo?“

„U Edny, dovolila mi, abych si u ní na počítači objednala sadu výtvarných potřeb pro Orlando k narozeninám a nemusela kvůli tomu jezdit do města,“ řekla Leonora.

Policie bezpochyby zakrátko počítač dobrosrdečné Edny zkonfiskuje a rozebere na kousky.

Žena s vyholenou hlavou a potetovaným rtem u vedlejšího stolku se rozkřikla na dozorkyni, která ji upozornila, aby zůstala sedět na místě. Leonora se odtáhla od vězeňkyně, která začala na blížící se dozorkyni ječet sprosté urážky.

„Leonoro, ještě jednu poslední věc,“ řekl Strike nahlas, protože křik u vedlejšího stolu zesílil. „Řekl vám Owen předtím, než pátého listopadu zmizel, něco o tom, že by měl v úmyslu odejít, dát si na chvíli pauzu?“

„Ne,“ odpověděla. „Samozřejmě že ne.“

Vězeňkyni u vedlejšího stolku přiměli, aby se uklidnila. Její návštěva, žena podobně potetovaná a na pohled jenom o trochu míň agresivní, vztyčila za odcházející dozorkyní prostředníček.

„Nenapadá vás nic, co by Owen říkal nebo dělal a co by mohlo naznačovat, že už nějakou dobu odchod plánoval?“ naléhal Strike, zatímco Leonora úzkostnýma, jakoby sovíma očima sledovala jejich sousedku.

„Cože?“ odtušila ustrašeně. „Ne – on to nikdy neříká – neříkal – vždycky prostě odešel… Kdyby věděl, že odchází, proč by se nerozloučil?“

Rozplakala se a hubenou dlaní si přikryla ústa.

„Co teď bude s Dodo, jestli si mě nechají ve vězení?“ zeptala se ho mezi vzlyky. „Edna se o ni nemůže starat pořád. Nezvládne ji. Zapomněla Drzou opici a Dodo mi přitom namalovala obrázky.“ Strika to na okamžik vyvedlo z rovnováhy, ale vzápětí si uvědomil, že zřejmě mluví o plyšovém orangutanovi, kterého Orlando při jeho návštěvě u nich doma všude tahala s sebou. „Jestli tady budu muset zůstat…“

„Já vás odtud dostanu,“ řekl Strike s větší sebedůvěrou, než jakou ve skutečnosti cítil; komu ale ublíží, že jí poskytne něco, k čemu by se mohla upínat, něco, co jí pomůže přežít příštích čtyřiadvacet hodin?

Jejich čas vypršel. Odešel z místnosti bez ohlížení a přemýšlel, co ho vlastně na pobledlé a nevrlé padesátileté Leonoře s mentálně postiženou dcerou a zoufalým životem tolik přitahuje, že to v něm budí tak zuřivé odhodlání, divokou zlost…

Protože to neudělala, zazněla v něm jednoduchá odpověď. Protože je nevinná.

Za posledních osm měsíců prošla skleněnými dveřmi s jeho jménem záplava klientů a důvody, proč vyhledali právě jeho, si byly zvláštně podobné. Přicházeli, protože potřebovali zvěda, zbraň, prostředky, jak ve svůj prospěch vychýlit rovnováhu, nebo se zbavit nepohodlných vazeb na zákazníky či rodinu. Přicházeli, protože pro sebe hledali nějaké výhody, protože cítili, že jim náleží odplata nebo odškodnění. Protože chtěli – ve své většině – víc peněz.

Ale Leonora za ním přišla, protože chtěla, aby se jí domů vrátil manžel. Bylo to prosté přání zrozené z únavy a lásky, když už ne kvůli nevěrnému Quineovi, pak kvůli dceři, jíž chyběl. Strike cítil, že jí dluží to nejlepší, co pro ni dokáže udělat, už jen kvůli čistotě její touhy.

Studený vzduch před věznicí chutnal odlišně. Uběhlo už hodně času od doby, kdy Strike pobýval v prostředí, kde je páteří každodenního života poslouchání rozkazů. Pomalým krokem se vracel k autobusové zastávce, ztěžka se opíral o hůlku a vychutnával si svobodu.

V zadní části autobusu zpívaly tři opilé mladé ženy s čelenkami, z nichž trčely sobí parůžky:

„They say it’s unrealistic

But I believe in you Saint Nick…“

Zatracený Vánoce, pomyslel si Strike a podrážděně si vzpomněl na dárky, které bude muset nakoupit, aby nezklamal očekávání svých synovců a kmotřenců, jejichž věk si zaboha nedokázal vybavit.

Autobus supěl rozježděnou sněhovou břečkou. Za zamlženým oknem na Strika rozmazaně zářila světla všemožných barev. Ponořený do úvah o nespravedlnosti a vraždě se mračil tak, že bezděky odpuzoval každého, kdo by si snad k němu chtěl přisednout.

40

Buď rád, že nemáš jméno; mít ho se nevyplácí.

Francis Beaumont a John Fletcher: Zrádce

Následující den bičoval okno kanceláře střídavě déšť a sníh. Kolem poledne se dostavil šéf slečny Brocklehurstové, aby si prohlédl důkazy o její nevěře. Krátce poté, co se s ním Strike rozloučil, přišla Caroline Inglesová. Spěchala, zastavila se cestou pro děti, jež měla vyzvednout ze školy, ale rozhodla se Strikovi přinést vizitku z nově otevřeného pánského klubu Golden Lace, kterou našla v manželově peněžence. Slib pana Inglese, že se bude držet stranou tanečnic, prostitutek a striptérek, byl podmínkou jejich usmíření. Strike souhlasil, že provede sledování před Golden Lace, aby zjistil, zda pan Ingles náhodou znovu nepodlehl pokušení. Když Caroline Inglesová odešla, měl už Strike pořádnou chuť na krabičku sendvičů, které na něho čekaly na Robinině pracovním stole, ale stačil si sotva jednou ukousnout a zazvonil mu telefon.

S vědomím, že jejich profesionální vztah končí, odložila jeho brunetka veškerou opatrnost a pozvala Strika na večeři. Strike měl dojem, že se Robin při žvýkání sendviče potutelně usmívá a upřeně zírá do monitoru. Pokusil se zdvořile odmítnout, napřed si postěžoval na hromadu práce a nakonec jí oznámil, že má jiný vztah.

„Nikdy jste se mi o ní nezmínil,“ prohlásila najednou chladně. „Snažím se soukromý a profesionální život oddělovat,“ řekl. Zavěsila uprostřed jeho zdvořilého loučení.

„Možná sis s ní mohl vyrazit,“ prohlásila Robin nevinně. „Jen abys měl jistotu, že zaplatí účet.“

„Ten zaplatí, to si piš,“ zavrčel Strike a pokusil se dohnat ztracený čas tím, že si nacpal do pusy půlku sendviče. Telefon mu krátce zavibroval. Zaúpěl a podíval se, od koho mu přišla esemeska.

Stáhl se mu žaludek.

„Leonora?“ všimla si Robin, že protáhl obličej.

Strike s plnou pusou jen zavrtěl hlavou.

Zpráva obsahovala pouhá dvě slova:

Bylo tvoje.

Po rozchodu s Charlotte si nezměnil číslo. Je s tím příliš mnoho starostí, když máte v telefonu uložené stovky pracovních kontaktů. Bylo to poprvé za celých osm měsíců, co to číslo použila.

Strike si vzpomněl na varování Davea Polwortha:

Tak to si dávej bacha, Diddy, až ji uvidíš cválat tryskem přes horizont. Nedivil bych se, kdyby vzala do zaječích.

Dnes je třetího, připomněl si. Zítra se má vdávat.

Poprvé od chvíle, co vlastnil mobilní telefon, Strike zatoužil, aby byl vybaven aplikací, která by odhalila polohu volajícího. Poslala mu to snad ze zámku v podělaným Croy v přestávce mezi kontrolou jednohubek a květinové výzdoby v kapli? Nebo stojí na rohu Denmark Street a sleduje jeho kancelář jako Pippa Midgleyová? Utéct z okázalé svatby přetřásané v médiích by byl Charlottin mistrovský kousek, opravdový vrchol její kariéry plné chaosu a boření.

Strike si strčil mobil zpátky do kapsy a pustil se do druhého sendviče. Robin dospěla k závěru, že nebude vyzvídat, proč Strikův výraz zkameněl, zmačkala prázdný pytlík od brambůrek, hodila ho do koše a prohlásila:

„Ty máš dnes večer schůzku s bratrem, že?“

„Cože?“

„Nemáš schůzku s bratrem…?“

„Ale jo, ano,“ odtušil Strike. „Jistě.“

„V River Café?“

„Jo.“

Bylo tvoje.

„Proč?“ zeptala se Robin.

Moje. To zrovna. Pokud vůbec existovalo.

„Cože?“ řekl Strike, když si matně uvědomil, že se ho Robin na něco zeptala.

„Jsi v pořádku?“

„Jo, já jsem v pohodě,“ odpověděl a snažil se vzpamatovat. „Na co ses mě to ptala?“ „Proč jdete do River Café?“ „No jo,“ sáhl po svém sáčku s brambůrky, „to je jen takový pokus, ale chci si promluvit s kýmkoli, kdo byl svědkem hádky Quinea s Tasselovou. Snažím se dopídit, jestli to schválně zinscenoval, jestli celou tu dobu už plánoval, že zmizí.“

„To doufáš, že narazíš na někoho z personálu, kdo měl ten večer službu?“ zapochybovala Robin.

„Právě proto s sebou beru Ala,“ vysvětlil Strike. „Zná se s každým číšníkem z každé lepší restaurace v celém Londýně. Všechny děti mýho otce se vyznají.“

Když dojedl, odnesl si kávu do kanceláře a zavřel za sebou dveře. Na okně se už zase rozstřikovala plískanice. Nedokázal odolat pohledu dolů na promrzlou ulici, napůl očekával (doufal?), že ji tam uvidí, s dlouhými tmavými vlasy poletujícími kolem její dokonalé, bledé tváře, jak vzhlíží vzhůru k němu a úpěnlivě ho prosí svýma tečkovanýma, oříškově zelenýma očima… Ale na ulici se v neúprosném počasí choulilo jen pár cizích lidí, jinak nikdo.

Byl na každý pád šílený. Ona je ve Skotsku a je to tak mnohem, mnohem lepší.

Později, když Robin odešla domů, si oblékl italský oblek, který mu Charlotte před rokem koupila, když spolu večeřeli právě v téhle restauraci na oslavu jeho pětatřicátých narozenin. Natáhl na sebe kabát, zamkl byt a v mrazivé zimě vyrazil k metru, stále se opíraje o svou hůlku.

Vánoce na něho útočily ze všech výloh, které míjel: třpytivá světýlka, hromady nových věcí, hraček a všelijakých přístrojů, umělý sníh nastříkaný na sklo a křiklavé cedule lákající na předvánoční výprodeje, které v čase hluboké hospodářské recese dodávaly atmosféře pochmurný nádech. Metro v pátek večer zaplavili další předvánoční flamendři: dívky v absurdně titěrných šatičkách riskující podchlazení, aby se mohly muckat s klukem z podnikové expedice. Strike se cítil unaveně a sklesle.

Cesta z Hammersmithu byla delší, než jak si ji pamatoval. Když procházel po Fulham Palace Road, uvědomil si, jak blízko je od domu Elizabeth Tasselové. Restauraci, která se nacházela tak daleko od Quineova bydliště v Ladbroke Grove, pravděpodobně navrhla ona kvůli vlastnímu pohodlí.

Po deseti minutách Strike odbočil doprava a zamířil prázdnými tmavými ulicemi k Thames Wharf. Dech mu stoupal od úst v kouřových obláčcích. Zahrádku na nábřeží, která v létě bývala plná hostů v bíle potažených křesílkách, pohřbil příkrov hustého sněhu. Za bledým kobercem se temně třpytila Temže, kovově studená a nevyzpytatelná. Strike zabočil do zrekonstruované cihlové budovy bývalého skladiště a okamžitě ho pohltila záře světel, teplo a hluk.

A hned u dveří se o lesklý ocelový pult baru loktem opíral jeho bratr Al, zabraný do přátelského hovoru s barmanem.

Měřil necelých sto pětasedmdesát centimetrů, což bylo na Rokebyhopotomka málo, a byl lehce při těle. Špinavě hnědé vlasy měl sčesané dozadu; po matce zdědil úzkou čelist, ale mírně šilhající oči, které dodávaly atraktivní neobvyklost pohledné tváři Rokebyho, nevyvratitelně dokazovaly, že Al je synem svého otce.

Jakmile zahlédl Strika, zahlaholil Al na pozdrav, vyskočil a uvítal ho bouřlivým objetím. Strike sotva stačil zareagovat, protože mu v tom bránila hůlka i kabát, který se zrovna chystal svléknout. Al odstoupil a zatvářil se rozpačitě.

„Jak se vede, brácho?“ zeptal se s legračně anglickým přízvukem, ale jinak mluvil se zvláštním, hybridním přízvukem, který svědčil o létech strávených na cestách mezi Evropou a Amerikou.

„Ujde to,“ řekl Strike, „a co ty?“

„Jo, ujde to,“ odtušil ozvěnou Al. „Ujde to. Mohlo by být hůř.“

S francouzsky přehnanou gestikulací pokrčil rameny. Al získal vzdělání v Le Rosey, mezinárodní internátní škole ve Švýcarsku, a jeho řeč těla dodnes nesla stopy kontinentálních způsobů, s nimiž se tam setkal. V jeho chování ale Strike cítil ještě něco jiného, co bylo patrné při každém jejich setkání: Alův pocit viny, jeho obranný postoj, připravenost čelit obvinění, že má ve srovnání se starším bratrem pohodlný a snadný život.

„Co si zatím dáš?“ zeptal se Al. „Pivo? Může být Peroni?“

Posadili se naproti skleněným policím s lahvemi u obleženého baru a čekali, až se uvolní stůl. Strike se zadíval do protáhlé přeplněné restaurace s industriálním stropem ze stylových ocelových oblouků, blankytně modrým kobercem a s pecí s otevřeným ohništěm na jejím konci, která se podobala obrovskému včelímu úlu. Zahlédl slavného sochaře, známou architektku a přinejmenším jednoho populárního herce.

„Doslechl jsem se o vás s Charlotte,“ řekl Al. „To mě mrzí.“

Strika napadlo, jestli se Al zná s někým, kdo zná ji. Stýkal se se smetánkou, která docela dobře mohla sahat až k budoucímu vikomtovi z Croy.

„No jo,“ pokrčil Strike rameny. „Asi to tak bude lepší.“

(Seděli s Charlotte v téhle nádherné restauraci u řeky a užívali si poslední společný šťastný večer. Trvalo další čtyři měsíce, než se jejich vztah rozpadl a zhroutil, čtyři měsíce vyčerpávající agrese a utrpení… Bylo tvoje.)

Ke stolu je uvedla pěkná mladá žena, s níž se Al pozdravil a oslovil ji jménem. Neméně pohledný mladík jim přinesl jídelní lístky. Strike počkal, až Al objedná víno a personál se vzdálí, teprve pak začal vysvětlovat, proč se tady sešli.

„Přesně před čtyřmi týdny,“ řekl Alovi, „se tady pohádal spisovatel Owen Quine se svou agentkou. Podle všech dostupných svědectví to viděla celá restaurace. On naštvaně odešel a krátce na to – možná za pár dnů, ale možná ještě ten večer…“

„… byl zavražděn,“ skočil mu do řeči Al, který naslouchal Strikovi s pusou dokořán. „Viděl jsem to v novinách. Ty jsi tu mrtvolu našel.“

Tón jeho hlasu prozrazoval touhu po dalších podrobnostech, ale Strike se ji rozhodl ignorovat.

„Možná se tady nedá ničeho dopátrat, ale já…“

„Jenže to přece udělala jeho manželka,“ řekl rozpačitě Al. „Už ji dostali.“

„Jeho manželka to neudělala,“ řekl Strike a obrátil pozornost k jídelnímu lístku. Všiml si už dřív, že Al, který vyrostl obklopený bezpočtem nepřesných mediálních příběhů o svém otci a jejich rodině, zřejmě nikdy nerozšířil svou zdravou nedůvěru k britské žurnalistice na žádná jiná témata.

(Alova škola měla dva kampusy: v letních měsících výuka probíhalau Ženevského jezera a na zimu se stěhovali do hor do Gstaadu; odpoledne trávil na lyžích a bruslením. Al v dospívání dýchal předražený horský vzduch ve společnosti dětí jiných celebrit. Vzdálené poštěkávání bulváru bylo pouhým šumem na pozadí jeho života… tak si alespoň Strike interpretoval to málo, co mu Al o svém mládí pověděl.)

„Manželka to neudělala?“ opáčil Al, když Strike opět vzhlédl.

„Ne.“

„No toto. Hodláš předvést další Lulu Landryovou?“ zeptal se Al s širokým úsměvem, který dodával na půvabu jeho mírně šilhavému pohledu.

„Přesně to mám za lubem,“ potvrdil mu Strike.

„A po mně chceš, abych něco vytáhl z personálu?“ zeptal se Al.

„Přesně tak,“ řekl Strike.

Bavilo ho a dojímalo, jak očividnou radost má Al z toho, že dostal příležitost něco pro něho udělat.

„To nebude problém. Pokusím se ti přihrát někoho slušnýho. Kam zmizela Loulou? Ta je chytrá jak opice.“

Když si objednali, Al odešel na záchod a porozhlédnout se, jestli někde chytrou Loulou nezahlédne. Strike zůstal u stolu sám, popíjel Tignanello, které objednal Al, a sledoval, jak se bíle odění kuchaři činí v otevřeném prostoru kuchyně. Byli mladí, zruční a výkonní. Plameny šlehaly, nože se míhaly, těžké železné pánve poletovaly sem a tam.

Není hloupý, pomyslel si Strike o svém bratrovi a díval se, jak se Al proplétá zpátky ke stolu a vede s sebou tmavou dívku v bílé zástěrce. On jenom…

„To je Loulou,“ řekl Al a sedl si. „Ten večer tady byla.“

„Pamatujete si na tu hádku?“ zeptal se jí Strike a okamžitě se zaměřil na dívku, která měla příliš mnoho práce a nemohla si k nim přisednout, ale zastavila se u stolu a neurčitě se na něho usmála.

„To jo,“ řekla. „Hádali se fakt nahlas. Celá hospoda ztichla.“

„Vzpomenete si, jak ten muž vypadal?“ zeptal se Strike, neboť si chtěl ověřit, že mluví o té správné hádce.

„Tlustej chlap v klobouku, jo,“ odpověděla. „Ječel na prošedivělou ženskou. Jo, jeli po sobě fakt jako diví. Promiňte, budu muset jít…“

A v tu ránu byla pryč, aby přijala objednávku u jiného stolu.

„Chytneme ji, až půjde zpátky,“ ujistil Al Strika. „Mimochodem, pozdravuje Eddie. Říkal, že by tady chtěl být s náma.“

„Jak se má?“ zeptal se Strike s předstíraným zájmem. Zatímco Al s ním podle všeho chtěl utužovat přátelství, jeho mladší bratr Eddie se choval spíš lhostejně. Bylo mu čtyřiadvacet a měl vlastní kapelu, v níž byl sólovým zpěvákem. Strike od nich nikdy nic neslyšel.

„Ten se má skvěle,“ řekl Al.

Zavládlo ticho. Přinesli jim předkrm a oni se mlčky pustili do jídla. Strike věděl, že Al dosáhl vynikajících výsledků v mezinárodních maturitních zkouškách. Jednou večer ve vojenském stanu v Afghánistánu uviděl na internetu fotografii osmnáctiletého Ala ve smetanově bílém blejzru s logem školy na náprsní kapse, s dlouhými vlasy sčesanými na pěšinku a se zářivým úsměvem v oslnivém ženevském slunci. Rokeby držel Ala kolem ramen a sálala z něj rodičovská pýcha. Fotografie byla pro masmédia zajímavá, protože Rokebyho do té doby ještě nikdo nevyfotografoval v obleku a kravatě.

„Ahoj, Ale,“ ozval se povědomý hlas.

A ke Strikovu údivu stál u jejich stolu Daniel Chard, opíral se o berle a jeho plešatá hlava odrážela rozptýlené světlo bodových žárovek z industriálních oblouků nad nimi. Nakladatel v červené košili s rozhalenkou a v šedém obleku působil uprostřed bohémského davu elegantně a stylově.

„Ach,“ trhl sebou Al a Strike viděl, jak zápasí s pamětí, aby si Charda někam zařadil, „no… ahoj…“

„Dan Chard,“ řekl nakladatel. „Potkali jsme se, když jsem mluvil s tvým otcem o jeho autobiografii…“

„Aha – ano!“ řekl Al, vstal a potřásl si s ním rukou. „To je můj bratr Cormoran.“

Jestliže Strika překvapilo, když viděl, jak se Chard zdraví s Alem, nebylo to nic proti šoku, který se objevil v Chardově obličeji, když uviděl on jeho.

„Tvůj – tvůj bratr?“

„Nevlastní bratr,“ upřesnil Strike a v duchu se bavil Chardovým očividným zmatkem. Jak může být nájemný detektiv příbuzný s králem playboyů?

Úsilí, které Chard musel vyvinout, aby se přiblížil k synovi potenciálně lukrativního subjektu, ho zřejmě nijak nepřipravilo na trojstranné trapné ticho.

„Noha už je lepší?“ zeptal se Strike.

„To ano,“ odpověděl Chard. „Mnohem. No tak já… nebudu vás rušit u večeře.“

Hbitě se o berlích proplétal mezi stoly a vzdaloval se na své místo někam, kde už ho Strike neviděl. Strike s Alem znovu usedli ke stolu a Strike přemítal nad tím, jak strašně malý je Londýn, jakmile člověk dosáhne jistého statusu; když za sebou necháte ty, kteří si nemohou jen tak rezervovat stůl v nejlepších restauracích a klubech.

„Nemohl jsem si vzpomenout, kdo to je,“ usmál se rozpačitě Al.

„On fakt uvažuje o psaní autobiografie?“ zeptal se Strike.

Nikdy o Rokebym nemluvil jako o tátovi, ale před Alem se snažil neříkat mu Rokeby.

„Jo,“ řekl Al. „Nabízejí mu slušný peníze. Nevím, jestli do toho půjde s tímhle chlápkem, nebo s někým jiným. Nejspíš to za něho napíše někdo jinej.“

Strika na okamžik napadlo, jak by se asi Rokeby v takové knížce postavil k náhodnému početí svého nejstaršího syna a k následnému popírání otcovství. Třeba by to úplně vynechal, což by Strike uvítal ze všeho nejvíc.

„Pořád by se s tebou rád sešel,“ řekl Al, ale znělo to poněkud nuceně. „On je na tebe fakt hrdej… četl všechno o případu Landryová.“ „Fakt?“ opáčil Strike a rozhlížel se po restauraci, jestli nezahlédne Loulou, číšnici, která si pamatovala na Quinea.

„Jo,“ přisvědčil Al.

„Takže jedná s různými nakladateli?“ zeptal se Strike. Pomyslel na Kathryn Kentovou a na Quinea samotného: na spisovatelku, co nakladatele marně hledá, a autora, kterého právě vyhodili, zatímco stárnoucí rocková hvězda si může vybírat.

„V podstatě jo,“ odpověděl Al. „Nevím, jestli se do toho nakonec pustí. Charda mu doporučili.“

„Kdo?“

„Michael Fancourt,“ řekl Al a vytíral talíř od rizota kouskem chleba.

„Rokeby se zná s Fancourtem?“ zapomněl Strike na své předsevzetí.

„Jo,“ přisvědčil Al a mírně se zamračil. „Přiznejme si to: táta se zná s každým,“ dodal.

Strikovi to připomnělo, jak Elizabeth Tasselová na otázku, proč už nezastupuje Fancourta, odpověděla: „Já myslela, že to všichni vědí.“ Byl v tom ale rozdíl. Pro Ala „všichni“ znamenalo „někteří“: bohatí, slavní, vlivní. Ubozí moulové, co kupovali otcovu muziku, byli nuly, podobně jako byl nula i Strike, dokud se neproslavil tím, že dopadl vraha.

„Kdy mu Fancourt doporučil nakladatelství Roper Chard – kdy navrhl Charda?“ zeptal se Strike.

„To nevím – asi před pár měsíci?“ prohlásil Al nejistě. „Říkal tátovi, že k nim zrovna sám přešel. Půl milionu záloha.“

„To je slušný,“ odtušil uznale Strike.

„Říkal tátovi, ať sleduje zprávy, že kolem nakladatelství bude hukot, až tam přejde.“

Číšnice Loulou se vrátila do jejich blízkosti. Al ji opět přivolal. Přišla s uštvaným výrazem.

„Dejte mi deset minut,“ řekla, „pak si s váma budu moct pokecat. Deset minut.“

Zatímco Strike dojídal vepřové, Al se ho vyptával na jeho práci. Strika překvapila upřímnost Alova zájmu.

„Nechybí ti armáda?“ zeptal se Al.

„Občas,“ připustil Strike. „Co máš teď v plánu ty?“

Cítil se trochu provinile, že se ho nezeptal dřív. Když o tom přemýšlel, nebylo mu jasné, jak – nebo jestli vůbec – si Al vydělává na živobytí.

„Možná začneme s kamarádem podnikat.“

Takže nepracuje, pomyslel si Strike.

„Služby na zakázku… volnočasový aktivity,“ zamumlal Al.

„Skvělý,“ poznamenal Strike.

„Bude to skvělý, jestli z toho něco bude…“

Odmlčeli se. Strike se rozhlížel po Loulou, která představovala jediný důvod, proč tady je, ale už zase nebyla v dohledu, měla v tu chvíli tolik práce, že Al asi takhle nepracoval za celý život.

„Ty jseš aspoň důvěryhodnej,“ ozval se Al.

„Hm?“ opáčil Strike.

„Vypracoval ses sám, ne?“

„Jak to myslíš?“

Strike si uvědomil, že se u stolu schyluje k jednostranné krizi. Al se na něho díval se směsí vzdoru a závisti.

„No jo, to víš,“ pokrčil Strike mohutnými rameny.

Nedokázal vymyslet žádnou jinou smysluplnou odpověď, která by nezněla povýšeně nebo ukřivděně, ale zároveň nechtěl Ala povzbuzovat v pokusu o osobnější rozhovor, než jaký spolu dosud vedli.

„Ty jsi z nás jedinej, kdo ho nevyužívá,“ řekl Al. „I když hádám, že v armádě by to člověku stejně moc nepomohlo, že ne?“

Nemělo smysl předstírat, že neví, na co naráží.

„Asi ne,“ řekl Strike (a opravdu: v těch vzácných případech, kdy jeho původ zaujal pozornost ostatních vojáků, setkával se výhradně s nedůvěřivostí, obzvlášť když se vzalo v úvahu, jak málo se Rokebymu podobal).

Náhle si ale s úšklebkem vybavil, jak dneska v noci vypadá jeho byt: dvě a půl místnosti, v nichž není k hnutí, a nedoléhající okenní tabulky, jimiž táhne mrazivý vzduch. Al stráví noc v Mayfair, v otcově domě se služebnictvem. Asi by nebylo od věci ukázat bratrovi realitu nezávislého života dřív, než si ho začne příliš romantizovat…

„Ty si asi myslíš, že se jen lituju a fňukám, co?“ naléhal Al.

Strike narazil na internetu na Alovu maturitní fotografii slabou hodinku poté, co vyslýchal zoufalého devatenáctiletého vojína, který nešťastnou náhodou postřelil svého nejlepšího kamaráda samopalem do hrudníku a do krku. Chlapce nebylo možné utišit.

„Každý má právo občas fňukat,“ řekl Strike.

Al chvíli vypadal, že to vezme jako urážku, ale pak se zdráhavě usmál.

Zničehonic se vedle nich objevila Loulou, v jedné ruce svírala sklenici vody a druhou si zručně sundala zástěrku, než si k nim přisedla.

„Tak fajn, mám na vás pět minut,“ řekla Strikovi bez úvodu. „Al říkal, že vás zajímá ten praštěnej spisovatel, ano?“

„Jo,“ přisvědčil Strike a okamžitě se plně soustředil. „Proč myslíte, že byl praštěný?“

„On si to užíval,“ řekla a napila se vody.

„Užíval…?“

„Tu scénu. Ječel a klel, ale předváděl se, to šlo poznat. Chtěl, aby ho všichni slyšeli, toužil po obecenstvu. Ale moc dobrej herec nebyl.“

„Vzpomenete si, co říkal?“ zeptal se Strike a vytáhl si zápisník. Al ho vzrušeně pozoroval.

„On toho napovídal spoustu. Té ženě nadával, že je mrcha, tvrdil, že ho obelhala, že si tu knížku vydá sám a na ni se vysere. Ale vychutnával si to,“ dodala. „Byl to hranej vztek.“

„A co Eliza… co ta žena?“

„Tak ta zuřila,“ pravila Loulou zvesela. „Ta nic nehrála. Čím víc se on předváděl, rozhazoval rukama a křičel na ni, tím víc rudla – úplně se třásla vzteky, nedokázala se ovládnout. Nadávala mu, že do toho ‚zatáhl i tu zatracenou stupidní ženskou‘, a krátce na to se vyřítil ven, aspoň myslím, že to bylo přibližně v té chvíli. Ona musela zatáhnout účet a všichni na ni civěli. Fackovala ji hanba. Cítila jsem se strašně i za ni.“

„Pokusila se ho dohonit?“

„Ne. Zaplatila a pak na chvíli zmizela na záchod. Říkala jsem si, jestli tam třeba nebrečí. Potom odešla.“

„Moc jste mi pomohla,“ řekl Strike. „Nepamatujete si ještě na něco, co mezi nimi padlo?“

„Jo,“ odtušila Loulou nevzrušeně. „On na ni křičel: ‚Všechno jen kvůli Fancourtovi a kvůli tomu, že se mu nepostaví.‘“

Strike s Alem na ni vyvalili oči.

„‚Všechno jen kvůli Fancourtovi a kvůli tomu, že se mu nepostaví‘?“ zopakoval Strike.

„Jo,“ řekla Loulou. „To byla věta, po které celá restaurace ztichla…“

„To docela chápu,“ poznamenal Al a zachechtal se.

„Snažila se ho překřičet, byla zlostí bez sebe, ale on si z toho nic nedělal. Líbilo se mu, jakou vzbudil pozornost. Vyžíval se v tom. Poslyšte, já už budu muset jít,“ dodala Loulou, „promiňte.“ Vstala a znovu si přivázala zástěrku. „Ahoj, Ale.“

Strikovo jméno neznala, ale usmála se na něj a rychle odběhla.

Z davu vykoukla plešatá hlava Daniela Charda, chystal se k odchodu. Doprovázela jej skupinka podobně starých a elegantních lidí, všichni spolu rozmlouvali, navzájem se loučili. Strike sledoval, jak vycházejí ven, ale jeho mysl byla jinde. Ani si nevšiml, že mu odnesli prázdný talíř.

Všechno jen kvůli Fancourtovi a kvůli tomu, že se mu nepostaví.

Divné.

Nemůžu se zbavit šílené myšlenky, že si to Owen udělal sám. Že si to zrežíroval…

„Jsi v pohodě, brácho?“ zeptal se Al.

Vzkaz s nakresleným polibkem: Je načase se spolu vyrovnat…

„Jo,“ odtušil Strike.

Spousta zlé krve a tajemného symbolismu… Stačilo zahrát na jeho marnivost, a udělal, cokoli jste chtěli… Dva hermafroditi, dva zakrvácené pytle… Nádherná ztracená duše, to mi fakt takhle řekl… Bourec morušový je metafora spisovatele, který se musí k napsání dobré knihy protrpět…

Jako by pomalu otáčel víčkem a hledal závit, kroužily Strikovi v mysli útržky nespojitých informací a faktů, až najednou pomalu všechny bezpečně zapadly s neochvějnou přesností na správné místo. Převracel svou teorii z různých stran: byla dokonalá, nepropustná, nevývratná.

Až na to, že zatím nevěděl, jak ji dokázat.

41

Myslíš, že ze mě mluví jen šílenství lásky?

Ne – vždyť mé myšlenky jsou meče ukuté ve výhni

Plutónově…

Robert Greene: Orlando Furioso

Strike spal neklidně, celou noc se budil, a když brzy ráno vstal, byl unavený, nevrlý a podrážděný. Než se vysprchoval, podíval se, zda nemá na mobilu nějaké nové zprávy. Oblékl se, sešel do prázdné kanceláře a znovu ho popudilo, že tady v sobotu Robin není. Hlodal v něm nesmyslný pocit, že to značí nedostatek nasazení. Dnes ráno by mu její zpětná vazba přišla vhod; po odhalení z předešlého večera by její společnost uvítal. Napadlo ho, že by jí mohl zavolat. Jenže povědět jí to z očí do očí mu přinese mnohem větší uspokojení než po telefonu, zvlášť kdyby u toho měl být Matthew.

Strike si uvařil čaj, ale nechal ho vystydnout, když mezitím znovu podrobně studoval Quineův svazek.

V tichu se vznášel pocit bezmoci. Ustavičně se díval na mobil.

Chtěl něco dělat, ale naprosto mu to znemožňoval nedostatek úředních pravomocí, neměl žádné oprávnění vykonávat prohlídky soukromých nemovitostí nebo nutit ke spolupráci svědky. Až do pondělního rozhovoru s Michaelem Fancourtem nemohl dělat vůbec nic, ledaže… Má zavolat Anstisovi a předložit mu svou teorii? Strike se zachmuřil, silnými prsty si prohrábl husté vlasy a představil si Anstisovu povýšenou reakci. Neměl doslova ani střípek nějakého důkazu. Všechno to byly jen domněnky. Jenže mám pravdu, pomyslel si Strike domýšlivě, a on je v prdeli. Anstis neměl dostatek důvtipu ani představivosti, aby ocenil teorii, která sice vysvětlovala všechny zvláštní okolnosti vraždy, ale připadala by mu neuvěřitelná ve srovnání se snadným řešením, byť bylo zatížené rozpory a nezodpovězenými otázkami, které obvinění vznesené proti Leonoře provázely.

Vysvětli mi, naléhal Strike na imaginárního Anstise, proč by žena natolik chytrá, že dokázala beze stopy záhadně odstranit jeho vnitřnosti, byla zároveň tak hloupá, že zaplatí provazy a burku z vlastní kreditní karty. Vysvětli mi, proč by matka bez jakýchkoli příbuzných, jejíž jedinou životní starostí je blaho dcery, riskovala doživotí. Vysvětli mi, proč po letech, co snášela Quineovy nevěry a sexuální výstřednosti, aby udržela rodinu pohromadě, se ho tato žena najednou rozhodne zabít?

Na poslední otázku by však Anstis rozumnou odpověď asi našel: Quine se chystal opustit svou ženu a odstěhovat se ke Kathryn Kentové. Spisovatel měl vysokou životní pojistku: Leonora se mohla rozhodnout, že dá přednost finančnímu zajištění před nejistou existencí z ruky do úst, když její nespolehlivý bývalý manžel bude utrácet peníze za jinou ženu. Na takový výklad událostí porota skočí, zvlášť když před ni předstoupí Kathryn Kentová a potvrdí, že jí Quine slíbil, že se s ní ožení.

Strike se obával, že s Kathryn Kentovou svou příležitost promarnil, když se tak nečekaně objevil u jejích dveří – zpětně musel uznat, že to byl nešikovný, těžkopádný krok. Vystrašil ji, když se vynořil ze tmy na její pavlači, a jen tím nahrál Pippě Midgleyové, která ho vylíčila jako Leonořina zlověstného pochopa. Měl na to jít šikovněji, získat si její důvěru podobně, jako se mu to podařilo se sekretářkou lorda Parkera, a pod rouškou účasti a soucitu z ní vytáhnout důležitou výpověď, místo aby jí jako nějaký exekutor strkal nohu do dveří.

Znovu si překontroloval mobil. Žádné zprávy. Pohlédl na hodinky. Bylo sotva půl deváté. Cítil, jak jeho pozornost proti jeho vůli utíká z míst, kde ji mermomocí potřeboval udržet (od soustředění na Quineova vraha a úkonů, které je nutné provést, aby zajistil jeho zatčení), a míří do kaple ze sedmnáctého století na zámku v Croy…

Asi se teď obléká, její svatební šaty nepochybně přišly na pár tisíc. Uměl si ji představit nahou před zrcadlem, jak si nanáší makeup. Díval se na ni přitom stokrát; třímala štětečky s líčidly s pronikavým vědomím vlastní přitažlivosti a natolik do sebe ponořená, že přestávala vnímat okolí.

Kontroluje si i Charlotte mobil, když teď minuty ubíhají a blíží se chvíle, kdy projde mezi lavicemi jako po vratkém lodním můstku? Ještě čeká a doufá, že Strike odpoví na její včerejší dvouslovný vzkaz?

A kdyby jí teď odpověděl… co by jí bránilo otočit se zády ke svatebním šatům (představoval si, jak visí na ramínku jako strašák v rohu pokoje), natáhnout si džíny, naházet si pár nezbytných věcí do tašky a vytratit se zadním vchodem? Do auta, sešlápnout plyn a vyrazit na jih za mužem, k němuž od začátku utíkala…

„Do prdele,“ zamumlal Strike.

Vstal, strčil si mobil do kapsy, hodil do sebe zbytek studeného čaje a navlékl si kabát. Jedinou odpovědí bylo něčím se zaměstnat: akce byla vždycky jeho oblíbenou drogou.

Třebaže si byl jistý, že se Kathryn Kentová vytratila někam k přátelům, když se o ní dozvěděl tisk, a navzdory skutečnosti, že litoval, jak se bez ohlášení objevil na jejím prahu, vrátil se na sídliště Clema Attleeho, jen aby si své podezření ověřil. Dveře mu nikdo neotevřel, uvnitř se nesvítilo a zdálo se, že v bytě panuje naprostý klid.

Cihlovou pavlačí se proháněl ledový vítr. Když už Strike odcházel, vykoukla z vedlejších dveří nasupená sousedka, tentokrát si však zjevně chtěla povídat.

„Odjela. Vy jste od novin?“

„Jo,“ přisvědčil Strike, když viděl, jak nadšeně se zatvářila, a navíc nechtěl, aby se Kentová dozvěděla, že se sem vrátil.

„To, co jste o ní napsali…“ řekla s chatrně maskovanou škodolibostí. „Co o ní všechno povídáte! No, ona se radši zdekovala.“

„Nemáte představu, kdy by se mohla vrátit?“

„To ne,“ řekla sousedka lítostivě. Řídkými naondulovanými vlasy jí prosvítala narůžovělá kůže na temenu hlavy. „Mohla bych vám brnknout,“ navrhla, „až se tu zas ukáže.“

„To by nám moc pomohlo,“ řekl Strike.

Jeho jméno bylo nedávno dost často v novinách, a tak jí nechtěl dávat vizitku. Vytrhl stránku ze zápisníku, načmáral na ni číslo a papír jí podal spolu s dvacetilibrovou bankovkou.

„Tak jo, díky,“ řekla věcně. „Nashle.“

Cestou ze schodů potkal kočku, byl si jistý, že je to ta samá, kterou Kathryn Kentová nakopla. Když ji míjel, sledovala ho ostražitým, ale zároveň povýšeným pohledem. Partu mladých, která u domu postávala minule, nikde neviděl. Pro lidi, kteří na sebe nemají nic teplejšího než obyčejnou mikinu, byla dnes příliš velká zima.

Kulhání po kluzkém šedivém sněhu vyžadovalo tělesnou námahu, která mu pomáhala rozptýlit zaneprázdněnou mysl a umlčet neodbytnou otázku, jestli teď obchází jednoho podezřelého za druhým jen kvůli Leonoře, nebo spíš kvůli Charlotte. Co se té týká, dospěl k závěru, ať si klidně vstoupí do vězení, které si sama vybrala: nebude jí volat ani nepošle esemesku.

Když dorazil k metru, vytáhl telefon a zavolal Jerrymu Waldegraveovi. Byl si jistý, že redaktor disponuje informací, kterou teď nutně potřebuje, ale před odhalením v River Café se domníval, že by mu k ničemu nebyla. Jenže Waldegrave hovor nebral. Strika to nepřekvapilo. Waldegraveovi se rozpadalo manželství, jeho kariéra skomírala a měl dceru, která mu dělala starosti. Proč by měl brát telefon nějakému detektivovi? Proč si komplikovat život víc, než musíte?

Zima, vyzvánění telefonů, které nikdo nezvedá, ztichlé byty za zamčenými dveřmi: nic jiného dnes udělat nemůže. Strike si koupil noviny a zamířil do Tottenhamu, posadil se pod jednu z vnadných ženštin, které viktoriánský malíř namaloval, jak v tenoučkých šatech dovádějí uprostřed barevných květů. Dnes se Strike cítil divně, jako by trávil čas v čekárně a jen ubíjel vlekoucí se hodiny. Vzpomínky byly jako šrapnely, které v něm navždycky uvízly, nakažené tím, co přišlo později… Vyznání lásky, nehynoucí oddanosti, chvíle absolutního štěstí, lži a lži a lži… Pozornost mu neustále odbíhala od článků, které četl.

Jednou mu sestra Lucy podrážděně řekla: „Proč jí to trpíš? Proč? Jenom proto, že je hezká?“

A on jí odpověděl: „To nikdy neškodí.“

Samozřejmě od něho čekala, že řekne „ne“. Třebaže tráví tolik času zkrášlováním, člověk nesmí ženám přiznat, že mu na kráse záleží. Charlotte byla nesmírně krásná, nejkrásnější žena, jakou kdy viděl, a nikdy se nezbavil úžasu nad jejím vzhledem ani vděčnosti za něj a hrdosti, která s tím šla ruku v ruce.

Láska, prohlásil Michael Fancourt, je mámení.

Strike otočil na stránku s fotografií zachmuřeného ministra financí, ale vůbec ji nevnímal. Namlouval si o Charlotte něco, co v ní nikdy nebylo? Vložil si do ní představu ctností, aby dodal lesk jejímu úžasnému vzhledu? Bylo mu devatenáct, když se seznámili, a teď, když sedí v téhle hospodě s nějakými patnácti kily navíc a bez půlky nohy, mu připadalo, že byl tenkrát neuvěřitelně mladý.

Možná si opravdu vytvořil Charlotte podle obrazu, který ve skutečnosti nikdy neexistoval mimo jeho vlastní posedlou duši, no a co? Miloval přece i skutečnou Charlotte, ženu, která se před ním úplně obnažila, která se dožadovala odpovědi na otázku, jestli ji bude pořád milovat, i kdyby udělala tohle, kdyby se mu přiznala, že udělala tamto, kdyby s ním zacházela takhle… Až nakonec narazila na jeho hranice a krása, vztek ani slzy nestačily na to, aby si ho udržela, takže se vrhla do náruče jiného muže.

A možná právě tohle je láska, napadlo ho a v duchu přitakal Michaelu Fancourtovi proti neviditelné a přehnaně kritické Robin, která jako by tu kdovíproč seděla s ním a soudila ho, zatímco on popíjel Doom Bar a předstíral, že si čte o nejhorší zimě od dob, co se vedou záznamy o počasí. Ty a Matthew… Strike to jasně viděl, třebaže jí to nedocházelo: podmínkou vztahu s Matthewem bylo, že nebude sama sebou.

Existoval nějaký pár, který na sebe pohlížel bez předsudků? V nekonečné plejádě předměstské konformity, v níž se zjevně utápělo manželství Lucy a Grega? V nudných variacích nevěr a rozčarování, které přiváděly nikdy nekončící proud klientů ke dveřím jeho kanceláře? V úmyslně zaslepené věrnosti Leonory Quineové vůči muži, jemuž odpouštěla každé pochybení, protože „je spisovatel“? Nebo v tom, jak Kathryn Kentová a Pippa Midgleyová zbožňovaly stejného blázna, kterého nakonec kdosi svázal a vykuchal jako krocana?

Strike se propadal do stále depresivnější nálady. Byl v polovině třetího piva a přemítal, jestli si dá čtvrté, když vtom mu na stole zabzučel mobil, který tam položil displejem dolů.

Pomalu dopíjel pivo, zatímco hospoda kolem něho se postupně plnila, hleděl na svůj telefon a v duchu se sám se sebou sázel. Před kaplí, poslední šance, abych ji zastavil? Nebo už to udělala a chce, abych to věděl?

Než mobil obrátil, dopil poslední doušek piva.

Můžeš mi blahopřát. Paní Rossová.

Strike na ta slova několik vteřin zaraženě zíral a pak si zastrčil telefon do kapsy, vstal, složil si noviny pod paži a vyrazil domů.

Když se o holi vracel do Denmark Street, vzpomněl si na slova ze své nejoblíbenější knížky, kterou už strašně dlouho nečetl, protože byla pohřbená někde na dně krabice s jeho věcmi na odpočívadle.

… difficile est longum subito deponere amorem,

difficile est, uerum hoc qua lubet efficias…

Těžko je lásky tak dlouho živené rázem se zhostit, těžko – však buď jak buď, vzchop se a dokaž ten čin!

Nepokoj, který ho celý den stravoval, náhle zmizel. Dostal hlad a potřeboval si odpočinout. Ve tři hraje Arsenal s Fulhamem. To má tak akorát čas, aby si před výkopem uvařil něco k obědu.

A potom by mohl zajít na návštěvu k Nině Lascellesové. Dnešní noc rozhodně nechtěl strávit o samotě.

42

MATHEO: … divná hračka.

GIULIANO: No jistě, opičáka pobaví.

Ben Jonson: Každý podle své letory

V pondělí ráno Robin dorazila do práce vyčerpaná jako po dlouhém boji, ale byla na sebe hrdá.

Převážnou část víkendu strávili s Matthewem diskusemi o jejím zaměstnání. Svým způsobem to byl nejhlubší a nejvážnější rozhovor, jaký spolu kdy vedli (zvláštní, při pomyšlení, že jsou spolu už devět let). Proč nikdy nepřiznala, že se o vyšetřovací práci tajně zajímala dávno předtím, než se seznámila s Cormoranem Strikem? Zdálo se, že Matthewa zaskočilo, když mu nakonec prozradila, že si chtěla najít zaměstnání, které by nějak souviselo s kriminalistickým vyšetřováním, už od dob dospívání.

„Řekl bych, že to bude to poslední…“ zamumlal Matthew a odmlčel se, ale jak Robin dobře věděla, nepřímo narážel na důvod, proč nechala univerzity.

„Prostě jsem nevěděla, jak ti to mám říct,“ pověděla mu. „Myslela jsem si, že se mi budeš smát. Nezůstala jsem u Cormorana, protože by mě k tomu přemluvil. Vůbec to nesouviselo s ním jako s… jako s osobou“ (málem už řekla „jako s mužem“, ale včas se zarazila). „To já přemluvila jeho. Přesně tohle chci dělat. Miluju to. A on teď slíbil, že mě pošle do výcvikového kurzu, Matte, a nic jinýho jsem nikdy nechtěla.“

Diskuse probíhala celou neděli a z rovnováhy vyvedený Matthew názor měnil jen pomalu, bylo to jako pohnout těžkým balvanem.

„Kolik práce o víkendu to bude znamenat?“ zeptal se jí podezíravě.

„Já nevím. Když to bude potřeba. Matte, já mám tu práci ráda, copak to nechápeš? Nechci už nic předstírat. Jen ji chci prostě dělat a budu ráda, když mě v tom podpoříš.“

Nakonec ji objal a souhlasil. Snažila se nebýt vděčná, že mu zrovna umřela matka, díky čemuž se dal (nemohla si pomoct, ale tak to prostě bylo) přesvědčit přece jen snadněji, než u něho jinak bývalo obvyklé.

Robin se těšila, že bude Strikovi vyprávět o tom novém, zralejším stadiu v jejich vztahu, ale když dorazila, v kanceláři nebyl. Na pracovním stole u jejího nazdobeného vánočního stromečku ležel krátký vzkaz napsaný jeho osobitým, špatně čitelným rukopisem:

Nemám mléko, šel jsem se nasnídat ven. Pak se zastavím v Hamleys,

chci se vyhnout návalům. P. S. Vím, kdo zabil Quinea.

Robin zalapala po dechu. Popadla telefon a zavolala Strikovi na mobil, ale měl obsazeno.

V hračkářství Hamleys otvírají nejspíš až v deset, ale Robin měla pocit, že tak dlouho čekat nevydrží. Znovu a znovu mačkala tlačítko opakovaného volání, otvírala a třídila přitom poštu, ale Strike pořád s někým mluvil. S telefonem přitisknutým k uchu procházela emaily. Uběhlo půl hodiny, potom hodina a ze Strikova čísla se pořád ozýval obsazovací tón. Začalo ji to dráždit, podezřívala ho, že je to úmyslný trik, jak ji udržovat v napětí.

O půl jedenácté jí jemné cinknutí z počítače oznámilo příchod emailu od neznámého odesílatele z adresy Clodia2@live.com. Ve zprávě nebylo nic, jen příloha označená Na_vědomí.

Robin na ni automaticky klikla a dál poslouchala obsazovací tón. Celou obrazovku vyplnil velký černobílý snímek.

Pozadí působilo nehostinně. Pod zataženou oblohou se tyčila stará kamenná budova. Všechny tváře na snímku byly rozmazané až na nevěstu, která se dívala přímo do objektivu. Na sobě měla dlouhé, jednoduché bílé šaty bez ozdob, které obepínaly její štíhlou postavu, a závoj splývající až na zem přichycený tenkou diamantovou čelenkou. Tmavé vlasy jí vlály stejně jako tylové záhyby šatů v poryvech silného větru. Jednou rukou se držela rozmazané postavy v žaketu. Muž se pravděpodobně smál, ale výraz ženy se nepodobal žádné nevěstě, jakou kdy Robin spatřila. Vypadala zlomeně, zoufale a ztrápeně. Hleděla Robin přímo do očí, jako by jen ony dvě byly kamarádky, jako by Robin byla jediná, kdo jí může porozumět.

Robin odložila mobil, který měla dosud u ucha, a zadívala se na fotografii. Už tu neobyčejně krásnou tvář jednou viděla. A jednou spolu mluvily po telefonu: Robin si vzpomněla na hluboký, přitažlivě zastřený hlas. Byla to Charlotte, Strikova bývalá snoubenka, žena, kterou kdysi potkala, když utíkala právě z tohoto domu.

Byla tak strašně krásná. Robin se cítila pohledem druhé ženy podivněponížená a zároveň zasažená jejím hlubokým zármutkem. Šestnáct let, s přestávkami, se Strikem – se Strikem, jehož vlasy připomínaly ochlupení, s boxerským profilem a s půlkou nohy… ne že by na něčem z toho záleželo, napomenula se Robin a dál uhranutě zírala na tuhle jedinečně nádhernou, smutnou nevěstu…

Otevřely se dveře. Strike stál zničehonic vedle ní s dvěma taškami hraček v rukou a Robin, která ho neslyšela přicházet po schodech, vyskočila, jako by ji přistihl při krádeži drobných z pokladničky.

„Dobrý ráno,“ pozdravil ji.

Ve spěchu sáhla po počítačové myši a pokusila se obrázek zavřít dřív, než si ho všimne, ale její snaha ukrýt, na co se dívala, neodvratně přitáhla jeho zrak k obrazovce. Robin zahanbeně ztuhla.

„Poslala to před pár minutami, nevěděla jsem, co to je, když jsem to otvírala. Promiň…“

Strike několik vteřin zíral na snímek, pak se odvrátil a položil tašky s hračkami na podlahu u jejího stolu.

„Prostě to smaž,“ řekl. Jeho hlas nezněl smutně ani rozčileně, jen pevně.

Robin zaváhala, pak přílohu zavřela, vymazala email a vysypala koš.

„Díky,“ řekl stroze, narovnal se a jasně jí tím dal najevo, že o Charlottině svatební fotografii se spolu dál nebudou bavit. „Mám od tebe v telefonu asi třicet zmeškaných volání.“

„No a co jsi čekal?“ opáčila Robin rozhorleně. „Když tady necháš takový vzkaz…“

„Musel jsem vyslechnout hovor od tety,“ řekl Strike. „Hodina a deset minut o zdravotních potížích téměř všech obyvatel St Mawes, a to všechno jenom kvůli tomu, že jsem jí oznámil, že přijedu domů na Vánoce.“

Zasmál se, když viděl, jak v ní hlodá špatně potlačovaná zvědavost.

„Tak dobře, ale musíme to probrat rychle, protože mě právě napadlo, že bychom mohli dnes dopoledne, než vyrazím na schůzku s Fancourtem, vyřídit ještě jednu věc.“

Ani si nesundal kabát, usedl na koženkovou pohovku a mluvil dobrých deset minut, během nichž jí do všech podrobností vyložil svou teorii.

Když skončil, rozhostilo se dlouhé ticho. Robin na něj nevěřícně zírala a na mysli jí vytanul zamlžený, mystický obraz andělíčka v kostele u nich doma v Mashamu.

„Co přesně ti nesedí?“ zeptal se Strike přívětivě.

„No…“ odtušila Robin.

„Už jsme se shodli, že Quine možná nezmizel spontánně, je to tak?“ nadhodil Strike. „Když k tomu přičteš matraci v Talgarth Road – což se v domě, kde se pětadvacet let nebydlelo, docela hodí – a skutečnost, že týden před svým zmizením Quine tomu chlápkovi v knihkupectví vykládal, že odjíždí, a nakoupil si knížky na čtení, a taky servírku z River Café, která tvrdí, že Quine ve skutečnosti nebyl rozčilený, když řval na Tasselovou, ale že si to naopak dost užíval, myslím, že můžeme vyslovit hypotézu, že své zmizení zinscenoval.“

„Dobře,“ přisvědčila. Tato část Strikovy teorie jí připadala ze všeho nejmíň ujetá. Nevěděla, kde začít, aby mu vysvětlila, jak jí celý zbytek připadá nepravděpodobný, ale nutkání poukázat na možné trhliny v jeho teorii ji přimělo říct: „Neřekl by ale Leonoře, co má v úmyslu?“

„Ovšem že ne. Ta neumí předstírat, ani když jí jde o život. A on chtěl, aby si dělala starosti, aby byla přesvědčivá, až bude obcházet lidi a všem říkat, že zmizel. Třeba by mohla zavolat policii. Udělat scénu nakladateli. Vyvolat rozruch.“

„Jenže to přece nikdy dřív nezafungovalo,“ podotkla Robin. „Kolikrát už uraženě odešel a všem to bylo ukradený. Přece i jemu muselo být jasný, že nevzbudí hromadný zájem médií čistě jen tím, že uteče a ukryje se ve svém starém domě.“

„Ano, jenomže tentokrát za sebou zanechal knihu, o které podle něj bude mluvit celý literární Londýn, ne? Chtěl k ní přitáhnout co nejvíc pozornosti tím, že se uprostřed narvané restaurace pohádá se svou agentkou a veřejně pohrozí, že knížku vydá vlastním nákladem. Pak jde domů, sehraje před Leonorou manifestační odchod a zmizí do Talgarth Road. Později večer toho dne k sobě bez sebemenšího podezření vpustí svého komplice, přesvědčený, že v tom jedou spolu.“

Po další dlouhé pauze se Robin odvážně ozvala (nebyla zvyklá zpochybňovat Strikovy závěry, navíc ještě nezažila, že by se mýlil):

„Ale nemáš jediný důkaz, že nějaký Quineův komplic skutečně existoval, nemluvě o tom, že… Chci zkrátka říct, že… Je to všechno pouhá domněnka.“

Začal znovu procházet jednotlivé argumenty, které jí už naznačil, ale Robin zdvihla ruku, aby ho zadržela.

„To už jsem všechno slyšela, ale… vycházíš jen z toho, co ti napovídali lidi. Nemáš vůbec žádný… žádný hmatatelný důkaz.“

„Ale samozřejmě že mám,“ řekl Strike. „Bombyx mori.“

„To není…“

„Je to největší důkaz, který v téhle chvíli máme.“

„Sám mi přece při každé příležitosti říkáš: prostředky a příležitost,“ ozvala se Robin. „To ty vždycky tvrdíš, že motiv se ne…“

„O motivu jsem neřekl jediný slovo,“ upozornil ji Strike. „A po pravdě si nejsem jistý, jaký motiv tady byl, i když pár nápadů bych měl. A pokud chceš další hmatatelný důkazy, můžeš jít teď se mnou a pomoct mi jeden obstarat.“

Podezíravě si ho přeměřila. Za celou dobu, co u něj pracovala, ji nikdy nepožádal, aby mu opatřila nějaký hmatatelný důkaz.

„Chci, abys šla se mnou a pomohla mi promluvit si s Orlando Quineovou,“ vysvětlil a už se zvedal z pohovky. „Nechci to dělat sám, ona je… no, zkrátka je to s ní složité. Nelíbí se jí moje vlasy. Je v Ladbroke Grove u sousedky, takže bychom sebou měli hodit.“

„To je ta dcera s poruchou učení?“ zeptala se nejistě Robin.

„Jo,“ přisvědčil Strike. „Má takovou plyšovou opici, kterou pořád nosí kolem krku. Zrovna před chvílí jsem jich viděl hromadu v Hamleys – vlastně to jsou batůžky na věci na přespání. Říkají jim Drzé opice.“

Robin vykulila oči, jako by se bála, že se snad zbláznil.

„Když jsem ji viděl poprvé, měla ji pověšenou kolem krku a pořád odkudsi vytahovala nějaké věci – obrázky, pastelky nebo pohlednici, kterou šlohla ze stolu v kuchyni. Právě mi došlo, že to všechno vytahovala z toho opičího batohu. Má ve zvyku krást lidem nejrůznější věci,“ pokračoval Strike, „a když byl její táta naživu, chodila si do jeho pracovny, jak ji napadlo. Dával jí papíry, na který si mohla kreslit.“

„Ty doufáš, že v tom batůžku nosí důkaz, který by mohl usvědčit vraha jejího otce?“

„To ne, ale domnívám se, že je zde docela dobrá šance, že by mohla při pochůzkách do Quineovy pracovny sebrat nějaký kousek z Bombyx mori. Případně jí mohl dát na kreslení stránky prvních konceptů. Hledám papíry, na které si dělal poznámky, vyhozené odstavce, cokoli. Podívej, já vím, že to nemusí vyjít,“ řekl Strike, když si správně vyložil výraz jejího obličeje, „ale do Quineovy pracovny se nedostaneme a policie tam už stejně všechno prošla a nic neobjevila, a já se vsadím, že zápisníky a koncepty, které si Quine vzal s sebou, jsou zničený. Drzá opice je podle mě poslední místo, kde má cenu hledat…“ Podíval se na hodinky. „A už nemáme moc času, než budu muset na tu schůzku s Fancourtem, jestli máme dojet do Ladbroke Grove a zpátky. Což mi připomíná…“

Vyrazil z kanceláře. Robin slyšela, jak míří po schodech nahoru, a pomyslela si, že jde asi k sobě do bytu, ale pak zaslechla, jak se na odpočívadle přehrabuje v krabicích. Když se vrátil, držel v ruce sadu latexových rukavic, které očividně ukradl předtím, než nadobro opustil Speciální vyšetřovací jednotku, a průhlednou plastikovou kapsu na důkazy přesně té velikosti, jakou používají letecké společnosti na balíčky s toaletními potřebami.

„Pak je tu ještě jeden zásadní hmatatelný důkaz, který bych rád získal,“ řekl, vytáhl rukavice z krabičky a podal je nic nechápající Robin. „Říkal jsem si, že by ses ho mohla pokusit obstarat odpoledne, zatímco budu u Fancourta.“

Několika stručnými slovy jí vysvětlil, co po ní chce a proč.

Strika nijak zvlášť nepřekvapilo, že po jeho instrukcích následovalo jen užaslé ticho.

„To si děláš srandu,“ špitla Robin.

„Nedělám.“

Nevědomky si rukou zakryla ústa.

„Nebude to nebezpečný,“ ujistil ji Strike.

„To mi starosti nedělá, Cormorane, já jen, že… je to strašný. To myslíš… to myslíš opravdu vážně?“

„Kdybys viděla minulý týden Leonoru Quineovou v Holloway, tak by ses takhle neptala,“ prohlásil Strike temně. „Abychom ji odtamtud dostali, budeme muset být zatraceně chytří.“

Chytří? pomyslela si Robin a nehnutě stála se zplihlými rukavicemiv dlani. Úkol, který jí na dnešek Strike zadal, jí připadal šílený, bizarní a – v neposlední řadě – nechutný.

„Podívej,“ zvážněl, „nevím, co ti na to mám říct jinýho, než že to cítím. Cítím ten pach, Robin. Za tímhle vším se skrývá vyšinutý, zatraceně nebezpečný, ale zdatný a schopný člověk. Toho idiota Quinea dostali přesně tam, kde ho chtěli mít, když zahráli na strunu jeho narcismu, a nejsem ostatně jediný, kdo si něco takového myslí.“

Strike hodil Robin její kabát a ona si ho oblékla. Do vnitřní kapsy si strčil pytlíky na případné důkazy.

„Lidi mi pořád opakují, že v tom musel mít prsty ještě někdo jiný: Chard tvrdí, že to byl Waldegrave, Waldegrave říká, že to je Tasselová, Pippa Midgleyová je příliš hloupá na to, aby pochopila, co má přímo před očima, a Christian Fisher… tak ten má širší perspektivu, protože se v knížce nevyskytuje,“ řekl Strike. „Ten na to kápl, aniž si to vůbec uvědomil.“

Robin se usilovně snažila držet krok se Strikovými myšlenkovými pochody a byla skeptická k oněm částem, které nechápala. Následovala ho po kovových schodech ven do zimy.

„Tahle vražda,“ prohlásil Strike, a než spolu bok po boku vykročili po Denmark Street, zapálil si cigaretu, „se plánovala měsíce, neli roky dopředu. Když se nad tím zamyslíš, je to geniální dílo, ale je překombinované, a to bude příčinou jeho pádu. Opravdovou vraždu nemůžeš naplánovat jako v románu. Ve skutečném životě nikdy všecko neuhlídáš.“

Strike viděl, že se mu Robin nepodařilo přesvědčit, ale nedělal si s tím starosti. S nedůvěřivými podřízenými pracoval už dřív. Společně sestoupili do metra a zamířili k vlaku na linku Central.

„Cos nakoupil pro svý synovce?“ zeptala se Robin po dlouhém mlčení.

„Maskáče a makety zbraní,“ odpověděl Strike, jehož volba byla plně motivovaná touhou naštvat švagra, „a pro Timothyho Anstise jsem vzal zatraceně velkej buben. To se jim bude na Vánoce v pět hodin ráno děsně líbit.“

Navzdory tíživým pochybnostem se Robin od srdce rozesmála.

Tichá řada domů, odkud Owen Quine před měsícem utekl, se stejně jako celý Londýn choulila pod pokrývkou sněhu, který byl na střechách čistě bílý a pod nohama špinavě šedý. Z vývěsního štítu, pod nímž procházeli, se jako bůžek zimní ulice usmíval šťastný Eskymák.

Před obydlím Quineových dnes hlídkoval jiný policista a u obrubníku parkovala bílá dodávka s otevřenými dveřmi.

„Snaží se vykopat ty vnitřnosti,“ zabručel k Robin, když se přiblížili a zahlédli v dodávce pohozené rýče. „Neuspěli v Mucking Marshes a nebudou mít štěstí ani s Leonořiným záhonkem.“

„To říkáš ty,“ podotkla Robin přidušeným hlasem, trochu vystrašená ze zírajícího policisty, který byl docela pohledný.

„Ale ty mi to dnes odpoledne pomůžeš dokázat,“ zahuhlal polohlasem Strike. „Dobrý den,“ zvolal na ostražitého strážníka, který na pozdrav nijak nezareagoval.

Strikovi jeho šílená teorie zjevně dodala novou energii, ale pokud by měl čirou náhodou pravdu, říkala si Robin, pak má ta vražda groteskní rysy, které se zdaleka nevyčerpaly vykuchanou mrtvolou…

Zamířili po chodníčku k domu vedle Quineových, což je přivedlo na dosah k hlídkujícímu strážníkovi. Strike zazvonil. Po krátkém čekání se otevřely dveře a objevila se v nich drobná, ustaraná, asi šedesátiletá žena v domácím úboru a papučích s vlněným lemováním.

„Vy jste Edna?“ zeptal se Strike.

„Ano,“ odpověděla plaše a vzhlédla k němu.

Když Strike sebe i Robin představil, Ednino vrásčité čelo se rozjasnilo a na tváři se jí objevila dojemná úleva.

„Ach, to jste vy, hodně jsem toho o vás slyšela. Vy pomáháte Leonoře a prý ji odtamtud dostanete, že?“

Robin si s hrůzou uvědomila, že pohledný policista to všechno poslouchá z bezprostřední blízkosti.

„Jen pojďte dál, pojďte dál,“ pobízela je Edna, ustupovala jim z cesty a nadšeně je zvala dovnitř.

„Paní… promiňte, neznám vaše příjmení,“ začal Strike a otíral si boty o rohožku (v domě bylo teplo a byl mnohem útulnější než dům Quineových, třebaže byl vyprojektovaný naprosto identicky).

„Říkejte mi Edna,“ rozzářila se na něho.

„Děkuju, Edno – jistě víte, že byste měla každého požádat o průkaz totožnosti, než ho vpustíte do bytu.“

„No ale,“ upadla do rozpaků Edna, „Leonora mi o vás všechno popovídala…“

Strike přesto trval na tom, že jí předloží řidičský průkaz, a teprve poté ji následoval předsíní do modrobílé kuchyně, která byla mnohem světlejší než ta Leonořina.

„Je nahoře,“ řekla Edna, když jí Strike vysvětlil, že přišli navštívit Orlando. „Dneska nemá dobrý den. Dáte si kávu?“ Pobíhala po kuchyni, připravovala šálky a neustále brebentila překotným způsobem stresovaných a osamělých lidí. „Nechápejte mě špatně, mně vůbec nevadí, že ji tady mám, ubožátko, ale…“ Bezmocně se zadívala někam mezi Strika a Robin a vyhrkla: „Jenže na jak dlouho? Oni nemají žádnou rodinu, rozumíte. Včera se tady na ni byla podívat ženská ze sociálky. Řekla mi, že pokud si ji nebudu moct nechat, bude muset jít někam do ústavu nebo co. Pověděla jsem jí, že to přece nemůžou Orlando udělat, nikdy nebyly jedna bez druhé, ona a její máma, to ne, klidně může zůstat u mě, jenom…“

Edna vzhlédla ke stropu.

„Poslední dobou je strašně neklidná, vyvedená z rovnováhy. Chce jen, aby se máma vrátila domů, a co já jí mám na to říct? Pravdu jí říct nemůžu, ne? A oni jsou přitom vedle, kopou po celé zahradě, přišli a vykopali Pana Bobečka…“

„Mrtvého kocoura,“ zamumlal Strike tlumeně k Robin, zatímco Edně se pod brýlemi nahrnuly do očí slzy a stékaly jí po kulatých tvářích.

„Ubožátko,“ zopakovala.

Edna podala Strikovi a Robin kávu a odešla do patra pro Orlando. Trvalo jí deset minut, než dívku přesvědčila, aby sešla dolů. Ta dnes na sobě měla špinavé tepláky a tvářila se mrzutě. A Strika potěšilo, že v náruči svírá Drzou opici.

„On se jmenuje jako obr,“ oznámila všem v kuchyni, když spatřila Strika.

„Přesně tak,“ kýval souhlasně Strike. „Dobře si to pamatuješ.“

Orlando sklouzla na židli, kterou jí Edna přitáhla, a orangutana pevně svírala v náručí. „Já jsem Robin,“ představila se Robin a usmála se na ni. „Jako ten ptáček,“ vyhrkla hned Orlando. „Dodo je taky ptáček.“ „Tak jí říkají maminka s tatínkem,“ vysvětlovala Edna. „Tak to jsme dva ptáčci,“ podotkla Robin. Orlando se na ni upřeně zadívala, pak vstala a beze slova odešla z kuchyně.

Edna si zhluboka povzdychla.

„Rozruší ji kdeco. Jeden nikdy neví, co ji zrovna…“

Ale Orlando se vrátila s pastelkami a spirálovým blokem. Strikovi bylo jasné, že jí ho koupila Edna, aby ji trochu zabavila. Orlando se usadila u kuchyňského stolu a usmála se na Robin sladkým širokým úsměvem, který v ní vyvolal nevýslovný smutek.

„Já ti nakreslím toho ptáčka,“ oznámila.

„To budu moc ráda,“ řekla Robin.

Orlando se pustila do práce s jazykem mezi zuby. Robin nic neříkala, ale dívala se, jak obrázek vzniká Orlando pod rukama. Strike cítil, že Robin už stihla s Orlando navázat lepší vztah než on, a tak pojídal čokoládové sušenky, které jim Edna nabídla, a vedl společenskou konverzaci o množství napadaného sněhu. Orlando dokreslila obrázek, vytrhla ho z bloku a postrčila ho přes stůl k Robin.

„Je nádherný,“ řekla Robin a radostně se na ni usmívala. „Chtěla bych ti taky nakreslit ptáčka, jenže já vůbec kreslit neumím.“ Strike věděl, že je to lež. Robin kreslila moc dobře. Viděl mnohé její bezmyšlenkovité čmáranice. „Ale něco pro tebe mám.“

Přehrabovala se v kabelce a Orlando ji při tom dychtivě sledovala. Nakonec vytáhla malé kulaté zrcátko ozdobené na rubu stylizovaným růžovým ptáčkem.

„Tady,“ řekla Robin. „Podívej. To je plameňák. Další pták. Můžeš si to nechat.“

Orlando si vzala dárek s pootevřenými rty a nadšeně si ho prohlížela.

„Poděkuj paní,“ pobídla ji Edna.

„Děkuju,“ řekla Orlando a strčila si zrcátko do batůžkuopice.

„Ty v ní máš skrýš?“ zeptala se Robin se zájmem.

„To je moje opice,“ řekla Orlando a přitáhla si orangutana blíž k sobě. „Dal mi ji táta. Můj táta umřel.“

„To je mi líto,“ řekla Robin tiše a přála si, aby jí hned před očima nenaskočil obrázek Quineovy mrtvoly, jeho trup dutý stejně jako ten orangutanův…

Strike se potají podíval na hodinky. Schůzka s Fancourtem se blížila závratnou rychlostí. Robin upila kávy a zeptala se: „Ty si dáváš do opice svoje věci?“ „Líbí se mi tvoje vlasy,“ řekla Orlando. „Lesknou se a jsou zlatý.“

„Děkuju,“ řekla Robin. „Máš tam ještě nějaké obrázky?“

Orlando přikývla.

„Můžu si vzít sušenku?“ zeptala se Edny.

„Můžu vidět další tvoje obrázky?“ zeptala se Robin, zatímco Orlando přežvykovala. Po krátkém rozvažování Orlando opět otevřela svého orangutana. Vytáhla odtamtud svazek pomačkaných obrázků na papírech nejrůznějších rozměrů a barev. Strike ani Robin je zpočátku neobraceli na rub, omezili se na obdivné poznámky a Orlando roztahovala další a další obrázky po stole. Robin se jí vyptávala na vesele vybarvenou mořskou hvězdici a roztančené anděly, které Orlando nakreslila pastelkami a fixy. Orlando se vyhřívala v jejich chvále, hrabala se stále hlouběji ve svém batohu a začala vytahovat nejrůznější věci. Na světlo vyplula použitá páska do psacího stroje, z tmavě šedé obdélníkové kazety vykukovala tenká páska protlučená zrcadlovými otisky slov. Strike odolal nutkání ji okamžitě ukrást, než zase zmizela pod plechovou krabičkou barevných pastelek a další krabičkou větrových bonbonů, ale ostražitě Orlando pozoroval, jak vytahuje obrázek motýla, jímž prosvítal lajdácký dospělý rukopis.

Orlando povzbuzovaná Robin teď vytahovala další věci: arch samolepek, pohlednici z Mendip Hills, kulatý magnet na ledničku s nápisem: Opatrně! Můžeš skončit v mém románě! Nakonec jim ukázala tři obrázky namalované na kvalitnějším papíře: na dvou obtazích knižních ilustrací a jednom návrhu knižní obálky.

„Ty mi dal můj táta u sebe v práci,“ pochlubila se Orlando. „Dannulchar se mě dotýkal, když jsem to chtěla,“ řekla a ukázala na pestrobarevný obrázek, který Strike poznával: šlo o ilustraci ke knize Klo kanice Kyla, která ráda skákala. Orlando klokanici doplnila klobouk a kabelku a svítivou fixkou dokreslila postavičku princezny hovořící s žábou.

Edna měla radost, že je Orlando tak sdílná, a uvařila další kávu. Robin se Strikem vnímali ubíhající čas, ale zároveň věděli, že nesmějí vyprovokovat roztržku, po níž by Orlando mohla shrábnout všechny své poklady, a tak neustále živě povídali a přitom jeden po druhém zvedali a zkoumali papíry rozložené na stole. Kdykoli měla Robin pocit, že by se něco mohlo hodit, odsunula obrázek stranou ke Strikovi.

Na rubu obrázku motýla byl naškrábaný seznam jmen:

Sam Breville. Eddie Boyne? Edward Baskinville? Stephen Brook?

Pohlednice z Mendip Hills byla poslána v červenci a byl na ní krátký vzkaz:

Počasí skvělé, hotel nestojí za nic, doufám, že knížka jde dobře od ruky! V xx

Krom toho neobjevili žádné další stopy po rukopisu. Několik Orlandiných obrázků bylo Strikovi povědomých od minulé návštěvy. Jeden byl nakreslený na rubu dětského jídelního lístku, další na účtu Quineových za plyn.

„Obávám se, že budeme muset jít,“ řekl s náležitou lítostí v hlase a dopil šálek kávy. Jako by z roztržitosti pořád držel v ruce obálku ke knížce Dorcus Pengellyové Hříšné útesy. Zmáčená žena ležela na zádech na hrubém písku zátoky uzavřené strmým útesem a na břicho jí dopadal mužský stín. Orlando domalovala do zvlněné modré vody tlustými tahy černou rybu. Použitá páska do psacího stroje ležela pod obrázkem a Strike ji nenápadně postrkoval blíž k sobě.

„Já nechci, abys odešla,“ vzlykla Orlando, najednou rozrušená a uslzená.

„Bylo to moc pěkný, ne?“ chlácholila ji Robin. „Určitě se zase uvidíme. Ty si necháš to zrcátko s plameňákem, ano? A já si vezmu ten obrázek ptáčka, cos mi namalovala…“

Ale Orlando začala kvílet a dupat. Nechtěla se zase loučit. Pod rouškou eskalujícího rozruchu Strike opatrně zabalil pásku z psacího stroje do ilustrace na obálku knížky Hříšné útesy a strčil si ji do kapsy. Nenechal přitom na ní jediný otisk svých prstů.

Pět minut na to už byli na ulici, Robin byla trochu otřesená, protože Orlando se rozječela, vyběhla za nimi a pokusila se ji v předsíni popadnout. Edna musela Orlando fyzicky zabránit, aby je nepronásledovala.

„Ubohá holka,“ vydechla Robin tiše, aby je zírající policista neslyšel. „Panebože, to bylo hrozný.“

„Ale užitečný,“ řekl Strike.

„Máš tu pásku?“

„Jo,“ přisvědčil Strike a ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že strážník už je z dohledu. Pak vytáhl z kapsy pásku pořád ještě zabalenou v obálce knížky Dorcus Pengellyové a vhodil ji i s ilustrací do igelitového důkazního sáčku. „A ještě něco navíc.“

„Tys vzal ještě něco?“ zeptala se překvapeně Robin.

„Možná je to stopa,“ řekl Strike, „možná nic.“

Znovu se podíval na hodinky a přidal do kroku, přičemž sebou trhl, jak jeho koleno bolestivě zaprotestovalo.

„Musím sebou hodit, jestli nechci přijít pozdě na schůzku s Fancourtem.“

Když o dvacet minut později seděli v nacpaném vlaku metra, který je unášel zpátky do centra Londýna, Strike prohlásil:

„Je ti jasný, co máš dneska odpoledne udělat?“

„Naprosto jasný,“ přikývla Robin, ale v hlase se jí ozvala jistá zdrženlivost.

„Já vím, že to není zrovna zábavná práce…“

„To mě netrápí.“

„A jak říkám, nemělo by to být nebezpečný,“ dodal a chystal se vstát, protože už přijížděli na Tottenham Court Road. „Ale…“

Zarazil se v řeči a mezi jeho hustým obočím se nakrčila drobná vráska.

„Tvoje vlasy,“ řekl.

„Co je s nimi?“ lekla se Robin a vztáhla k nim ruku.

„Dají se snadno zapamatovat,“ prohlásil Strike. „Čepici s sebou náhodou nemáš?“

„Můžu… můžu si nějakou koupit,“ navrhla podivně zmatená Robin. „Vezmi si na to peníze z pokladny,“ řekl jí. „Opatrnosti nikdy nezbývá.“

43

No ne!

Jak ten rej maškar šustí marnivostí!

William Shakespeare: Timon Aténský

Strike kráčel po přecpané Oxford Street, doléhaly k němu úryvky reprodukovaných koled a vánočních písniček, než zabočil doleva do klidnější a užší Dean Street. Tady nebyly žádné obchody, pouze řada nesourodých hranatých budov, které se mačkaly jedna vedle druhé a za bílými, červenými a hnědošedými fasádami skrývaly kanceláře, bary, hospody a malé restaurace. Strike se zastavil a počkal, než se přes chodník z dodávky do služebního vchodu restaurace přesunou kartony vína: Vánoce tady v Soho, kde se scházel svět umění, reklamy a nakladatelů, byly rafinovanější, a nikde to nebylo vidět víc než v klubu Groucho.

Nevýrazná šedivá budova s černými rámy oken a drobnými stromečky usazenými v obloucích prostých litinových balkonků. Pověst uměleckého klubu nespočívala ve vnějším vzhledu, nýbrž ve skutečnosti, že sem měl přístup poměrně omezený okruh lidí. Strike se dobelhal přes práh a ocitl se v malé hale, kde ho přívětivě oslovila dívka za přepážkou:

„Mohu vám poradit?“

„Mám tu schůzku s Michaelem Fancourtem.“

„Ach ano – vy jste pan Strick?“

„To jsem já,“ potvrdil Strike.

Nasměrovala ho přes dlouhý bar s koženými sedačkami, kde teď v době oběda popíjela spousta lidí, a dál po schodech. Když po nich Strike stoupal, přemítal nikoli poprvé, že výcvik ve Speciální vyšetřovací jednotce ho nepřipravil na to, že jednou povede výslechy bez oficiální pravomoci nebo pověření, na území podezřelého, kde má vyslýchaný právo setkání kdykoli bez udání důvodu či omluvy ukončit. SVJ od svých důstojníků vyžadovala, aby výslechy probíhaly podle vzoru lidé, místa, události… Strike nikdy nepouštěl ze zřetele účinnou, pečlivou metodologii, ale v těchto dnech bylo nejdůležitější zamaskovat skutečnost, že si jednotlivá fakta seřazuje do myšlenkových schémat. Když člověk vyslýchá ty, kteří mají za to, že vám prokazují laskavost, vyžaduje to odlišné techniky.

Svou kořist uviděl hned, jak vstoupil do druhého baru s dřevěnou podlahou, kde byly podél zdí s obrazy moderních umělců rozestavěné pohovky v základních barvách. Fancourt seděl bokem na zářivě červeném gauči s jednou paží položenou na opěradle a s nohou maloučko pozvednutou v přehnaně ležérní póze. Přímo nad hlavou mu jako neonová svatozář visel jeden z puntíkatých obrazů Damiena Hirsta.

Spisovatel měl hustou kštici prošedivělých tmavých vlasů, ztěžklé rysy a hluboké vrásky kolem velkých úst. Když spatřil Strika přicházet, usmál se. Asi to nebyl přímo úsměv, jaký by věnoval někomu, koho by pokládal za sobě rovného (vzhledem k afektované nenucenosti a navyklému kyselému výrazu nešlo dané souvislosti přehlédnout), ale spíš blahosklonné gesto vůči člověku, k němuž se chtěl chovat vlídně.

„Dobrý den, pane Striku.“

Možná zvažoval, že vstane, aby si podali ruce, ale Strikova výška a tělesné proporce často odrazovaly menší muže od toho, aby se opravdu zvedli. Potřásli si rukou přes dřevěný stolek. Pokud si Strike nechtěl přisednout na pohovku vedle Fancourta, což se mu jevilo jako příliš důvěrné – zvlášť se spisovatelovou paží položenou na opěradle –, musel se, ač nerad, usadit na tvrdý kulatý taburet, který nevyhovoval ani jeho výšce, natož zraněnému kolenu.

Vedle nich seděl s vyholenou hlavou známý herec, který se proslavil řadou rolí v televizních seriálech a nedávno hrál vojáka v jednom dramatu na BBC. Hlučně o sobě vykládal dvěma společníkům. Fancourt se Strikem si objednali pití, ale odmítli jídelní lístky. Strikovi se ulevilo, že Fancourt nemá hlad. Už si nemohl dovolit platit další obědy.

„Jak dlouho jste členem tohoto klubu?“ zeptal se Fancourta, když se číšník vzdálil.

„Od té doby, co otevřeli. Patřil jsem k prvním investorům,“ odpověděl Fancourt. „Jediný klub, jaký jsem kdy potřeboval. Když se mi chce, zůstávám tu přes noc. Nahoře je pár pokojů.“

Fancourt Strika záměrně probodával pohledem.

„Těšil jsem se na naše setkání. Hrdina mého příštího románu je veterán z takzvané války s terorismem, znalý jejích vojenských důsledků. Až to vyřídíme s Owenem Quinem, rád bych využil vašich zkušeností.“

Strike náhodou něco věděl o prostředcích, jaké slavní lidé s oblibou používají, když chtějí někým manipulovat. Lucyin táta, kytarista Rick, nebyl tak slavný jako Strikův otec nebo jako Fancourt, ale pořád natolik slavný, aby v St Mawes žena ve středních letech zalapala po dechu a celá se roztřásla, když ho uviděla, jak stojí ve frontě na zmrzlinu. „Panebože… Kde jste se tady vzal?“ A Rick se jednou dospívajícímu Strikovi svěřil, že jeden z nejjistějších způsobů, jak dostat ženskou do postele, spočívá v tom, že jí řeknete, že o ní napíšete písničku. Prohlášení Michaela Fancourta, že by chtěl zachytit něco ze Strikových zkušeností ve svém příštím románu, znělo jako variace na stejné téma. Zjevně nepočítal s tím, že si detektiv už zájmu médií užil až až a rozhodně po něm nijak netouží. Strike bez velkého nadšení na Fancourtovu žádost přikývl a vytáhl zápisník.

„Nebude vám vadit, když ho použiju? Pomáhá mi to připomenout si, na co se vás chci zeptat.“

„Beze všeho,“ zatvářil se pobaveně Fancourt a odložil stranou výtisk Guardianu, který předtím četl. Strike zahlédl podobiznu seschlého, ale elegantního starce, který mu byl nejasně povědomý dokonce i vzhůru nohama. V titulku stálo: Pinkelman devadesátiletý.

„Starej dobrej Pinks,“ poznamenal Fancourt, když si všiml Strikova pohledu. „Příští týden pro něho pořádáme menší večírek v klubu Chelsea Arts.“

„Vážně?“ opáčil Strike a snažil se vylovit propisku.

„Znal se s mým strýcem. Sloužili spolu v armádě,“ dodal Fancourt. „Když jsem psal svůj první román Bellafront – to jsem zrovna skončil v Oxfordu –, můj nešťastnej strejda se mi snažil pomoct, a protože žádného jiného spisovatele neznal, poslal rukopis Pinkelmanovi.“

Fancourt hovořil v uměřených, rozvážných frázích, jako by nějaký třetí neviditelný společník zapisoval každé slovo těsnopisem. Historka zněla nacvičeně, jako by ji vyprávěl už mnohokrát, a asi tomu tak i bylo. Rozhovory poskytoval často.

„Pinkelman – v té době už autor zásadní řady Buntyho velké dobrodružství – nechápal z toho, co jsem napsal, ani slovo,“ pokračoval Fancourt, „ale aby udělal strýčkovi radost, poslal rukopis do nakladatelství Chard Books, kde naprostou náhodou přistál na stole jediné osoby v tom podniku, která tomu textu mohla porozumět.“

„Tomu říkám štěstí,“ odtušil Strike.

Číšník se vrátil s vínem pro Fancourta a sklenicí vody pro Strika.

„Takže vy jste vlastně oplatil Pinkelmanovi laskavost,“ ozval se detektiv, „když jste ho seznámil s vaší tehdejší agentkou?“

„Ano,“ přikývl Fancourt s náznakem blahosklonnosti, asi jako učitel, který spokojeně zaznamenal, že jeden z jeho žáků dává pozor. „Pinkse v té době zastupoval nějaký agent, který mu neustále ‚zapomínal‘ vyplácet tantiémy. A ať už si myslíte o Elizabeth Tasselové, co chcete, nelze jí upřít, že je poctivá – v obchodním smyslu poctivá,“ upřesnil Fancourt a upil vína.

„Ta asi bude na Pinkelmanově oslavě taky, co?“ nadhodil Strike a sledoval Fancourtovu reakci. „Stále ho zastupuje, že?“

„Mně nevadí, když tam Liz přijde. Snad si nepředstavuje, že se kvůli ní pořád užírám nenávistí?“ zeptal se Fancourt rétoricky s nakyslým úsměvem. „Na Liz Tasselovou si nevzpomenu, jak je rok dlouhý.“

„Proč se vlastně odmítla zbavit Quinea, když jste ji o to požádal?“ zeptal se Strike.

Neviděl jediný důvod, proč by neměl zpříma zaútočit na člověka, který mu pár vteřin po seznámení oznámil, že s ním má postranní úmysly.

„Já ji nikdy nežádal, aby Quinea vyhodila,“ řekl Fancourt stále tou rozvážnou kadencí, jako by bral ohled na neviditelného zapisovatele. „Vysvětlil jsem jí, že nemůžu zůstat u její agentury, dokud tam bude on, a odešel jsem.“

„Rozumím,“ řekl Strike, který byl zvyklý na puntičkářské lpění na každém slovíčku. „A proč vás tedy nechala odejít? Vy jste byl přece větší ryba, ne?“

„S klidem se dá říct, že já byl barakuda a Quine spíš mřenka,“ prohlásil Fancourt samolibě, „jenže – rozumíte – Liz s Quinem spolu spali.“

„Opravdu? To jsem nevěděl,“ řekl Strike a cvakl propiskou, aby vysunul hrot.

„Liz byla urostlá úžasná holka, která pomáhala svému otci na farmách na severu kastrovat býky,“ pokračoval Fancourt. „Když přišla do Oxfordu, zoufale si chtěla zašoustat, ale nikdo se k tomu moc neměl. Jela i po mně, hodně po mně jela – chodili jsme spolu na stejný seminář, což většinou fungovalo jako pikantní jakubovská intrika určená k tomu, aby holka byla povolnější –, ale já v sobě nikdy nenašel tolik altruismu, abych ji zbavil panenství. Zůstali jsme kamarádi,“ prohlásil Fancourt, „a když si založila agenturu, seznámil jsem ji s Quinem, který měl pověstnou slabost pro brázdění kalných vod, myšleno sexuálně. Takže došlo k nevyhnutelnému.“

„To je velice zajímavé,“ řekl Strike. „To se všeobecně ví?“

„Pochybuju,“ odpověděl Fancourt. „Quine už byl tehdy ženatý se svou – no ano, se svou vražedkyní, tak bychom jí teď asi měli říkat, ne?“ pravil zamyšleně. „Řekl bych, že ‚vražedkyně‘ trumfuje ‚manželku‘, pokud jde o důvěrný vztah, ne? Liz mu vyhrožovala nepříjemnými následky, pokud bude podle svého zvyku indiskrétní a bude někde vykládat, co spolu provádějí v posteli. S bláznivou nadějí, že bych se přece jen nechal přesvědčit, abych se s ní vyspal.“

Je to zaslepená marnivost, přemítal Strike, věcný fakt, nebo směs obého?

„Dívala se na mě vždycky těma svýma obrovskýma kravíma očima a čekala, doufala…“ pokračoval Fancourt s krutým úsměškem na rtech.

„Když umřela Ellie, pochopila, že se nenechám uhnat ani zdrcený žalem. Myslím, že nesnesla představu dlouhých desetiletí celibátu, která ji čekala, a tak se přimkla ke svému muži.“

„Mluvil jste někdy s Quinem od té doby, co jste z agentury odešel?“ zeptal se Strike.

„Prvních pár let po smrti Ellie vzal do zaječích z každé hospody, do které jsem vkročil,“ odpověděl Fancourt. „Po čase si dodal odvahy a dokázal už ve stejné restauraci zůstat, ale vrhal po mně nervózní pohledy. Ne, myslím, že jsme už spolu od té doby nikdy nemluvili,“ odbyl to Fancourt, jako by celá ta záležitost ani nestála za pozornost. „Vy jste byl zraněn v Afghánistánu, pamatuju si to dobře?“

„Jo,“ přisvědčil Strike.

Možná to funguje na ženský, napadlo Strika, ta vypočítavá intenzita pohledu. Třeba Owen Quine taky hypnotizoval Kathryn Kentovou a Pippu Midgleyovou utkvělým, hladovým a upírským pohledem, když jim vyprávěl, jak o nich napíše v románu Bombyx mori… A je vzrušovala představa, že jejich část, část jejich životů, bude navždy zakonzervovaná v jantaru spisovatelovy prózy…

„Jak se vám to stalo?“ zeptal se Fancourt s očima upřenýma na Strikovy nohy.

„Podomácku vyrobená bomba,“ odtušil Strike. „A co Talgarth Road? Vlastnili jste ten dům s Quinem společně. To jste spolu nikdy nepotřebovali o té nemovitosti mluvit? Nenarazili jste tam nikdy jeden na druhého?“

„Nikdy.“

„To jste se tam nikdy nebyl podívat? Byl jste přece majitelem – nějakých…?“

„Dvacet, pětadvacet let, tak nějak,“ prohlásil Fancourt lhostejně. „Ne, nebyl jsem uvnitř od té doby, co umřel Joe.“

„Předpokládám, že si u vás policie už prověřovala tvrzení té ženy, která se domnívá, že vás zahlédla před domem osmého listopadu, ne?“

„Jistě,“ řekl Fancourt stroze. „Spletla se.“

Herec vedle nich byl pořád v ráži a halasně mlel svou:

„… myslel jsem si, že jsem to kurva koupil, nevěděl jsem, kam mám kurva utíkat, písek v očích…“

„Takže vy jste v domě nebyl od roku 1986?“

„Ne,“ odsekl Fancourt netrpělivě. „Především je třeba říct, že ani Owen, ani já jsme ten barák nechtěli.“

„Proč ne?“

„Protože náš kamarád Joe v něm umřel za neobyčejně nechutných okolností. Nenáviděl špitály, odmítal léky. V době, kdy upadl do bezvědomí, byl už dům v odporném stavu a on, který byl celý život ztělesněním Apollóna, se smrskl na pytel kostí, jeho pleť… byl to příšerný konec,“ řekl Fancourt, „o to horší, že Daniel Ch…“

Fancourtovi ztvrdly rysy. Provedl zvláštní pohyb čelistmi, jako by žvýkal, a doslova spolkl nevyřčená slova. Strike vyčkával.

„On je to zvláštní člověk, Dan Chard,“ řekl Fancourt s viditelným úsilím zařadit zpátečku ze slepé uličky, do níž se sám vehnal. „Myslím, že to, jak ho Owen zobrazil v Bombyx mori, je jedna velká promarněná příležitost – i když budoucí literární vědci sotva budou v Bombyx mori zkoumat jemnost ztvárnění postav, že?“ dodal a krátce se zasmál.

„Jak byste napsal postavu Daniela Charda vy?“ zeptal se Strike a Fancourta ten dotaz zjevně zaskočil. Po chvíli rozvažování prohlásil:

„Neznám nikoho, kdo by vedl tak nenaplněný život jako Dan. Pracuje v oboru, ve kterém je schopný, ale nešťastný. Lákají ho těla mladých mužů, ale nedokáže se odhodlat k ničemu jinému, než že je maluje. Má v sobě spoustu zábran a sám sobě se hnusí, což vysvětluje jeho nemoudrou a hysterickou reakci na Owenovu karikaturu jeho osoby. Dan měl příšernou dominantní matku, velkou dámu z britské smetánky, která po svém patologicky stydlivém synovi chtěla, aby převzal rodinný podnik. Počítám,“ řekl Fancourt, „že bych z toho dokázal vytěžit něco zajímavějšího.“

„Proč Chard odmítl vydat Northovu knížku?“ zeptal se Strike.

Fancourt znovu předvedl ten žvýkavý pohyb a pak řekl:

„Já mám Daniela Charda rád, rozumíte.“

„Měl jsem dojem, že v jednu dobu mezi vámi panovala jistá nevraživost,“ podotkl Strike.

„Kdo vám to nakukal?“

„Když jste mluvil na výročním večírku v nakladatelství Roper Chard, řekl jste, že by vás ‚v životě nenapadlo, že byste se tam mohl objevit‘.“

„Vy jste tam byl?“ opáčil Fancourt ostře, a když Strike přikývl, zeptal se: „Proč?“

„Hledal jsem Quinea,“ odpověděl Strike. „Jeho žena si mě najala, abych ho našel.“

„Jak už teď ale víme, sama věděla nejlíp, kde je.“

„Ne,“ řekl Strike, „myslím, že to nevěděla.“

„Vy tomu opravdu věříte?“ podivil se Fancourt a naklonil svou obrovskou hlavu na stranu.

„Jo, věřím,“ odtušil Strike.

Fancourt pozdvihl obočí a bedlivě Strika zkoumal, jako by to byl vzácný exemplář ve vitríně.

„Takže vy nemáte Chardovi za zlé, že odmítl Northovu knížku?“ zeptal se Strike, aby se vrátil k hlavnímu bodu.

Po krátké odmlce Fancourt prohlásil:

„Vlastně ano, opravdu jsem mu to měl za zlé. Proč přesně si to Dan s vydáním té knihy rozmyslel, by vám mohl říct jen on sám. Podle mě ho ale odradilo, jak se tisk vyjadřoval o Joeově zdravotním stavu a jak už dopředu budil pohoršení středostavovské Anglie nad knihou, kterou se chystal vydat a v níž nebylo ani stopy po nějaké kajícnosti. A Dan, který si do té doby neuvědomil, že Joe už má plně rozvinutý AIDS, zpanikařil. Nechtěl být spojovaný se saunami pro homosexuály a s AIDS, a tak nakonec Joeovi řekl, že nechce ani tu knížku. Bylo to strašně zbabělé a Owen a já…“

Další odmlka. Kdy naposledy asi Fancourt v nějaké větě zmínil Quinea jako svého kamaráda?

„Owen a já jsme byli přesvědčení, že právě to Joea zabilo. Už ani neudržel pero, byl prakticky slepý, ale zoufale se snažil tu knížku dopsat, než umře. Cítili jsme, že je to to jediné, co ho drží při životě. Potom mu Chard poslal dopis, ve kterém s ním zrušil nakladatelskou smlouvu. Joe přestal na knížce pracovat a do osmačtyřiceti hodin byl mrtvý.“

„Našla by se v tom jistá shoda,“ řekl Strike, „s tím, co se stalo vaší první ženě.“

„To se vůbec nedá srovnávat,“ prohlásil Fancourt kategoricky.

„Proč ne?“

„Ta Joeova knížka byla nekonečně lepší.“

A znovu další pauza, tentokrát mnohem delší.

„Z čistě literárního hlediska,“ řekl Fancourt, „je v tom podstatný rozdíl. Přirozeně se na to dá dívat i z jiné perspektivy.“

Dopil sklenku vína a zvedl ruku na znamení barmanovi, že chce další. Herec v jejich sousedství, který se málem nestačil nadechovat, pořád překotně mluvil:

„… mu povídám: ‚Seru vám na autenticitu, co po mně vlastně chcete? Opravdu mi uříznout ruku?‘“

„To pro vás musela být strašně těžká doba,“ nadhodil Strike.

„Ano,“ přisvědčil Fancourt uštěpačně. „Ano, myslím, že bychom ji mohli označit za ‚těžkou‘.“ „Přišel jste o blízkého přítele a o manželku v rozpětí – kolik to bylo? – několika měsíců?“

„Pár měsíců to bylo, ano.“

„A celou tu dobu jste psal?“

„Ano,“ odpověděl Fancourt s naštvaným, pohrdavým úsměškem, „celou tu dobu jsem psal. Je to moje zaměstnání. Zeptal by se vás někdo, kdybyste měl nějaké soukromé problémy, jestli jste byl celou tu dobu v armádě?“

„To pochybuju,“ připustil Strike bez zahořklosti. „Co jste tehdy psal?“

„To nikdy nevyšlo. Zanechal jsem práce na své knížce, abych mohl dopsat Joeovu.“ Číšník postavil před Fancourta druhou sklenku a zase se vzdálil. „Bylo na té Northově knížce ještě hodně práce?“ „Skoro žádná,“ odpověděl Fancourt. „On byl geniální spisovatel. Uhladil jsem pár nesrovnalostí a doladil závěr. Zanechal poznámky, jak se to má podle něho udělat. Odnesl jsem to Jerrymu Waldegraveovi, který pracoval u Ropera.“

Strike si vzpomněl, co mu Chard říkal o Fancourtově příliš důvěrném vztahu s Waldegraveovou manželkou, a pokračoval s jistou obezřetností.

„Spolupracoval jste s Waldegravem už předtím?“

„Nikdy jsem s ním nespolupracoval na svých věcech, ale slyšel jsem o něm, měl pověst nadaného redaktora a věděl jsem, že měl rád Joea. Na románu Blíž k cíli jsme spolupracovali.“

„A odvedl na něm dobrou práci, ne?“

Záblesk Fancourtova hněvu vyprchal. Zatvářil se spíš pobaveně nad tím, jak teď Strike vede své vyšetřování.

„Ano,“ řekl a napil se vína, „velice dobrou.“

„Teď, když jste přešel do nakladatelství Roper Chard, s ním ale pracovat nechcete?“

„Nijak zvlášť po tom netoužím,“ odpověděl Fancourt, stále ještě s úsměvem. „On dnes hodně pije.“

„Proč asi Quine obsadil Waldegravea do Bombyx mori, co myslíte?“

„Jak to mám vědět?“

„Waldegrave si prý Quinea vážil. Těžko se hledá důvod, proč měl Quine potřebu na něho zaútočit.“

„Skutečně?“ opáčil Fancourt a upřeně Strika pozoroval.

„Každý, s kým jsem mluvil, se na postavu Vykrajovače v Bombyx mori dívá z jiného úhlu.“

„Neříkejte.“

„Většinu lidí pobouřilo, že Quine vůbec Waldegravea napadl. Nechápou, čím si to Waldegrave zasloužil. Daniel Chard se domnívá, že Vykrajovač dokazuje, že Quine musel na knížce s někým spolupracovat,“ řekl Strike.

„A kdo by to podle něj asi tak měl být?“ zeptal se Fancourt a krátce se zasmál. „Nějaké nápady měl,“ řekl Strike. „Naopak Waldegrave má za to, že Vykrajovač je ve skutečnosti myšlen jako útok proti vám.“ „Ale já jsem přece Marnivec,“ prohlásil Fancourt s úsměvem. „To všichni vědí.“ „Proč si asi Waldegrave myslí, že Vykrajovač je o vás?“

„To se budete muset zeptat jeho,“ pořád se usmíval Fancourt. „Já mám ale takový dojem, že vy už odpověď znáte, pane Striku. A něco vám povím: Quine byl úplně vedle – a měl to vědět.“

Slepá ulička.

„Takže vám se za celá ta léta nepodařilo Talgarth Road prodat?“

„Bylo velice obtížné najít kupce, který by splňoval podmínky Joeovy závěti. Od Joea to bylo donkichotské gesto. Byl romantik, idealista. Já jsem se z těch pocitů – ze závěti, z uvaleného břemene, z dojetí nad jeho odkazem – vypsal v Prázdném domě,“ řekl Fancourt do značné míry jako přednášející, který doporučuje další literaturu k tématu. „Owen se k tomu vyjádřil – po svém způsobu –,“ dodal Fancourt s náznakem samolibého úsměvu, „v Balzakových bratřích.“

„Balzakovi bratři byli tedy o domě v Talgarth Road?“ zeptal se Strike, který z prvních padesáti stran, které přečetl, podobný dojem nezískal.

„Román se v něm odehrává. Vlastně je to o vztahu nás tří,“ řekl Fancourt. „Joe je v jednom rohu mrtvý a Owen a já se snažíme jít v jeho stopách, dát jeho smrti nějaký smysl. Děj je situován do ateliéru, kde jste – jak soudím z toho, co jsem četl – našel Quineovo tělo. Je to tak?“

Strike na to nic neřekl, ale dál si psal poznámky.

„Kritik Harvey Bird označil Balzakovy bratry za ‚hnus, který člověkem otřese, spadne mu čelist a sevřou se mu všechny svěrače‘.“

„Já si vzpomínám jenom na spoustu hrátek s koulema,“ poznamenal Strike a Fancourt se zničehonic rozhihňal jako pubertální holka.

„Vy jste to četl, že? No ano, Owen byl svýma koulema posedlý.“

Herec vedle nich se konečně odmlčel, aby se nadechl. Fancourtova slova tak zazněla do chvíle naprostého ticha. Strike se zazubil na herce a jeho dva spolustolovníky, kteří vyvalili oči na Fancourta, jenž je počastoval obvyklým kyselým úsměvem. Všichni tři muži začali chvatně mluvit jeden přes druhého.

„Měl opravdu takovou fixní ideu,“ řekl Fancourt a obrátil se zpátky ke Strikovi. „Picassovskou, rozumíte, že jsou jeho koule zdrojem jeho tvůrčí síly. Jak v životě, tak ve svém díle byl posedlý chlapskou silou, potencí, plodností. Člověk by možná řekl, že je to divná fixace u muže, který se rád nechával svazovat a ovládat, já to ale považuju za přirozený důsledek… za jin a jang Quineovy sexuální osobnosti. Všiml jste si těch jmen, která nám v knížce dal?“

„Chámovod a Varikokéla.“ Strike na Fancourtově tváři postřehl lehký údiv nad tím, že člověk jako Strike čte knížky a navíc vnímá jejich obsah.

„Chámovod, tedy Quine, je kanálek, kterým prochází sperma z varlat do penisu. Představuje zdravou, potentní, tvůrčí sílu. Varikokéla – bolestivé rozšíření žil ve varlatech, které někdy vede až k neplodnosti. Typická hloupá, quineovsky necitlivá narážka na skutečnost, že jsem krátce po Joeově smrti dostal příušnice a bylo mi tak zle, že jsem nemohl jít na pohřeb. Ale taky na to – jak jste poukázal –, že jsem v té době psal v těžkých podmínkách.“

„V té době jste ještě byli kamarádi?“ ujišťoval se Strike.

„Když tu knížku začal psát, byli jsme pořád ještě – teoreticky – kamarádi,“ řekl Fancourt s ponurým úsměvem. „Jenže spisovatelé jsou surová a primitivní rasa, pane Striku. Jestli toužíte po celoživotním přátelství a nezištném kamarádství, běžte do armády a naučte se zabíjet. Pokud chcete po celý život uzavírat dočasná spojenectví s druhy, kteří budou oslavovat každý váš nezdar, pište romány.“

Strike se zasmál. Fancourt prohlásil s odtažitým uspokojením:

„Balzakovi bratři měli jedny z nejhorších recenzí, jaké jsem kdy četl.“

„A vy jste je recenzoval?“

„Ne,“ odpověděl Fancourt.

„V té době jste už byl ženatý se svou první ženou?“ zeptal se Strike.

„Přesně tak,“ řekl Fancourt. Po tváři mu přelétlo zachvění, jako by sebou škubly zvířecí slabiny, na které dosedla moucha.

„Jenom se snažím dát si do pořádku chronologii – přišel jste o ni krátce poté, co zemřel North?“

„Eufemismy, které používáme pro smrt, jsou nesmírně zajímavé, nemyslíte?“ řekl Fancourt nadneseně. „Já o ni ‚nepřišel‘. Přesně naopak, já o ni zakopl potmě v naší kuchyni, ležela tam mrtvá s hlavou strčenou v troubě.“ „To je mi líto,“ řekl Strike formálně.

„Ano, dobře…“

Fancourt si objednal další sklenku. Strikovi bylo zřejmé, že se dotkli choulostivého místa, kde buď narazí na proud nových informací, nebo jejich přísun navždy vyschne.

„Mluvil jste někdy s Quinem o parodii, která dovedla vaši ženu k sebevraždě?“ „Už jsem vám říkal, že jsem s ním vůbec nemluvil od chvíle, co Ellie umřela,“ řekl Fancourt klidně. „Takže i teď zní odpověď ne.“

„Ale jste si jistý, že ji napsal on, ano?“

„Bezpochyby. Jako většina spisovatelů, kteří nemají moc co říct, uměl Quine zdařile napodobovat literární styl svých kolegů. Vzpomínám si, jak parodoval některé Joeovy věci, a bylo to docela zábavné. Joeovi by se pochopitelně neposmíval veřejně, dělalo mu dobře, že patřil k nám dvěma a mohl s námi trávit spoustu času.“

„Nepřiznal někdo, že tu parodii četl ještě před otištěním?“

„Mně nikdo nic takového neříkal, a vzhledem k tomu, co to způsobilo, se ani nedivím. Liz Tasselová mi popřela přímo do očí, že by jí to Owen ukázal, ale já se doslechl, že to před vydáním četla. Nepochybuji, že ho ponoukala, aby to vydal. Liz na Ellie šíleně žárlila.“

Fancourt se na chvíli odmlčel a pak se zdánlivou lehkostí dodal:

„Dneska už je těžké představit si ty doby, kdy člověk musel čekat na recenze v novinách, aby zjistil, že mu dílo ztrhali a rozcupovali na kousky. S vynálezem internetu se může každý pologramotný kretén tvářit jako Michiko Kakutaniová.“

„Quine ale vždycky popíral, že to napsal, ne?“ zeptal se Strike.

„Ano, popíral, neměl žaludek na to, aby se přiznal,“ řekl Fancourt a očividně si vůbec neuvědomoval nevkusnost takového vyjádření. „Jako spousta rádoby nonkonformních podivínů byl i Quine závistivý, chorobně soutěživý člověk, který vyžadoval obdiv. Když Ellie zemřela, vyděsil se, že s ním ostatní nebudou chtít nic mít. Došlo k tomu samozřejmě tak jako tak,“ řekl Fancourt s neklamným potěšením. „Owen hodně těžil z odlesku slávy, která plynula z toho, že byl součástí triumvirátu s Joem a se mnou. Když Joe umřel a já se od Owena odstřihl, najednou ho všichni začali vnímat takového, jaký ve skutečnosti byl: jako člověka s obscénní imaginací a zajímavým literárním stylem, jehož málokterá myšlenka není vysloveně pornografická. Někteří autoři,“ řekl Fancourt, „mají v sobě jenom jednu dobrou knížku. To byl i Owenův případ. Zazářil – s tím výrazem by určitě souhlasil – v Hobartově hříchu. Všechno, co napsal později, je nesmyslné omílání dříve řečeného.“

„Neřekl jste náhodou, že pokládáte Bombyx mori za ‚veledílo šílence‘?“

„Vy jste to četl?“ řekl Fancourt s mírně polichoceným překvapením. „No ano, je to tak, opravdová literární kuriozita. Víte, já jsem nikdy nepopíral, že Owen umí psát, jde jen o to, že ze sebe nikdy nedokázal vyždímat nic hlubšího nebo zajímavějšího, téma, jemuž by se věnoval. Je to překvapivě rozšířený fenomén. Ale v Bombyx mori své téma konečně našel, ne? Všichni mě nenávidí, všichni jsou proti mně, já jsem génius a nikdo to nechápe. Výsledek je groteskní, komický, smrdí zahořklostí a sebelítostí, ale má v sobě nepopiratelný půvab. A jeho jazyk,“ řekl Fancourt s největším nadšením, jaké až dosud do rozhovoru vnesl, „je obdivuhodný. Některé pasáže patří k tomu nejlepšímu, co kdy napsal.“

„To všechno je nesmírně užitečné,“ řekl Strike.

Fancourt působil pobaveně.

„V jakém smyslu?“

„Mám pocit, že Bombyx mori je pro tento případ klíčový.“

„‚Případ‘?“ opáčil Fancourt s úsměvem. Nastala krátká odmlka. „Chcete mi snad vážně tvrdit, že si myslíte, že vrah Owena Quinea pořád běhá na svobodě?“

„Jo, to si myslím,“ přisvědčil Strike.

„Nebylo by v tom případě užitečnější,“ řekl Fancourt se stále širším úsměvem, „analyzovat spisy vraha než jeho oběti?“

„Možná jo,“ řekl Strike, „jenže nevíme, jestli vrah vůbec píše.“

„Ó, dneska to dělá skoro každý,“ řekl Fancourt. „Celý svět píše romány, které nikdo nečte,“

„Jsem si jistý, že Bombyx mori lidi budou číst, obzvlášť když k němu napíšete předmluvu.“

„To asi máte pravdu,“ řekl Fancourt a usmál se ještě pobaveněji.

„Kdy přesně jste četl knihu poprvé?“

„To muselo být… moment…“

Zdálo se, že Fancourt v duchu počítá.

„Až někdy v půlce týdne následujícího poté, co Quine odevzdal rukopis,“ řekl Fancourt. „Zavolal mi Dan Chard a řekl mi, že se Quine v knížce snaží naznačit, že jsem parodii na Elliin román napsal sám, a pokusil se mě přesvědčit, abych spolu s ním podnikl proti Quineovi právní kroky. Odmítl jsem.“

„Četl vám z toho Chard nějaké ukázky, když vám volal?“

„Ne,“ odpověděl Fancourt a opět se usmíval. „Bál se, že by mohl přijít o svou hvězdnou akvizici, rozumíte. Ne, jen mi v hrubých obrysech nastínil, jaké obvinění proti mně Quine v knize vznesl, a nabídl mi služby svých právníků.“

„Kdy se ten telefonní hovor odehrál?“

„To bylo večer… sedmého, ano, muselo to být v ten den,“ řekl Fancourt. „V neděli večer.“

„Ve stejný den jste natáčel rozhovor o své nové knize,“ řekl Strike.

„Vy jste hodně dobře informovaný,“ řekl Fancourt a oči se mu zúžily.

„Viděl jsem ten pořad.“

„Víte,“ řekl Fancourt maloučko nepřátelsky, „vy nepůsobíte jako člověk, který se rád dívá na pořady o umění.“

„Já jsem taky neřekl, že se na ně dívám rád,“ opáčil Strike a nepřekvapilo ho, že se jeho prostořeká odpověď Fancourtovi očividně líbí. „Ale všiml jsem si, jak jste se přeřekl, když jste do kamery vyslovil jméno své první ženy.“

Fancourt na to nic neřekl, jen dál Strika sledoval nad pozvednutou sklenicí s vínem.

„Řekl jste ‚Eff‘, pak jste se opravil a řekl ‚Ellie‘,“ dodal Strike.

„Inu, jak říkáte – přeřekl jsem se. To se může stát i těm nejvýřečnějším z nás.“ „V Bombyx mori se vaše zesnulá žena…“ „… jmenuje ‚Effigy‘.“

„Což je náhoda,“ řekl Strike.

„Jistě,“ řekl Fancourt.

„Protože sedmého jste ještě nemohl vědět, že ‚Effigy‘ ji nazval Quine ve svém románě.“

„Jistěže ne.“

„Quineova milenka dostala rukopis hned poté, co zmizel. Někdo jí ho nacpal do škvíry na dopisy ve dveřích,“ řekl Strike. „Vy jste náhodou od nikoho takhle časně kopii rukopisu nedostal?“

Pauza, která následovala, byla trochu příliš dlouhá. Strike cítil, že právě přetrhl křehké pouto, které mezi sebou stačili navázat. Bylo mu to jedno. Tuhle otázku si šetřil na úplný závěr.

„Ne,“ odpověděl Fancourt. „Nedostal.“

Vytáhl peněženku. Zdálo se, že na deklarovaný záměr vyzpovídat Strika kvůli postavě svého příštího románu, docela zapomněl. Ne že by to Strikovi bylo nějak líto. Strike také vytáhl peníze, ale Fancourt zvedl ruku a prohlásil s neskrývanou urážkou:

„Ne, ne, nechte to na mně. Podle zpráv z tisku se zdá, že jste už zažíval lepší časy. Vlastně mi to připomíná jeden citát z Bena Jonsona: ‚Jsem jen chudý člověk, voják, který v časech, kdy mu štěstěna víc přála, hanebně pohrdl útočištěm.‘“

„Fakt?“ pravil Strike přívětivě a zastrčil si peníze do kapsy. „To mě napadají spíš tyhle verše:

Sicine subrepsti mi, atque intestina perurens

ei misero eripuisti omnia nostra bona?

Eripuisti, heu heu nostrae crudele venenum

vitae, heu heu nostrae pestis amicitiae.“

Bez úsměvu pozoroval Fancourtův úžas. Spisovatel se vzpamatoval pohotově.

„Ovidius?“

„Catullus,“ řekl Strike, opřel se o stůl a s jeho pomocí se zvedl z nízkého taburetu. „Překládá se to přibližně takhle:

Tak ses vplížil ty ke mně a zradou, jež v srdci až pálí,

vyrvals mně bídnému vše, v čem svoje štěstí jsem zřel?

Celé to štěstí, žel, jsi, lupiči krutý, mi vyrval,

otrávils život můj, ty, lásky mé zhoubce, ó žel!

No, myslím, že se ještě uvidíme,“ dodal Strike přátelsky. Belhal se ke schodům a Fancourt pohledem provrtával jeho záda.

44

Všichni jeho spojenci a přátelé se valí do armády

jak rozbouřené vody.

Thomas Dekker: Šlechetný španělský voják

Ten večer Strike dlouho seděl na pohovce ve své obývací kuchyni a téměř nevnímal hukot dopravy z Charing Cross Road ani občasné přidušené hulákání prvních navrátilců z vánočních večírků. Sundal si protézu; bylo pohodlné sedět jen v trenýrkách, když se teď pahýl nohy zbavil tlaku a pulzování v koleně otupila dvojitá dávka léků proti bolesti. Zbytek těstovin na talíři odloženém na pohovce vychládal, obloha za malým oknem zvolna tmavla, až získala sametově modrou hloubku opravdové noci, a Strike se nehýbal, třebaže byl naprosto bdělý.

Zdálo se mu, že už je to dávno, co spatřil fotku Charlotte ve svatebních šatech. Za celý den si na ni ani jednou nevzpomněl. Byl to snad začátek skutečného uzdravování? Provdala se za Jaga Rosse, on zůstal sám a promýšlel složitosti jedné spletité vraždy v slabém světle promrzlého podkrovního bytu. Oba jsou snad konečně tam, kam opravdu patří.

Na stole před ním v průhledném sáčku na důkazní materiál, stále ještě zpola zabalená ve fotokopii obálky knížky Hříšné útesy, ležela tmavě šedá kazeta s páskou do psacího stroje, kterou získal od Orlando. Zíralna ni už přinejmenším půl hodiny a cítil se jako dítě, které na Štědrý večer zpozoruje záhadný, lákavý balík, ten největší pod stromečkem. Jenže on by se neměl podívat dovnitř ani se ničeho dotknout, aby nezničil případný forenzní důkaz, který by páska mohla obsahovat. Sebemenší podezření na falšování důkazů…

Podíval se na hodinky. Slíbil si, že nezavolá dřív než o půl desáté. Děti se musí uložit, manželka usmířit po dalším dlouhém dni v práci. Strike chtěl mít pro sebe dost času, aby všechno dopodrobna vysvětlil…

Jeho trpělivost ale měla své meze. Poněkud s obtížemi vstal, vzal si klíče od kanceláře a pracně sestoupil po schodech, přidržoval se zábradlí, poskakoval a občas si sedl. Za deset minut se vrátil do bytu na ještě zahřáté místo na pohovce. Natáhl si stejné latexové rukavice, jaké dal ráno Robin, a vzal do ruky kapesní nůž.

Opatrně z důkazního sáčku vytáhl kazetu s páskou spolu s pomačkanou knižní ilustrací a položil ji na vratký umakartový stůl. Z kapesního nože vytáhl párátko, zatajil dech a jemně ho vsunul pod pár centimetrů křehké pásky, které čouhaly z kazety. Soustředěně a s velkou opatrností povytáhl trochu větší kus. Odhalila se pozpátku napsaná slova.

MÁNZ OHEIDDE EŽ ,MESJ LELSY

Náhlý příval adrenalinu se projevil jen jako tichý, spokojený Strikův povzdech. Nasadil šroubovák, který byl také součástí jeho nože, do ozubeného kolečka na kazetě a povytaženou pásku do ní obratně opět navinul, aniž se čehokoli dotkl. Stále ještě v latexových rukavicích vložil pásku i s papírem do důkazního sáčku. Opět si zkontroloval hodinky. Už nedokázal čekat, zvedl mobil a zavolal Daveu Polworthovi.

„Volám nevhod?“ zeptal se, když to jeho dávný kamarád zvedl.

„Ani ne,“ řekl Polworth a znělo to zvědavě. „Co se děje, Diddy?“

„Potřeboval bych službičku, Frajere. Ale velkou.“

Inženýr ve svém obýváku v Bristolu necelých dvě stě kilometrů daleko bez přerušování poslouchal detektiva, který mu vysvětloval, co přesně by od něj potřeboval. Když Strike domluvil, zavládlo delší ticho.

„Já vím, že je to velká prosba,“ řekl Strike a s obavami naslouchal praskání éteru. „Vlastně ani nevím, jestli to v tomhle počasí půjde.“

„Jasně že to půjde,“ řekl Polworth. „Musím se ale podívat, kdy bych se do toho mohl pustit, Diddy. Měl bych mít dva dny volno… Jenom Penny asi nebude zrovna nadšená…“

„Jo, napadlo mě, že to by mohl být problém,“ řekl Strike. „Já vím, že to bude nebezpečný.“

„Hele, neurážej mě, už jsem dělal horší věci,“ prohlásil Polworth. „No víš, ona chtěla, abych ji vzal s její matkou na vánoční nákupy… ale do prdele, Diddy, říkals, že je to otázka života a smrti?“

„Skoro,“ zavřel Strike oči a usmál se. „Spíš života a svobody.“

„A vyhnout se vánočním nákupům, chlapče, to starýmu Frajerovi taky přijde vhod. Ber to jako hotovou věc. A jestli něco najdu, brnknu ti, jo?“

„Opatruj se, kámo.“

„Polib si.“

Strike odhodil mobil na pohovku a dlaněmi si promnul tvář, pořád ještě rozesmátý. Asi právě Polwortha požádal, aby podnikl něco ještě šílenějšího a nesmyslnějšího, než když sahal na proplouvajícího žraloka, ale Polworth byl člověk, který miloval nebezpečí, a zoufalá situace si žádá zoufalých činů.

Než Strike zhasl, ještě si naposledy přečetl poznámky z rozhovoru s Fancourtem a natolik důrazně si podškrtal slovo „Vykrajovač“, až protrhl stránku.

45

Slyšels to s tím bourcem?

John Webster: Bílá ďáblice

Rodinný dům Quineových i Talgarth Road dál pročesávali kvůli forenzním důkazům. Leonoru stále drželi v Holloway. Stala se z toho hra o čas.

Strike byl zvyklý prostát celé hodiny v mrazu a pozorovat potemnělá okna, sledovat anonymní cizince; byl zvyklý, že mu lidé neberou telefony a neotvírají dveře, na prázdné obličeje, bezradné přihlížející; na vnucenou, frustrující nečinnost. Tento případ se lišil nepřiznanou úzkostí, která rozptylovala jeho pozornost a tvořila pozadí všeho, co dělal.

Člověk si musí udržovat odstup, ale vždycky se najdou lidé, které si připustíte víc k tělu, nespravedlnosti, které bolí. Leonora ve vězení, bledá a uplakaná, její dcera zmatená, zranitelná a oloupená o oba rodiče. Robin si pověsila Orlandin obrázek nad psací stůl, takže ptáček s vesele vybarveným červeným bříškem teď shlížel na detektiva a jeho asistentku, když se zabývali jinými případy, aby jim neustále připomínal, že dívka s vlnitými vlasy z Ladbroke Grove pořád čeká, až se jí maminka vrátí domů.

Robin měla aspoň nějakou smysluplnou práci, i když se obávala, že zklamala Strikovo očekávání. Už dva dny se vracela do kanceláře s nepořízenou. Přes veškerou snahu zůstával její důkazní sáček prázdný. Detektiv ji varoval, aby byla ve zvýšené míře opatrná, aby věnovala alespoň trochu pozornosti tomu, že by si jí mohl někdo všimnout nebo si vzpomenout, o koho jde. Nechtěl jí přímo říct, jak je podle něj nepřehlédnutelná, i když si své rudozlaté vlasy schová pod vlněný kulich. Byla zkrátka moc hezká.

„Nezdá se mi, že bych musela být až tak opatrná,“ řekla, ale jeho instrukce plnila do puntíku.

„Nezapomínejme, s kým máme tu čest, Robin,“ vyštěkl a žaludek mu opět sevřela neodbytná úzkost. „Quine si sám střeva nevykuchal.“

Některé jeho obavy byly zvláštně amorfní. Přirozeně se bál, že by vrah mohl přece jen uniknout, že v křehké pavučině případu, kterou postupně spřádal, ještě stále zejí obrovské díry. Případ v současné chvíli do značné míry stál na jeho představách, nicméně potřeboval fyzický důkaz, který by policie ani advokát nemohli jen tak snadno smést ze stolu. Měl ale i jiné starosti.

Třebaže nesnášel přezdívku Mystický Bob, kterou mu kdysi dal Anstis, měl teď Strike intenzivní pocit, že se blíží nebezpečí, stejně jako když najednou s naprostou jistotou věděl, že viking vyletí do povětří. Říká se tomu intuice, ale Strike věděl, že jde o vnímání jemných náznaků, podvědomé propojování jednotlivých bodů. Z masy zdánlivě nesouvislých důkazů se začal zřetelně vynořovat obraz neúprosného, děsivého vraha: případ chorobné posedlosti, nezvladatelného hněvu vypočítavé, nesmírně bystré, ale hluboce narušené duše.

Čím déle se ochomýtal kolem, protože to nehodlal vzdát, v čím užších kruzích se pohyboval a čím cílenější otázky pokládal, tím bylo pravděpodobnější, že vrah vytuší hrozbu, již pro něj Strike představuje, a zakročí proti ní. Strike důvěřoval vlastní schopnosti odhalit a odrazit útok, ale nedokázal s klidným srdcem zvažovat řešení, jež by mohla napadnout chorobnou mysl, která už prokázala, že si libuje v orientální krutosti.

Přišly dny Polworthova volna, ale nepřinesly žádné hmatatelné výsledky.

„Teď to přece nevzdáš, Diddy,“ řekl Strikovi do telefonu. Polwortha dosavadní neúspěch příznačně spíš stimuloval, než odrazoval. „Hodím se na pondělí marod. Zkusím to znovu.“

„To po tobě nemůžu chtít,“ zamumlal rozčarovaně Strike. „Cesta…“

„Sám se ti nabízím, ty beznohej nevděčníku.“

„Penny tě zabije. Co ty vánoční nákupy?“

„A co moje šance natřít to londýnskejm policajtům?“ opáčil Polworth, který odedávna z principu neměl rád hlavní město ani jeho obyvatele.

„Jseš kamarád, Frajere,“ řekl Strike.

Když zavěsil, viděl, že se Robin usmívá.

„Řekl jsem něco vtipného?“

„‚Frajere‘,“ řekla. Znělo to jako ze staré školy, vůbec se to Strikovi nepodobalo.

„Není to tak, jak si myslíš,“ vysvětloval Strike. Byl v polovině příběhu o Daveu Polworthovi a žralokovi, když mu opět zazvonil mobil: neznámé číslo. Vzal to.

„To je…? Ehm… mluvím s váma? S tím novinářem?“

„To bude… Vlastně ne… Ano… Povídejte.“

„Tady Jude Grahamová. Sousedka Kath Kentový. Vrátila se,“ pokračoval rozjařeně ženský hlas.

„Tak to je dobrá zpráva,“ řekl Strike a zvedl směrem k Robin palec.

„Jo, vrátila se dneska ráno. Má s sebou kamarádku. Ptala jsem se jí, kde byla, ale to mi neřekla,“ vyprávěla sousedka.

Strike si vzpomněl, že se Jude Grahamové představil jako novinář.

„Takovou hubenou tmavou holku, motá se kolem Kath pořád.“

„Hodně jste nám pomohla, paní Grahamová,“ řekl Strike. „Já… něco vám za vaši snahu nechám ve schránce.“

„Super,“ vydechla sousedka šťastně. „Tak nashle.“

Zavěsila.

„Kath Kentová se vrátila domů,“ řekl Strike. „Vypadá to, že si k sobě vzala Pippu Midgleyovou.“

„Vida,“ Robin v koutcích cukal smích. „Tak to teď možná lituješ, žes jí nasadil zámek, co?“ Strike se smutně zašklebil. „Se mnou určitě mluvit nebudou,“ prohlásil. „To tedy nebudou,“ souhlasila Robin. „Jim vyhovuje, že je Leonora v base.“

„Kdybys na ně vybalil celou svoji teorii, třeba by si daly říct a spolupracovaly,“ navrhla Robin.

Strike se poškrábal na bradě a zahleděl se na Robin, aniž by ji vnímal.

„To nemůžu,“ řekl nakonec. „Jestli praskne, že čenichám zrovna u tohohle patníku, budu rád, když neskončím někdy v noci s kudlou v zádech.“

„To myslíš vážně?“

„Robin,“ vyjel trochu podrážděně Strike, „Quinea svázali a vykuchali.“

Posadil se na opěradlo pohovky, které sice nevydávalo takové zvuky jako polštáře, ale pod jeho vahou přesto zasténalo.

„Tebe má Pippa Midgleyová ráda,“ nadhodil.

„Udělám to,“ vyhrkla Robin.

„Sama ne,“ odporoval, „ale třeba mě dostaneš dovnitř, ne? Co dneska večer?“

„Jasně!“ odpověděla radostí bez sebe.

Nestanovili si snad s Matthewem nová pravidla? Poprvé ho z nich vyzkouší v praxi. K telefonu ale kráčela sebejistě. Když mu ohlásila, že neví, kdy se večer vrátí, nezněl nijak nadšeně, ale přijal tu zprávu bez námitek.

Důkladně probrali taktiku, které se chtěli držet, a pak se v sedm hodin večer každý zvlášť vydali mrazivou nocí k věžáku Stafforda Crippse. Robin měla desetiminutový náskok.

Na betonovém nádvoří zase už postávala parta mladíků a nenechali Robin projít se stejnou uštěpačnou uctivostí, jakou před čtrnácti dny projevili vůči Strikovi. Když zamířila k domovnímu schodišti, jeden před ní pozpátku tančil, zval ji na večírek, říkal jí, jak je krásná, výsměšně se pochechtával jejímu mlčení a jeho kamarádi se jí zatím za zády ve tmě pošklebovali a rozebírali, jaký má zadek. Když spolu s mladíkem vstoupila do schodištní šachty, jeho pošklebky se betonovým prostorem náhle divně rozléhaly. Mohlo mu být nanejvýš sedmnáct.

„Já potřebuju jít nahoru,“ řekla odhodlaně, když se mladík k pobavení kamarádů natáhl přes šířku schodiště, ale čelo se mu orosilo potem.

Vždyť je to dítě, povzbuzovala se. A Strike jde hned za tebou. To jí dodalo odvahy. „Uhni mi z cesty, buď tak laskav,“ řekla.

Zaváhal, vyhrkl drzou poznámku o její postavě a uhnul. Napůl očekávala, že ji popadne, až kolem něho bude procházet, ale on se jen dlouhým skokem vrátil ke kamarádům a všichni po ní dál pokřikovali sprosťárny, ale to už bez nevítaného doprovodu stoupala do schodů a s úlevou se vynořila na pavlači vedoucí k bytu Kathryn Kentové.

V bytě se svítilo. Robin se na vteřinu zastavila, zklidnila se a pak zazvonila.

Po několika vteřinách se dveře opatrně otevřely na deset centimetrů a objevila se v nich žena středního věku s dlouhým pletencem zrzavých vlasů.

„Kathryn?“

„Ano?“ opáčila žena podezíravě.

„Mám pro vás velice důležité informace,“ řekla Robin. „Musíte je slyšet.“

(„Neříkej: ‚Musím s vámi mluvit‘,“ instruoval ji Strike, „ani: ‚Mám na vás pár otázek.‘ Musíš jí to podat tak, aby to znělo, že z toho může získat nějakou výhodu. Dostaň se co nejdál, aniž bys jí řekla, kdo jsi. Chovej se tak, aby to znělo naléhavě, vzbuď v ní obavu, že by mohla o něco přijít, když tě nepustí dál. Musíš se dostat dovnitř dřív, než si to bude mít čas rozmyslet. Oslovuj ji jménem. Navaž s ní osobní vztah. Nepřestávej mluvit.“)

„O co jde?“ vyptávala se Kathryn Kentová.

„Můžu dál?“ zeptala se Robin. „Venku je strašná zima.“

„Kdo jste?“

„Tohle si opravdu musíte poslechnout, Kathryn.“

„Kdo…?“

„Kath?“ ozval se kdosi za jejími zády.

„Vy jste novinářka?“

„Jsem kamarádka,“ improvizovala Robin se špičkami bot za prahem. „Chci vám pomoct, Kathryn.“

„Hele…“

Vedle Kath se vynořil důvěrně známý, podlouhlý bledý obličej s velkýma hnědýma očima.

„To je ta holka, co jsem ti o ní povídala!“ řekla Pippa. „Pracuje pro něho…“

„Pippo,“ řekla Robin a zadívala se vysoké dívce zpříma do očí, „vy víte, že stojím při vás – potřebuju vám oběma něco sdělit a je to naléhavé…“

Nohu už měla ze dvou třetin za prahem. Do pohledu, který pevně upírala do vyděšených Pippiných očí, vložila veškerou upřímnou přesvědčivost, jakou v sobě dokázala najít.

„Pippo, nepřišla bych, kdybych si nemyslela, že je to opravdu důležité…“

„Pusť ji,“ řekla Pippa Kathryn. Znělo to ustrašeně.

Předsíň byla přecpaná věcmi, plná pověšených kabátů. Kathryn zavedla Robin do malého obýváku osvětleného stojací lampou a se stěnami vymalovanými bledě růžovou barvou. Na oknech visely hnědé závěsy, jejichž látka byla tak řídká, že jimi prosvítala světla z protějších budov i aut projíždějících v dálce. Na koberci s rozvířenými abstraktními vzory stála stará pohovka, kterou zakrýval poněkud špinavý oranžový přehoz, a na levném borovicovém konferenčním stolku před ní se povalovaly zbytky jídla z čínského bistra. V rohu byl rozviklaný počítačový stůl s laptopem. Robin si všimla, že ženy si spolu zřejmě právě zdobily malý umělý vánoční stromeček, a na okamžik pocítila lítost a výčitky svědomí. Na zemi ležely barevné žárovičky a na jediném křesle byla vytahaná spousta ozdob včetně porcelánové destičky s nápisem: Budoucí slavný spisovatel.

„Co chcete?“ zeptala se důrazně Kathryn Kentová s pažemi založenými na prsou.

Propichovala Robin urputným pohledem malých očí.

„Můžu se posadit?“ zeptala se Robin a udělala to, aniž by počkala na Kathryninu odpověď. („Udělej si pohodlí, chovej se nenuceně, ale ne drze, aby to měla co nejtěžší, kdyby se tě chtěla zbavit,“ řekl Strike.)

„Co chcete?“ opakovala Kathryn Kentová.

Pippa stála u okna a zírala na Robin, které neuniklo, že si nervózně pohrává s jednou z ozdob na stromeček: s myší převlečenou za Santa Clause.

„Víte, že zatkli Leonoru Quineovou a obvinili ji z vraždy?“ zeptala se Robin.

„Jasně že to vím. To já,“ Kathryn si ukázala na bujné poprsí, „našla účet od kreditní karty, na kterou nakoupila provazy, burku a pracovní kombinézy.“

„Ano,“ řekla Robin, „to vím.“

„Provazy a burku!“ vykřikla Kathryn Kentová. „Něco takovýho jistě nečekal. Celý roky ji považoval za staromódní malou… nudnou malou – kravku –, a podívejme, co mu provedla!“

„Ano,“ přisvědčila Robin, „já vím, že to tak na první pohled vypadá.“

„Co tím chcete říct, že ‚to tak vypadá…‘?“

„Kathryn, já jsem vás přišla varovat: oni si nemyslí, že to udělala ona.“

(„Nic určitýho. Nezmiňuj se výslovně o policii, když se tomu bude dát vyhnout, netvrď nic, co se dá ověřit, všechno udržuj v mlhavé rovině,“ řekl jí Strike.)

„Co tím chcete říct?“ opakovala Kathryn ostře. „Policie si nemyslí…?“

„Vy jste k té kartě měla přístup taky, a řadu příležitostí si ji okopírovat…“

Kathryn divoce přejela zrakem z Robin na Pippu, která bledá ve tváři žmoulala myšího Santu.

„Strike si ale nemyslí, že jste to udělala vy,“ řekla Robin.

„Kdo?“ opáčila Kathryn. Byla zjevně tak zmatená a ustrašená, že nedokázala jasně uvažovat.

„Její šéf,“ napověděla Pippa šeptem jako na divadle.

„Jo ten!“ vydechla Kathryn a obrátila se zpátky k Robin. „Ten přece pracuje pro Leonoru!“

„On si nemyslí, že jste to udělala,“ opakovala Robin, „ani že ten účet z karty je váš – přestože jste ho měla u sebe. Chci říct, ono to vypadá divně, ale on si je jistý, že se k vám dostal jen náhod…“

„Dala mi ho ona!“ řekla Kathryn Kentová, mávala rukama a zuřivě gestikulovala. „Jeho dcera mi ho dala, celý týdny jsem se nepodívala, co je na druhý straně, ani mě to nenapadlo. Já jen byla hodná, vzala jsem si od ní ten pitomej obrázek a tvářila se, jaký je to veledílo – byla jsem jenom hodná!“

„Já to chápu,“ řekla Robin. „My vám věříme, Kathryn, přísahám. Strike chce najít skutečného vraha, on se k tomu nestaví jako policie.“ („Naznačuj, netvrď.“) „On nechce prostě jen sáhnout po další ženě v pořadí, od které by se Quine mohl nechat… však víte, co chci říct…“

Slova mohl nechat svázat zůstala viset nevyřčená ve vzduchu.

Pippa byla čitelnější než Kathryn. Byla důvěřivá a snadno se nechala vystrašit, takže teď celá vyděšená pohlédla na Kathryn, která naopak zuřila.

„Třeba mě vůbec nezajímá, kdo ho zabil!“ vyštěkla se zaťatými zuby.

„Určitě ale nechcete skončit za mřížemi…“

„Že se o mě zajímají, vím jenom od vás! Ve zprávách nic neříkali!“

„No… ve zprávách ani nic nebude, to je jasné,“ řekla Robin konejšivě. „Policie nepořádá tiskové konference, na kterých by oznamovala, že se obávají, že patrně zatkli nesprávnou oso…“

„Kdo měl tu kreditní kartu? Ona.“

„Většinou ji měl u sebe Quine,“ řekla Robin, „a jeho žena není jediný člověk, který k ní měl přístup.“

„Jak víte, co si myslí policie? Proč byste to měla vědět líp než já?“

„Strike má v Metropolitní výborné kontakty,“ řekla Robin klidně. „Byl v Afghánistánu s jedním z policejních vyšetřovatelů, s Richardem Anstisem.“

Jméno muže, který ji vyslýchal, na Kathryn zřejmě zapůsobilo. Znovu se ohlédla na Pippu.

„Proč mi tohle všechno vykládáte?“ zajímala se Kathryn.

„Protože nechceme, aby se do vězení dostala další nevinná žena,“ odpověděla Robin. „Protože si myslíme, že policie ztrácí čas slíděním kolem nesprávných lidí, a protože…“ („Jakmile jednou zasekneš háček, přihoď trošku osobního zájmu, bude se to zdát uvěřitelnější.“) „Cormoranovi to pochopitelně taky přinese spoustu výhod,“ řekla Robin s předstíranou rozpačitostí, „když právě on dopadne skutečného vraha. Už podruhé,“ dodala.

„Jo tak,“ zvolala Kathryn Kentová a vehementně přikyvovala, „tak o tohle jde, že? On se tím chce proslavit.“Žádná žena, která strávila s Owenem Quinem aspoň dva roky, nikdy neuvěří, že sláva není žádná velká výhra.

„Podívejte, my vás jen chceme varovat, jak teď oni asi přemýšlejí,“ řekla Robin, „a požádat vás o pomoc. Ale samozřejmě, pokud nechcete…“

Robin se chystala vstát.

(„Jakmile jí to všechno řekneš, chovej se, jako by měla na vybranou. Svýho dosáhneš, až tě začne sama nahánět.“)

„Řekla jsem policii všechno, co vím,“ řekla Kathryn, kterou teď vyvedlo z rovnováhy, když Robin, vyšší než ona, zase vstala. „Nemám, co jinýho bych vám řekla.“

„Dobře, my si jen nejsme jistí, jestli vám kladli správné otázky,“ řekla Robin a usedla zpátky na pohovku. „Vy jste spisovatelka,“ odbočila zničehonic podle Strikových instrukcí od tématu, s očima upřenýma k laptopu v rohu místnosti. „Všímáte si věcí. Rozuměla jste jemu a jeho práci lépe než kdokoli jiný.“

Nečekaná lichotka způsobila, že všechna zuřivá slova, jimiž ji chtěla Kathryn zasypat (měla už pootevřená ústa, jen jen je na ni vychrlit), jí uvízla v hrdle.

„Takže?“ vyhrkla jen. Její agresivita teď působila trochu hraným dojmem. „Co chcete vědět?“

„Mohl by přijít pan Strike a vyslechnout si vás? Když nebudete chtít, tak nepřijde,“ ujistila ji Robin. (Nabídka, kterou její šéf neschválil.) „Respektuje vaše právo odmítnout.“ (Strike nic takového neřekl.) „Ale rád by všechno slyšel přímo z vašich úst a vašimi slovy.“

„Pochybuju, že bych mu mohla povědět něco užitečného,“ řekla Kathryn a opět si založila ruce, ale nedokázala zakrýt jistý nádech potěšené marnivosti.

„Já vím, že to je velká prosba,“ řekla Robin, „ale když nám pomůžete dopadnout skutečného vraha, Kathryn, bude se o vás v novinách psát z těch správných důvodů.“

Slib se lehce vznášel obývacím pokojem – to s Kathryn teď budou chtít dělat rozhovory dychtiví novináři, kteří ji budou obdivovat a vyptávat se na její práci, například: Povězte mi něco o Melinině oběti…

Kathryn pohlédla úkosem na Pippu, která vyhrkla:

„Ten hajzl mě unesl!“

„Pokusila ses na něho zaútočit, Pip,“ řekla Kathryn. Obrátila se poněkud zneklidněně k Robin. „Já jsem ji nikdy neponoukala, aby to udělala. Ona byla jen – když jsme se dozvěděly, co Owen napsal v té knížce –, obě jsme byly… a myslely jsme si, že on – váš šéf – dostal za úkol, aby to na nás hodil.“

„Chápu,“ lhala Robin, jíž ta úvaha připadala vyšinutá a paranoidní, ale možná právě tohle se z člověka stane, když stráví nějaký čas s Owenem Quinem.

„Nechala se unýst a nepřemýšlela,“ řekla omluvně Kathryn a podívala se na svoji chráněnkyni se směsí lásky a výčitky. „Pip má poněkud prudší povahu.“

„To se dá snadno pochopit,“ řekla Robin pokrytecky. „Můžu tedy zavolat Cormorana – chci říct, pana Strika? Požádat ho, aby za námi přišel?“

Už si z kapsy vytáhla mobil a zadívala se na displej. Strike jí poslal esemesku:

Jsem na pavlači. Zmrzlej na kost.

Odpověděla mu:

Vydrž 5 min.

Stačily jí tři. Kathryn přesvědčila Robinina upřímnost a porozumění a stále vyděšená Pippa ji rovněž povzbudila k tomu, že bude lepší pustit Strika dovnitř a zjistit, jak se věci mají. Když tedy nakonec zaklepal, Kathryn vyrazila k domovním dveřím bezmála ochotně.

Po Strikově příchodu se zdálo, že se pokoj zmenšil. Vedle Kathryn působil mohutně a téměř zbytečně chlapsky. Sklidila vánoční ozdoby z jediného křesla v pokoji, a když se na ně Strike posadil, skoro se pod ním ztrácelo. Pippa se stáhla do rohu pohovky a posadila se na opěradlo, přičemž po Strikovi vrhala pohledy plné vzdoru a hrůzy.

„Nechcete něco k pití?“ vybafla na Strika v těžkém kabátě. Jeho boty velikosti čtrnáct nehybně spočívaly na rozvířeném koberci.

„Trocha čaje by bodla,“ řekl.

Kathryn zmizela v kuchyňce. Pippa, která tak zůstala se Strikem a s Robin o samotě, zpanikařila a odcupitala za ní.

„To sis vedla zatraceně dobře,“ zamumlal Strike k Robin, „když dokonce nabízejí čaj.“

„Ona je nesmírně pyšná na to, že je spisovatelka,“ opáčila Robin tlumeně, „což znamená, že mu dokázala porozumět lépe než kdokoli…“

Ale to už se vrátila Pippa s krabičkou laciných sušenek a Strike s Robin okamžitě zmlkli. Pippa se opět usadila na kraj pohovky a dál vrhala po Strikovi kradmé ustrašené pohledy, které v sobě měly – podobně jako když se krčila v jejich kanceláři – náznak teatrálního požitku.

„To je od vás moc milé, Kathryn,“ řekl Strike, když na stůl postavila tác s čajem. Na jednom z hrníčků si Robin všimla nápisu To chce klit a korekturu.

„To ještě uvidíme,“ odsekla Kentová a se založenýma rukama na něho z výšky zírala.

„Sedni si, Kath,“ uklidňovala ji Pippa a Kathryn zdráhavě usedla na pohovku mezi Pippu a Robin.

Strikovým hlavním úkolem teď bylo posílit dosavadní křehkou důvěru, jíž se díky Robin podařilo dosáhnout. Přímý útok tady nepřicházel v úvahu. Začal proto mluvit podobně jako předtím Robin: naznačoval, že úřady mají pochybnosti o Leonořině zatčení a přezkoumávají dosavadní důkazy. Nezmínil se sice přímo o policii, ale každým slovem naznačoval, že vyšetřovatelé z Metropolitní nyní obracejí pozornost ke Kathryn Kentové. Zatímco mluvil, kdesi v dálce zahoukala siréna. Strike je dále ujistil, že on osobně je přesvědčený, že Kentová je naprosto nevinná, ale považuje ji za důležitého svědka, jehož význam policie podcenila a řádně nevyužila.

„Jo, v tom můžete mít pravdu,“ řekla. Ne že by pod jeho konejšivými slovy přímo rozkvetla, ale aspoň se trochu uvolnila. Vzala si hrníček s nápisem To chce klit a s předstíraným opovržením řekla: „Jediný, co je zajímalo, byl náš sexuální život.“

Strike si to od Anstise pamatoval tak, že Kathryn na dané téma vypovídala zcela dobrovolně a poskytla jim spoustu informací, o něž ji nikdo ani nežádal.

„Já se nezajímám o váš sexuální život,“ prohlásil Strike. „Abych to řekl otevřeně, je zřejmé, že doma se mu nedostávalo toho, co potřeboval.“

„Nespal s ní už roky,“ řekla Kathryn. Robin si vzpomněla na fotografie svázaného Quinea z Leonořiny ložnice a rychle sklopila oči do hrníčku s čajem. „Neměli nic společnýho. Nemohl s ní mluvit o své práci, protože ji nezajímala, bylo jí to ukradený. Povídal nám – že?“ pohlédla na Pippu usazenou na opěradle po jejím boku, „že si nikdy ani pořádně nepřečetla žádnou jeho knihu. Potřeboval někoho, s kým by si na téhle úrovni rozuměl. A se mnou si mohl o literatuře povídat skutečně do hloubky.“

„A se mnou taky,“ vložila se do toho najednou i Pippa. „Zajímal ho problém lidské identity, víte, a celé hodiny mi vyprávěl o tom, jaké to pro mě musí být, když jsem se v podstatě narodila v nesprávném…“

„Ano, říkal mi, jaká je to úleva, že může mluvit s někým, kdo opravdu rozumí jeho dílu,“ skočila Kathryn Pippě do řeči zvýšeným hlasem a umlčela ji.

„Já jsem si to myslel,“ řekl Strike a přikyvoval. „A rozumím tomu dobře, že policie se vás ani neobtěžovala na nic z toho zeptat?“

„Oni se jen ptali, kde jsme se seznámili, a já jim odpověděla: Na jehokurzu tvůrčího psaní,“ řekla Kathryn. „Šlo to pozvolna, rozumíte, on se zajímal o moje psaní…“

„… o naše psaní…“ podotkla Pippa tiše.

Kathryn mluvila obšírně, Strike stále přikyvoval a tvářil se, že ho zajímá, jak se vztah mezi učitelem a studentkou postupně rozvinul v cosi mnohem vřelejšího. Pippa u všeho asistovala a zdálo se, že Quinea s Kathryn opouštěla vždy až u dveří do ložnice.

„Já píšu netradiční fantasy,“ prohlásila Kathryn a Strika překvapilo a trochu pobavilo, že začala mluvit jako Fancourt: v nacvičených frázích, v bonmotech. Bezděčně ho napadlo, kolik lidí asi hodiny osaměle vysedává při psaní svých příběhů a v přestávkách na kávu si nacvičuje, jak budou řečnit o své práci, a pak si vzpomněl, co mu řekl Waldegrave o Quineovi: jak bez rozpaků přiznal, že si nacvičuje rozhovory s propiskou. „Ve skutečnosti je to spíš fantasy spojená s erotikou, ale jsou to literární texty. A to je právě problém s tradičními vydavateli, víte, oni se bojí podstoupit riziko s něčím, co neznají z dřívějška. Uvažují pořád jen v obchodních kategoriích a škatulkách, a když propojíte různé žánry, když vytvoříte něco naprosto nového, bojí se do toho jít… Vím, že Liz Tasselová,“ Kathryn to jméno vyslovila, jako by šlo o nějakou nemoc, „Owenovi tvrdila, že moje dílo je pro příliš úzký okruh čtenářů. Jenže to je právě skvělé na nezávislém vydávání knih, ta svoboda…“

„Jo,“ podotkla Pippa, zjevně se zoufalou snahou přispět svou troškou do mlýna, „to je pravda, podle mě může pro žánrovou beletrii nezávislé vydávání představovat způsob, jak…“

„Až na to, že já nepíšu zrovna žánrovou literaturu,“ zarazila ji Kathryn a lehce se zamračila, „já právě říkám…“ „… ale Owen měl pocit, že pro moje paměti bude lepší, když půjdu tradiční cestou,“ nedala se Pippa. „Víte, on měl skutečně hluboký zájem o genderovou identitu a fascinovalo ho, čím jsem si musela projít. Seznámila jsem ho s několika dalšími transsexuály a on slíbil, že o mně promluví se svým redaktorem, protože si myslel, že s dobře udělanou reklamou a s příběhem, který zatím nikdo pořádně nevyprávěl, rozumíte…“

„Owen miloval Melininu oběť, nedokázal se od ní odtrhnout. V podstatě mi trhal stránky z ruky, sotva jsem dokončila další kapitolu,“ řekla Kathryn zvýšeným hlasem, „a řekl mi, že…“

Náhle se zasekla uprostřed věty. Z Pippiny tváře až směšně rychle vyprchalo veškeré podráždění z toho, že ji Kathryn ustavičně přerušuje. Obě – alespoň tak to Robin vnímala – si najednou uvědomily, že po celou tu dobu, kdy je Quine zahrnoval přemrštěným povzbuzováním, zájmem a chválou, nabývaly na starém elektrickém psacím stroji skrytém před jejich dychtivými zraky svých obscénních obrysů postavy Harpyje a Epicoeny.

„A mluvil s vámi o vlastní práci?“ zeptal se Strike.

„Trochu,“ špitla Kathryn nevýrazným hlasem.

„Víte, jak dlouho pracoval na románu Bombyx mori?“

„Po většinu té doby, co jsem se s ním znala,“ řekla.

„Co o něm říkal?“

Rozhostilo se ticho. Kathryn a Pippa se po sobě podívaly.

„Já už jsem mu řekla,“ otočila se Pippa na Kathryn a po Strikovi rychle šlehla významným pohledem, „že nám tvrdil, že to bude něco jiného.“

„Jo,“ vydechla Kathryn ztěžka. Založila si ruce. „Neřekl nám, že to bude něco takového.“

Něco takového… Strike si vzpomněl na hnědou lepkavou tekutinu vytékající z Harpyjiných ňader. Pro něj to byl jeden z nejodpornějších obrazů v celé knize. A taky si pamatoval, že Kathrynina sestra zemřela na rakovinu prsu.

„Neříkal, jak bude kniha vypadat?“ zeptal se Strike.

„Lhal,“ prohlásila Kathryn prostě. „Říkal, že to bude nějaká pouť spisovatele nebo něco v tom smyslu, ale vymýšlel si… napovídal nám, že my tam budeme jako…“

„‚Nádherné ztracené duše‘,“ špitla Pippa, na kterou podle všeho mocně zapůsobil už jen ten výraz.

„Jo,“ přisvědčila Kathryn.

„Četl vám z toho někdy nějaký úryvek, Kathryn?“

„Ne,“ odpověděla. „Říkal, že chce, aby to bylo…“

„Ale no tak, Kath,“ pronesla Pippa tragicky. Kathryn si zabořila tvář do dlaní.

„Počkejte,“ řekla Robin laskavě a začala se přehrabovat v kabelce, aby jí podala kapesníky.

„Ne,“ odmítla ji Kathryn nevlídně, zvedla se z pohovky a zmizela v kuchyni. Vrátila se s rolí papírových utěrek.

„On říkal,“ zopakovala, „že chce, aby to bylo překvapení. Hajzl,“ ulevila si a opět se posadila. „Hnusnej hajzl.“

Osušila si tvář kolem očí a zavrtěla hlavou, hříva dlouhých ryšavých vlasů poletovala ze strany na stranu a Pippa ji hladila po zádech.

„Pippa mi řekla,“ ozval se Strike, „že vám Quine vhodil kopii rukopisu skrz dveře.“

„Jo,“ potvrdila Kathryn.

Bylo zjevné, že Pippa se už k té indiskrétnosti přiznala.

„Jude odvedle ho při tom viděla. Je to vlezlá mrcha, pořád mě šmíruje.“

Strike před chvílí prostrčil škvírou na dopisy vlezlé sousedce další dvacku jako poděkování za to, že ho informovala o návratu Kathryn domů. Teď se zeptal:

„Kdy?“

„V noci z pátýho na šestýho,“ odpověděla Kathryn.

Strike skoro cítil Robinino napětí a vzrušení.

„Fungovala tehdy světla před vašimi domovními dveřmi?“

„Ty? Ty nesvítí už několik měsíců.“

„Mluvila s Quinem?“

„Ne, jenom vykoukla z okna. Byly snad dvě hodiny v noci, určitě by nešla ven jenom v noční košili. Ale viděla ho takhle přicházet a odcházet mockrát. Věděla, jak vyvypadá,“ vzlykala Kathryn, „v tom svým stustupidním kabátě a klobouku.“

„Pippa říkala, že byl u rukopisu nějaký vzkaz,“ navázal Strike.

„Jo: ‚Je načase se spolu vyrovnat‘,“ řekla Kathryn.

„Máte ho pořád u sebe?“

„Spálila jsem ho,“ řekla Kathryn.

„Byl adresován vám? ‚Milá Kathryn‘?“

„Ne,“ řekla, „jenom ten vzkaz a přimalovaný polibek. Hajzl!“ štkala.

„Co kdybych nám přinesla něco silnějšího k pití?“ nabídla se Robin překvapivě.

„Něco je v kuchyni,“ řekla Kathryn a její odpověď zdusila papírováutěrka, kterou si tiskla k ústům a tváři. „Že to přineseš, Pip?“

„Jste si jistá, že byl ten vzkaz od něho?“ zeptal se Strike, zatímco Pippa pospíchala pro alkohol.

„Jo, bylo to napsaný jeho rukou. Ten rukopis bych poznala kdekoli,“ řekla Kathryn.

„Jak jste ten vzkaz chápala?“

„Já nevím,“ odpověděla Kathryn mdle a osušovala si uplakané oči. „Je načase se vyrovnat se mnou, protože se vrátil ke svý ženě? A načase, aby se vyrovnal vůbec se všemi… nejen se mnou. Zbabělej hajzl, neměl žaludek na to, aby se mi přiznal,“ řekla a nevědomky tak opakovala slova Michaela Fancourta. „Mohl mi přece říct, že nechce… kdyby to chtěl skončit… proč udělal něco takovýho? Proč? A nešlo přece jen o mě… Pip… předstírat, že má o ni starost, rozebírat s ní její život… ona si procházela strašným obdobím… chci jen říct, ty její memoáry nejsou samozřejmě žádná velká literatura, ale…“

Pippa se vrátila s cinkajícími skleničkami a s lahví brandy a Kathryn zmlkla.

„Schovávali jsme si to na vánoční pudink,“ řekla Pippa a zručně brandy odšroubovala. „Tumáš, Kath.“

Kathryn uchopila velkou sklenku brandy a hodila ji do sebe na ex. Zdálo se, že splnila svůj účel. Odfrkla si, narovnala se v zádech. Robin si nechala nalít jen symbolicky. Strike odmítl.

„Kdy jste četla rukopis?“ zeptal se Kathryn, která už si dolévala další sklenku.

„Ten samý den, co jsem ho našla, devátýho, když jsem se vrátila domů pro oblečení. Bydlela jsem u Angely v hospicu, víte… On mi nebral telefon už od svátku Guye Fawkese, ani jednou mi to nevzal, a to jsem mu řekla, že Angela je na tom fakt hodně zle, nechávala jsem mu vzkazy. Pak jsem se vrátila domů a našla tam na zemi rozházenej ten rukopis. Říkala jsem si: Tak kvůli tomuhle to nebral, chtěl, abych si to napřed přečetla? Vzala jsem si to s sebou do hospicu a přečetla si to tam, když jsem seděla u Angely.“

Robin si sotva dokázala představit, jaké to muselo být – číst si své vyobrazení od milence, když seděla u lože umírající sestry.

„Zavolala jsem Pip – že?“ řekla Kathryn a Pippa přikývla. „A řekla jsem jí, co Owen provedl. Pořád jsem mu volala, ale on to ani teď nebral. No a když Angela umřela, tak jsem si řekla: Seru na to. Však já si tě najdu.“ Brandy vlila do bledých Kathryniných tváří barvu. „Šla jsem k nim domů, ale když jsem ji uviděla – tu jeho ženu –, bylo mi jasný, že mi říká pravdu. Nebyl tam. Tak jsem jí řekla, ať mu vyřídí, že Angela umřela. On Angelu znal,“ obličej se jí zase stáhl zadržovaným pláčem. Pippa odložila sklenku a objala Kathryn kolem rozechvělých ramen. „Chtěla jsem, aby si aspoň uvědomil, co mi provedl, zrovna když jsem přišla o…“

Asi minutu se v pokoji nic neozývalo, jen Kathryniny vzlyky a vzdálený pokřik mladíků ze dvora pod okny.

„To je mi líto,“ pronesl Strike formálně.

„Muselo to být pro vás strašné,“ řekla Robin.

Všechny čtyři teď spojoval křehký duch jakéhosi kamarádského spojenectví. Mohli se shodnout přinejmenším na jedné věci; že se Owen Quine zachoval hrozně.

„Já jsem ale přišel především kvůli tomu, abych využil vašich schopností v oboru textové analýzy,“ obrátil se Strike na Kathryn, když si opět osušila oči, které jí už opuchly do úzkých škvírek.

„Co tím myslíte?“ vyhrkla stroze, ale Robin v jejím hlase zaslechla i polichocenou hrdost.

„Nerozumím některým věcem, které Quine v Bombyx mori napsal.“

„To není těžký text,“ řekla a pak opět nevědomky opakovala slova Michaela Fancourta: „Cenu za jemnost ztvárněných postav to zrovna nedostane, že?“

„To já nevím,“ řekl Strike. „Je tam ale jedna velice zvláštní postava.“

„Marnivec?“ vyhrkla.

Pochopitelně, pomyslel si, že ji napadne právě tohle. Fancourt je slavný.

„Já měl na mysli Vykrajovače.“

„O tom nechci mluvit,“ řekla s rozhodností, která Robin zaskočila. Kathryn vrhla rychlý pohled na Pippu. A Robin postřehla, jak oběma na kratičký okamžik vzplálo v očích špatně skrývané, sdílené tajemství.

„On předstíral, že je lepší,“ řekla Kathryn. „Předstíral, že existují věci, které jsou pro něho posvátné. A pak šel a…“

„Zdá se, že nikomu se nechce do toho, aby mi postavu Vykrajovače osvětlil,“ řekl Strike.

„To je kvůli tomu, že někteří z nás ještě vědí, co je to slušnost,“ řekla Kathryn.

Strike očima vyhledal Robin. Snažil se jí naznačit, aby převzala iniciativu.

„Jerry Waldegrave už Cormoranovi řekl, že Vykrajovač je on,“ řekla váhavě.

„Já mám Jerryho Waldegravea ráda,“ prohlásila Kathryn vzdorovitě.

„Znáte se s ním?“ zeptala se Robin.

„Owen mě vzal na večírek, o předminulých Vánocích,“ odpověděla. „Byl tam i Waldegrave. Roztomilý člověk. Trochu se tam namazal,“ dodala.

„On pil už tenkrát?“ prohodil Strike.

Byla to chyba. Povzbudil Robin, aby převzala iniciativu, protože správně usoudil, že je tolik neděsí. Když teď jejich rozhovor přerušil, Kathryn hned zmlkla.

„Byl na tom večírku ještě někdo zajímavý?“ zeptala se Robin a upila brandy.

„Byl tam Michael Fancourt,“ řekla Kathryn zničehonic. „Lidi říkají, že je arogantní, ale mně připadal okouzlující.“

„Aha – a mluvila jste s ním?“

„Owen chtěl, abych se mu vyhýbala,“ řekla, „ale já šla na záchod a cestou zpátky jsem mu jen řekla, jak moc se mi líbil Prázdný dům. Owenovi by se to určitě nezamlouvalo,“ řekla s dojemným uspokojením. „Pořád mluvil o tom, jak je Fancourt přeceněný, ale podle mě je úžasnej. No a tak jsme tam spolu chvíli mluvili a pak ho někdo odtáhl jinam. Ano,“ opakovala vzdorovitě, jako by se přízrak Owena Quinea vznášel v místnosti a mohl slyšet, jak chválí jeho rivala, „pro mě byl okouzlující. Popřál mi hodně štěstí s psaním,“ řekla a upila brandy.

„Řekla jste mu, že jste Owenova přítelkyně?“ zeptala se Robin.

„Ano,“ odpověděla Kathryn s mírně zatrpklým úsměvem, „a on se zasmál a povídá: ‚Tak to vás lituju.‘ Nijak se tím nevzrušoval. Řekla bych, že už ho Owen vůbec nezajímal. Podle mě je to zkrátka milý člověk a úžasný spisovatel. Lidi jsou závistiví, když má člověk úspěch, že?“

Nalila si další brandy. Snášela ji pozoruhodně dobře. Kromě barvy v jejích tvářích na ní nebyly znát žádné známky podnapilosti.

„A taky máte ráda Jerryho Waldegravea,“ řekla Robin jakoby roztržitě.

„Ten je strašně milý,“ chytila se Kathryn, která teď byla v ráži a chválila všechny, které Quine napadl. „Příjemnej mužskej. Byl ale strašně, strašně opilej. Seděl stranou a lidi se mu obloukem vyhýbali, rozumíte. Ta mrcha Tasselová nám řekla, ať ho necháme být, že žvatlá nesmysly.“

„Proč jste o ní řekla, že je mrcha?“ zeptala se Robin.

„Stará snobská kráva,“ řekla Kathryn. „Už jen to, jak se mnou i s ostatními mluvila. Ale já vím, o co šlo: byla naštvaná, že tam byl Michael Fancourt. Řekla jsem jí – Owen se odešel podívat, jestli je Jerry v pořádku, ať si ta stará mrcha říká, co chce, přece ho nenechá napospas osudu odpadlýho někde na židli – no a tak jí povídám: ‚Zrovna jsem mluvila s Fancourtem, je okouzlující.‘ To se jí nelíbilo,“ dodala Kathryn spokojeně. „Vůbec se jí nelíbila představa, že se ke mně chová tak přívětivě, když ji přitom nesnáší. Owen mi říkal, že bývala do Fancourta zamilovaná, ale že on jí nikdy nevěnoval pozornost.“

Dávný drb si zjevně vychutnávala. Přinejmenším tenkrát večer patřila mezi zasvěcence.

„Odešla brzy poté, co jsem jí to řekla,“ prohlásila Kathryn a zářila spokojeností. „Strašná ženská.“

„Michael Fancourt mi povídal,“ ozval se Strike a Kathryn i Pippa k němu okamžitě obrátily zrak, dychtivě si chtěly poslechnout, co asi říkal slavný spisovatel, „že Owen Quine s Elizabeth Tasselovou spolu kdysi chodili.“

Na okamžik zavládlo zaražené ticho a potom Kathryn Kentová vybuchla smíchy. Nepochybně se smála upřímně: pokoj zaplnil chrčivý, téměř radostný výskot.

„Owen a Elizabeth Tasselová?“

„Tak to Fancourt říkal.“

Při pohledu na nečekaně rozjařenou Kathryn Kentovou se Pippa celá rozzářila. Kathryn se zvrátila do opěradla pohovky a snažila se popadnout dech. Jak se celá otřásala nefalšovaným pobavením, vyšplíchla si na kalhoty brandy. Pippa se od ní nakazila a také se hystericky rozesmála.

„To nikdy,“ úpěla Kathryn, „ani za… milion… let…“

„Mělo to být velice dávno,“ řekl Strike, ale její zrzavá hříva se jen dál natřásala, jak se s nelíčeným veselím hlasitě smála.

„Owen a Liz… nikdy. Nikdy, nikdy… Vy to nechápete,“ řekla a nyní si musela otírat slzy od smíchu. „Podle něj byla odporná. To by mi řekl… Owen mluvil o všech ženských, s kterými se vyspal, v tomhle ohledu on nebyl žádnej džentlmen, že ne, Pip? To bych určitě věděla, kdyby ti dva někdy… Nechápu, kde na to Michael Fancourt přišel. Ani náhodou!“ prohlásila Kathryn Kentová s nenuceným pobavením a skálopevným přesvědčením zároveň.

Smích ji uvolnil.

„Ale přitom nevíte, co ve skutečnosti znamená Vykrajovač?“ zeptala se jí Robin a postavila prázdnou sklenku od brandy na borovicový konferenční stolek s rozhodností hosta, který se chystá odejít.

„Já jsem neříkala, že to nevím,“ ohradila se Kathryn, pořád ještě trochu bez dechu po protahovaném smíchu. „Já to dobře vím. Jenom je to hnusný, udělat tohle Jerrymu. Ten zatracenej pokrytec… Owen mi kladl na srdce, abych o tom nikdy nikomu neřekla, a pak jde a napíše si to do Bombyx mori…“

Robin nepotřebovala Strikův varovný pohled k tomu, aby zůstala zticha a ponechala volný průchod Kathrynině dobré náladě povzbuzené brandy, požitku z jejich soustředěné pozornosti a pocitu výlučnosti, kterým ji obdařilo vědomí, že zná citlivá tajemství významných lidí z literárních kruhů.

„Tak dobře,“ ozvala se po chvíli. „Dobře, já vám to tedy povím… Owen mi to prozradil, když jsme z toho večírku odcházeli. Jerry byl ten večer strašně opilý a jeho manželství se rozpadá, víte, vlastně se to táhne už léta… Ten večer před oslavou se s Fenellou strašně pohádali a ona muřekla, že jejich dcera možná není jeho. Že je možná…“

Strike věděl, co přijde.

„… Fancourtova,“ dokončila Kathryn po přiměřené dramatické pauze. „Trpaslice s velkou hlavou, dítě, které chce potratit, protože si není jistá, čí je, rozumíte? Vykrajovač s těmi nasazenými parůžky… Owen mi kladl na srdce, ať držím jazyk za zuby. ‚To není žádná legrace,‘ říkal. ‚Jerry svou dceru miluje, je to jediná dobrá věc, která se mu v životě přihodila.‘ Ale sám o tom mluvil celou cestu domů. Pořád mlel o Fancourtovi a o tom, jak by nesnesl pomyšlení, že má dceru, protože Fancourt nikdy nechtěl žádné děti… Všechny ty žvásty o tom, jak musíme Jerryho chránit! Cokoli, čím by mohl ranit Michaela Fancourta. Cokoli.“

46

Leander bojoval; vlny se vzdouvaly

a táhly ho do hlubin, ke dnu

posetému perlami…

Christopher Marlowe: Héró a Leander

O půl hodiny později se Strike s velkými díky rozloučil s Robin, vděčný za účinky laciné brandy a za Robinino osobité spojení jasného myšlení a laskavosti. Robin jela domů za Matthewem a zářila radostí a vzrušením. Na Strikovu teorii o vrahovi Owena Quinea už teď pohlížela vlídněji než dřív. Částečně proto, že jí nic z toho, co jim řekla Kathryn Kentová, neodporovalo, ale hlavně se po společném výslechu cítila být svému šéfovi mnohem blíž.

Strike se vrátil do svého podkroví v méně povznesené náladě. Nepil nic jiného než čaj a věřil své teorii pevněji než dřív, ale stále neměl jiný důkaz než pásku z psacího stroje. A to nebude k zastavení policejního stíhání Leonory stačit.

V noci ze soboty na neděli silně mrzlo, ale během dne se příkrovem mraků tu a tam prodralo slabé sluníčko. Déšť smyl část nahromaděného sněhu do kanálů a zbytek proměnil v klouzavou břečku. Strike zamyšleně přecházel mezi bytem a kanceláří. Nevzal telefonát od Niny Lascellesové a odmítl pozvání na večeři od Nicka s Ilsou. Vymluvil se na papírování, ale ve skutečnosti dával přednost samotě. Neměl chuť znovu s někým probírat Quineův případ.

Vědomě se stále držel profesionálních zásad, přestože pro něj přestaly platit v okamžiku, kdy opustil Speciální vyšetřovací jednotku. I když z právního hlediska mohl teď o svých podezřeních tlachat, s kým se mu zlíbí, nadále je považoval za důvěrná. Částečně za tím byl hluboce zakořeněný zvyk, ale hlavně bral nesmírně vážně možnost (byť se jí jiní mohli pošklebovat), že by se vrah mohl doslechnout, co si myslí a jaké kroky podniká. Podle Strikova názoru spočíval nejbezpečnější způsob, jak zajistit, aby tajné informace neunikly, v tom, že se o nich nikomu neřekne.

V pondělí ho opět navštívil šéf a milenec nevěrné slečny Brocklehurstové, jehož masochismus se nyní rozšířil o přání dozvědět se, jestli nemá, jak ji silně podezříval, někde bokem ukrytého ještě třetího milence. Strike ho poslouchal jen na půl ucha, v duchu se soustředil na činnost Davea Polwortha, který mu začínal připadat jako poslední naděje. Robinino úsilí zůstalo bezvýsledné, navzdory hodinám, které strávila hledáním důkazu, o který ji požádal.

O půl šesté večer seděl v bytě a sledoval předpověď počasí, v níž ohlašovali na konec týdne návrat mrazů. Vtom mu zazvonil telefon.

„Hádej co, Diddy?“ řekl Polworth v praskajícím éteru.

„Děláš si ze mě prdel,“ řekl Strike a hrudník se mu nadmul náhlým očekáváním. „Mám to, kámo.“ „Nekecej,“ vydechl Strike. Byla to sice jeho teorie, ale žasl teď úplně stejně, jako by Polworth celé pátrání provedl sám bez pomoci.

„Mám to tady zabalený, čeká to na tebe.“

„Pošlu pro to někoho hned zítra ráno…“

„A já teď pojedu domů a dám si pořádnou horkou koupel,“ řekl Polworth. „Frajere, ty seš zatraceně…“ „Já vím, že jsem. O mý odměně si promluvíme jindy. Jsem promrzlej na kost, Diddy, jedu domů.“

Strike tu novinku zatelefonoval Robin. Měla stejnou radost jako on.

„Takže zítra!“ řekla plná odhodlání. „Zítra už to určitě najdu, ujistím se…“ „Buď opatrná,“ přerušil ji Strike. „Tohle není žádná soutěž.“

Tu noc téměř nespal.

Robin se objevila v kanceláři až v jednu hodinu odpoledne, ale už ve chvíli, kdy uslyšel bouchnout skleněné dveře a její hlas, měl jasno.

„Ty jsi…?“

„Ano,“ přisvědčila zadýchaně.

Myslela si, že ji obejme, čímž by překročil hranici, k níž se nikdy dřív ani nepřiblížil, ale skokem, který zdánlivě směřoval k ní, se ve skutečnosti vrhl po mobilu na pracovním stole.

„Volám Anstisovi. Zvládli jsme to, Robin.“

„Cormorane, já myslím, že…“ spustila Robin, ale Strike ji už neposlouchal. Hnal se zpátky do své kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Robin stísněně usedla do křesla u počítače. Strikův tlumený hlas za dveřmi stoupal a klesal. Nervózně se zvedla a odešla na záchod, kde si umyla ruce, zadívala se do popraskaného a potečkovaného zrcadla nad umyvadlem a zkoumala neprakticky lesklou a výraznou hřívu svých zlatých vlasů. Vrátila se do kanceláře, posadila se a nedokázala se zabrat do žádné práce. Všimla si, že si ještě nerozsvítila vánoční stromeček, napravila to tedy a čekala, roztržitě si okusovala nehet na palci, což nedělala už léta.

Strike se vynořil z kanceláře po dvaceti minutách se strnulým a nepříjemným výrazem.

„Stupidní zatracenej kretén!“ zněla jeho první slova.

„Ne!“ vydechla Robin.

„Nic z toho nepochopil,“ řekl Strike, příliš dotčený, než aby si mohl sednout, kulhal sem a tam v uzavřeném prostoru. „Nechal si zanalyzovat ten krvavej hadr z garáže a ona je na něm Quineova krev – to je teda objev, mohl se přece říznout měsíce zpátky. Jenže on je tak zamilovanej do tý svý pitomý teorie…“

„Řekls mu, že kdyby jen sehnal povolení k domovní prohlídce…?“

„JE TO DEBIL!“ zařval Strike a praštil do kovové registratury, až se celá rozvibrovala a Robin v křesle nadskočila.

„Nemůže přece popřít… jakmile budeme mít výsledky z forenzní laboratoře…“

„To je právě to slabý místo, Robin!“ řekl a otočil se k ní. „Když neudělá prohlídku předtím, než nechá vypracovat forenzní nález, možná tam už potom nic nenajde!“

„Řekls mu ale o tom psacím stroji?“

„Jestliže tak prostej fakt, že to tam je, nepraští toho blba do očí, tak…“

Neodvážila se mu dávat už žádné další návrhy, jen se dívala, jak chodí sem a tam se zakaboněným čelem, a byla teď příliš ustrašená na to, aby se mu svěřila s tím, co ji trápí.

„Do háje,“ zavrčel Strike při šesté otočce zpátky k jejímu pracovnímu stolu. „Nedá se nic dělat. Nemáme na vybranou. Al,“ zamumlal a už opět vytahoval svůj mobil, „a Nick.“

„Kdo je Nick?“ zeptala se Robin, zoufale se snažíc držet krok.

„Manžel Leonořiny advokátky,“ řekl Strike a už mačkal tlačítka na mobilu. „Starej kamarád… on je gastroenterolog…“

Znovu se uchýlil do své kanceláře a třískl za sebou dveřmi.

Protože se potřebovala něčím zabavit, nabrala Robin s bušícím srdcem vodu do konvice a uvařila jim oběma čaj. Hrnky osaměle vychládaly a Robin čekala.

Když se Strike za čtvrt hodiny objevil, vypadal už klidnější.

„Tak dobře,“ popadl čaj a zhluboka se napil. „Mám plán a budu tě potřebovat. Jdeš do toho?“

„Samozřejmě!“ přisvědčila Robin.

Seznámil ji v hrubých obrysech s tím, co chce udělat. Bylo to ambiciózní a vyžadovalo to taky notnou dávku štěstí.

„Takže?“ zeptal se jí Strike nakonec.

„Bez problému,“ řekla Robin.

„Možná tě potřebovat nebudeme.“

„Chápu.“

„Na druhou stranu, můžeš sehrát klíčovou roli.“

„Ano,“ přikývla Robin.

„Jseš si jistá, že je to v pohodě?“ zeptal se Strike a bedlivě ji pozoroval.

„Úplně v pohodě,“ řekla Robin. „Chci to udělat, opravdu – já jenom,“ zaváhala, „myslím, že…“

„Co?“ vyhrkl Strike zostra.

„Myslím, že bych si to radši měla nacvičit,“ vyhrkla Robin.

„No jo,“ odtušil Strike a dál ji zkoumavě sledoval. „Jo, to je pravda. Do čtvrtka to snad zvládneme. Aspoň myslím, že je to čtvrtek. Ještě to prověřím…“

Potřetí zmizel do zadní kanceláře. Robin se vrátila k počítači.

Zoufale toužila přispět k dopadení vraha Owena Quinea, ale to, co se chystala říct, než ji vystrašila příkrost Strikovy reakce, znělo: „Myslím, že mě možná viděl.“

47

Haha! Zamotáváš se do vlastního díla

opravdu jako bourec.

John Webster: Bílá ďáblice

Ve světle starodávné pouliční lampy působily nástěnné malby na průčelí klubu Chelsea Arts přízračně. Na duhově zbarvených stěnách uprostřed dlouhé nízké řady spořádaně bílých domů se vyjímala skrumáž cirkusových postaviček: čtyřnohá blondýna, slon pojídající svého ošetřovatele, vyhublý hadí muž v pruhovaném vězeňském úboru, který si zjevně strkal hlavu do vlastní řiti. Klub stál v ospalé elegantní ulici lemované stromy. Ticho posiloval sníh, který se začal sypat s obnovenou silou a vršil se na střechách a chodnících, jako by krátký oddech od arktického počasí snad ani nebyl. Celý čtvrtek sněhová bouře neustále sílila. Starý klub pomalovaný čerstvými pastelovými barvami působil skrz zčeřený závoj ledových vloček zvláštně nehmotným dojmem, připomínal kartonové kulisy namalované technikou trompe l’oil.

Strike postával ve stinné uličce ústící do Old Church Street a sledoval, jak se jeden po druhém sjíždějí na večírek. Uviděl starého Pinkelmana, jemuž s kamennou tváří pomáhal z taxíku Jerry Waldegrave, zatímco Daniel Chard jen postával o berlích a v kožešinové čepici, všem rozpačitě kýval na pozdrav a usmíval se. Elizabeth Tasselová přijela sama vlastním taxíkem, nervózně zápasila s penězi za jízdné a chvěla se chladem. Nakonec dorazil v autě se šoférem Michael Fancourt. Při vystupování z vozu nijak nespěchal, napřed si urovnal kabát, než zamířil po schodech ke vstupu.

Detektiv, na jehož husté kudrnaté vlasy se snášel těžký sníh, vytáhl mobil a zavolal svému nevlastnímu bratrovi.

„Ahoj,“ ozval se Al a jeho hlas zněl vzrušeně. „Všichni už jsou v jídelně.“

„Kolik jich je?“

„Přibližně dvanáct.“

„Tak já jdu dovnitř.“

Strike o holi přebelhal ulici. Pustili ho dovnitř, když se ohlásil jménem a vysvětlil, že je zde jako host Duncana Gilfeddera.

Al se slavným fotografem Gilfedderem, s nímž se Strike setkával poprvé, stáli kousek od vstupu. Gilfedder zjevně moc nechápal, kdo vlastně Strike je a proč ho jeho známý Al vůbec žádal, aby jako člen tohoto výstředního a úžasného klubu pozval úplně cizího muže.

„Můj bratr,“ představil ho Al. Znělo to z jeho úst hrdě.

„Aha,“ ozval se Gilfedder nevýrazně. Nosil stejný druh brýlí jako Christian Fisher a zplihlé vlasy mu splývaly na ramena v roztroušených pramíncích. „Já myslel, že tvůj brácha je mladší.“

„To je Eddie,“ řekl Al. „Tohle je Cormoran. Sloužil v armádě. Teď pracuje jako detektiv.“

„Aha,“ odtušil Gilfedder a vypadal ještě zmateněji.

„Děkuju vám za to pozvání,“ obrátil se Strike neurčitě k oběma mužům. „Dáte si ještě něco k pití?“

V hlučném klubu bylo tak narváno, že z něho člověk téměř nic neviděl, jen občas zahlédl měkké pohovky a praskající otevřený oheň. Stěny podél baru s nízkým stropem byly plné grafik, obrazů a fotografií. Místnost budila dojem venkovského sídla, útulného a trochu zanedbaného. Jako nejvyšší muž v sále Strike přes hlavy návštěvníků dohlédl až k oknům na druhém konci klubu. Za nimi se rozkládala velká zahrada, jen místy osvětlená venkovními světly. Neporušená vrstva čerstvého čistého sněhu na zelených keřích a kamenných sochách vykukujících z podrostu připomínala cukrovou polevu.

Strike se protlačil k baru a objednal svým společníkům víno, přičemž neustále pokukoval směrem k jídelně.

Lidé, kteří tam večeřeli, seděli u několika dlouhých dřevěných stolů. Večírek nakladatelství Roper Chard probíhal před dvěma francouzskými okny, za nimiž se táhla ledově bílá, přízračná zahrada. Tucet lidí, z nichž některé Strike neznal, přišlo uctít devadesátiletého Pinkelmana, který zaujímal čestné místo v čele stolu. Ať už zasedací pořádek připravoval kdokoli, napadlo Strika, dal si záležet, aby Elizabeth Tasselová a Michael Fancourt seděli co nejdál od sebe. Fancourt něco hlasitě říkal Pinkelmanovi do ucha a naproti němu seděl Chard. Elizabeth Tasselová seděla vedle Jerryho Waldegravea. Nemluvili spolu.

Strike podal Alovi a Gilfedderovi sklenice s vínem a vrátil se k baru pro svou whisky s úmyslem zajistit si dobrý výhled na nakladatelský večírek.

„No ne,“ ozval se zvonivý hlas odkudsi zespodu, „co ty tady děláš?“

Nina Lascellesová mu stála u lokte ve stejných černých šatech s ramínky, které si vzala na jeho narozeninovou večeři. Nezůstala v ní ani stopa po dřívějším uhihňaném flirtování. Tvářila se spíš vyčítavě.

„Ahoj,“ pozdravil ji překvapený Strike. „Nečekal jsem, že tě tu uvidím.“

„Já tebe taky ne,“ řekla.

Od večera, kdy se s ní vyspal, aby se zbavil myšlenek na Charlottinu svatbu, jí už přes týden neodpověděl na žádný z telefonátů.

„Takže ty se znáš s Pinkelmanem,“ řekl Strike a snažil se společenskou konverzací otupit její viditelné nepřátelství.

„Přebírám některé autory po Jerrym, když teď odchází. Pinks patří mezi ně.“

„Gratuluju,“ řekl Strike. Ještě pořád se ani jednou neusmála. „Ale na večírek ještě Waldegrave přišel, co?“

„Pinks má Jerryho rád. Co tady děláš ty?“ zopakovala.

„Dělám to, nač si mě najali,“ odpověděl Strike. „Snažím se zjistit, kdo zavraždil Owena Quinea.“

Zakoulela očima, očividně si myslela, že ta jeho neústupná vytrvalost už není ani k smíchu.

„Jak ses sem dostal? Tady je to jenom pro členy.“

„Mám nějaký kontakty,“ řekl Strike.

„Nechtěls asi znovu využívat mě, co?“ zeptala se.

Obraz sebe sama, který viděl v jejích velkých myších očích, se mu nijak zvlášť nelíbil. Nedalo se popřít, že ji opakovaně využil. Bylo to laciné, hanebné a ona si zasluhovala něco lepšího.

„Říkal jsem si, že už tě nebudu otravovat,“ odpověděl Strike.

„Jo,“ přisvědčila Nina. „To sis říkal správně.“

Odvrátila se od něho a šla zpátky ke stolu, kde obsadila poslední prázdné místo mezi dvěma zaměstnanci, které neznal.

Strike měl výhled přímo na Jerryho Waldegravea. Ten si ho zakrátko všiml a Strikovi neuniklo, jak se redaktorovi za brýlemi s rohovinovou obroučkou rozšířily zorničky. Waldegraveův upřený pohled přitáhl pozornost Daniela Charda, který se natočil na židli a i on Strika okamžitě poznal.

„Jak to jde?“ zeptal se vzrušeně Al po Strikově boku.

„Skvěle,“ odpověděl Strike. „Kam zmizel ten Gilcosi?“

„Dopil a odešel. Nemá ponětí, co tady máme sakra za lubem,“ řekl Al.

Al také nevěděl, proč sem přišli. Strike mu neřekl nic kromě toho, že se dnes večer potřebuje dostat do klubu Chelsea Arts a že možná bude potřebovat odvoz autem. Alova zářivě červená Alfa Romeo Spider stála zaparkovaná v ulici o kus dál. Pro Strikovo koleno představovalo hotová muka, když musel do toho nizoučkého vozu nastoupit a pak z něho zase vystupovat.

Přesně jak měl v úmyslu, dobrá polovina nakladatelského stolu Roper Chard si už teď pronikavě uvědomovala jeho přítomnost. Strike stál tak, že mohl sledovat i jejich zřetelný odraz v potemnělých francouzských oknech. Přes rozevřené jídelní lístky do něho zabodávaly pohled dvě Elizabethy Tasselové, dvě Niny ho odhodlaně přehlížely a dva Chardové s lesklými temeny si přivolávali číšníky a něco jim šeptali do uší.

„Není to ten plešatej chlap, co jsme se s ním potkali v River Café?“ zeptal se Al.

„Jo,“ přikývl Strike a usmál se nad tím, jak se hmotný číšník oddělil od svého přízraku v okně a zamířil k nim. „Myslím, že budeme dotázáni, jestli máme právo tady být.“

„Velice se omlouvám, pánové,“ spustil číšník tlumeným hlasem, když dorazil ke Strikovi, „ale mohu se vás zeptat…?“

„Al Rokeby – jsme tady s bratrem na pozvání pana Duncana Gilfeddera,“ prohlásil Al přívětivě, než stačil Strike zareagovat. Alův tón vyjadřoval překvapení, jak se jich vůbec může někdo takhle ptát. Byl to okouzlující a privilegovaný mladík, kterého všude vítali, jehož důvěryhodnost byla nezpochybnitelná, a když zcela nenuceně do rodinného klanu zahrnul i Strika, obdařil ho naráz přirozeným nárokem tu být. Z Alova úzkého obličeje se dívaly oči Jonnyho Rokebyho. Číšník zamumlal spěšné omluvy a vytratil se.

„Ty se jim jenom snažíš nahnat strach?“ zeptal se Al a zahleděl se k nakladatelskému stolu.

„To nemůže škodit,“ usmál se Strike, usrkl whisky a sledoval Daniela Charda, jak přednáší očividně afektovaný projev na Pinkelmanovu počest. Zpod stolu vytáhli přání a dar. Navzdory veškerým úsměvům, které věnovali starému spisovateli, se neustále nervózně ohlíželi k mohutnému zlověstnému muži, který je pozoroval od baru. Jen Michael Fancourt se kolem sebe vůbec nerozhlížel. Buď o detektivově přítomnosti dosud nevěděl, nebo ho nijak neznepokojovala.

Jakmile jim přinesli předkrmy, Jerry Waldegrave vstal a zamířil k baru. Nina a Elizabeth ho provázely pohledy. Waldegrave cestou na záchod na Strika jen kývl, ale když se vracel, zastavil se u něho.

„Divím se, že vás tady vidím.“

„Opravdu?“ odtušil Strike.

„Opravdu,“ přisvědčil Waldegrave. „Lidi, ehm… jsou kvůli vám nervózní.“

„S tím já nic nenadělám,“ řekl Strike.

„Třeba byste na nás nemusel pořád tak zírat.“

„To je můj bratr Al,“ řekl Strike a k Waldegraveovu požadavku se nijak nevyjádřil.

Al se rozzářil a podal Waldegraveovi ruku. Ten mu s ní potřásl a zdálo se, že je naprosto vyvedený z míry.

„Jdete na nervy Danielovi,“ obrátil se Waldegrave na Strika a zadíval se detektivovi zpříma do očí.

„To je smůla,“ podotkl Strike.

Redaktor si prohrábl zcuchané vlasy.

„No jestli to berete takhle…“

„Překvapuje mě, že vás tak trápí, jak se cítí Daniel Chard.“

„Mně osobně je to celkem jedno,“ řekl Waldegrave, „ale když má špatnou náladu, umí znepříjemnit život jiným. A kvůli Pinkelmanovi bych byl rád, aby se dnešní večer vydařil. Nechápu, co tady děláte.“

„Chtěl jsem jen něco doručit,“ vysvětlil Strike.

Vytáhl z náprsní kapsy nenadepsanou bílou obálku.

„Co je to?“

„To je pro vás,“ řekl Strike.

Waldegrave si obálku vzal a vypadal naprosto zmateně.

„Je to něco, nad čím byste se měl zamyslet.“ Strike se v hlučném baru naklonil blíž k vykolejenému redaktorovi. „Víte, on Fancourt měl krátce předtím, než jeho žena zemřela, příušnice.“

„Cože?“ vyjekl nechápavě Waldegrave.

„Nemá žádné děti. Je zaručeně neplodný. Říkal jsem si, že by vás to mohlo zajímat.“

Waldegrave na něho zíral s otevřenou pusou a nezmohl se ani na slovo odpovědi. Pak odešel a bílou obálku dál svíral v ruce.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Al nedočkavě.

„Plán A,“ odpověděl Strike. „Uvidíme.“

Waldegrave se posadil zpátky ke stolu vydavatelství Roper Chard. Postava v zrcadle tmavého okna za jeho zády otevřela obálku od Strika. Rozpačitě z ní vytáhla další obálku. Na té bylo nadepsané jméno.

Redaktor vzhlédl ke Strikovi, který jen pozvedl obočí.

Jerry Waldegrave zaváhal, pak se obrátil k Elizabeth Tasselové a obálku jí podal. Přečetla si, co je na ní napsáno, a zamračila se. Vyhledala očima Strika. Ten se usmál a pozvedl sklenici jakoby k přípitku.

Elizabeth Tasselová si zjevně chvíli nebyla jistá, co má dělat. Potom šťouchla do dívky sedící vedle ní a obálku jí předala.

Obálka cestovala kolem stolu i přes něj, až skončila v rukou Michaela Fancourta.

„A je to,“ řekl Strike. „Já si teď jdu na zahradu zakouřit. Ty zůstaň tady a hlídej si telefon.“

„Tady nejsou mobily povolený…“

V tu chvíli si ale všiml Strikova výrazu a rychle se opravil:

„Provedu.“

48

Vynakládá snad hedvábník nažloutlé plody své

práce pro tebe? To pro tebe jeho potomstvo zmírá?

Thomas Middleton: Mstitelova tragédie

Zahrada byla opuštěná a panoval v ní štiplavý mráz. Strike se bořil po kotníky do sněhu, ale necítil, jak se mu chlad vkrádá i pod nohavici pravé nohy. Všichni kuřáci, kteří by se tu jindy hromadili na pečlivě zastřižených trávnících, dnes raději vyšli na ulici. Obklopen ztichlou krásou ryl smutnou bělobou osamělou brázdu, až se zastavil u malého kulatého rybníčku, který se proměnil v kruh silného, našedlého ledu. Uvnitř přehnaně velké lastury seděl buclatý bronzový amorek. Na hlavě měl paruku z bílého sněhu a svým lukem a šípem nemířil nikam, kde by snad mohl omylem zasáhnout nějakého smrtelníka, nýbrž přímo vzhůru do černého nebe.

Strike si zapálil a otočil se čelem k rozzářeným oknům klubu. Stolovníci a číšníci vypadali jako z papíru vystřižené postavičky pohybující se na pozadí podsvíceného plátna.

Pokud Strike svého člověka správně odhadl, přijde. Nebyla to snad pro spisovatele neodolatelná situace? Pro chorobného sběratele zkušeností, které smotává do zámotků slov, pro milovníka všeho morbidního a nezvyklého?

A po pěti minutách Strike opravdu zaslechl, jak se otevřely dveře, útržky hovorů a hudby, které vzápětí zase odumřely, a pak se ozval zvuk tlumených kroků.

„Pane Striku?“

V přítmí působila Fancourtova hlava obzvlášť mohutně.

„Nebylo by jednodušší zajít si na ulici?“

„Tohle bych raději vyřídil na zahradě,“ řekl Strike.

„Chápu.“

Fancourt zněl trochu pobaveně, jako by měl v úmyslu alespoň na chvíli Strikovu rozmaru vyhovět. Detektiv spisovatele podezíral, že jeho smyslu pro teatrálnost zalichotilo, že právě on byl povolán od stolu znervóznělých lidí, aby si promluvil s mužem, který v ostatních probouzel takovou tíseň.

„O co tu jde?“ zeptal se Fancourt.

„Ocenil bych váš názor,“ řekl Strike. „Jde o otázku kritické analýzy románu Bombyx mori.“

„Už zase?“ opáčil Fancourt.

Jeho dobrá nálada stydla stejně jako jeho chodidla. Schoulil se víc do kabátu a v hustě padajícím sněhu prohlásil:

„O té knize jsem už řekl všechno, co jsem říct chtěl.“

„Jednou z prvních věcí, kterou jsem se o Bombyx mori dozvěděl,“ začal Strike, „bylo to, že údajně připomíná vaše rané dílo. Syrový a tajemný symbolismus, to byla, tuším, ta slova…“

„No a?“ vyštěkl Fancourt s rukama v kapsách.

„No a čím víc jsem mluvil s lidmi, kteří Quinea znali, tím zřetelněji vyplývalo na povrch, že kniha, kterou všichni četli, se jen vzdáleně podobá té, jakou podle svých vlastních slov psal.“

Fancourtovi stoupaly od úst obláčky páry a zahalovaly to málo, co Strike mohl z jeho ztěžklých rysů vidět.

„Dokonce jsem se seznámil s dívkou, která tvrdí, že slyšela z knihy úryvek, který ve finálním rukopisu chybí.“

„Spisovatelé texty editují, škrtají v nich,“ prohlásil Fancourt a zašoupal nohama, ramena měl zvednutá až k uším. „Owen by udělal moc dobře, kdyby toho seškrtal daleko víc. Vlastně možná pár celých románů.“

„Jsou tam ale i motivy převzaté z jeho dřívějších knih,“ pokračoval Strike. „Třeba ti dva hermafroditi. Dva zakrvácené pytle. Všechen ten bezdůvodný sex.“

„Owen byl člověk s omezenou imaginací, pane Striku.“

„Zanechal po sobě rukopisnou poznámku, která působí jako soupis možných postav. Jedno z těch jmen se najde na použité pásce z psacího stroje, která pochází z jeho pracovny z doby krátce předtím, než ji policie zapečetila, ale ta postava v celém rukopise nikde nevystupuje.“

„Asi si to rozmyslel,“ odbyl ho Fancourt podrážděně.

„Je to běžné jméno, nic symbolického nebo archetypálního jako jména v dokončeném rukopise,“ dodal Strike.

Jeho oči si pomalu zvykaly na tmu a ve Fancourtově výrazné tváři teď zahlédl slabý náznak zvědavosti.

„Plná restaurace lidí byla svědkem toho, co podle mého názoru bylo Quineovo poslední jídlo i poslední veřejné vystoupení,“ pokračoval Strike. „Jeden důvěryhodný svědek tvrdí, že Quine křičel na celou restauraci, aby to všichni slyšeli, že jedním z důvodů, proč Tasselová zbaběle odmítá knihu zastupovat, je, ‚že se Fancourtovi nepostaví‘.“

Pochyboval, že je někdo z těch rozčilených lidí u nakladatelského stolu zřetelně vidí. Jejich postavy jistě splývaly se stromy a sochami, ale ti z nich, kteří budou dost odhodlaní nebo zoufalí, mohou jejich polohu zjistit podle drobné světélkující tečky Strikovy hořící cigarety: terč pro odstřelovače.

„Problém je, že o vašem přirození se v celém románu nenajde jediná zmínka,“ pokračoval Strike. „Ani Quineova milenka a jeho mladá transsexuální kamarádka tam nevystupují jako ‚nádherné ztracené duše‘, jak jim sliboval. A na kokony bource morušového se nelije kyselina; ty se vaří, abyste z nich dostal vlákno.“

„No a?“ opakoval Fancourt.

„No a tak jsem nevyhnutelně došel k závěru,“ řekl Strike, „že román Bombyx mori, který všichni čtou, je jiná kniha než román Bombyx mori, který napsal Owen Quine.“

Fancourt přestal šoupat nohama. Na okamžik zůstal stát jako přimrazený a zdálo se, že o Strikových slovech vážně uvažuje.

„Já… ale ne,“ zamumlal jakoby pro sebe. „Quine tu knížku napsal. Je to jeho styl.“

„To je zajímavé, že to říkáte právě vy, protože všichni ostatní, kteří Quineův styl znají, podle všeho nacházejí v knize cizí tón. Daniel Chard si myslí, že jde o Jerryho Waldegravea. Waldegrave si myslí, že je to Elizabeth Tasselová. A Christian Fisher tam slyší vás.“

Fancourt s obvyklou namyšleností lhostejně pokrčil rameny.

„Quine se prostě snažil napodobit lepšího spisovatele.“

„Nezdá se vám, že způsob, jakým naložil s žijícími předlohami svých postav, je zvláštně nevyrovnaný?“ Fancourt přijal nabídnutou cigaretu, nechal si ji od Strika připálit a mlčky se zájmem poslouchal.

„Tvrdí, že na něm jeho manželka a agentka parazitují,“ řekl Strike. „Není to pěkné, ale je to onen druh obvinění, jaké člověk může vždycky vznést proti lidem, kteří tak či onak žijí z jeho příjmů. Pak naznačuje, že jeho milenka nemá ráda zvířata, a přihodí cosi, co lze chápat buď jako zastřený odkaz na to, že ze sebe dojí hovadské knížky, nebo jako pořádně ujetou narážku na rakovinu prsu. Jeho transsexuální kamarádka z toho vyjde s posměšnou zmínkou o hlasových cvičeních – ačkoli mu, jak sama tvrdí, ukázala knížku, kterou píše o svém životním příběhu, a podělila se s ním o všechna svá nejhlubší tajemství. Obviní Charda z toho, že v podstatě zabil Joea Northa, a udělá přihlouplou narážku na to, co Chard ve skutečnosti po Joeovi chtěl. A pak je tu obvinění, že za smrt vaší první ženy jste odpovědný vy. Ale tohle všechno jsou zčásti veřejně známé věci, zčásti nepodložené drby a zčásti prostoduché urážky.“

„Což ovšem neznamená, že to nemůže ublížit,“ řekl Fancourt tiše.

„Souhlasím,“ řekl Strike. „Pro spoustu lidí to byl důvod k tomu, aby se na něho naštvali. Jenže jediným skutečným odhalením v knize je pomluva, že otcem Joanny Waldegraveové jste vy.“

„Už jsem vám řekl – aspoň myslím, že jsem vám to říkal, když jsme se naposled viděli,“ řekl Fancourt a v jeho hlase bylo cítit napětí, „že takové obvinění je nejen falešné, ale také nesmyslné. Jsem neplodný, jak by Quine…“

„… jak by Quine měl vědět,“ souhlasil Strike, „protože v době, kdy jste měl příušnice, jste spolu ještě docela dobře vycházeli, a on na to ostatně učinil narážku už v Balzakových bratrech. A proto je to Vykrajovačovo obvinění o to divnější, nemyslíte? Jako by to psal někdo, kdo neví, že jste neplodný. Copak vás nic z toho nenapadlo, když jste tu knihu četl?“

Oběma mužům se na vlasy a ramena stále snášel hustý sníh.

„Přišlo mi, že se Owen zkrátka nestará o to, jestli něco z toho je, nebo není pravda,“ vypravil ze sebe Fancourt zvolna a vypustil z úst obláček kouře. „Bláto se přilepí. A on ho kolem sebe rozházel hodně. Myslel jsem si, že jen chtěl způsobit co největší rozruch.“

„Je podle vás možné, že právě proto poslal rukopis jako jednomu z prvních vám?“ Když Fancourt nereagoval, Strike pokračoval: „To se dá snadno prověřit, rozumíte. Kurýr, pošta, určitě o tom bude záznam. Takže mi to klidně můžete říct.“

Dlouhá pauza.

„Tak dobře,“ vypravil ze sebe Fancourt nakonec.

„Kdy jste ho dostal?“

„Ráno šestého.“

„Co jste s ním udělal?“

„Spálil jsem ho,“ odpověděl Fancourt stručně, přesně jako Kathryn Kentová. „Bylo mi jasné, o co se snaží: chtěl vyprovokovat veřejnou roztržku, zajistit si co největší publicitu. To je poslední útočiště neúspěšných. A já mu tu radost nechtěl dopřát.“

Dolehl k nim další poryv bujarého veselí zevnitř klubu, dveře na zahradu se otevřely a zase hned zavřely. Sněhem se k nim blížily nejisté kroky a po chvíli se ze tmy vynořil velký stín.

„Co se to tady děje?“ zaskřehotala Elizabeth Tasselová zabalená v těžkém kabátě s kožešinovým límcem.

V okamžiku, kdy uslyšel její hlas, Fancourt popošel sněhem směrem k restauraci. Strika napadlo, kdy se asi naposledy ti dva setkali tváří v tvář jinak než v davu stovek dalších lidí.

„Mohl byste ještě malou chviličku počkat?“ požádal Strike spisovatele.

Fancourt zaváhal. Tasselová oslovila Strika hlubokým skřehotavým hlasem.

„Pinks se ptá po Michaelovi.“

„Řešíme tu něco důležitého,“ řekl Strike.

Sníh šepotavě sjížděl z listí stromů a padal na zamrzlý rybníček, kde seděl amorek a mířil šípem proti obloze.

„Vy jste považoval Elizabethino psaní za ‚žalostně nepůvodní‘, je to tak?“ zeptal se Strike Fancourta. „Oba jste studovali jakubské tragédie pomsty, což vysvětluje podobnost vašich literárních stylů. Jenže vy jste velice dobrá imitátorka autorského rukopisu jiných lidí, aspoň myslím,“ obrátil se Strike k Tasselové.

Věděl, že časem přijde, když odvede z restaurace Fancourta, věděl, že bude mít strach, o čem asi může spisovateli ve tmě vyprávět. Stála naprosto nehybně a sníh jí padal na kožešinový límec i na ocelově šedé vlasy. V slabém světle ze vzdálených oken klubu Strike zahlédl obrysy její tváře. Intenzita a prázdnota jejího pohledu byly pozoruhodné. Měla mrtvolné, prázdné oči žraloka.

„Například styl Elspeth Fancourtové jste přivedla k naprosté dokonalosti.“

Fancourt jen mlčky pootevřel ústa. Po několik vteřin se ozýval kromě sněžného šepotání jen sotva slyšitelný hvízdavý zvuk vycházející z plic Elizabeth Tasselové.

„Hned od začátku jsem si myslel, že na vás Quine něco musel mít,“ řekl Strike. „Nikdy jste mi nepřipadala jako ženská, která ochotně funguje jako bezedná banka a děvče pro všechno a která se jen tak rozhodne, že si ponechá Quinea a Fancourta nechá běžet. Všechny ty žvásty o svobodě výrazu… To vy jste napsala parodii na knihu Elspeth Fancourtové, kvůli níž se zabila. A celé ty roky jste tvrdila, že vám Owen text ukázal, když ho napsal. Jenže to bylo přesně naopak.“

V tichu se ozývalo jen šelestění padajícího sněhu a onen sotva patrný, děsivý zvuk vycházející z hrudi Elizabeth Tasselové. Fancourt přejížděl zrakem z agentky na detektiva a zpátky s otevřenou pusou.

„Policie měla podezření, že vás Quine vydírá,“ řekl Strike, „ale vy jste je odbyla dojemnou historkou o tom, jak jste mu půjčovala peníze kvůli Orlando. Platila jste Owenovi déle než čtvrt století, je to tak?“

Snažil se ji popíchnout k řeči, ale ona nepromluvila, jen ho dál pozorovala tmavýma prázdnýma očima, které v jejím nehezkém bledém obličeji vypadaly jako díry.

„Jak jste se mi to představila, když jsme spolu byli na obědě?“ zeptal se jí Strike. „Jako ‚definice bezúhonné staré panny‘? Pro svůj pocit marnosti a frustrace jste si ale uměla najít ventil, že ano, Elizabeth?“

Šílené prázdné oči se zničehonic svezly k Fancourtovi, který na místě přešlápl.

„Ulevilo se vám, Elizabeth, když jste násilím a vraždou dosáhla svého? V jednom obrovském výbuchu zášti a obscenity jste se všem pomstila, vylíčila samu sebe jako zneuznaného génia, jízlivě se vysmála všem, kteří vedou šťastnější, spokojenější milostný život…“

Ve tmě se ozval měkký hlas a v první chvíli Strike nevěděl, odkud přichází. Byl zvláštní, nepovědomý, vysoký a neduživý: hlas šílené ženy, která si možná představovala, že tak vyjádří nevinnost a laskavost.

„Ale kdepak, pane Striku,“ šeptala jako matka uklidňující usínající dítě, aby nevstávalo a nevzpíralo se. „Vy jste jen ubohý pošetilý člověk. Ubožátko.“

Nuceně se rozesmála, hrudník se jí prudce zvedal a klesal a plíce hvízdaly.

„On utrpěl těžké zranění v Afghánistánu,“ řekla tím záhadným, konejšivým hlasem k Fancourtovi. „Já myslím, že si musel prožít i těžký duševní otřes. Nějaký úraz mozku jako ta malá Orlando. On potřebuje pomoct, pan Strike.“

V plicích jí hvízdalo a dýchala teď prudčeji.

„Měla jste si pořídit i masku, Elizabeth, co říkáte?“ nadhodil Strike.

Měl dojem, že vidí, jak její oči potemněly a rozšířily se, zorničky jí roztáhl adrenalin proudící jejím tělem. Mohutné, spíš mužské ruce se sevřely jako pařáty.

„Věřila jste, že to všechno bude fungovat, že? Provazy, přestrojení, ochranné oblečení, abyste byla v bezpečí před kyselinou… Jenže jste si neuvědomila, že si poškodíte tkáně už jen vdechováním výparů.“

Studený vzduch její dýchavičnost zhoršoval. V panice její dech působil dojmem sexuálního vzrušení.

„Já myslím,“ pokračoval Strike s vypočítanou krutostí, „že vás to asi doslova dohání k šílenství, Elizabeth, ne? Nebude ostatně lepší počítat s tím, že právě tak to porota zbaští, co? Tak promarněný život. Váš podnik je na dně, žádný chlap, žádné děti… Řekněte mi, došlo mezi vámi dvěma aspoň k nezdařenému pokusu o soulož?“ zeptal se Strike bez obalu a sledoval profily jejich tváří. „Mně připadá, že tu záležitost s tím, jak ‚se mu nepostaví‘, mohl Quine zbeletrizovat už ve skutečném Bombyx mori.“

Oba stáli zády ke světlu, a Strike jim tak neviděl přímo do tváře, ale řeč jejich těl mu poskytla odpověď: okamžitě se jeden od druhého odklonili a natočili se tváří k němu. Ten pohyb prozradil přízrak někdejší jednoty.

„Kdy k tomu došlo?“ ptal se Strike a sledoval tmavou siluetu Elizabeth. „Po smrti Elspeth? Ale rychle jste se přesunul k Fenelle Waldegraveové, že, Michaeli? Předpokládám, že tam asi s tím postavením žádné potíže nebyly, co?“

Elizabeth krátce zalapala po dechu. Bylo to, jako by ji udeřil.

„Kristepane,“ zařval Fancourt. Teď dostal konečně na Strika vztek. Strike tu nedořečenou výtku ignoroval. Dál pracoval na Elizabeth, provokoval ji, zatímco její sípající plíce bojovaly v padajícím sněhu o kyslík.

„To vás muselo fakt nakrknout, když se Quine nechal unést a začal v River Café nahlas vykřikovat obsah skutečného románu Bombyx mori, že ano, Elizabeth? Poté co jste ho zapřísahala, aby o obsahu nikde neprozradil ani slovo.“

„Šílený. Vy jste zkrátka šílený,“ zašeptala s násilným úsměvem pod žraločíma očima. Ve tmě se zaleskly její velké žluté zuby. „Ta válka vás zmrzačila nejen na těle…“

„To se vám povedlo,“ řekl Strike uznale. „Teď jste se projevila jako pravá manipulátorská mrcha, za jakou vás považují všichni, s nimiž jsem o vás mluvil…“

„Pajdáte po Londýně a jen se snažíte dostat do novin,“ supěla. „Jste úplně stejnej jako ten chudák Owen, přesně jako on… Jak ten miloval noviny, nemám pravdu, Michaeli?“ obrátila se o pomoc k Fancourtovi. „Copak Owen nezbožňoval publicitu? To jeho věčný utíkání… Jako malej kluk, co si hraje na schovku…“

„Přiměla jste Quinea, ať se ukryje v Talgarth Road,“ řekl Strike. „Celé to byl váš nápad.“

„Já už to nebudu dál poslouchat,“ zašeptala a její plíce zahvízdaly, když se nadechla zimního vzduchu a zvýšila hlas: „Už vás neposlouchám, pane Striku. Neposlouchám vás. Nikdo vás neposlouchá, ubohej pošetilče…“

„Řekla jste mi, že Quine hltal chválu,“ řekl Strike zvýšeným hlasem, aby překřičel vysoký zpěvavý tón, v němž se snažila utopit jeho slova. „Já myslím, že vám už před mnoha měsíci prozradil celou budoucí zápletku Bombyx mori, a myslím, že tam v nějaké podobě vystupoval i tady Michael – ne jako hulvátský Marnivec, ale spíš třeba jako vysmívaný ubožák, co se mu nepostaví? ‚Je načase se spolu vyrovnat‘, co?“

A přesně jak čekal, Elizabeth zalapala po dechu a nechala svého zběsilého prozpěvování.

„Řekla jste Quineovi, že Bombyx mori vypadá geniálně, že to bude nejlepší věc, jakou kdy napsal, že to bude obrovský úspěch, ale že musí obsah držet ve velké tajnosti, aby proti knize někdo nechtěl dopředu zasáhnout právní cestou a aby to byla o to větší bomba, až kniha přijde na trh. A celou tu dobu jste psala vlastní verzi. Měla jste spoustu časuudělat to pořádně, že ano, Elizabeth? Šestadvacet let osamělých večerů, to už jste do dnešního dne mohla napsat spoustu knížek, s tím svým vyznamenáním z Oxfordu… Jenže o čem má člověk psát? Vy vlastně nežijete tak úplně plnohodnotný život, že ne?“

Přes obličej jí přeletěl syrový vztek. Prsty se jí natáhly, ale ovládla se. Strike ji potřeboval zlomit, potřeboval, aby podlehla, ale zdálo se, že žraločí oči vyčkávají, až projeví nějakou slabost on.

„Na základě plánované vraždy jste vytvořila román. Na odstranění vnitřností a polití mrtvoly kyselinou nebylo nic symbolického, šlo čistě o to zamést možné forenzní stopy – ale všichni na to naletěli jako na literaturu. A pak jste tu měla toho pitomého egoistického hajzla, který vám s plánováním vlastní smrti ochotně pomáhal. Řekla jste mu, že máte skvělý nápad, jak maximalizovat jeho publicitu i zisk: sehrajete spolu na veřejnosti co největší hádku – vy mu při ní řeknete, že jeho knížka je příliš problematická a nelze ji vydat – a on po výstupu zmizí. Vy mezitím roznesete drby o jejím obsahu a nakonec, až se Quine uvolí a zase se najde, zajistíte mu pořádnou smlouvu s tučným honorářem.“

Vrtěla hlavou, její plíce slyšitelně zápasily o kyslík, ale své mrtvolné oči nespouštěla z jeho obličeje.

„Přinesl knihu. Počkala jste pár dní na Noc ohňů, abyste si zajistila, že hluk slavnosti příhodně odvede pozornost. A pak jste odeslala kopie falešného Bombyx mori Fisherovi – to byla nejlepší volba, aby se o knížce povídalo –, Waldegraveovi a tady Michaelovi. Zinscenovala jste vaši velkolepou veřejnou hádku a vzápětí jste se vydala za Quinem do Talgarth Road…“

„Ne,“ neudržel se Fancourt.

„Ale ano,“ opravil ho Strike nemilosrdně. „Quineovi ani nedošlo, že má důvod se Elizabeth bát – proč by se obával osoby, která se s ním spolčila, aby zařídili comeback století? Já myslím, že on v té době už možná skoro zapomněl, jak vás celé ty roky vydírá, ne?“ zeptal se Tasselové. „Prostě si jen zvykl říkat si vám o peníze a považoval za samozřejmé, že je dostává. Pochybuju, že jste spolu ještě vůbec někdy mluvili o té parodii, která vám zničila život… A víte, co se podle mě stalo, když vás vpustil dovnitř, Elizabeth?“ Strike si proti své vůli vzpomněl na tu scénu: vysoké klenuté okno, tělo umístěné ve středu místnosti, jako by šlo o morbidní zátiší.

„Já myslím, že jste toho ubohého naivního blbce přesvědčila, aby zapózoval pro fotografii, kterou použijete k reklamě. Klečel? Hrdina v té skutečné knize prosí? Nebo se modlí? Nebo se nechal svázat jako ten váš Bombyx? On to měl Quine rád, že ano, pózovat v provazech? Bylo tudíž úplně snadné přistoupit k němu zezadu a prorazit mu lebku jediným úderem kovové dveřní zarážky, ne? Pod rouškou ohňostrojů od sousedů jste Quinea zneškodnila, svázala ho, rozřízla a…“

Fancourt přidušeně zaúpěl, ale Tasselová opět promluvila a hovořila k němu laskavým tónem, jako by ho výsměšně utěšovala:

„Vy byste měl opravdu k někomu zajít, pane Striku. Ubohý pane Striku,“ a k jeho překvapení k němu natáhla svou mohutnou ruku a položila mu ji na zasněžené rameno. Strike si připomněl, co tyhle ruce dokázaly, instinktivně ustoupil a paže jí ztěžka klesla zpět podél těla, zůstala tam viset a prsty na ní se reflexivně svíraly.

„Owenovy vnitřnosti a původní rukopis jste nacpala do tašky,“ pokračoval detektiv. Přiblížila se natolik, že opět ucítil směs parfému a vyčpělých cigaret. „Pak jste si oblékla Quineův kabát a klobouk a odešlajste. Šla jste doručit čtvrtý exemplář falešného Bombyx mori škvírou na dopisy do bytu Kathryn Kentové, co nejvíc rozšířit okruh podezřelých a zkompromitovat další ženu, která měla to, co vy nikdy ne – sex. Společnost. Aspoň jednu kamarádku.“

Znovu předstírala smích, ale tentokrát už v něm zaznívalo šílenství. Prsty jí pořád pracovaly, opakovaně se svíraly.

„Vy byste si s Owenem opravdu rozuměli,“ zašeptala. „Že ano, Michaeli? Nevycházeli by báječně s Owenem? Chorobné fantazírování… Lidi se vám vysmějou, pane Striku.“ Oddechovala prudčeji než předtím a mrtvýma prázdnýma očima v bílé tváři upřeně pozorovala okolí. „Ubohej mrzák, co se pokouší zopakovat svůj senzační úspěch a dostat se zase na výs…“

„Máte pro něco z toho nějaký důkaz?“ vyštěkl Fancourt ve vířícím sněhu nevlídným hlasem, z něhož bylo znát, že se tomu zdráhá uvěřit. Tohle nebyla žádná napsaná tragédie, žádná inscenovaná scéna smrti. Vedle něho tu stála živá kamarádka z jeho studentských let, a ať už s nimi život následně smýkal jakkoli, představa, že by se ta velká, neohrabaná a posedlá holka, se kterou se poznal v Oxfordu, mohla proměnit v ženu schopnou absurdně zrůdné vraždy, byla téměř nesnesitelná.

„Ale jo, mám důkaz,“ pronesl Strike tiše. „Mám druhý elektrický psací stroj, přesně stejný model, jaký používal Quine, zabalený v černé burce a ochranném overalu se skvrnami od kyseliny chlorovodíkové a zatížený kameny. Amatérský potápěč, s nímž se shodou okolností znám, ho vytáhl z moře jen před pár dny. Ležel pod jedním neblaze proslulým útesem v Gwithianu: Chřtán pekla, to místo je vyobrazené na obálce knihy Dorcus Pengellyové. Hádám, že vám to tam ukázala, když jste za ní byla na návštěvě, Elizabeth, ne? Vrátila jste se tam pak sama pěšky s mobilem pod záminkou, že potřebujete chytit lepší signál?“

Vydala příšerný hluboký sten, jako člověk, který dostal ránu do břicha. Na chvíli všichni ztuhli, ale vzápětí se Tasselová nemotorně otočila a rozběhla se klopýtavě pryč od obou mužů zpátky ke klubu. V dálce se zachvěl zářivě žlutý obdélník světla a vzápětí zmizela, jak se za ní dveře zase zavřely.

„Ale to přece,“ ozval se Fancourt, uběhl pár kroků a ohlédl se po Strikovi zdivočelým pohledem, „nemůžete – musíte ji zadržet!“

„Nechytil bych ji, ani kdybych chtěl,“ ušklíbl se Strike a odhodil nedopalek cigarety do sněhu. „Bolí mě koleno.“

„Může spáchat cokoli…“

„Nejspíš se běží zabít, to je možný,“ souhlasil Strike a vytáhl mobil.

Spisovatel na něho užasle zíral.

„Ty… ty bezcitnej hajzle!“

„Nejste první, kdo mi to říká,“ řekl Strike a mačkal tlačítka na mobilu. „Připravená?“ ozval se do telefonu. „Odjíždíme.“

49

Úklady jsou jako hvězdy: nejlíp se jim daří potmě.

Thomas Dekker: Šlechetný španělský voják

Kolem kuřáků postávajících na chodníku před klubem se vyřítila mohutná žena, neohlížela se vpravo ani vlevo a trochu ve sněhu podkluzovala. Rozběhla se potemnělou ulicí a kabát s kožešinovým límcem vlál za ní.

Z boční ulice vyjel taxík a žena ho zastavila pohybem paží, jimiž mávala jako šílená. Taxík smykem zabrzdil a jeho světlomety tvořily dva světelné kužely, jejichž trajektorii protínal hustě padající sníh.

„Fulham Palace Road,“ ozval se hrubý hluboký hlas přerušovaný vzlyky. Vůz se pomalu odlepil od obrubníku. Taxík byl starý, s poškrábanou a za léta majitelova kouření poněkud zašlou skleněnou přepážkou. Elizabeth Tasselová se ukázala ve zpětném zrcátku pokaždé, když po ní sjelo světlo pouliční lampy. Tiše vzlykala do svých mohutných dlaní a celá se třásla.

Řidička se nevyptávala, co se stalo. Dívala se přes pasažérku dozadu na ujíždějící ulici, kde se rychle zmenšovaly postavy dvou mužů, kteří pospíchali přes zasněženou silnici k červenému sportovnímu autu.

Na konci ulice taxík zahnul doleva a Elizabeth Tasselová pořád ještě plakala s hlavou v dlaních. Huňatý vlněný kulich řidičku škrábal, ale během dlouhých hodin čekání za něj byla vděčná. Taxík zrychlil a uháněl po King’s Road po silné vrstvě čerstvého křupavého sněhu, který odolával snaze pneumatik rozmačkat ho v břečku. Venku zuřila vánice a silnice byly čím dál nebezpečnější.

„Jedete špatným směrem.“

„Je tam objížďka,“ lhala Robin. „Kvůli sněhu.“

V zrcátku se pohledem krátce setkala s očima Elizabeth. Agentka se ohlédla přes rameno. Červená alfa romeo byla příliš daleko a nebylo ji vidět. Elizabeth se rozčileně rozhlížela po budovách, které míjely. Robin slyšela záhadný hvízdot v jejím hrudníku.

„Jedeme na úplně opačnou stranu.“

„Hned to otočím,“ řekla Robin.

Neviděla Elizabeth Tasselovou, jak zkouší dveře, ale slyšela to. Všechny byly zamčené. „Můžete mě vysadit tady,“ řekla nahlas. „Říkám, abyste mě pustila ven!“

„Tady v tomhle počasí jinej taxík neseženete,“ řekla Robin.

Spoléhali se, že Tasselová bude příliš rozrušená a bude jí chvíli trvat, než si všimne, kam jedou. Taxík ještě nedorazil ani k Sloane Square. K ústředí New Scotland Yard to byly ještě dobré dva kilometry. Robin opět očima krátce loupla do zpětného zrcátka. Alfa romeo byla jako červený puntík ve velké dálce.

Elizabeth si odepnula bezpečnostní pás.

„Zastavte ten taxík!“ rozkřikla se. „Zastavte a nechte mě vystoupit!“

„Tady zastavit nemůžu,“ prohlásila Robin, mnohem klidněji, než jak se ve skutečnosti cítila, protože agentka vstala ze sedadla a mohutnýma rukama začala lomcovat přepážkou. „Musím vás požádat, madam, abyste se posadila…“

Přepážka povolila. Elizabeth popadla Robin za čepici i s chumáčem vlasů a hlavy teď měly téměř vedle sebe. Její tvář hořela nenávistným vztekem. Robin sklouzly do očí zpocené pramínky vlasů.

„Nechte mě být!“

„Kdo jste?“ zavřeštěla Tasselová, zatřásla Robininou hlavou a pevně svírala v hrsti její vlasy. „Ralph říkal, že viděl nějakou blondýnku, jak se nám hrabe v popelnici – co jste zač?“

„Pusťte!“ vykřikla Robin, když ji Tasselová druhou rukou chytila kolem krku.

Dvě stě metrů za nimi Strike zařval na Ala:

„Šlápni na to, kurva, něco se děje, podívej…“

Taxík před nimi létal ze strany na stranu po celé šířce silnice.

„Na ledě to vždycky stojí za hovno,“ zaúpěl Al, když alfa dostala lehký smyk a taxík v rychlosti odbočil za roh na Sloane Square a zmizel jim z dohledu.

Tasselová byla už polovinou těla v přední části taxíku, ječela svým prokouřeným hrdlem a Robin se ji snažila jednou rukou setřepat a druhou pevně svírala volant. Neviděla pořádně na cestu před sebou kvůli vlasům a sněhu a Tasselová ji teď škrtila oběma rukama. Robin se pokusila najít brzdu, ale když taxík prudce vyrazil vpřed, uvědomila si, že šlápla na plyn. Nemohla dýchat. Sundala ruce z volantu a snažila se vyprostit z agentčina čím dál silnějšího sevření. Křik chodců, silný náraz a vzápětí ohlušující třeskot rozbíjeného skla, skřípot kovu o beton. Taxík havaroval. Robin se do těla bolestivě zaryl bezpečnostní pás, ale ona se už propadala do tmy…

„Vyser se na auto, musíme se dostat dovnitř!“ řval Strike na Ala, aby přehlušil bezpečnostní alarm z výlohy obchodu i křik hrstky přihlížejících. Al zastavil prudkým smykem uprostřed vozovky asi sto metrů od místa, kde taxík vletěl do výlohy. Vyskočil z auta, zatímco Strike se usilovně snažil dostat na nohy. Kolemjdoucí včetně několika vánočních flamendrů ve společenských šatech, kteří se rozprchli, když taxík najel na obrubník, teď v hloučku užasle přihlíželi, jak Al ze všech sil pádí po kluzkém sněhu k bouračce.

Zadní dveře taxíku se rozletěly. Elizabeth Tasselová se vysoukala ven a dala se do běhu.

„Ale, chyť ji!“ zařval Strike, který se teprve belhal sněhem od zastaveného auta. „Chyť ji, Ale!“

V Le Rosey měli špičkový ragbyový tým. Al byl zvyklý plnit pokyny. Krátký sprint, a už ji složil parádní rybičkou. Dopadla na zasněženou ulici s mohutným žuchnutím. Řada přihlížejících žen hlasitě zaprotestovala. Al ji přitiskl k zemi. Zápasila s ním, nadávala a Al musel navíc odrážet pokusy kavalírských mužů, kteří chtěli jeho oběti pomoct.

Strike se o nic z toho nezajímal. Připadal si, jako by běžel ve zpomaleném filmu, snažil se hlavně nespadnout, jak vrávoral k zlověstně tichému taxíku, v němž se nic nehýbalo. Al se zuřivě zápasící a klející zajatkyní k sobě strhli veškerou pozornost a na řidičku taxíku nikdo ani nepomyslel.

„Robin…“

Ležela stočená na boku, stále připoutaná bezpečnostním pásem. Na tváři měla krev, ale když vyslovil její jméno, tlumeně zasténala.

„Díky, do prdele… díky…“

Náměstí postupně plnily policejní sirény. Přehlušily svým jekotem alarm z výlohy obchodu i rozvášněné protesty šokovaných Londýňanů. Strike uvolnil Robin bezpečnostní pás, a když se pokusila vystoupit, jemně ji vtlačil zpátky do sedadla a řekl:

„Zůstaň tady.“

„Poznala, že nejedeme k ní domů,“ zamumlala Robin. „Věděla hned od začátku, že jedu špatnou cestou.“

„Teď už na tom nezáleží,“ zafuněl Strike. „Přivedla jsi Scotland Yard za námi.“

Z holých stromů podél náměstí blikala diamantově zbarvená světýlka. Na shromážděný dav se snášel sníh, taxík trčel z rozbité výlohy a sportovní vůz stál nepořádně zaparkovaný uprostřed ulice. Policejní auta zastavovala v blízkosti té scény se zapnutými majáčky, jejichž modré světlo se třpytivě odráželo ve skleněných střepech rozesetých po zemi, a houkání sirén se mísilo s kvílením alarmu z obchodu.

Zatímco se Strikův nevlastní bratr pokoušel přes tu vřavu vysvětlit, proč pod sebou na zemi drží šedesátiletou ženu, unavený detektiv se s úlevou v kabině taxíku svezl vedle své partnerky a uvědomil si, že se – proti své vůli a navzdory tomu, co si žádá dobrý mrav – směje jako pominutý.

O TÝDEN POZDĚJI

50

CYNTHIA: Tak co tomu říkáš, Endymióne? To

všechno se prý stalo z lásky.

ENDYMIÓN: Jestli se to stalo z lásky, paní, pak ať mi

bohové sešlou raději ženskou nenávist.

John Lyly: Endymión neboli Muž na Měsíci

Strike nikdy dřív nebyl v bytě Robin a Matthewa v Ealingu. Robin ho jen neochotně poslechla, když na ni naléhal, aby si vzala načas volno a zotavila se z lehkého otřesu mozku a pokusu o uškrcení.

„Robin,“ vysvětloval jí trpělivě do telefonu, „já jsem stejně musel kancelář zavřít. Novináři čenichají po celé Denmark Street… Bydlím u Nicka s Ilsou.“

Jenže teď se nemohl vypařit do Cornwallu a nevidět se s ní. Když mu otevřela domovní dveře, s radostí zaznamenal, že modřiny na krku a na čele už stačily vyblednout do slabých žlutomodrých odstínů.

„Jak ti je?“ zeptal se a otíral si boty o rohožku.

„Skvěle!“ odpověděla.

Byt byl malý, ale veselý, a voněl jejím parfémem, který předtím nijak zvlášť nevnímal. Možná byl na něj citlivější po týdnu, kdy ho kolem sebe najednou neměl. Zavedla ho do obývacího pokoje, který byl vymalovaný bledě růžovou barvou jako u Kathryn Kentové a kde mu padl do oka výtisk knížky Policejní výslech: psychologie a praxe, položený hřbetem nahoru na křesle. V rohu stál malý vánoční stromek s bílými a stříbrnými ozdobami. Podobné zdobily stromy na Sloane Square, které tvořily pozadí novinových fotografií havarovaného taxíku.

„Matthew se s tím už srovnal?“ zeptal se Strike a dosedl na pohovku.

„On už to nějak přežije,“ usmála se. „Čaj?“

Věděla, jak ho má rád: v barvě kreozotu.

„Vánoční dárek,“ řekl, když se vrátila s podnosem, a podal jí nenadepsanou bílou obálku. Robin ji zvědavě otevřela a vytáhla z ní secvaknuté tiskopisy.

„Kurz sledování v lednu,“ řekl Strike. „Aby tě příště nikdo neviděl, až budeš z popelnice vytahovat pytlík s psími výkaly.“

Potěšeně se zasmála.

„Děkuju. Děkuju!“

„Většina ženských by asi očekávala kytky.“

„Já nejsem jako většina ženských.“

„Jo, to už jsem si stačil všimnout,“ řekl Strike a sáhl po sušence.

„Už udělali analýzu?“ zeptala se. „Těch psích výkalů?“

„Jo. Spousta lidskejch střev. Ona je po kouscích rozmrazovala. Našli stopy v dobrmanově misce a zbytek v jejím mrazáku.“

„Panebože,“ vzdychla si Robin a úsměv jí zmizel z tváře.

„Zločinecký génius,“ řekl Strike. „Vklouzla do Quineovy pracovny a za stůl pohodila dvě pásky, které použila ve svém psacím stroji… Anstis se teď uráčil nechat je prošetřit; není na nich ani stopa Quineovy DNA. V životě se jich nedotkl – tudíž nikdy nenapsal ani to, co je na nich vyražené.“

„A Anstis s tebou mluví?“

„Trochu. Je pro něho těžký úplně přerušit vztahy. Zachránil jsem mu život.“

„Chápu, že to nemá lehký,“ souhlasila Robin. „Takže už přijali tu tvoji teorii?“

„Znovu to otevřou, ale půjde to rychle, když teď vědí, co mají hledat. Ten druhý psací stroj si koupila před necelýma dvěma rokama. Burku a provazy si objednala na Quineovu kartu a nechala to poslat do domu v době, kdy tam pracovali dělníci. Během let měla spoustu příležitostí, jak se k jeho kartě dostat. Sako mu viselo v pracovně, když se šel vymočit… Mohla mu čórnout peněženku, kdykoli usnul ožralej v autě, když ho vozila domů z večírků. Znala ho natolik dobře, aby věděla, že nad něco tak přízemního, jako je kontrola účtů, je naprosto povznesenej.

Měla přístup ke klíčům od Talgarth Road – snadno si je mohla nechat udělat. Ten barák znala, věděla, že je tam kyselina chlorovodíková. Geniální, ale překombinované,“ dodal Strike a usrkl tmavě hnědého čaje. „Prý ji hlídají, aby se nepokusila spáchat sebevraždu. Ale ještě jsi neslyšela tu nejpraštěnější věc.“

„Ještě něco dalšího?“ vyhrkla Robin znepokojeně.

Na Strika se hodně těšila, ale po událostech z minulého týdne byla stále ještě dost otřesená. Narovnala se v zádech, dodala si odvahy a podívala se mu zpříma do tváře.

„Ona si nechala tu zatracenou knížku.“

Robin se na něho nevěřícně zamračila.

„Co se mi to tu…?“

„Byla v mrazáku společně s těmi vnitřnostmi. Celá od krve, protože ji táhla v tašce se střevy. Původní rukopis. Román Bombyx mori, který napsal Owen Quine.“

„Ale… proboha proč…?“

„Bůh ví. Fancourt tvrdí…“

„Ty ses s ním viděl?“

„Jen krátce. Dospěl náhle k přesvědčení, že věděl od samýho začátku, že to byla Elizabeth. Klidně se vsadím, o čem bude jeho příští knížka. No ale tvrdí, že se nedokázala přimět zničit původní rukopis.“

„Panebože – vždyť neměla problém zničit jeho autora!“

„To jo, ale tohle je literatura, Robin,“ řekl Strike a zašklebil se. „A teď pozor: v Roper Chard jsou celí nažhavení, že tu původní knížku vydají. Fancourt k ní napíše předmluvu.“

„To si děláš srandu?“

„Ani náhodou. Quine bude mít konečně bestseller. Neškleb se takhle,“ dodal Strike povzbudivě, když nevěřícně zavrtěla hlavou. „To je důvod k oslavám. Až se Bombyx mori objeví na pultech, Leonora s Orlando se budou topit v penězích. Což mi připomíná, že jsem ti přinesl ještě něco.“

Sáhl rukou do náprsní kapsy kabátu pohozeného na pohovce a podal jí stočený obrázek. Robin ho rozbalila, usmála se a oči se jí zalily slzami.

Dva kudrnatí andílci spolu tančili pod pastelkou pečlivě vyvedeným nápisem: Pro Robin s láskou od Dodo.

„Jak se jim vede?“

„Výborně,“ ujistil ji Strike.

Leonora ho pozvala na návštěvu k nim domů do Southern Row. Přišla ho přivítat i s Orlando ke dveřím, držely se za ruce. Drzá opice visela Orlando kolem krku jako obvykle.

„Kde je Robin?“ dožadovala se Orlando. „Já chci tady Robin. Nakreslila jsem jí obrázek.“

„Paní měla autonehodu,“ připomněla Leonora dceři a ustupovala předsíní, aby pustila Strika dovnitř, ale ani na okamžik nepustila Orlandinu ruku, jako by se bála, že je zase někdo rozdělí. „Říkala jsem ti přece, Dodo, že ta paní se zachovala moc statečně, a pak se nabourala v autě.“

„Tetička Liz byla zlá,“ oznámila Orlando Strikovi, když šla pozpátku předsíní, pořád ruku v ruce se svou matkou, ale celou cestu na Strika zírala těma průzračnýma zelenýma očima. „To kvůli ní umřel můj táta.“

„Ano, já… já vím,“ odpověděl Strike s důvěrně známým pocitem nepatřičnosti, který v něm Orlando pokaždé vzbuzovala.

V kuchyni za stolem seděla sousedka Edna.

„Vy jste byl moc chytrý,“ opakovala mu pořád dokola. „Ale muselo to být vážně strašné! Jak je vaší ubohé partnerce? Taková hrůza!“

„Jen ať se jim daří,“ řekla Robin, když jí tu scénu dopodrobna vylíčil. Rozprostřela obrázek od Orlando na konferenční stolek hned vedle instrukcí k průběhu sledovacího kurzu, aby se mohla těšit z obou dárků zároveň. „A jak se má Al?“

„Ten se z toho dobrodružství úplně zbláznil,“ řekl Strike sklíčeně. „Získal falešný dojem, že je naše práce pořád samé vzrušení.“

„Mně se líbil,“ prohodila Robin s úsměvem.

„Jo, samozřejmě, ovšem to jsi měla otřes mozku,“ opáčil Strike. „A Polworth je nadšenej, že to natřel Scotland Yardu.“

„Máš některý docela zajímavý kamarády,“ řekla Robin. „Na kolik tě přijde oprava taxíku Nickova otce?“

„Ještě jsem nedostal fakturu,“ povzdychl si. „Asi budu muset přijmout slečnu na výpomoc do kanceláře, když se teď budeš učit to sledování,“ dodal po pár dalších sušenkách a s očima upřenýma na svůj dárek pro Robin.

„Jo, to asi budeš muset,“ souhlasila Robin a po krátkém zaváhání dodala: „Doufám, že bude naprosto nemožná.“

Strike se zasmál, vstal a vzal do ruky kabát.

„Žádný strachy. Blesk nikdy neuhodí dvakrát.“

„Takhle ti nikdo neříkal? Když už máš tolik přezdívek?“ zeptala se ho, když ho vyprovázela předsíní.

„Neříkal mi jak?“

„‚Blesk‘ Strike?“

„Je to pravděpodobný?“ opáčil a ukázal si na nohu. „Tak šťastný a veselý, partnerko.“

Chvilku jako by se schylovalo k objetí, ale ona mu místo toho s předstíraným chlapáctvím podala ruku a on ji přijal.

„Tak se měj krásně v Cornwallu.“

„A ty v Mashamu.“

Málem už jí ruku pustil, když vtom ji dřív, než se Robin nadála, otočil hřbetem vzhůru a políbil. Pak se široce usmál, zamával a byl pryč.