ROBERT GALBRAITH

VOLÁNÍ KUKAČKY

S výjimkou osob veřejně známých jsou všechny postavy

a události v této knize smyšlené a jakákoli podobnos

se skutečnými osobami, ať už žijícími či mrtvými,

je čistě náhodná.

Ruch na ulici připomínal bzučení much. Za policejními zátarasy se tlačili fotografové, fotoaparáty s dlouhými rypáky připravené v pohotovosti, a jejich dech stoupal vzhůru jako pára. Na čepice, klobouky a ramena v kabátech se vytrvale snášel sníh, prsty schované v rukavicích čistily čočky objektivů. Každou chvíli se ozval výbuch nesoustavného cvakání spouští, když si noční přihlížející krátili čas fotografováním bílého plátěného stanu uprostřed silnice, průčelí vysokého činžáku z červených cihel za ním a balkonu v nejvyšším poschodí, z něhož tělo vypadlo.

Za natěsnanými fotoreportéry bažícími po senzaci stály bílé dodávky s gigantickými satelitními disky na střechách, do mikrofonů hovořili novináři, někteří cizími jazyky, a kolem poletovali zvukaři s nasazenými sluchátky. Mezi jednotlivými vstupy reportéři podupávali a hřáli si ruce o horké kelímky s kávou z přeplněné kavárničky o pár ulic dál. Kameramani ve vlněných čepicích zabíjeli čas filmováním mačkajících se fotografů, balkonu a stanu ukrývajícího mrtvé tělo, ale pak se opět vrátili k širokým záběrům zahrnujícím veškerý chaos, který zničehonic vypukl na tiché zasněžené uličce v Mayfair, lemované naleštěnými černými domovními dveřmi pod bílými kamennými průčelími obklopenými pečlivě tvarovanými keři. Vchod do domu číslo 18 byl ohraničený policejní páskou. V chodbě za ní bylo možné zahlédnout policisty, z nichž někteří na sobě měli bílé kombinézy forenzních expertů.

Televizní stanice vysílaly nepřetržité zpravodajství už několik hodin. Na obou koncích ulice se začaly shromažďovat davy příchozích, které držely v patřičné vzdálenosti další policejní posily; někteří se přišli podívat záměrně, jiní se zastavili cestou do práce. Mnozí drželi nad hlavou mobilní telefony, aby si to hemžení vyfotili, než půjdou dál. Jeden mladík, netušící, o který balkon jde, si fotil postupně všechny, třebaže na prostředním z nich stála hustá řada keříků, tří pečlivě opečovávaných koulí zarostlých listím, jež neponechávaly žádný prostor pro člověka, který by tam chtěl vstoupit.

Skupinka mladých dívek přinesla květiny a televizní štáby je nafilmovaly, jak je předávají policistům, kteří je v rozpacích odložili do kufru policejní dodávky, neboť se zatím nerozhodli, kam jinam by je mohli dát, a dobře si uvědomovali čočky fotoaparátů a kamer, které sledovaly každý jejich pohyb.

Reportéři vyslaní zpravodajskými televizními stanicemi bez ustání zásobovali diváky nepřetržitým proudem komentářů a spekulací ohledně těch několika málo senzačních skutečností, které se dozvěděli.

„… ze svého podkrovního mezonetového bytu kolem druhé hodiny ráno. Policii přivolal pracovník ostrahy z budovy…”

„… prozatím se nezdá, že by se chystali mrtvé tělo odnést, což vede některé komentátory ke spekulacím.”

„… žádné zprávy o tom, jestli byla v době pádu v bytě sama…”

„… týmy vstoupily do budovy, kterou důkladně prohledávají.”

Vnitřek stanu ozářilo studené světlo. K mrtvému tělu přidřepli dva muži a chystali se je konečně přesunout do uzavíratelného gumového vaku. Hlava mírně krvácela a zanechala stopy ve sněhu. Obličej byl rozdrcený a opuchlý, z jednoho oka zbyl jen prázdný záhyb, druhé působilo jako kousek špinavě bílé hmoty mezi roztaženými víčky. Když se při nepatrné změně světla zatřpytily flitry na halence, vyvolalo to znepokojivý dojem pohybu, jako by snad opět začala dýchat nebo zatínala svaly a chystala se vstát. Na plátěnou střechu dopadal sníh, jako by na ni někdo jemně bubnoval špičkami prstů.

„Kde vězí ta zatracená záchranka?”

Inspektor Roy Carver se přestával ovládat. Tělnatému muži s tváří barvy vyzrálého hovězího masa, jemuž se na košilích v podpaží téměř neustále tvořily kroužky potu, došla nepříliš velká zásoba trpělivosti už před několika hodinami. Byl tady skoro stejně dlouho jako mrtvola; chodidla měl promrzlá, že už v nich ztratil cit, a šilhal hlady.

„Záchranka dorazí za dvě minuty,” oznámil detektiv Eric Wardle, který vešel do stanu s mobilem přitisknutým k uchu a bezděčně tak dotaz svého nadřízeného zodpověděl. „Už zařizuju, aby mohla projet.”

Carver jen cosi tlumeně zavrčel. Špatnou náladu mu zhoršovalo přesvědčení, že Wardle je z přítomnosti fotografů nadšený. Působil chlapeckým dojmem, s hustými, vlnitými kaštanovými vlasy, nyní posypanými sněhem, vypadal dobře a podle Carverova názoru se na jejich několika pochůzkách mimo stan flákal a marnil čas.

„Snad se aspoň ta sebranka rozejde, až bude tělo pryč,” řekl Wardle s pohledem stále upřeným k fotografům.

„Ti se nerozejdou, dokud s tím tady budeme zacházet jako s místem činu nějaký pitomý vraždy,” vyštěkl Carver.

Wardle na nevyslovenou výzvu ke konfrontaci nezareagoval. Carver ale stejně vybuchl.

„Ta blbá kráva odtamtud prostě skočila. Uvnitř nikdo jiný nebyl. Ta tvoje takzvaná svědkyně byla úplně sjetá koksem.”

„Už jedou,” řekl Wardle a ke Carverovu znechucení opět vyklouzl ze stanu, aby vyčkal na záchranku před objektivy kamer.

Událost odsunula stranou zpravodajství z politiky, válek a katastrof a ve všech svých podobách jiskřila obrazy dokonale krásné tváře mrtvé ženy a jejího pružného, nádherně tvarovaného těla. Během pár hodin se těch několik málo známých skutečností rozšířilo jako virus k milionům lidí: hádka na veřejnosti se slavným přítelem, osamělý návrat domů, zaslechnutý křik a nakonec smrtelný pád.

Přítel utekl někam do léčebného zařízení, ale policie nadále tajemně mlčela; pořádala se honička na lidi, kteří s ní strávili večer před smrtí; byly napsány tisícovky novinových sloupků, odvysílány hodiny televizních zpráv a žena, která přísahala, že zaslechla druhou hádku těsně předtím, než tělo spadlo z balkonu, se také na nějaký čas proslavila a za odměnu se jí dostalo otištění menších fotografií vedle snímků krásné mrtvé dívky.

Jenže potom svědkyni za téměř slyšitelného zklamaného zasténání usvědčili ze lži, takže nyní se ona stáhla do léčebného zařízení a na scéně se naopak objevil slavný první podezřelý, vystřídali se jako panáček s panenkou v domečku na počasí, kteří nikdy nemohou být venku ve stejnou dobu.

Takže to nakonec byla sebevražda a po krátké chvíli zaraženého mlčení získal příběh slabý druhý vítr. Psalo se, že byla duševně nevyrovnaná a labilní, že její nevázanost a krása se nehodily do hvězdného prostředí, v němž byla uvězněna; že se ocitla v prostředí nemorálních zbohatlíků, které ji zkazilo; že dekadence nového života vykolejila už tak křehkou osobnost. Stal se z ní moralistní příběh, ztuhlý pod nánosem škodolibosti, a narážkám na Ikara se neubránila taková spousta novinářů, že tomu satirický časopis Private Eye věnoval zvláštní článek.

A potom ten záchvat šílenství vyprchal a vyčpěl a k příběhu najednou neměli co říct už ani novináři, ale řečeno toho bylo i tak až příliš mnoho.

O tři měsíce později

ČÁST PRVNÍ

Nam in omni adversitate fortunae

infelicissimum genus est infortunii,

fuisse felicem.

Vždyť ze všech projevů nepřízně štěstěny

je nejnešťastnějším ze všech neštěstí,

že jsi byl kdy šťasten.

Anicius Manlius Severinus Boëthius:

Filosofie utěšitelkou

1

I když Robin Ellacottová už za pětadvacet let svého života prožila nejednu dramatickou a nepříjemnou chvíli, ještě nikdy se neprobudila s tak jasným vědomím, že si nadcházející den zapamatuje na celý život.

Krátce po půlnoci ji její přítel Matthew, s nímž už delší dobu chodila, požádal pod sochou Eróta uprostřed Piccadilly Circus o ruku. V závratné euforii úlevy, která následovala po přijetí nabídky, se jí přiznal, že chtěl tu otázku vznést už v thajské restauraci, kde byli na večeři, ale řekl si, že to bude lepší bez mlčenlivé dvojice, která seděla vedle nich a celou dobu je očividně odposlouchávala. Navrhl proto vycházku potemnělými ulicemi, navzdory protestům Robin, že oba musejí ráno brzo vstávat, až nakonec v sobě sebral odvahu a inspiraci a celý zmatený ji přivedl ke schodům pod sochou. Tady odhodil veškerou zdrženlivost do mrazivého větru (což se Matthewovi ani za mák nepodobalo) a před třemi vagabundy choulícími se na schodech a dělícími se o láhev čehosi, co vypadalo jako denaturovaný líh, poklekl na koleno a požádal ji o ruku.

Podle Robin to byla ta nejdokonalejší nabídka sňatku všech dob, v celých dějinách manželství. Dokonce měl s sebou v kapse i prstýnek, který teď Robin nosila; safír se dvěma diamanty, seděl jí perfektně a celou cestu do města se nepřestávala dívat na svou ruku spočívající v klíně. S Matthewem teď mohli dávat k lepšímu povedenou historku, zábavný rodinný příběh, jaký člověk vypráví svým dětem a ve kterém selhalo jeho plánování (líbilo se jí, že si to naplánoval) a proměnilo se ve spontánní improvizaci. Milovala ty pobudy, měsíc a Matthewa, který splašeně a nervózně klečel na jednom koleně; milovala Eróta a špinavé náměstí Piccadilly i černý taxík, v němž jeli domů do Claphamu. Vlastně neměla daleko k tomu, aby milovala celý Londýn, který jí během toho měsíce, co tady žila, doposud příliš k srdci nepřirostl. Dokonce i pobledlí a nepřátelští spolucestující namačkaní kolem ní ve vagonu metra odleskem toho oslnivě zářícího prstenu zkrásněli, a když se vynořila na stanici podzemky Tottenham Court Road do mrazivého světla březnového rána, pohladila platinový kroužek palcem a při myšlence, že by si o polední pauze mohla koupit nějaké časopisy pro nevěsty, zakusila prudký nával štěstí.

Když se proplétala po rozkopaném chodníku v horní části Oxford Street a nahlížela na kousek papíru, který držela v pravé ruce, sledovaly ji oči mnoha mužů. Robin byla podle veškerých myslitelných měřítek pěkná holka: vysoká, dobře stavěná, s dlouhými, medově zbarvenými světlými vlasy, které se jí za rychlé chůze přirozeně vlnily, a chladný ranní vzduch dodával barvu jejím bledým tvářím. Měla dnes nastoupit na týdenní záskok jako sekretářka. Od chvíle, kdy se přistěhovala za Matthewem do Londýna, střídala podobné krátkodobé brigády, ale už měla v úmyslu toho nechat; čekalo ji několik „řádných” pohovorů, jak to označovala.

Nejnáročnější součástí těchto nudných krátkodobých zaměstnání bývalo často hledání příslušné kanceláře. Londýn jí připadal po malém městečku v Yorkshiru, které opustila, ohromný, složitý a neproniknutelný. Matthew jí poradil, aby nechodila s nosem vraženým do mapy města, protože by vypadala jako turistka, a byla tak zranitelnější; musela se tak většinou spoléhat na chvatně načmárané mapky, které jí vždycky nakreslili ze zprostředkovatelské agentury. Nebyla zrovna přesvědčená, že by díky tomu vypadala víc jako rodilá Londýňanka.

Kvůli kovovým zátarasům a modrým zvlněným plastům ohraničujícím výkopy bylo pro ni mnohem těžší zjistit, kam má jít, protože jí bránily ve výhledu na půlku orientačních bodů, které měla nakreslené na papíře v ruce. Přešla rozkopanou silnici před vysoko čnící kancelářskou budovou, označenou na papíře jako „Centre Point” a připomínající betonovou vafli s hustým mřížovím stejných čtvercových oken, a zamířila zhruba ve směru k Denmark Street.

Našla to spíš náhodou, prošla úzkou uličkou nazvanou Denmark Place do krátké ulice plné barvitých výkladních skříní: výlohy plné kytar, kláves a všemožných dalších hudebních potřeb. Další díru v silnici obklopovaly červenobílé zátarasy a dělníci v reflexních vestách ji pozdravili časně ranními hvizdy. Robin předstírala, že je neslyší.

Podívala se na hodinky. Jelikož si dopřála obvyklou časovou rezervu pro případ, že zabloudí, byla tu o čtvrt hodiny dřív. Nevýrazné, černě natřené dveře domu, v němž sídlila kancelář, kterou hledala, se nacházely nalevo od kavárny 12 Bar; jméno uživatele kanceláře bylo napsané na kousku linkovaného papíru a přilepené izolepou u zvonku do druhého poschodí. Kdyby byl obyčejný den a jí se na prstě netřpytil zbrusu nový prstýnek, mohlo by ji to odpuzovat, ale dnes představoval špinavý papírek a oprýskávající barva na dveřích podobně jako pobudové ze včerejší noci jen další pitoreskní detail na pozadí její velkolepé lásky. Znovu zkontrolovala hodinky (safír se zatřpytil a jí poskočilo srdce; bude se dívat, jak se ten kámen třpytí, už celý zbytek života) a v návalu euforie se vzápětí rozhodla, že koneckonců může přijít o trochu dřív a ukázat, že se těší na práci, na které jí přitom ani v nejmenším nezáleželo.

Už sahala po zvonku, když se černé dveře zevnitř prudce otevřely a na ulici z nich vyběhla nějaká žena. Na jednu nebo dvě zvláštně znehybnělé vteřiny si pohlédly zpříma do očí, neboť se obě snažily ustát srážku. Robininy smysly byly onoho kouzelného rána nezvykle vnímavé; zlomek vteřiny, v němž ten bílý obličej zahlédla, v ní zanechal takový dojem, že si o několik okamžiků později, když se jim podařilo na poslední chvíli snad o centimetr vyhnout a tmavovláska odspěchala ulicí pryč, zahnula za roh a zmizela jí z dohledu, pomyslela, že by ji dokázala dokonale nakreslit po paměti. Nešlo jen o neobyčejnou krásu tváře, která se jí vtiskla do paměti, ale také o její výraz: rozlícený, avšak zvláštně rozjařený.

Robin stačila zachytit dveře dřív, než se zavřely, a vstoupila na ošuntělé schodiště. Staromódní, točité kovové schody stoupaly ve spirále vzhůru kolem podobně zastaralého klecového výtahu. Soustředila se, aby se jehlovým podpatkem nezachytila v kovové mřížce schodů, a pokračovala na první odpočívadlo, kde prošla kolem dveří se zalaminovaným a zarámovaným plakátem s nápisem Crowdy Graphics. Šla dál nahoru. Teprve když došla až k proskleným dveřím o patro výš, napadlo Robin vůbec poprvé, v jakém podniku má asi tento týden pomáhat. V agentuře jí nic neřekli. Jméno napsané na papírku venku u zvonku bylo tady vyryto do skleněné výplně dveří: C. B. Strike. A pod ním slova soukromý detektiv.

Robin zůstala chvíli zaraženě stát s pootevřenou pusou, zažívala chvilku úžasu, kterému by nikdo, kdo ji znal, nerozuměl. Nikdy se žádnému člověku (dokonce ani Matthewovi) nesvěřila se svou celoživotní, tajnou dětskou touhou. A zrovna dnes se jí ta touha splní! Připadalo jí to, jako by na ni mrkl sám Bůh (což rovněž tak trochu spojovala s kouzlem dnešního dne, s Matthewem a prstenem; i když, přísně vzato, neměly ty věci vůbec nic společného).

Vychutnávala si ten okamžik a velice pomalu se ke dveřím s vyrytým nápisem blížila. Natáhla levou ruku (safír v tlumeném světle potemněl) ke klice; ale dřív než se jí dotkla, se skleněné dveře rovněž prudce rozletěly.

Tentokrát už to žádné těsně vedle nebylo. Neviděných sto dva kilo neupravené a rozcuchané mužské hmoty do ní vrazilo vší silou; Robin náraz odmrštil a katapultoval ji s vlající kabelkou a bezmocně mávajícíma rukama do prostoru nad smrtonosnou prázdnotou schodištní šachty.

2

Strike náraz vstřebal, zaslechl pištivý výkřik a zareagoval instinktivně: vymrštil dlouhou paži a do mohutné dlaně popadl plnou hrst látky a tělesné hmoty; druhé bolestivé zavřísknutí se rozlehlo ozvěnou od kamenných stěn a poté se mu prudkým trhnutím podařilo dopravit dívku zpátky na pevnou zem. Její křik ještě dozníval v odrazech od stěn a on si uvědomil, že sám zařval: „Kristepane!”

Dívka zkroucená bolestí se opírala o dveře kanceláře a skuhravě naříkala. Z toho, jak nesouměrně se krčila s jednou rukou zabořenou pod klopou kabátu, si Strike dovodil, že ji zřejmě zachránil tím, že ji popadl z větší části za kus levého prsa. Většinu dívčina zčervenalého obličeje zakrývala hustá hříva vlnitých, oslnivě medových vlasů, ale Strike si všiml, že jí z odhaleného oka vyklouzla slza bolesti.

„Do hajzlu… promiňte!” Jeho hřmotný hlas vibroval schodištní šachtou. „Já vás neviděl, nečekal jsem, že by tady někdo mohl být…”

Zespodu zakřičel podivínský a samotářský grafik, který obýval kancelář v prvním patře: „Co se to tam nahoře děje?” A o vteřinu později naznačila přidušená kletba shora od vrchního z hospody z přízemí, který spal v podkrovním bytě nad Strikovou kanceláří, že i on byl nenadálým hlukem vyrušen, možná ho úplně probudili.

„Pojďte dovnitř.”

Strike otevřel dveře špičkami prstů, jako by se bál, aby se jí náhodou nějak nedotkl, dokud se o ně schoulená opírala, a uvedl ji do své kanceláře. „Je tam všechno v pořádku?” zvolal grafik nevrle. Strike za sebou třískl dveřmi od kanceláře.

„Nic mi není,” lhala Robin roztřeseným hlasem, pořád se hrbila otočená zády k němu a jednu ruku měla přiloženou k hrudníku. Po pár vteřinách se narovnala a otočila se. V obličeji byla zrudlá a oči měla ještě vlhké.

Nepředvídaný útočník byl masivní; jeho výška, celková chlupatost spojená s mírně vystouplým břichem upomínala na medvěda grizzlyho. Jedno oko měl oteklé a pod ním modřinu, pleť byla těsně pod obočím natržená. Na mírně vystouplých bledých okrajích škrábanců po nehtech na levé tváři a na pravé straně mohutné šíje odhalené pod zmačkaným límcem rozepnuté košile mu zvolna zasychala krev.

„Vy jste p… pan Strike?”

„Jo.”

„Já… já jsem tu na ten záskok.”

„Na co?”

„Na záskok. Ze zprostředkovatelské agentury Rychlá řešení.”

Název agentury ani v nejmenším nezahnal nedůvěřivý výraz z jeho tváře. Zírali jeden na druhého zdeptaně a nepřátelsky.

Podobně jako Robin i Cormoran Strike dobře věděl, že posledních dvanáct hodin si navždy zapamatuje jako noc, která mu převratně změní život. Zdálo se, že teď mu osud přivedl do cesty emisarku v pěkném béžovém trenčkotu čistě z toho důvodu, aby si sžíravě uvědomil, že se jeho život řítí do katastrofy. O žádném záskoku neměl ani tušení. Předchůdkyni Robin vyhodil a považoval to ze své strany za zrušení smlouvy.

„Na jak dlouho vás sem poslali?”

„A-asi na týden, prý pro začátek,” řekla Robin, kterou ještě nikdy nepřivítali s tak očividným nedostatkem nadšení.

Strike si to v duchu rychle spočítal. Týden za nehorázné částky, které si agentura účtuje, uvrhne jeho debetní účet do stavu, který už možná nepůjde napravit; dokonce by to mohla být ona poslední kapka, na kterou podle svých slov neustále čeká jeho hlavní věřitel.

„Omluvte mě na chvilku.”

Vyšel z místnosti prosklenými dveřmi a zabočil hned za nimi doprava na malou zatuchlou toaletu. Dveře za sebou zavřel na zástrčku a chvíli zíral do popraskaného, skvrnitého zrcadla nad umyvadlem.

Odraz, který jeho pohled opětoval, nepředstavoval pěknou podívanou. Strike měl vysoké vypouklé čelo, široký nos a husté obočí mladého Beethovena, jenž se dal na boxování, a tento dojem jen umocňovalo opuchlé oko s modřinou, která začínala černat. Nepoddajné kudrnaté vlasy, pružné jako vlas na koberci, dávaly tušit, proč jedna z jeho pubertálních přezdívek zněla „Chlupič”. Vypadal starší než na svých pětatřicet let.

Vrazil do odtoku zátku, napustil do oprýskaného a umolousaného umyvadla studenou vodu, zhluboka se nadechl a ponořil do ní celou hlavu, v níž mu divoce bušilo. Voda mu vychrstla na boty, ale on tomu díky desetivteřinové úlevě ledového slepého ticha nevěnoval pozornost.

Hlavou mu proletěly nesouvislé obrazy z uplynulé noci: jak si ze tří šuplíků psacího stolu strkal do vojenské tašky své věci, zatímco Charlotte na něho ječí; popelník, který ho zasáhl do obočí, když se po ní ohlédl ode dveří; pěší cesta potemnělým městem do kanceláře, kde se v křesle u pracovního stolu hodinu nebo možná dvě prospal. A potom závěrečná hnusná scéna, když ho nad ránem Charlotte vystopovala, aby mu zasadila svou banderilou posledních pár ran, které mu zapomněla uštědřit, než odešel z jejího bytu; jeho rozhodnutí, že ji nechá být, když vyběhla ze dveří krátce poté, co mu nehty rozškrábala obličej; a potom onen okamžik záchvatu šílenství, kdy se vrhl za ní, pronásledování skončilo stejně rychle, jako začalo, bezděčným zásahem téhle neopatrné, přebytečné holky, kterou musel napřed zachránit a pak ještě utěšovat.

Vynořil se z ledové vody, odfrkl si a ztěžka zalapal po dechu. Obličej i celou hlavu měl příjemně necitlivou a pleť ho štiplavě pálila. Dosucha se utřel ztvrdlým froté ručníkem, který visel na dveřích, a znovu se zadíval na svůj pochmurný odraz v zrcadle. Umyté škrábance, v nichž už nebylo vidět krev, připomínaly záhyby zmačkaného polštáře. V tuhle chvíli už je Charlotte jistě v metru. Jednou z šílených myšlenek, které ho za ní poháněly, byl i strach, že by mohla skočit pod vlak. Jednou po obzvlášť divoké hádce někdy v pětadvaceti vylezla na střechu, kde se opilecky kymácela a vyhrožovala, že skočí. Snad by měl být firmě Rychlá řešení vděčný, že ho přinutili vzdát se pronásledování. Ze scény v těch dnešních časných ranních hodinách už nepůjde vycouvat. Tentokrát to opravdu bude znamenat konec.

Strike si odtáhl promáčený límec od krku, odsunul zrezivělou zástrčku a zamířil z toalety zpátky do prosklených dveří.

Venku na ulici zarachotila sbíječka. Robin stála před pracovním stolem zády ke dveřím; když vešel do místnosti, prudce odtáhla ruku od těla a Strikovi bylo jasné, že si znovu masírovala poraněné ňadro.

„Je to. jste v pořádku?” zeptal se Strike a dal si záležet, aby nepohlédl do míst pravděpodobného zranění.

„Jsem v pohodě. Poslyšte, jestli mě nepotřebujete, tak půjdu,” prohlásila Robin naprosto vážně.

„Ale ne, ne, vůbec ne,” ozval se hlas ze Strikových úst, i když on sám mu naslouchal se značnou nechutí. „Týden… jo, to se bude hodit. Je tady… ehm. nějaká pošta…” Během mluvení zvedl hrst dopisů z rohožky u dveří a hodil ji před ni na prázdný pracovní stůl jako smírčí oběť. „Jo, kdybyste mohla tohle vyřídit, brát telefony a trochu to tady poklidit. heslo do počítače je Hatherill23, napíšu vám to…” Napsal heslo sledován jejím ostražitým, pochybovačným pohledem. „Tumáte, já budu tady vedle v kanceláři.”

Zamířil do přilehlé kanceláře, zavřel za sebou opatrně dveře a na chvíli zůstal nehybně stát a zíral na tašku pohozenou pod prázdným stolem. Měl v ní veškerý svůj současný majetek, neboť pochyboval, že kdy uvidí oněch zbylých devět desetin, které nechal u Charlotte. Odtamtud pravděpodobně do oběda všechno zmizí; zřejmě to spálí, vyhází na ulici, rozmlátí a polije ředidlem. Dole na ulici neúnavně tloukla sbíječka.

A pak je tu ono neznámé, ale nevyhnutelně strašlivé pokračování, že po opuštění Charlotte nedokáže splácet své obrovské dluhy, což bude mít děsivé následky, které bezprostředně přivedou k úpadku jeho podnikání. Vyčerpanému Strikovi připadalo, že se před ním veškeré utrpení vrší jako jakýsi kaleidoskop hrůzy.

Aniž by si pořádně uvědomil, že se pohnul, najednou se zničehonic ocitl zpátky v křesle, ve kterém strávil poslední část noci. Z druhé strany tenké příčky se ozvaly tlumené zvuky lidského pohybu. Rychlé řešení bezpochyby spustilo počítač a záhy přijde na to, že za poslední tři týdny nedostal jediný e-mail, který by nějak souvisel s prací. Potom na jeho vlastní žádost začne otvírat všechny poslední výzvy k uhrazení pohledávek. Strike byl vyčerpaný, podrážděný a hladový, položil si tvář znovu na desku stolu a oči i uši si skryl do složených paží, aby nemusel poslouchat, jak cizí člověk za dveřmi obnažuje jeho ponižující stav.

3

Za pět minut se ozvalo zaklepání na dveře a Strike, který pomalu začínal usínat, sebou v křesle prudce trhl. „Ano, prosím?”

Jeho podvědomí se znovu zapletlo s Charlotte; překvapilo ho, že vidí do místnosti vcházet neznámou dívku. Sundala si kabát, pod kterým měla přiléhavý, až svůdně vyzývavý smetanově bílý svetřík. Strike promluvil někam k linii vlasů na jejím čele.

„Ano?”

„Máte tady klienta. Mám ho pustit dál?” „Cože tu mám?” „Klienta, pane Striku.”

Několik vteřin na ni nechápavě hleděl a snažil se tu informaci zpracovat. „Tak dobře, fajn… vlastně ne, dejte mi dvě minutky, Sandro, prosím, a pak ho pošlete dál.”

Odešla bez dalšího komentáře.

Strike se ptal sám sebe, proč ji asi oslovil jako Sandru, ale strávil nad tou otázkou sotva vteřinu, a už byl na nohou a pokusil se nevypadat a nepáchnout tolik jako člověk, který spal v šatech. Zanořil se pod stůl do tašky, popadl tubu zubní pasty a vytlačil si sedm centimetrů do otevřených úst; potom si všiml, že má od vody z umyvadla promáčenou kravatu a že na košili má vpředu fleky od krve, obojí tudíž ze sebe strhl, až se knoflíky odrážely od stěn a registratury. Z tašky vytáhl čistou, byť notně pomačkanou košili, oblékl si ji a neobratnými prsty si rychle pozapínal knoflíky. Když ukryl tašku z dohledu za prázdnou kartotéku, narychlo se usadil a zkontroloval si koutky očí, jestli v nich nemá ospalky, přičemž usilovně přemýšlel, zdali ten takzvaný klient je něco skutečného a jestli bude ochotný zaplatit skutečné peníze za detektivní služby. Během roku a půl, kdy se po spirále řítil k finančnímu krachu, Strike poznal, že ani jedno z toho nemůže brát předem jako samozřejmost. Dva klienti mu dosud dlužili nedoplatky svých účtů a třetí odmítl zaplatit jedinou penny, protože se mu nezamlouvala Strikova odhalení; a jelikož upadal do stále větších dluhů a nezaplacený nájem ohrožoval prodloužení pronájmu kanceláře v centru Londýna, z níž měl takovou radost, nemohl si Strike dovolit ani právníka. Jádrem jeho denního snění se tak poslední dobou staly představy hrubších, surovějších metod vymáhání dluhů; s velkou radostí si představoval nejdomýšlivějšího ze všech svých dlužníků, jak se krčí strachy před baseballovou pálkou.

Dveře se opět otevřely, Strike si spěšně vytáhl ukazováček z nosní dírky a narovnal se v křesle ve snaze vypadat optimisticky a energicky.

„Pane Striku, to je pan Bristow.”

Případný budoucí klient vešel za Robin do místnosti. Bezprostřední dojem byl příznivý. Příchozí působil plaše a vzhledem silně připomínal králíka, kratší horní ret nedokázal zcela zakrýt velké přední zuby; měl pískově žluté vlasy a soudě podle tlustých skel brýlí byl zřejmě silně krátkozraký; ale jeho tmavě šedý oblek byl dobře ušitý a lesklá kovově modrá kravata, hodinky i boty vypadaly draze.

Sněhobílá hladkost jeho košile Strikovi jen o to víc připomněla tisíce zmačkaných ohybů na vlastních šatech. Vstal, aby na Bristowa zapůsobil celými sto osmaosmdesáti centimetry své mohutné postavy, podal mu chlupatou ruku a pokusil se návštěvníkově převaze v oblečení čelit tím, že se pokusil vzbudit dojem člověka, který je příliš zaneprázdněný, než aby se zabýval žehlením prádla.

„Cormoran Strike, těší mě.”

„John Bristow,” představil se druhý muž a potřásl podanou rukou. Hlas měl příjemný, kultivovaný a nejistý. Pohledem na delší chvíli spočinul na Strikově napuchlém oku.

„Mohu vám, pánové, nabídnout čaj nebo kávu?” zeptala se Robin.

Bristow požádal o malou černou kávu, ale Strike hned neodpověděl; právě zahlédl mladou ženu s hustým obočím a v neforemném tvídovém kostýmku, která seděla na odřené pohovce u dveří kancelářského předpokoje. Nepřipadalo mu příliš uvěřitelné, že by mohli ve stejnou chvíli dorazit dva klienti. Neposlali mu náhodou ještě jednu sílu na výpomoc? „A vy, pane Striku?” zeptala se Robin.

„Cože? Aha, černou kávu, dvě kostky cukru, Sandro, prosím,” řekl dřív, než se stačil zarazit. Viděl, jak se jí zkřivila ústa, když za sebou zavírala dveře, a teprve v tom okamžiku si vzpomněl, že nemá žádnou kávu ani cukr, a vlastně ani šálky.

Bristow se na Strikovo pobídnutí posadil a rozhlédl se po ubohé kancelářičce pohledem, který Strike považoval za výraz zklamání. Eventuální klient vypadal nervózně a provinile, což si Strike spojoval s podezíravými manžely. Nicméně v tomto případě z muže vyzařovala jistá autorita, zprostředkovaná především očividně drahým oblekem. Strike byl zvědavý, jak asi na něho Bristow přišel. Je dost těžké, aby se vaše pověst rozšířila šeptandou, když vaše jediná klientka (jak mu pravidelně vzlykala do telefonu) nemá žádné přátele.

„Co pro vás mohu udělat, pane Bristowe?” zeptal se, už opět zpátky ve svém křesle.

„No… já vlastně… chtěl bych… jestli by se nedalo jen zkontrolovat. já myslím, že my dva se už známe.” „Opravdu?”

„Vy si mě asi nebudete pamatovat, bylo to před mnoha lety. ale myslím, že jste se kamarádil s mým bratrem Charliem. Neříká vám nic Charlie Bristow? Umřel, nešťastnou náhodou, v devíti letech.”

„No sakra,” odtušil Strike. „Charlie… ano, vzpomínám si.”

A skutečně si moc dobře vzpomínal. Charlie Bristow byl jedním z mnoha kamarádů, s nimiž se Strike spřátelil během svého složitého, kočovného dětství. Jako neodolatelný, divoký a neukázněný kluk, vůdce nejpohodovější bandy v Strikově nové londýnské škole, Charlie na mohutného hocha s těžkým cornwallským přízvukem jen krátce pohlédl a obratem ho jmenoval svým nejlepším kamarádem a pobočníkem. Následovaly dva závratné měsíce důvěrného přátelství a kázeňských přestupků. Strike, jehož odjakživa fascinoval hladký chod domovů jiných dětí s jejich duševně zdravými, spořádanými rodinami a s pokoji, v nichž mohly bydlet celá léta, si živě vzpomínal na Charlieho dům, který byl obrovský a hýřil přepychem. Byl tam rozlehlý, sluncem zalitý trávník, přístřešek na stromě a Charlieho maminka jim podávala studený džus z čerstvě vymačkaných citronů.

A pak přišla neslýchaná hrůza prvního dne ve škole po velikonočních prázdninách, kdy jim třídní učitelka sdělila, že Charlie se už nikdy nevrátí, že je mrtvý, protože na prázdninách ve Walesu sjel na kole z útesu v kamenolomu. Ta učitelka byla stará zlá mrcha a nedokázala si odpustit, aby třídě neřekla, že Charlie, který, jak si jistě vzpomenou, často neposlouchal dospělé, měl výslovně zakázané jezdit kamkoli do blízkosti kamenolomu, ale že on to stejně udělal, pravděpodobně se předváděl… To už ale musela přestat, protože dvě děvčátka v první lavici se rozvzlykala.

Od onoho dne dál Strike spatřil roztříštěnou tvář rozesmátého blonďatého kluka, pokaždé když uviděl nebo si představil kamenolom. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby ve všech spolužácích ze staré třídy Charlieho Bristowa zůstal podobný přetrvávající strach z bezedné černé hlubiny, příkrého srázu a nemilosrdného kamene.

„Jo, na Charlieho si pamatuju,” řekl.

Bristowovi mírně poskočil ohryzek.

„Ano. Takže jde o vaše jméno, rozumíte. Úplně jasně si vzpomínám, jak o vás Charlie mluvil o těch prázdninách, pár dní předtím, než umřel: můj kamarád Strike, Cormoran Strike. Je to trochu nezvyklé, ne? Kde se vzalo to Strike, nevíte? Nikoho jiného s tím jménem neznám.”

Bristow nebyl zdaleka první člověk, který se chopí jakéhokoli odtažitého tématu, počasí, londýnské silniční mýtné, oblíbené teplé nápoje -, jen aby oddálil hovor o tom, co ho do Strikovy kanceláře přivedlo.

„Prý to snad má něco společného s kukuřicí,” řekl, „s mírou kukuřice.”

„Fakt? Že by to opravdu nemělo nic společného se stávkou nebo s tím, že by člověk mohl někoho praštit? No, tak asi ne. Víte, když jsem hledal někoho, kdo by mi v té záležitosti mohl pomoct, uviděl jsem v seznamu vaše jméno,” Bristowovi se roztřáslo koleno, „a asi si dovedete představit, jak to… no ano, byl to pocit jako… jako znamení. Znamení od Charlieho. Jako by mi říkal, že mám pravdu.” Polkl a znovu mu poskočil ohryzek.

„Tak fajn,” odtušil Strike obezřetně a jen doufal, že si ho Bristow nespletl se spiritistickým médiem.

„Jde o moji sestru, víte,” řekl Bristow. „Dobře. Dostala se do nějakých potíží?” „Je mrtvá.”

Strike se na poslední chvíli zarazil, aby neřekl: „Cože, ona taky?”

„To je mi líto,” podotkl místo toho opatrně.

Bristow přijal vyjádřenou soustrast trhavým pokývnutím hlavy.

„Já… není to jednoduché. Především byste asi měl vědět, že moje sestra je… tedy byla… Lula Landryová.”

Naděje, tak nakrátko vzkříšená zprávou, že by snad mohl získat nového klienta, se pomalu zřítila jako žulový náhrobek a bolestně vší silou udeřila Strika do břicha. Muž sedící naproti němu byl fantasta, pokud tedy nebyl přímo vyšinutý. Představa, že by tenhle chlápek se zaječím předkusem a syrovátkovou tváří mohl pocházet ze stejné genové banky jako diamantově zářivá kráska s gazelími údy a bronzovou pletí, jíž byla Lula Landryová, byla stejně nereálná jako možnost, že se najdou dvě naprosto identické sněhové vločky.

„Moji rodiče ji adoptovali,” prohlásil Bristow trpělivě, jako by věděl, o čem Strike přemýšlí. „Všichni jsme byli adoptovaní.”

„Aha,” odtušil Strike. Měl výjimečně přesnou paměť; když se v myšlenkách vrátil do toho rozlehlého, chladivého, spořádaného domu a na akry zářivé zahrady, vzpomněl si na nevýraznou blond maminku sedící v čele piknikového stolu i na vzdálený hřmotný hlas hrůzu nahánějícího otce; na mrzoutského staršího bratra, který se rýpal v ovocném koláči, na Charlieho, který svými klukovinami dokázal matku rozesmát. žádná holčička tam ale nebyla.

„S Lulou jste se nesetkal,” pokračoval Bristow, opět jako by Strike pronesl své myšlenky nahlas. „Rodiče ji adoptovali až po smrti Charlieho. Byly jí čtyři, když k nám přišla; dva roky strávila v pěstounské péči. Mně bylo skoro patnáct. Dodnes si pamatuju, jak jsem stál v domovních dveřích a díval se na otce, který ji nesl v náručí po cestě k domu. Na hlavě měla červenou pletenou čepičku. Moje matka ji má dodnes.”

A John Bristow se zničehonic naprosto nečekaně rozplakal. Vzlykal do dlaní, se schoulenými rameny, třásl se a škvírami mezi prsty mu tekly slzy a sopel. Pokaždé když už se zdálo, že se ovládl, přišel další záchvat pláče.

„Omlouvám se… promiňte. Ježíšikriste.”

Snažil se popadnout dech, rozškytal se a zmačkaným kapesníkem si utíral koutky očí pod brýlemi ve snaze získat nad sebou vládu.

Dveře kanceláře se otevřely a dovnitř nacouvala Robin s podnosem v rukou. Bristow se odvrátil, ramena se mu pořád zvedala a třásla. Otevřenými dveřmi Strike opět zahlédl ženu v kostýmku v předpokoji kanceláře; tentokrát se na něho mračila přes horní okraj Daily Expressu.

Robin položila na stůl dva šálky, džbánek s mlékem, cukřenku a talířek s čokoládovými sušenkami. Nic z toho Strike nikdy dřív neviděl. Na jeho díky se Robin formálně usmála a měla se k odchodu.

„Počkejte chvilku, Sandro,” řekl Strike. „Nemohla byste…?”

Vzal z pracovního stolu kus papíru a položil si ho na koleno. Zatímco Bristow vydával tiché sípavé zvuky, Strike pohotově napsal co nejčitelnějším písmem, jakého byl schopen:

Vygúglujte, prosím, Lulu Landryovou a zjistěte, jestli byla adoptovaná. A pokud ano, tak kým. Nemluvte o tom, co děláte, s tou ženskou v předpokoji (co tady dělá?). Odpovědi na otázky napište a přineste mi je sem, ale nemluvte o tom, co jste zjistila.

Podal papír Robin, která si ho beze slova vzala a odešla z místnosti.

„Promiňte… moc se omlouvám,” ozval se přerývaně Bristow, když se dveře zavřely. „To je… já normálně ne… už jsem se vrátil do práce, jednám s klienty…” Několikrát se zhluboka nadechl. Se zarudlýma očima se teď’

podobal ještě víc albínskému králíkovi. Pravé koleno mu pořád cukalo, poskakovalo nahoru a dolů.

„Je to prostě hrozná doba,” zašeptal a zhluboka se nadechl. „Lula… a teď’ mi umírá matka…”

Při pohledu na čokoládové sušenky se Strikovi sbíhaly sliny, protože už dlouho nic nejedl, připadalo mu, že to jsou už celé dny; zároveň měl ale pocit, že kdyby se pustil do sušenek ve chvíli, kdy Bristow poškubává kolenem, potahuje a utírá si oči, vyvolalo by to atmosféru nepochopení a nedostatku soucitu. Pneumatické kladivo venku na ulici bušilo jako kulomet.

„Od chvíle, co Lula umřela, to máma úplně vzdala. Zlomilo ji to. Její rakovina měla být na ústupu, ale vrátila se a prý už s tím nemůžou nic dělat. Je to tedy už podruhé. Svým způsobem se nervově zhroutila už po Charliem. Otec si myslel, že s dalším dítětem se to zlepší. Odedávna chtěli holčičku. Neměli jednoduché, aby jim to schválili, ale Lula byla smíšené rasy a nedařilo se ji umístit někam do rodiny, takže,” dokončil větu s potlačeným vzlyknutím, „se jim podařilo ji dostat. Odjakživa byla překkrásná. Vyhlídli si ji na Oxford Street, když tam byla s mámou nakupovat. Ujali se jí v Atheně. To je jedna z nejprestižnějších agentur. Od sedmnácti už dělala modelku na plný úvazek. V době, kdy umřela, si ji cenili na přibližně deset milionů. Vlastně nevím, proč vám tohle všechno povídám. Všechno to asi víte. Všichni věděli, mysleli si, že vědí, o Lule úplně všechno.”

Neobratně uchopil šálek. Ruce se mu chvěly tak, že si kávou pobryndal pečlivě vyžehlené kalhoty obleku.

„Co přesně vlastně chcete, abych pro vás udělal?” zeptal se Strike.

Bristow odložil šálek roztřesenou rukou zpátky na stůl a pevně sevřel dlaně.

„Moje sestra se prý zabila sama. Já tomu nevěřím.”

Strike si připomněl televizní záběry: mrtvola v černém igelitovém pytli na nosítkách, mihotající se v bouři blesků z fotoaparátů, když ji nakládali do sanitky. Fotografové semknutí v chumlu kolem pomalu se rozjíždějícího auta, fotoaparáty mířící do tmavých oken, bílé záblesky odrážející se od černých skel. Věděl toho o smrti Luly Landryové víc, než kolik toho kdy měl v úmyslu vědět nebo chtěl vědět; totéž ostatně platilo o každé vnímavé bytosti v Británii. V člověku bombardovaném zpravodajstvím o příběhu přirozeně rostl proti jeho vůli zájem, a než se nadál, byl tak dobře informovaný a názorově vyhraněný ohledně faktů vztahujících se k případu, že by nemohl sedět v porotě u soudu.

„V té věci proběhlo policejní vyšetřování, ne?”

„Ano, ale detektiv, který měl případ na starosti, byl od začátku přesvědčený, že jde o sebevraždu, čistě z toho důvodu, že Lula brala lithium. Spoustu věcí přehlédl, některé z nich se dokonce rozebíraly na internetu.”

Bristow nesmyslně zabodl prst do prázdné desky Strikova pracovního stolu, kde by se dal očekávat počítač.

Ozvalo se formální zaklepání a dveře se otevřely; vešla Robin, podala Strikovi přeložený papír se vzkazem a opět zmizela.

„Omluvte mě na chvilku, nebude vám to vadit?” řekl Strike. „Na tuhle zprávu už delší dobu čekám.”

Rozložil si vzkaz na koleně, aby Bristow do papíru neviděl, a četl:

Lulu Landryovou adoptovali sir Alec a lady Yvette Bristowovi, když jí byly čtyři roky. Vyrůstala jako Lula Bristowová, ale poté co nastoupila kariéru modelky, přijala dívčí příjmení své matky. Má staršího bratra Johna, který je právník. Dáma čekající v předpokoji je přítelkyně pana Bristowa a sekretářka v jeho firmě. Oba pracují pro podnik Landry, May, Patterson, který založil Lulin a Johnův dědeček z matčiny strany. Fotografie Johna Bristowa na webové stránce firmy LMP se shoduje s mužem, s nímž hovoříte.

Strike vzkaz zmačkal a hodil do odpadkového koše, který mu stál u nohou. Vyvedlo ho to z míry. John Bristow nebyl fantasta; a jemu, Strikovi, podle všeho poslali na záskok dočasnou sílu, která byla iniciativnější a ve všech ohledech schopnější než kterákoli z těch, jež mu prošly kanceláří.

„Omlouvám se, pokračujte,” pobídl Bristowa. „Mluvil jste o policejním vyšetřování?”

„Ano,” řekl Bristow a zlehka si utíral špičku nosu mokrým kapesníkem. „Já nepopírám, že Lula měla problémy. Vlastně dávala mámě pořádně zabrat. Začalo to někdy v době, kdy umřel táta, tohle všechno ale asi víte, pámbu ví, že se to dost propíralo v novinách. ale vyhodili ji ze školy za to, že se zapletla s drogami; utekla do Londýna a máma ji našla, jak žije v drsných podmínkách s nějakými feťáky; drogy nastartovaly duševní problémy; z léčebny utekla, následovaly nekonečné scény a dramatické situace. Nakonec ale zjistili, že trpí maniodepresivní psychózou, a nasadili jí správné léky. A od té doby byla v pohodě, pokud tedy brala prášky; člověk by na ní vůbec nepoznal, že s ní je něco v nepořádku. Dokonce i soudní lékař konstatoval, že ty léky pravidelně užívala. Pitva to prokázala.

Jenže policie ani soudní lékař nedokázali odhlédnout od minulosti holky, která má za sebou dlouhou historii psychiatrické léčby. Zůstali u toho, že trpěla depresemi, ale já vám za sebe můžu říct, že Lula vůbec žádnou depresi neměla. Ten den, kdy zemřela, jsem se s ní dopoledne viděl a byla naprosto v pohodě. Všechno jí zrovna skvěle vycházelo, především pokud šlo o kariéru. Právě podepsala smlouvu, která by jí během dvou let vynesla pět milionů; požádala mě, abych se na to podíval, a musím říct, že to byla sakra výhodná smlouva. Ten návrhář byl její blízký kamarád Somé, předpokládám, že jste o něm asi taky slyšel, ne? A na měsíce dopředu měla další zakázky; už brzy měla točit v Maroku a ona strašně ráda cestovala. Takže je snad jasné, že neměla sebemenší důvod sahat si na život.”

Strike zdvořile pokýval hlavou, ale vnitřně to na něho nijak zvlášť nezapůsobilo. Sebevrazi podle jeho zkušeností často dokonale ovládali schopnost předstírat zájem o budoucnost, jíž se přitom nehodlali účastnit. Pohodová, povznesená dopolední nálada Landryové se za den a půlku noci, které předcházely její smrti, snadno mohla propadnout do temné beznaděje; dobře věděl, že se to stává. Vzpomněl si na poručíka Královské pěchoty, který se probudil v noci po svém narozeninovém večírku, jehož si podle všech dostupných svědectví naplno užíval. Své rodině napsal vzkaz, aby zavolali policii a nechodili do garáže. Tělo našel viset v garáži pod stropem jeho patnáctiletý syn, který si vzkazu nevšiml a proběhl kuchyní, aby si vytáhl kolo.

„To není všechno,” pokračoval Bristow. „Jsou tady důkazy, přesvědčivé důkazy. Pro začátek například Tansy Bestiguiová.”

„To je ta sousedka, která tvrdila, že shora slyšela hádku?”

„Přesně tak! Slyšela tam křičet nějakého muže, těsně předtím, než Lula spadla z balkonu! Policie označila její svědectví za nesmysl, čistě kvůli tomu, že… no ano, ona je na kokainu. To ale přece neznamená, že neví, co slyšela. Tansy dodnes tvrdí, že Lula se pár vteřin předtím, než spadla, hádala s nějakým chlapem. Vím to, protože jsem s ní o tom docela nedávno mluvil. Naše firma vyřizuje její rozvod. Myslím, že bych ji určitě mohl přesvědčit, aby si s vámi promluvila.”

„A pak,” pokračoval Bristow a nervózně Strika sledoval, jako by se snažil odhadnout jeho reakci, „je tu ten záznam z bezpečnostních kamer. Asi dvacet minut předtím, než Lula spadla, jde nějaký muž směrem do Kentigern Gardens a na dalším záznamu tentýž muž z Kentigern Gardens utíká jako o život v době, kdy už byla zavražděná. Nikdy nezjistili, o koho šlo; nepodařilo se jim ho vypátrat.”

S jakousi potlačenou dychtivostí teď Bristow vytáhl z náprsní kapsy saka mírně zmačkanou čistou obálku a podal ji Strikovi.

„Všechno jsem to sepsal. Časový sled událostí, do posledního detailu. Máte tam veškeré informace. Sám uvidíte, jak to do sebe zapadá.”

Vytažená obálka nijak nezvýšila Strikovu důvěru v Bristowův úsudek. Podobných důkazů už dostal během let bezpočet: načmárané výsledky osamělých a v omylech se utápějících posedlostí; jednostranné bezmyšlenkovité opakování hýčkaných teorií; složité časové sledy událostí, překroucené tak, aby vyhovovaly fantaskním nahodilostem. Víčko právníkova levého oka se chvělo, koleno mu škubalo a prsty, v nichž mu podával obálku, se třásly.

Strike několik vteřin vážil tyto známky nadměrného napětí proti Bristowovým očividně ručně šitým botám a hodinkám značky Vacheron Constantin, které při gestikulaci vykukovaly na jeho bledém zápěstí. Tohle je člověk, který jistě mohl zaplatit a určitě by zaplatil; snad by platil i tak dlouho, že by Strike mohl srovnat splátku půjčky, která je ve všech jeho dluzích nejnaléhavější. Povzdychl si a s vnitřním pochybovačným zachmuřením nad vlastním svědomím návštěvníka oslovil:

„Pane Bristowe…”

„Můžete mi říkat John.”

„Johne. Budu k vám naprosto upřímný. Myslím, že by nebylo správné, abych od vás přijal nějaké peníze.”

Na Bristowově bledém krku a tuctovém obličeji naskočily rudé fleky, ale nadále mu podával nabízenou obálku.

„Co tím chcete říct, že by to nebylo správné?”

„Smrt vaší sestry byla s velkou pravděpodobností prošetřena, jak jen to bylo možné. Práci policie i každý její krok sledovaly miliony lidí a média z celého světa. Museli být dvojnásob důkladní oproti běžné praxi. Je nesmírně těžké, když se člověk musí vyrovnat se sebevraždou…”

„Já se s ničím vyrovnávat nehodlám. A nikdy to nepřijmu. Ona se nezabila. Někdo ji z toho balkonu strčil.”

Sbíječka venku na ulici zničehonic ustala, takže Bristowův hlas dunivě zaburácel místností; a jeho vztek, který hrozil každou chvíli vybuchnout, patřil pokornému člověku zahnanému na samu hranici trpělivosti.

„Aha. Chápu. Vy k nim asi taky patříte, že? Další salonní psycholog, co? Charlie umřel, táta umřel, Lula umřela a matka umírá, o všechny jsem přišel, a potřebuju tudíž především utěšit, ne detektiva. To si sakra myslíte, že jsem něco podobného neslyšel už aspoň stokrát?”

Bristow vstal a navzdory svým králičím zubům a skvrnité pleti působil impozantně.

„Já jsem docela zámožný člověk, pane Striku. Nechci, aby to znělo hloupě, ale tak to zkrátka je. Otec mi odkázal poměrně slušně prosperující svěřenský fond. Díval jsem se na ceny za tenhle druh práce a rád vám zaplatím dvojnásobek běžné taxy.”

Dvojnásobný honorář. Strikovo svědomí, kdysi neotřesitelně pevné a nepoddajné, oslabily opakované rány osudu; a tohle byl úder, který znamenal knokaut. Spodnější vrstvy jeho já už vesele odskotačily do říše šťastných spekulací: za měsíční práci dostane dost peněz na to, aby zaplatil pomocnou sílu a pár dlužných nájmů; dva měsíce by srovnaly nejtíživější dluhy. tři měsíce by ukrojily pořádný díl debetního účtu… čtyři měsíce.

Jenže John Bristow už mluvil přes rameno a mířil ke dveřím, přičemž v ruce svíral zmuchlanou obálku, kterou si Strike odmítl vzít.

„Chtěl jsem, abyste to byl vy, už kvůli Charliemu. Ale trochu jsem se na vás taky informoval, nejsem tak totální idiot, jak vypadám. Speciální vyšetřovací jednotka, vojenská policie, že? Taky nějaká vyznamenání. Nemůžu říct, že by na mě dělala dvakrát dobrý dojem vaše kancelář,” teď už Bristow téměř křičel a Strike si uvědomil, že tlumené hlasy obou žen v předpokoji ztichly, „ale očividně jsem se mýlil a vy si zřejmě můžete dovolit odmítat práci. Výborně! Tak na to laskavě zapomeňte. Jsem si jistý, že na tu práci najdu někoho jiného. Promiňte, že jsem vás obtěžoval!”

4

Hovor mužů prostupoval několik minut s rostoucí zřetelností slabou příčkou oddělující obě místnosti; v náhlém tichu, které nastalo po nečekaném zastavení sbíječky, tak Bristowova slova zazněla naprosto zřetelně.

Čistě pro vlastní pobavení, v povznesené náladě tohoto šťastného dne, se Robin snažila chovat přesvědčivě jako Strikova skutečná sekretářka a neprozradit Bristowově přítelkyni, že pro soukromého detektiva pracuje sotva půl hodiny. Snažila se, jak nejlépe uměla, skrýt jakýkoli náznak překvapení nebo rozrušení nad výbuchem rozčileného křiku, ale instinktivně byla na Bristowově straně, ať už byla příčina konfliktu jakákoli. Strikovo zaměstnání i modřina pod okem oplývaly jistým omšelým půvabem, ale vůči ní se choval ohavně a levé prso ji pořád ještě bolelo.

Bristowova přítelkyně zírala od chvíle, kdy poprvé zaslechly do hluku sbíječky oba mužské hlasy, celou dobu upřeně na zavřené dveře. Byla robustní a velice tmavá, se zplihlým mikádem, a určitě by měla spojené obočí, kdyby si je nevytrhala. Vypadala, že své naštvání nepředstírá. Robin si už mockrát všimla, jak se manželské páry často vyznačují zhruba stejnou osobní atraktivitou, i když některé faktory, jako například peníze, mohou člověku zdánlivě zajistit partnera, který vypadá výrazně lépe. Robin připadalo milé, že si Bristow, jenž si, soudě podle drahého obleku a významné firmy, mohl najít někoho mnohem pohlednějšího, vybral tuto dívku, kterou pokládala za mnohem srdečnější a laskavější, než by se dalo soudit z jejího vzhledu.

„Jste si opravdu jistá, že nechcete kávu, Alison?” zeptala se.

Dívka se kolem sebe rozhlédla, jako by ji překvapilo, že na ni někdo mluví, jako by úplně zapomněla, že je tam Robin s ní.

„Ne, díky,” odpověděla hlubokým hlasem, který byl překvapivě melodický. „Já věděla, že se naštve,” dodala s podivným uspokojením. „Snažila jsem se mu to vymluvit, ale neposlouchal mě. Vypadá to, že ho ten takzvaný detektiv odmítl. To dělá dobře.”

Na Robin muselo být poznat, jak ji to překvapilo, protože Alison pokračovala poněkud netrpělivě:

„John by udělal lépe, kdyby prostě dokázal přijmout fakta. Ona se zabila. Zbytek rodiny se s tím srovnal, takže nechápu, proč zrovna on ne.”

Nemělo smysl předstírat, že neví, o čem žena mluví. Všichni lidé věděli, co se stalo Lule Landryové. Robin si pamatovala, kde přesně byla ve chvíli, kdy se dozvěděla, že modelka vyskočila za mrazivé lednové noci z okna a podlehla zraněním: stála u dřezu v kuchyni doma u rodičů. Dozvěděla se tu zprávu z rádia, překvapením vyjekla a v noční košili to běžela povědět Matthewovi, který byl u nich přes víkend na návštěvě. Jak je možné, že vás smrt člověka, s nímž jste se v životě nesetkali, tak hluboce zasáhne? Robin velice obdivovala, jak Lula Landryová vypadá. Její vlastní barva „krev a mlíko” se jí tolik nezamlouvala: modelka byla tmavá, pableskující, dobře stavěná a nespoutaná.

„Není to ještě tak dlouho, co umřela.”

„Tři měsíce,” řekla Alison a zatřepala výtiskem Daily Express. „Stojí ten člověk aspoň trochu za to?”

Robin si všimla Alisonina opovržlivého výrazu, s nímž vnímala zanedbaný stav a nepopiratelnou ubohost malé čekárny, a před očima jí hned vyskočila představa honosné, nablýskané kanceláře, kde pracuje ta druhá žena. Její odpověď tudíž vycházela spíš z vlastní sebeúcty než z nějaké touhy chránit Strika.

„Ach jistě,” odpověděla rozvážně. „Je jeden z nejlepších.”

Otevřela růžovou obálku ozdobenou obrázkem kotěte s výrazem ženy, jež je denně zavalena naléhavými úkoly, které jsou mnohem složitější a neobvyklejší, než si Alison umí představit.

Strike s Bristowem si mezitím měřili jeden druhého uvnitř kanceláře, jeden rozzuřený a druhý snažící se najít způsob, jak změnit své rozhodnutí bez ztráty sebeúcty.

„Jediné, po čem toužím, pane Striku,” prohlásil Bristow chraptivě a se zarudlou protáhlou tváří, „je spravedlnost’”

Jako by uhodil do božské ladičky: slovo v omšelé kanceláři zarezonovalo a v Strikově hrudníku uhodilo na neslyšnou, ale sytě znějící strunu. Bristow zažehl věčný plamínek, který si Strike v sobě chránil, když všechno ostatní už lehlo popelem. Stál tam se zoufalou potřebou peněz, ale Bristow mu nabídl jiný, mnohem lepší důvod, jak se zbavit svých skrupulí.

„Tak dobře. Chápu. Myslím to vážně, Johne: chápu to. Vraťte se a pojďte se na chvíli posadit. Jestli pořád ještě chcete, abych vám s tím pomohl, rád se na to podívám.”

Bristow se do něho zabodával pohledem. V kanceláři vládlo ticho, až na vzdálený křik dělníků dole na ulici.

„Nechcete pozvat dovnitř i vaši… ehm, manželku asi, že?”

„Ne,” odpověděl Bristow, pořád ještě rozčilený a s rukou na klice. „Alison si myslí, že bych se do toho neměl pouštět. Vlastně nevím, proč chtěla jít se mnou. Pravděpodobně doufala, že mě odmítnete.”

„Posaďte se, prosím. Probereme to pořádně.”

Bristow zaváhal a pak zamířil zpátky k opuštěné židli.

Strikovo sebeovládání nakonec přece jen vzalo zasvé, vzal si čokoládovou sušenku a strčil si ji celou do úst; ze zásuvky psacího stolu vytáhl nový, nepoužitý poznámkový blok, zprudka ho otevřel, sáhl po peru a podařilo se mu sušenku polknout, než Bristow opět zaujal místo na své židli.

„To si mám vzít?” navrhl a ukázal na obálku, kterou Bristow pořád ještě svíral v dlani.

Právník mu ji podal, jako by si nebyl jistý, jestli v tom ohledu může Strikovi věřit. Strike, který si před Bristowem nechtěl prohlížet její obsah, ji odložil stranou a poplácal na ni dlaní, čímž chtěl dát najevo, že jde nyní o cennou součást vyšetřování, a přichystal si pero.

„Johne, kdybyste mi teď mohl stručně nastínit, co všechno se přihodilo v den, kdy vaše sestra zemřela, mohlo by mi to velice pomoct.”

Strike byl ve své podstatě vždy metodický a důkladný a naučil se vést vyšetřování na vysoké úrovni a s pečlivou nekompromisností. Zaprvé je třeba umožnit svědkovi, aby odvyprávěl svůj příběh vlastním způsobem: ničím neomezovaný proud vyprávění často odhalí detaily, zjevné nesrovnalosti a nelogičnosti, které se posléze prokážou jako neocenitelné střípky důkazů. Teprve když se sesbírají výlevy prvních dojmů a vzpomínek, nastane čas, aby začal vyžadovat pečlivé a přesné seřazení dostupných faktů: lidé, místa, majetek…

„No…” řekl Bristow, který po veškerém svém úporném naléhání najednou působil dojmem, že si není jistý, kde začít, „já vlastně ne. je třeba pochopit…”

„Kdy jste se s ní naposled viděl?” pobídl ho Strike. „To muselo být… Dopoledne ten den, co zemřela. My jsme se… vlastně pohádali, ale chválabohu jsme se stihli usmířit.” „Kdy přesně to bylo?”

„Brzo. Před devátou, stavil jsem se u ní cestou do práce. Možná tak ve tři čtvrtě na devět.”

„A o čem jste se hádali?”

„O jejím příteli Evanu Duffieldovi. Zrovna se tenkrát dali znovu dohromady. Rodina se domnívala, že už to skončilo, což nás velice potěšilo. To je strašný člověk, feťák, který se chronicky předvádí na veřejnosti; mělo to na Lulu asi ten nejhorší vliv, jaký si umíte představit.

Možná jsem byl vůči ní přehnaně tvrdý, já. teď už to chápu. Byl jsem o jedenáct let starší než Lula. Měl jsem sklon o ni pořád pečovat, rozumíte. Zřejmě jsem se vůči ní občas choval panovačně. Neustále mi opakovala, že ničemu nerozumím.”

„Čemu přesně že nerozumíte?”

„No. vlastně všemu. Měla spoustu problémů. Problémy s tím, že byla adoptovaná. Problémy s tím, že byla černoška v bělošské rodině. Říkávala, že mně se to mluví, že to mám jednoduchý… já nevím. Snad měla pravdu.”

Prudce za svými brýlemi zamrkal. „Ta hádka byla vlastně pokračováním hádky, kterou jsme vedli po telefonu večer předtím. Já prostě nemohl uvěřit, že je tak blbá a vrátila se k Duffieldovi. Když se rozešli, všichni jsme cítili obrovskou úlevu. Myslím tím hlavně, že když se vezmou v potaz její vlastní problémy s drogami, tak dát se dohromady s feťákem…” Zhluboka se nadechl. „Nechtěla to slyšet. Nikdy nic nechtěla slyšet. Byla na mě naštvaná.

Vlastně dala člověku z ostrahy u nich v domě pokyn, ať mě k ní ráno nepouští, jenže… inu, Wilson mi stejně jen mávl na pozdrav a pustil mě dál.”

To je dost ponižující, pomyslel si Strike, muset se spoléhat na soucit portýrů.

„Ani bych tam nechodil,” prohlásil Bristow zkroušeně a na štíhlém krku mu opět naskákaly tmavé skvrny, „ale měl jsem pro ni smlouvu se Somém, kterou jsem jí měl přinést; požádala mě, abych se na ni podíval, a musela ji podepsat. Podobné věci ji nesmírně nudily. V každém případě neměla moc radost, že mě pustili nahoru, a znovu jsme se pohádali, ale docela rychle to vyšumělo. Uklidnila se.

Tak jsem jí potom řekl, že by máma ocenila, kdyby za ní zašla na návštěvu. Máma se zrovna vrátila z nemocnice, rozumíte. Prodělala hysterektomii. Lula řekla, že by snad za ní mohla později zaskočit domů, ale že jistá si není. Měla nějaké věci, které musela vyřídit.”

Bristow se zhluboka nadechl; pravé koleno mu znovu začalo cukat nahoru dolů a ruce s bulkovitými klouby prstů si pantomimicky mnul, jako by si je myl.

„Nechci na ni myslet ve zlém. Lidi ji považovali za sobce, jenže ona byla nejmladší z rodiny a tak trochu rozmazlená, a pak taky byla nemocná a tím pádem středem pozornosti. A potom naráz spadla do toho zvláštního života, kde se všechno, lidi i veškeré dění, točilo kolem ní a všude ji pronásledovali novináři z bulváru. Nebyl to normální život.”

„To ne,” přitakal Strike.

„Takže já jsem v každém případě Lule řekl, jak je máma slabá a jak se cítí na dně, a ona mi řekla, že za ní možná později zajde. Odešel jsem, zaskočil jsem do kanceláře vyzvednout si od Alison nějaké dokumenty, protože jsem ten den chtěl pracovat z mámina bytu a dělat jí společnost. S Lulou jsem se pak viděl znovu během dopoledne u mámy. Chvíli s maminkou poseděla v ložnici, dokud nepřijel na návštěvu strýc, a pak se za mnou zastavila v pracovně, aby se se mnou rozloučila. Než odešla, objala mě…”

Bristowovi se zlomil hlas a mlčky hleděl do klína.

„Ještě kávu?” nabídl Strike. Bristow zavrtěl hlavou, ale nevzhlédl. Strike popadl podnos a zamířil s ním do předpokoje, aby mu poskytl chvilku na usebrání.

Když se Strike objevil, Bristowova přítelkyně zachmuřeně vzhlédla od rozečtených novin. „Už jste skončili?” zeptala se.

„Očividně ne,” odpověděl Strike, aniž by se pokusil o náznak úsměvu. Žena ho dál pozorovala, ale Strike se obrátil k Robin.

„Mohl bych poprosit ještě o trochu kávy, ehm…?”

Robin vstala a mlčky si od něho vzala podnos.

„John musí být o půl jedenácté v kanceláři,” oznámila Alison Strikovi poněkud hlasitěji, než bylo nutné. „Nejpozději do deseti minut musíme odejít.”

„Budu na to pamatovat,” ujistil ji Strike nevzrušeně, než se vrátil do kanceláře, kde Bristow seděl zhroucený, jako by byl pohroužený v modlitbě, s hlavou skloněnou nad sevřenými dlaněmi.

„Promiňte,” zamumlal, když se Strike opět usadil. „Je pro mě pořád těžké o tom mluvit.”

„To nevadí,” odtušil Strike a vzal si znovu do ruky poznámkový blok. „Takže Lula přišla navštívit vaši matku? V kolik hodin to bylo?”

„Kolem jedenácté. Během vyšetřování se přišlo i na všechno, co dělala potom. Nechala se řidičem odvézt do jednoho oblíbeného butiku a pak se vrátila k sobě do bytu. Doma měla schůzku s jednou svou známou, vizážistkou, a přišla tam za ní její kamarádka Ciara Porterová. Ciaru Porterovou určitě znáte, je to modelka. Celá blond. Mají společné fotky jako dva andělé, možná jste to viděl: obě nahé až na kabelky a křídla. Somé tu fotku použil v reklamní kampani krátce poté, co Lula umřela. Říkalo se, že je to nevkusné.

Lula s Ciarou tedy strávily odpoledne u ní v bytě a potom odešly na večeři, kde se setkaly s Duffieldem a s několika dalšími lidmi. Celá partička zamířila do nočního klubu Uzi, kde zůstali přes půlnoc.

Duffield s Lulou se potom pohádali. Toho si všimla spousta lidí. On s ní zacházel dost hrubě, snažil se ji přimět, aby zůstala, ale ona odešla z klubu sama. Všichni si potom mysleli, že to udělal on, jenže se ukázalo, že má neprůstřelné alibi.”

„Pustili ho na základě svědectví jeho drogového dealera, ne?” zeptal se Strike a pořád si při tom něco psal.

„Jo, přesně tak. Takže… takže Lula se vrátila do bytu přibližně za deset minut půl druhé. Když vcházela do domu, fotografovali ji. Možná si na ten snímek vzpomenete. Otiskli ho potom ve všech novinách.”

Strike si vzpomínal: jedna z nejfotografovanějších žen na světě se svěšenou hlavou, nahrbená v ramenou, s těžkými víčky a pažemi založenými před tělem, s tváří odkloněnou od fotografů. Jakmile se dospělo k jednoznačnému verdiktu o sebevraždě, fotografie získala makabrózní nádech: bohatá a krásná mladá žena se necelou hodinu před smrtí snaží skrýt své zoufalství před objektivy fotoaparátů, které si jindy předcházela a které ji tolik zbožňovaly.

„Bývali fotografové u domu běžně?”

„Ano, obzvlášť když se dozvěděli, že je někde s Duffieldem, nebo když ji chtěli vyfotit, jak se vrací domů opilá. Ale tu noc tam nebyli jenom kvůli ní. Večer se měl totiž v tom samém domě ubytovat jeden americký rapper. Jmenuje se Deeby Macc. Jeho nahrávací společnost mu pronajala byt hned pod Lulou. Nakonec tam vůbec nebydlel, protože když celou budovu a okolí obsadila policie, raději se ubytoval v hotelu. Jenže fotografové, kteří sledovali Lulino auto, když odešla z Uzi, se přidali k těm, kteří čekali před domem na Macca, takže před vchodem se jich tísnila dost velká tlupa, i když krátce poté, co Lula zmizela uvnitř, se všichni rozešli. Nějak se jim doneslo, že Macc tam přinejmenším v několika dalších hodinách nepřijede.

Byla to lezavě mrazivá noc. Sněžilo a bylo pod nulou. Takže když spadla z balkonu, na ulici nikdo nebyl.”

Bristow zamrkal a usrkl studenou kávu. Strike myslel na ty bulvární novináře, kteří odešli krátce předtím, než Lula Landryová spadla z balkonu svého bytu. Jen ta představa, pomyslel si, že by se někomu podařilo vyfotit Lulu Landryovou při smrtelném pádu: to by asi byl úlovek, který by člověku zřejmě stačil na slušnou penzi.

„Johne, vaše přítelkyně tvrdí, že musíte o půl jedenácté kdesi být.”

„Cože?”

Zdálo se, že Bristow přišel trochu k sobě. Podíval se na své luxusní hodinky a povzdychl si.

„Panebože, vůbec by mě nenapadlo, že jsem tady už tak dlouho. Takže co. co se teď bude dít?” zeptal se a zatvářil se poněkud zmateně. „Přečtete si ty moje poznámky?”

„To samozřejmě ano,” ujistil ho Strike, „a během pár dní vám zavolám, až budu hotov s nějakou přípravnou prací. Myslím, že v té době už na vás budu mít spoustu dalších otázek.”

„Dobře,” řekl Bristow a malátně vstal. „Tady, prosím, vezměte si moji vizitku. A co budu dlužen, jakým způsobem se vyrovnáme?”

„Měsíční honorář předem by se hodil,” odpověděl Strike. Zdusil v sobě smíšené pocity zahanbení a připomněl si, že Bristow sám nabídl dvojnásobnou taxu. Uvedl tudíž přemrštěnou částku a k jeho radosti se Bristow nijak nevzpěčoval, ani se nezeptal, jestli může platit kartou, ani neslíbil, že peníze pošle později. Místo toho vytáhl z kapsy opravdovou šekovou knížku a pero.

„Kdyby, dejme tomu, čtvrtina mohla být v hotovosti,” dodal Strike pokoušeje své štěstí. A byl toho rána už podruhé ohromen, když Bristow prohlásil: „Já jsem si říkal, jestli byste tomu nedal přednost…” a odpočítal k šeku hromádku padesátilibrovek.

Do předpokoje vešli v okamžiku, kdy se Robin chystala vstoupit s čerstvou kávou pro Strika. Bristowova přítelkyně vstala a s výrazem člověka, který čekal až příliš dlouho, složila noviny. Byla téměř stejně vysoká jako Bristow, bytelně stavěná, s nevrlým vzezřením a velkýma, mužskýma rukama.

„Takže jste se domluvili, že na tom budete dělat, že?” zeptala se Strika. Měl dojem, že si zřejmě myslí, že se jen snaží zneužít jejího bohatého milence. A dost možná měla pravdu.

„Ano, John si mě najal,” odpověděl.

„No jo,” odtušila nepřívětivě. „Tak to máš asi radost, Johne, ne?”

Právník se na ni usmál a ona si povzdychla a poplácala ho po rameni jako tolerantní, ale už trochu podrážděná matka. John Bristow zvedl ruku v gestu na rozloučenou a poté vyšel za svou přítelkyní z místnosti a jejich kroky postupně doznívaly na kovovém schodišti.

5

Strike se obrátil k Robin, která už seděla zpátky u počítače. Jeho kávu položila vedle hromádky úhledně roztříděné pošty srovnané na psacím stole vedle ní.

„Díky,” řekl a usrkl si kávy, „i za tu zprávu. Proč se živíte brigádami?”

„Co tím myslíte?” zeptala se a zatvářila se podezíravě.

„Ovládáte gramatiku včetně interpunkce. A rychle se učíte. Umíte být iniciativní, kde jste vzala ty hrníčky a podnos? A kávu a sušenky?”

„Půjčila jsem si to všechno od pana Crowdyho. Slíbila jsem mu, že mu to do oběda vrátíme.”

„Od jakého pana?”

„Od pana Crowdyho, toho člověka o poschodí níž. Toho grafika.” „A on vám to všechno jen tak půjčil?”

„Ano,” řekla trochu nejistě. „Myslela jsem si, že když nabídneme klientovi kávu, měli bychom to umět zařídit.”

Její použití plurálu působilo dojmem jemného dloubnutí do jeho morálky.

„Váš výkon v každém případě daleko převyšuje schopnosti všech lidí, které mi sem v poslední době Rychlá řešení poslala, to mi můžete věřit. Omlouvám se, že jsem vás pořád oslovoval jako Sandru; tak se jmenovala ta poslední. Jak se ve skutečnosti jmenujete?”

„Robin.”

„Robin,” opakoval po ní. „To si budu dobře pamatovat.”

Napadlo ho, že by mohl z legrace udělat narážku na Batmana a jeho spolehlivého parťáka, ale ubohý vtípek mu odumřel na rtech v okamžiku, kdy si všiml, že celá zrudla. Příliš pozdě si uvědomil, že jeho nevinná slova je možné pochopit velice nešťastným způsobem. Robin se na křesle prudce otočila k monitoru počítače, takže Strike jen stačil zahlédnout okraj planoucí tváře. V ledovém okamžiku vzájemných rozpaků se zdálo, že se místnost smrskla do rozměrů telefonní budky.

„Půjdu se na chvilku projít,” řekl Strike, odložil svoji prakticky nedotčenou kávu a zacouval nenápadně ke dveřím. Vzal si z věšáku vedle nich kabát. „Kdyby někdo volal…”

„Pane Striku, než odejdete, myslím, že na tohle byste se měl podívat.”

Robin, ještě celá zrudlá, vzala z hromady otevřených dopisů u počítače list růžového dopisního papíru s ladící obálkou v průhledném prospektovém obalu, do kterého korespondenci založila. Když mu to podávala, Strike si všiml na její ruce zásnubního prstýnku.

„Je to výhrůžka smrtí,” řekla.

„No jo,” odtušil Strike. „S tím si nedělejte starosti. Chodí to tak jednou týdně.”

„Ale…”

„Je to jeden nespokojený klient. Trochu vyšinutý. Myslí si, že mě tím dopisním papírem, který používá, svede na falešnou stopu.” „Jistě, ale… neměla by se na to podívat policie?” „Jako aby se trošku pobavili, to máte na mysli?”

„To přece není žádná legrace, je to vyhrožování smrtí!” řekla a Strike pochopil, proč to i s obálkou vložila do plastikové kapsy. Docela ho to dojalo.

„Založte to k ostatním,” řekl a ukázal ke kartotéce v rohu. „Kdyby mě chtěl zabít, už by to udělal. Někde tam najdete jeho dopisy za posledního půl roku. Nebude vám vadit, když se mi tady postaráte o flašinetářství, zatímco budu pryč?”

„Zvládnu to,” odpověděla a Strika pobavil její podrážděný tón a očividné rozčarování, že nikdo nehodlá sejmout otisky z pečlivě zajištěné smrtelné výhrůžky.

„Kdybyste mě potřebovala, číslo mobilu je na vizitkách v horním šuplíku.” „Dobře,” odpověděla, aniž by se podívala do zásuvky nebo na něho. „Když budete chtít odejít na oběd, klidně se zařiďte podle svého. V některé zásuvce by měl být rezervní klíč.”

„Dobře.”

„Tak zatím nashle.”

Těsně za skleněnými dveřmi na prahu maličkého zatuchlého záchodu se zastavil. Tlak ve střevech začínal být bolestně nepříjemný, ale Strike měl pocit, že prokázaná Robinina efektivita a její neosobní starost o jeho bezpečí ji opravňují k jisté ohleduplnosti z jeho strany. Rozhodl se, že to vydrží do hospody, a vydal se dolů po schodech.

Na ulici si zapálil, zabočil doleva a prošel kolem zavřené kavárny 12 Bar a úzkou pasáží Denmark Place kolem výlohy plné pestrobarevných kytar a zdí polepených třepotajícími se, potrhanými plakáty, pokud možno co nejdál od ustavičného bušení sbíječky. Vyhnul se hromadě sutin a rozkopané ulici u paty Centre Point a prošel kolem gigantické zlaté sochy Freddieho Mercuryho stojící nad vchodem Dominion Theatre na druhé straně ulice. Zpěvák měl skloněnou hlavu a pěst zaťatou ve vzduchu jako nějaký pohanský bůh chaosu.

Za hromadou štěrku a vykopané hlíny se zjevil ozdobný viktoriánský štít hospody Tottenham a Strike, jehož významně hřálo vědomí značného množství hotovosti v kapse, vstoupil do jejích dveří a ocitl se v poklidné viktoriánské atmosféře naleštěného, tmavého prohýbaného dřeva a mosazného kování. Přepážky z mléčného skla, letité kožené lavice, zrcadla za barem v pozlacených rámech, andělíčci s rohy hojnosti, to všechno vypovídalo o důvěryhodném a spořádaném světě, který uspokojivě kontrastoval s rozkopanou ulicí. Strike si objednal pintu bittru Doom Bar a vzal si ji do zadní části téměř prázdné hospody, kde si postavil sklenici na vysoký kulatý stolek pod nevkusnou skleněnou kopulí stropu, a vydal se rovnou na Pány, kde to silně páchlo močí.

Za deset minut se už cítil mnohem líp a měl upitu třetinu piva, které prohloubilo anestetický účinek jeho únavy. Cornwallské pivo chutnalo po domově, harmonickém souladu a dávno zmizelém bezpečí. Přímo naproti němu visel vybledlý obraz roztančené viktoriánské dívky s kyticí růží v ruce. Nesměle rozdováděná na něho hleděla v dešti okvětních lístků, mohutná prsa měla zahalená bílou látkou a působila stejně neskutečným dojmem jako stolek, na němž stála jeho sklenice, nebo jako obézní muž s ohonem, který obsluhoval pípy u baru.

Strikovy myšlenky se opět seskupily kolem Charlotte, která byla nepochybně skutečná: nádherná, nebezpečná jako liška zahnaná do kouta, chytrá, občas zábavná a podle slov Strikova nejstaršího kamaráda „rozmazlená do morku kostí”. Je to tentokrát už opravdu konec? Ukolébán ve své únavě si vyvolal scény z minulé noci a dnešního rána. Nakonec provedla cosi, co jí Strike nemůže odpustit, a jakmile anestetikum přestane účinkovat, bolest bude bezpochyby trýznivá. Mezitím se nicméně bude muset vypořádat s jistými praktickými záležitostmi. Byt, v němž spolu bydleli, patří Charlotte; elegantní mezonetový byt na Holland Park Avenue patří jí, což jinými slovy znamená, že od dnešní druhé hodiny ranní se stal dobrovolně bezdomovcem.

(„Smutňousku, prostě se ke mně nastěhuj. Panebože, přece dobře víš, že to má smysl. Můžeš ušetřit, budovat si mezitím podnik a já se o tebe můžu starat. Neměl bys zůstávat sám v době, kdy potřebuješ nabrat síly a zotavit se. Nebuď blázen, Smutňousku…”

Nikdo mu už nikdy nebude říkat Smutňousku. Smutňousek natáhl brka.)

V jejich dlouhém a bouřlivém vztahu to bylo poprvé, kdy odešel on. Třikrát předtím hodila zpátečku Charlotte. Odjakživa mezi nimi panovala nepsaná a nevyslovená dohoda, že pokud někdy odejde on, jestliže někdy dospěje k závěru, že už toho má dost, bude to rozchod naprosto jiné kategorie než ty, které vyprovokovala ona a z nichž žádný, jakkoli byly bolestné a komplikované, nepůsobil definitivním dojmem.

Charlotte si nedá pokoj, dokud ho v pomstě co nejvíc nezraní. Dnešní ranní scéna, když za ním přišla do kanceláře, bezpochyby představovala pouhou předzvěst toho, co se může táhnout ještě celé měsíce, možná i roky. V životě nepoznal nikoho jiného s tak vášnivým hladem po pomstě.

Strike odkulhal k baru, nechal si natočit druhé pivo a vrátil se ke stolku, aby pokračoval ve svém pochmurném rozjímání. Rozchod s Charlotte ho přivedl na pokraj bídy. Topí se v dluzích natolik, že před spaním na ulici ho už chrání jen John Bristow. Skutečně, kdyby Gillespie začal vymáhat půjčku, z níž Strike uhradil zálohu za nájem kanceláře, neměl by na vybranou a stal by se bezdomovcem.

(„Volám jen, abych se ujistil, jak se věci mají, pane Striku, protože dodnes nám nepřišla vaše měsíční splátka… Můžeme ji očekávat v nejbližších dnech?”)

A konečně (když už se začal zabývat nedostatky svého života, proč nepodat vyčerpávající zprávu?) tu je jeho nedávné ztloustnutí; přibral dobrých deset kilo, takže se nejen cítí tlustý a z formy, ale zbytečně tím zvyšuje zatížení své protézy, jíž teď ulevoval na mosazné opěrné tyči pod stolem. Strike začínal kulhat čistě kvůli tomu, že si kvůli nadváze odřel citlivou kůži na pahýlu nohy. Dlouhá chůze v časných ranních hodinách přes velký kus Londýna s taškou přes rameno tomu taky moc nepomohla. S vědomím, že se řítí do pasti chudoby, se rozhodl cestovat co nejlevněji.

Vrátil se k baru pro třetí pivo. Zpátky u stolku pod skleněnou bání vytáhl mobilní telefon a zavolal kamarádovi z Metropolitní policie, jehož přátelství, byť jen pár let staré, prošlo výhní výjimečných okolností.

Podobně jako Charlotte byla jediným člověkem, který mu říkal „Smutňousek”, říkal inspektor Richard Anstis jako jediný Strikovi „Mystický Bob”, což bylo také oslovení, které zařval do telefonu, když uslyšel kamarádův hlas.

„Potřeboval bych od tebe službičku,” řekl Strike Anstisovi. „Povídej, o co jde.”

„Kdo měl na starosti případ Luly Landryové?”

Zatímco Anstis prohledával policejní záznamy, vyptával se Strika na jeho podnikání, na pravou nohu i na jeho snoubenku. Strike lhal ve všech třech případech.

„To rád slyším,” prohlásil Anstis zvesela. „Tak jo, zdá se, že to dělal Wardle. Ten je v pohodě; trochu zbožňuje sám sebe, ale vyjdeš s ním líp než s Carverem: to je čurák. Můžu si s Wardlem promluvit. Hned mu zavolám a ztratím za tebe slůvko, jestli chceš.”

Strike vytáhl z dřevěného stojánku na stěně turistický leták a poznačil si Wardlovo telefonní číslo do prázdného místa vedle fotografie Horse Guards.

„Kdy se stavíš?” zeptal se Anstis. „Přijďte někdy se Charlotte na večeři.”

„Jo, to bude skvělý. Zavolám ti; zrovna teď mám ale moc práce.”

Když Strike domluvil, zůstal chvíli sedět v hlubokém zamyšlení a potom zavolal známému, s nímž se znal mnohem déle než s Anstisem a jehož životní cesta se ubírala zhruba přesně opačným směrem.

„Volám, jestli bys pro mě nemohl udělat drobnou laskavost, kámo,” řekl Strike. „Potřeboval bych jistou informaci.”

„Ohledně čeho?”

„To mi právě musíš říct ty. Potřebuju něco, co bych mohl použít jako páku na jednoho policajta.”

Hovor trval téměř pětadvacet minut a zahrnoval spoustu zámlk, které se prodlužovaly a byly čím dál významnější, až konečně Strike získal přibližnou adresu a dvě jména, která si rovněž poznačil k obrázku Horse Guards, spolu s varováním, které si sice nezapsal, ale zapamatoval si je přesně v tom duchu, v jakém bylo podle jeho přesvědčení zamýšleno. Rozhovor skončil v přátelském tónu a Strike, který se teď pořádně rozzíval, vyťukal Wardlovo číslo, z něhož se téměř okamžitě ozval zvučný, odměřený hlas.

„Wardle.”

„Haló, zdravím. Jsem Cormoran Strike a…” „Cože jste?”

„Cormoran Strike,” zopakoval Strike. „To je moje jméno.”

„Aha,” odtušil Wardle. „Zrovna mi volal Anstis. Tak vy jste ten soukromej detektiv? Anstis říkal, že byste si chtěl promluvit o Lule Landryové, ano?”

„Jo, to bych chtěl,” odpověděl Strike a potlačil další zívnutí, které na něho přišlo, když si prohlížel malované stropní obložení: bakchantské radovánky, z nichž se při důkladnějším pohledu stala hostina víl a skřítků: Sen noci svatojánské, muž s oslí hlavou. „Hlavně bych ale chtěl ten spis.”

Wardle se zasmál.

„Vy mě teda zrovna moc nešetříte, kamaráde.”

„Mám informace, které by vás mohly zajímat. Říkal jsem si, že by to mohlo být něco za něco.”

Nastala kratší odmlka.

„Předpokládám, že byste tu výměnu informací asi nechtěl provádět po telefonu, že ne?”

„Přesně tak,” řekl Strike. „Nezašel byste po celodenní dřině někam na pivo? Máte nějakou oblíbenou hospodu?”

Poznačil si název hospody nedaleko Scotland Yardu, potvrdil, že doba ode dneška přesně za týden (žádný dřívější termín se Wardlovi nehodil) mu bude vyhovovat, a hovor ukončil.

Nebývalo to vždycky takhle. Ještě přede dvěma lety dokázal zajistit svědky i podezřelé; byl na tom stejně jako Wardle, muž, jehož čas má větší cenu než většiny těch, s nimiž se stýká, a který si může vybírat, kdy a kde se s druhými lidmi sejde a kolik času jim věnuje. Stejně jako Wardle k tomu nepotřeboval žádnou uniformu; byl neustále zahalen oparem byrokratické nedostupnosti a prestiže. Teď z něho je kulhající člověk v pomačkané košili, který zneužívá starých známostí a snaží se je zobchodovat s policisty, kteří by kdysi byli šťastní, kdyby jim zvedl telefon.

„Debil,” ulevil si Strike nahlas do sklenice, z níž slovo zazvučelo ozvěnou. Třetí pivo do něho zahučelo s takovou lehkostí, že z něj zbylo sotva trochu na dně.

Jeho mobil zazvonil. Podíval se na displej a spatřil číslo do kanceláře. Robin se mu bezpochyby snaží dovolat, aby mu oznámila, že volal Peter Gillespie kvůli penězům. Nechal ji zapadnout do hlasové schránky, dopil pivo a odešel z hospody.

Na ulici vládlo jasné denní světlo, byla zima a chodník se leskl vlhkostí. Louže přerušovaně zářily stříbřitými odlesky, jak přes slunce uháněly jednotlivé mraky. Strike si před vchodem zapálil další cigaretu, zůstal stát ve dveřích Tottenhamu a pozoroval dělníky, kteří pracovali ve výkopu na silnici. Když dokouřil, vydal se loudavou chůzí po Oxford Street, aby zabil čas, než brigádnice z Rychlých řešení odejde a on se bude moct v klidu vyspat.

6

Robin počkala deset minut, aby měla jistotu, že se Strike nehodlá vrátit, a teprve pak si dopřála několik příjemných telefonátů. Zprávu o jejím zasnoubení přijímaly kamarádky buď s nadšenými výkřiky, nebo se závistivými poznámkami, což obojí Robin poskytovalo stejnou radost. V době oběda se odměnila hodinou volna, nakoupila si tři časopisy pro nevěsty a balíček náhradních sušenek (což přivedlo malou pokladničku, štítkem označenou plechovku od lineckého pečiva, do dluhu vůči ní ve výši dvaačtyřiceti pencí) a vrátila se do prázdné kanceláře, kde strávila dalších šťastných čtyřicet minut zkoumáním svatebních kytic a šatů, celá rozechvělá radostným vzrušením.

Když její samozvaná obědová přestávka skončila, Robin umyla hrníčky od kávy i podnos a spolu se sušenkami všechno vrátila panu Crowdymu. Při jejich druhém setkání si povšimla, jak dychtivě se ji snaží zatáhnout do hovoru a jak mu při tom oči roztržitě jezdí od jejích úst k ňadrům, a tak se rozhodla, že se mu po zbytek týdne bude radši vyhýbat.

Strike se stále nevracel. Jelikož chtěla v kanceláři ještě aspoň něco udělat, urovnala Robin úhledně obsah zásuvek svého pracovního stolu, přičemž vyházela všechno, co považovala za nahromaděné odpadky po svých předchůdkyních: dva čtverečky zaprášené mléčné čokolády, ohlazený pilníček na nehty a spoustu útržků s anonymními telefonními čísly a bezmyšlenkovitými čmáranicemi. Byla zde krabička se staromódními kovovými kancelářskými sponkami, s jakými se nikdy dřív nesetkala, a značný počet malých, nepopsaných modrých zápisníků, z nichž, třebaže nebyly nijak označené -dýchala úřední atmosféra. Robin, která oplývala zkušenostmi z kancelářského světa, měla pocit, že by mohly být ukradené ze skladu nějaké instituce.

Telefon v kanceláři občas zazvonil. Zdálo se, že její nový šéf je muž mnoha jmen. Jeden člověk se ptal po „Oggym”, jiný po „Opičákovi”, zatímco další ji suchým, odměřeným hlasem požádal, aby se „pan Strike” laskavě co nejdřív ozval panu Peteru Gillespiemu. Ve všech případech se Robin Strikovi ozvala na mobilní telefon a její telefonát pokaždé skončil v hlasové schránce. Zanechala mu tudíž vzkazy a zapsala jména všech volajících i s telefonními čísly na lepící poznámkový lístek, který odnesla do Strikovy kanceláře a pečlivě ho přilípla na jeho pracovní stůl.

Venku dál burácelo pneumatické kladivo. Kolem druhé hodiny se rozvrzal strop, když se do větších aktivit pustil nájemník v bytě nad ní; jinak byla Robin možná v celé budově sama. Samota spojená s pocity čiré radosti, z nichž se jí málem rozskočilo srdce pokaždé, když jí zrak padl na prstýnek na levé ruce, jí dodala odvahu. Pustila se do uklízení malé místnosti, která se ocitla pod její dočasnou vládou.

Navzdory obecné zchátralosti a všudypřítomné špíně Robin záhy objevila pevnou organizační strukturu, která potěšila její vlastní pečlivou a pořádkumilovnou povahu. Hnědé kartonové pořadače (nezvykle staromódní v dnešní době pestrobarevných šanonů z umělé hmoty) stály seřazené na policích za jejím psacím stolem podle data založení, každý s ručně napsaným pořadovým číslem na hřbetě. Jeden z nich otevřela a zjistila, že sponky zde našly využití k sepnutí volných listů v jednotlivých složkách. Většina materiálů v šanonech byla sepsána obtížně čitelným rukopisem. Možná právě takhle pracuje policie; Strike je možná bývalý policista.

Štos smrtelných výhrůžek na růžovém papíře, o kterém Strike mluvil, našla Robin v prostřední zásuvce registratury vedle tenoučkého svazku předtištěných formulářů o důvěrnosti sdělených informací. Jeden z nich si vytáhla a přečetla si ho: jednoduchá smlouva zavazující signatáře, že se v mimopracovní době nebude nikomu zmiňovat o jménech a informacích, které by mohly mít soukromou povahu a o nichž se během pracovního dne dozví. Robin chvíli váhala a potom jeden z formulářů pečlivě podepsala a opatřila datem, odnesla ho do Strikovy kanceláře a položila ho na jeho pracovní stůl, aby mohl na předtištěnou vytečkovanou linku připojit svůj podpis. Když složila tento jednostranný slib o zachování tajemství, vrátila se jí část oné mystické a tajemné nálady, která se podle jejích představ skrývala za skleněnými dveřmi s vyrytým nápisem, než se rozletěly dokořán a Strike ji málem srazil do schodištní šachty.

Až když položila formulář na Strikův psací stůl, všimla si tašky zasunuté v rohu za registraturou. Zpod rozevřeného zipu vyčuhoval cíp špinavé košile, budík a krabička s mýdlem. Robin zavřela dveře mezi předpokojem a Strikovou kanceláří, jako by se nečekaně stala svědkem čehosi zahanbujícího a ryze soukromého. Dala si dohromady tmavovlasou krásku pádící ráno z budovy, Strikova různá zranění i to, co teď v retrospektivě vypadalo jako poněkud opožděné, nicméně odhodlané pronásledování. V nové a radostné situaci svého zasnoubení pocítila Robin zoufalou lítost nad milostným životem, který byl očividně méně šťastný než ten její, pokud tedy výraz zoufalá lítost může výstižně popsat intenzivní radost, kterou ve skutečnosti cítila při pomyšlení, v jakém ráji se v tomto srovnání nachází.

V pět hodin se za stálé nepřítomnosti svého šéfa Robin rozhodla, že už je načase, aby odešla domů. Při vyplňování docházky si tiše broukala, a když si zapínala kabát, rozezpívala se naplno; potom zamkla dveře kanceláře, rezervní klíč hodila do poštovní schránky na dveřích a opatrně zamířila dolů po kovovém schodišti vstříc Matthewovi a domovu.

7

Časné odpoledne strávil Strike v budově studentského svazu Londýnské univerzity, kde se mu díky odhodlané chůzi kolem vrátnice a lehce zakaboněné tváři podařilo dostat do sprch, aniž by se ho někdo odvážil zastavit a požádat o studentský průkaz. V tamním bufetu potom snědl oschlou bagetu a tabulku čokolády. Pak se s prázdným pohledem vyčerpaně toulal po ulicích, kouřil mezi návštěvami levných obchůdků, kde si za čerstvé Bristowovy peníze pořídil pár nezbytností, které bude potřebovat, když teď přišel o stůl i o lože. Podvečer ho zastihl v jedné italské restauraci s několika velkými krabicemi vyskládanými vedle sebe u baru, jak zamyšleně protahuje popíjení piva, až napůl zapomněl, proč takhle zabíjí čas.

Bylo skoro osm, když se vrátil do kanceláře. To byla hodina, kdy mu Londýn připadal nejlíbeznější: pracovní den skončil, okna hospod zářila teple do tmy jako drahokamy, ulice pulzovaly životem a nezdolná stálost starobylých budov změkčená pouličními světly vyzařovala zvláštní něžný klid. Takových už jsme viděly, jako by konejšivě šeptaly, když kulhal po Oxford Street se složeným polním lehátkem v ruce. Sedm a půl milionu lidských srdcí bije v jeho blízkosti v tomto rušném starobylém velkoměstě a většina z nich bude koneckonců asi trpět daleko víc než to jeho. Unaveně se vlekl kolem zavřených obchodů a nebe nad jeho hlavou temnělo indigově modrou barvou. Strike v té prázdné anonymitě nacházel jistou útěchu.

Vynést skládací lehátko po kovovém schodišti do druhého patra představovalo namáhavý výkon, a když dospěl ke vchodovým dveřím se svým jménem, byla bolest v pahýlu pravé nohy už nesnesitelná. Na chvíli se opřel o skleněné dveře, veškerou váhu přenesl na levou nohu, prudce oddechoval a sledoval, jak se sklo mlží.

„Ty tlustý prase,” vykřikl nahlas. „Ty vyfluslej starej dinosaure.”

Setřel si pot z čela, odemkl dveře a naházel nakoupené věci přes práh. Ve vnitřní kanceláři odtáhl stranou pracovní stůl a rozložil lehátko, vytáhl spací pytel a do laciné rychlovarné konvice napustil u výlevky před skleněnými dveřmi vodu.

Jeho večeře sestávala z instantní nudlové polévky, kterou si zvolil, protože mu připomínala stravu, již nosíval ve vojenské torně: jakási hluboce zakořeněná asociace mezi narychlo ohřívaným sušeným jídlem a provizorními příbytky k přespání ho přiměla automaticky sáhnout právě po takové stravě. Když voda dovařila, nalil ji do kelímku a rehydratované nudle snědl plastikovou vidličkou, kterou si odnesl z bufetu studentského svazu Londýnské univerzity. Seděl při tom na kancelářském křesílku, hleděl na téměř opuštěnou ulici pod sebou, na jejímž konci burácela ve stmívání doprava, a naslouchal ráznému dunění baskytary o dvě poschodí níž v kavárně 12 Bar.

Spal už na horších místech. Třeba ta kamenná podlaha v několikapodlažním parkovišti v Angole nebo vybombardované železárny, kde si postavili stany a ráno vykašlávali černé saze; a úplně nejhorší pak plesnivá ubytovna komuny v Norfolku, kam ho odvlekla matka i s jednou jeho nevlastní sestrou, když mu bylo osm a jí šest. Pamatoval si bezútěšné pohodlí nemocničních lůžek, v nichž proležel celé měsíce, i nejrůznější squaty (rovněž s matkou) a mrazivé lesy, v nichž tábořil na vojenských cvičeních. Ve srovnání s tím vším představovalo polní lehátko pod jedinou holou žárovkou, byť strohé, jednoduché a nepřitažlivé, naprostý luxus.

Nakupování osobních potřeb a zařizování základních nezbytností vtáhlo Strika zpět do důvěrně známé vojenské atmosféry, kdy se musí udělat vše, co je třeba, bez otázek a stížností. Vyhodil kelímek od instantních nudlí, rozsvítil si lampičku a posadil se ke stolu, kde většinu dne strávila Robin.

Když si dával dohromady první materiály pro založení nové složky, šanon, prázdný list papíru a sponku, zápisník, do něhož si zapsal rozhovor s Bristowem, leták z Tottenhamu a Bristowovu vizitku -, všiml si uklizených zásuvek, utřeného prachu na monitoru počítače, nepřítomnosti prázdných šálků a drobků a slabé vůně Pronta. Mírně zaujatý otevřel malou pokladničku a našel tam Robininým úhledným zakulaceným rukopisem napsanou poznámku, že jí dluží čtyřicet dva pencí za čokoládové sušenky. Strike vytáhl z peněženky čtyřicet liber z peněz, které mu dal Bristow, a vložil je do pokladničky; pak dodatečně odpočítal čtyřicet dva pencí v mincích a položil je nahoru na bankovky.

Potom se jedním z kuličkových per, která Robin pečlivě srovnala v horní zásuvce, pustil do psaní. Psal plynule a rychle a začal datem. Poznámky z rozhovoru s Bristowem vytrhl ze zápisníku a vložil je do šanonu zvlášť; poznamenal si kroky, které doposud provedl, včetně telefonátů Anstisovi a Wardlovi a jejich telefonních čísel (do složky nicméně nezaznamenal podrobnosti o svém dalším kamarádovi, který mu poskytl užitečná jména a adresy).

Nakonec Strike přidělil novému případu pořadové číslo, které napsal spolu s popisem „Náhlá smrt Luly Landryové” na hřbet šanonu, a poté složku zařadil na své místo úplně vpravo na polici.

Konečně otevřel obálku, jež podle Bristowa obsahovala podstatné důkazy, které policie opominula. Právníkův rukopis byl úhledný a splývavý, jednotlivé hustě popsané řádky se mírně skláněly zpět. Jak Bristow slíbil, obsah se převážně týkal jednání člověka, jehož označoval jako „Běžce”.

Běžec byl vysoký černoch s tváří zahalenou šátkem, který se objevil na záznamu kamery v nočním autobusu jedoucím z Islingtonu do West Endu. Do autobusu nastoupil přibližně padesát minut předtím, než Lula Landryová zemřela. Podruhé se objevil na záznamu bezpečnostní kamery v Mayfair, jak jde v 1.39 směrem k domu Luly Landryové. Na záznamu se dokonce zastavil a zřejmě nahlížel do poznámek na kusu papíru (kvůli adrese nebo instrukcím? doplnil Bristow přičinlivě ke svým poznámkám), než opustil záběr.

Záznam ze stejné kamery pořízený krátce poté zachytil Běžce, jak úprkem vpadl ve 2.12 do záběru a rychle zase zmizel. Druhý černoch, který rovněž utíká, kryl mu záda? Vyrušeni při krádeži auta? Přibližně ve stejné době se za rohem rozezvučel automobilový alarm, napsal Bristow.

Konečně tu byl záznam z bezpečnostní kamery, na kterém černoch silně připomínající Běžce klidně kráčí po ulici nedaleko Gray’s Inn Square, o několik kilometrů dál a pozdě k ránu v den, kdy Landryová zemřela. Obličej má pořád zahalený, napsal Bristow.

Strike přestal číst, promnul si oči a škubl sebou, protože zapomněl, že jedno z nich má potlučené. Hlavu teď měl lehkou, nacházel se v onom povzneseném stavu, který vypovídá o skutečné únavě. S dlouhým hlubokým povzdechem pokračoval ve čtení Bristowových poznámek, v chlupaté ruce svíral pero, připravené, aby si do textu připsal vlastní glosy.

Ve svém zaměstnání, které ho obdařilo elegantní, hlubotiskovou navštívenkou, možná Bristow uměl interpretovat zákon nezúčastněně a objektivně, ale obsah této obálky Strika jen utvrdil v názoru, že soukromý život jeho klienta je ovládán neospravedlnitelnou posedlostí. Ať už byl původ Bristowova zaujetí Běžcem jakýkoli, třeba si hýčkal nepřiznaný velkoměstský strach z archetypu takového kriminálnického černošského výrostka, ale mohly k tomu vést i jiné, hlubší a osobnější důvody -, bylo nemyslitelné, že by policie Běžcovu stopu řádně nevyšetřila ani že by zanedbala vyšetřování jeho druha (který mu možná kryl záda a možná pomáhal s ukradeným autem), a bezesporu museli mít dobrý důvod, když je vyloučili z okruhu podezřelých.

S širokým zívnutím Strike otočil na druhou stranu Bristowových poznámek.

V 1.45 se Derricku Wilsonovi, strážnému, který měl noční službu v recepci, udělalo špatně a odešel na přilehlou toaletu, kde strávil přibližně čtvrt hodiny. Patnáct minut před Lulinou smrtí byla tudíž vstupní hala budovy opuštěná a mohl tudy vstoupit nebo odejít kdokoli, aniž by byl spatřen. Wilson vyšel ze záchodu teprve po Lulině pádu, když uslyšel křik Tansy Bestiguiové.

Doba této příležitosti vniknout do domu se přesně shoduje s časem, kdy by Běžec mohl dorazit do Kentigern Gardens 18 po projití kolem bezpečnostní kamery na rohu ulic Alderbrook a Bellamy v 1.39.

„A jak asi,” zamumlal Strike a mnul si čelo, „poznal přes zavřené vstupní dveře, že je hlídač zrovna na záchodě?”

S Derrickem Wilsonem jsem mluvil a rád si o záležitosti popovídá.

A vsadím se, že jsi mu za to předem zaplatil, pomyslel si Strike, ale pod závěrečná slova si na pracovníka ostrahy poznamenal telefonní číslo.

Odložil pero, jímž měl původně v úmyslu připsat ke zprávě vlastní komentáře, a sepnul Bristowovy poznámky sponkou do šanonu. Potom zhasl stolní lampičku a odkulhal se vyčurat na toaletu na odpočívadle. Když si nad popraskaným umyvadélkem vyčistil zuby, zamkl prosklené dveře, nařídil si budík a svlékl se.

V neonovém světle pouliční lampy si Strike rozepl řemínky, které mu držely protézu, a uvolnil ji od bolavého pahýlu, z něhož sundal gelový polštářek, který mu už proti bolesti přestal pomáhat. Umělou nohu si odložil vedle nabíjejícího se mobilního telefonu, vsoukal se do spacáku a lehl si s rukama pod hlavou a s pohledem upřeným do stropu. Přesně jak se obával, mdlá únava těla nyní nestačila ke zklidnění naprázdno běžící mysli. Ta stará infekce se opět probudila k životu; mučila ho, dorážela na něho.

Co asi teď dělá?

V paralelním vesmíru včera večer žil v nádherném bytě v nejlepší londýnské čtvrti, s ženou, kterou Strikovi nevěřícně záviděl každý chlap, který ji spatřil.

„Proč se ke mně prostě nenastěhuješ? Panebože, Smutňousku, copak by to nebylo rozumný? Proč ne?”

Úplně od začátku dobře věděl, že dělá chybu. Zkoušeli to už dřív a pokaždé to skončilo větší katastrofou než předtím.

„Jsme spolu přece zasnoubení, panebože, tak proč se mnou nechceš bydlet?”

Říkala věci, které jako by dokazovaly, že se ve chvíli, kdy ho téměř navždy ztratila, změnila stejně hluboce a neodvolatelně jako on se svou jednou a půl nohou.

„Zádnej prstýnek nepotřebuju. Nebuď směšnej, Smutňousku. Budeš teď všechny svý peníze potřebovat na ten svůj novej podnik.”

Zavřel oči. Z dnešního rána žádná myslitelná cesta zpátky nevede. Lhala mu až příliš často ohledně velice vážných záležitostí. On se ale přes to vždycky přenesl, jako by šlo o početní příklad, který už dávno vyřešil, a teď se obával, že v něm učinil nějakou základní, začátečnickou chybu. Snaživě si dal dohromady neustále se měnící data, odmítání návštěvy u lékárníka nebo u lékaře, zuřivost, s níž se bránila jakýmkoli požadavkům o objasnění situace, a potom to náhlé oznámení, že je mezi nimi konec, bez jediného střípku důkazu, že by šlo o něco skutečného. Spolu se všemi dalšími podezřelými okolnostmi tu bylo jeho těžce nabyté poznání o jejím chorobném lhaní, její potřebě provokovat, zesměšňovat, pokoušet.

„Jen se mě tady sakra neopovažuj vyšetřovat. Neopovažuj se se mnou zacházet jako s nějakým zfetovaným vojclem. Já nejsem žádnej tvůj zkurvenej případ, kterej se musí vyřešit; ty mě máš milovat a to mi nechceš věřit ani takovou pitomost…”

Jenže lži, které říkala, byly vpletené do jemné tkaniny jejího bytí, do jejího života; žít s ní a milovat ji znamenalo postupně se do toho přediva zaplétat, zápasit s ní o pravdu, usilovně se snažit držet opěrných bodů skutečnosti. Jak se mohlo stát, že se on, který od raného mládí cítil nutkavou potřebu přicházet věcem na kloub, vědět některé věci najisto, vypáčit pravdu ze sebemenších náznaků, tak bezhlavě a na tak dlouho zamiluje do holky, která kolem sebe trousí lži stejně snadno, jako jiné ženy dýchají?

„Je konec,” řekl si pro sebe. „Muselo k tomu dojít.”

Nechtěl to ale říkat Anstisovi a prozatím se nedokázal smířit s představou, že to vůbec někomu řekne. Po celém Londýně bydlela spousta přátel, kteří by ho rádi přijali do svých domovů, otevřeli mu ochotně dokořán dveře svých hostinských pokojů a své ledničky, s radostí mu projevili svou účast a pomohli. Cenou za všechna ta pohodlná lůžka a domácí stravu by však bylo sedět s nimi u kuchyňských stolů, až by se děti v čistých pyžámkách odebraly do postele, a znovu prožívat závěrečný hnusný konflikt se Charlotte, podrobit se pobouřenému soucitu a lítosti přítelkyň a manželek svých kamarádů. Před tím dával přednost neutěšené samotě, instantní nudlové polévce a spacáku.

Pořád ještě cítil chybějící chodidlo, o které přišel před dvěma a půl lety. Bylo tam, ve spacáku; když se mu zachtělo, mohl hýbat neexistujícími prsty. Strike byl natolik vyčerpaný, že mu nějakou dobu trvalo, než usnul, a když se mu to konečně podařilo, Charlotte vstupovala do všech jeho snů, oslnivě nádherná, urážlivá a ztrápená.

ČÁST DRUHÁ

Non ignara mali miseris succurrere disco.

Nejsem neznalá útrap a nešťastným pomáhat míním.

Publius Vergilius Maro: Aeneis, Kniha I

1

„Ve všech těch tunách novinových zpráv a hodinách televizních pořadů věnovaných smrti Luly Landryové jsme jen velice zřídka zaslechli otázku: Proč nás to vůbec zajímá?

Byla krásná, samozřejmě, a hezké dívky pomáhají prodeji novin minimálně od dob prvních šrafovaných kreseb Dany Gibsona pro časopis New Yorker a jeho sirén s lenivě ospalými víčky.

Také to byla černoška nebo spíš míšenka světle kávové barvy, což představuje, jak je nám neustále vtloukáno do hlavy, progresivní směr v průmyslu, který se zabývá výhradně povrchovou úpravou. (Mám o tom své pochybnosti: nemohlo by to být spíš tak, že bílá káva je pro tuhle sezonu prostě v kurzu? Byli jsme snad v návaznosti na úspěch Landryové svědky náhlého přílivu černošek do reklamního průmyslu? Změnilo se snad díky jejímu úspěchu nějak radikálně naše vnímání ženské krásy? Prodávají se teď černé barbíny lépe než bílé?)

Rodina a nejbližší přátelé Landryové jsou samozřejmě zaskočení a plní úzkosti a chci jim vyjádřit svou nejhlubší soustrast. Avšak my ostatní, kteří si o tom čteme a díváme se, nechováme žádný osobní smutek, jímž bychom mohli ospravedlnit svůj přemrštěný žal. Mladé ženy občas umírají, každý den, za ,tragických’ (to znamená nepřirozených) okolností: při automobilových nehodách, na předávkování a někdy i kvůli tomu, že se pokusí samy sebe vyhladovět, aby jejich postava vyhovovala měřítkům, která nastavuje Landryová a jí podobné ikony. Věnujeme snad některé z těch mrtvých dívek víc než prchavou myšlenku při obracení novinové stránky, která zakryje jejich tuctový obličej?”

Robin se odmlčela, aby se napila kávy a odkašlala si.

„Zatím to zní dost pokrytecky,” zamumlal Strike.

Seděl na konci Robinina psacího stolu a vkládal do rozevřeného šanonu fotografie, které čísloval a zároveň vpisoval jejich stručný popis do rejstříku. Robin pokračovala ve čtení z monitoru svého počítače.

„Náš nepřiměřený zájem, dokonce zármutek, je třeba zkoumat. Až do okamžiku jejího smrtelného pádu by bylo jistě možné si s úspěchem vsadit na to, že desetitisíce žen by s ní rády měnily. Vzlykající mladé dívky pokládají květiny pod balkon luxusního mezonetového bytu Landryové za čtyři a půl milionu liber, když konečně odnesli její rozdrcené tělo. Odstrašil vzestup a krutý pád Luly Landryové aspoň jednu jedinou ctižádostivou modelku od honby za bulvární slávou?”

„No nepovídej,” přerušil ji Strike. „Tedy ona, ne vy,” dodal rychle. „Píše to nějaká ženská, nemám pravdu?”

„Ano, nějaká Melanie Telfordová,” řekla Robin, když přerolovala zpátky na začátek článku, aby se podívala na portrét blondýny ve středních letech s dvojitou bradou. „Mám ten zbytek přeskočit?”

„Ne, ne, jen pokračujte.”

Robin si znovu odkašlala a pustila se do dalšího čtení. „Odpověď zní samozřejmě ne. To se týkalo toho odstrašení ctižádostivých modelek od jejich kariéry.” „Jo, to jsem pochopil.”

„Takže, dobře… Sto let po Emmeline Pankhurstové netouží generace pubertálních děvčátek po ničem lepším než po proměně v porcelánovou panenku, zosobnění nudného avatara, jehož zbeletrizovaná dobrodružství maskují bytostnou nervozitu a úzkost, které končí skokem z čtvrtého podlaží. Vzhled je vším: návrhář Guy Somé pohotově informoval média, že Lula Landryová skočila z balkonu oblečená do šatů z jeho kolekce, a ty se vyprodaly během čtyřiadvaceti hodin po její smrti. Jakou lepší reklamu by bylo možné vymyslet, než že se Lula Landryová rozhodla k setkání se svým stvořitelem v šatech od Somého?

Ne, my zde netruchlíme nad ztrátou života jedné mladé ženy, protože pro většinu z nás nebyla o nic skutečnější než dívky, které Charles Dana Gibson stvořil svým perem. Oplakáváme onen chvějivý fyzický obraz ze stránek bulvárů a časopisů o celebritách; obraz, který nám prodával oblečení a kabelky, a vědomí, že celebrita nám svým skonem potvrdila, že šlo o prázdný a prchavý obraz podobný mýdlové bublině. To, co ve skutečnosti postrádáme, kdybychom byli natolik upřímní, abychom si to dokázali přiznat, jsou zábavné příběhy veselé, jako papír štíhlé dívky, jejíž komiksovou existenci s nebezpečným a nestálým milencem, plnou drogové závislosti, rozmařilého života a módního oblečení, si už nebudeme moct vychutnávat.

Pohřeb Luly Landryové byl okázale probírán v nevkusných časopisech, které se přiživují na slávě hvězd a jejichž vydavatelé budou jistě jejího úmrtí želet déle než většina ostatních lidí. Zpravodajství se podobalo obvyklým reportážím ze svateb celebrit. Mohli jsme zahlédnout nejrůznější uslzené hvězdy, ale rodině se dostalo jen malé fotografie uvnitř novin; jsou to totiž překvapivě nefotogeničtí lidé, rozumíte.

Vyprávění jedné truchlící pozůstalé mě ale skutečně dojalo svou upřímností. Na otázku muže, u něhož si zřejmě neuvědomila, že jde o novináře, odpověděla, že se s Lulou Landryovou seznámila v terapeutické skupině, kde se spřátelily. Posadila se k rozloučení s celebritou do zadní lavice a stejně tiše se pak opět vytratila. Neprodala svůj příběh jako tolik ostatních, kteří se v životě s Landryovou setkali. Snad nám to může říct něco o skutečné Lule Landryové, o tom, že vzbudila upřímný cit v jedné úplně obyčejné dívce. Pokud jde o nás ostatní.”

„Nejmenuje někde tu obyčejnou dívku z terapeutické skupiny?” přerušil ji Strike.

Robin mlčky přelétla očima celý článek.

„Ne.”

Strike se poškrábal na nedokonale oholené bradě.

„Bristow se o žádné kamarádce z terapeutické skupiny nezmínil.”

„Myslíte si, že by mohla být důležitá?” zeptala se Robin dychtivě a obrátila se k němu na otáčecí židli.

„Mohlo by být zajímavé promluvit si s někým, kdo se znal s Landryovou z léčení, a ne z nočních klubů.”

Strike požádal Robin, aby vyhledala informace o Landryové na internetu čistě z toho důvodu, že pro ni neměl žádnou jinou práci. Už zatelefonovala Derricku Wilsonovi z ostrahy a domluvila s ním Strikovi schůzku na pátek dopoledne v kavárně Phoenix v Brixtonu. Denní pošta obsahovala dva oběžníky a poslední výzvu k uhrazení dluhu; nikdo netelefonoval a Robin už všechno v kanceláři uklidila, seřadila podle abecedy všechno, co se podle abecedy seřadit dalo, a další hromady materiálů poskládala a roztřídila podle druhu písemností do barevných složek.

Strike se tudíž rozhodl využít její včera prokázanou zběhlost na internetu a pověřil ji tímto víceméně nesmyslným úkolem. Přibližně hodinu mu už četla náhodně vybrané úryvky z článků o Landryové a jejích společnících, zatímco Strike dával do pořádku hromádku příjmových dokladů, telefonních účtů a fotografií vztahujících se k jeho jedinému případu, který kromě nové zakázky ohledně Landryové vedl.

„Mám tedy zkusit najít víc informací o té dívce?” zeptala se Robin.

„Jo,” odtušil Strike nepřítomně a zkoumal fotografii podsaditého proplešatělého muže v obleku s velice zrale vyhlížející zrzkou v upnutých džínách. Muž v obleku byl pan Geoffrey Hook; zrzka nicméně ničím nepřipomínala paní Hookovou, která byla před Bristowovým příchodem do jeho kanceláře onou jedinou Strikovou klientkou. Strike založil fotografii do šanonu paní Hookové a označil ji číslem dvanáct, zatímco Robin se vrátila zpátky k počítači.

Na několik okamžiků zavládlo ticho kromě listování fotografiemi a klepání Robininých krátce zastřižených nehtů na klávesnici počítače. Dveře do Strikovy kanceláře za jeho zády byly zavřené, aby zatajil polní lehátko a další známky toho, že zde bydlí, a vzduch byl ztěžklý umělou limetkovou vůní, protože Strike to před Robininým příchodem poněkud přehnal s použitím laciného osvěžovače. Pro případ, že by v jeho rozhodnutí sednout si z druhé strany k jejímu stolu mohla spatřovat projev vzbuzeného sexuálního zájmu, předstíral, že si teprve teď, než usedl, poprvé všiml jejího zásnubního prstýnku a poté celých pět minut věnoval zdvořilé, svědomitě neosobní konverzaci o jejím snoubenci. Dozvěděl se, že jde o čerstvě dostudovaného účetního jménem Matthew; a taky že se Robin přistěhovala před měsícem z Yorkshiru do Londýna právě kvůli tomu, aby mohla bydlet s Matthewem, a že příležitostné brigády představují pouhé prozatímní řešení, než si najde stálé zaměstnání.

„Myslíte si, že by mohla být na některé z těch fotek?” zeptala se Robin po chvíli. „Ta dívka z terapeutické skupiny?”

Natočila k němu obrazovku plnou stejně velikých fotografií, na kterých byli po jednom nebo po dvou lidé oblečení v tmavých šatech, všichni seřazení zleva doprava a chystající se na pohřeb. Pozadí všech fotografií tvořily policejní zátarasy a rozmazané tváře v davu přihlížejících.

Nejzvláštnější ze všech snímků zachytil výrazně vysokou bledou dívku se zlatými vlasy svázanými do ohonu, které na hlavě seděl jakýsi výtvor z černé síťoviny a peří. Strike ji poznal, protože ji znali úplně všichni: Ciara Porterová, modelka, s níž Lula strávila většinu svého posledního dne; kamarádka, s níž Landryová nafotila jeden z nejslavnějších snímků své kariéry. Porterová vypadala cestou na pohřební obřad za Lulu Landryovou půvabně a zasmušile. Zdálo se, že na pohřeb přišla sama, protože na snímku nebylo vidět žádnou useknutou ruku, která by podpírala její štíhlou paži nebo by jemně spočívala na jejích dlouhých zádech.

Vedle snímku Porterové se nacházela fotografie manželského páru nadepsaná titulkem Filmový producent Freddie Bestigui s manželkou Tansy. Bestigui měl býčí postavu, krátké nohy, široký sudovitý trup a silnou šíji. Vlasy měl prošedivělé a ostříhané na ježka; tučný pomačkaný obličej byl plný záhybů, vaků a mateřských znamének a masitý nos z něho vyčníval jako nádor. Nicméně v luxusním černém kabátě působil impozantně, zvláště když měl po boku vyzáblou mladou manželku. Z podoby Tansy Bestiguiové se nedalo rozeznat vůbec nic kvůli ohrnutému kožešinovému límci a obrovským kulatým slunečním brýlím.

Posledním snímkem v horní řadě byl Guy Somé, módní návrhář. Byl to hubený černoch v dlouhém tmavě modrém kabátě výstředního střihu. Tvář měl skloněnou a vzhledem k tomu, jak na jeho tmavou hlavu dopadlo světlo a tři velké diamantové náušnice v lalůčku ucha natočeného k fotoaparátu se třpytily jako hvězdy, nešlo rozeznat, jak se tváří. Podobně jako Porterová podle všeho přišel bez doprovodu, třebaže na jeho fotografii byl zachycen i hlouček truchlících, kteří fotografovi nestáli za uvedení jmen.

Strike si přisunul židli blíž k obrazovce, i když si nadále zachovával od Robin odstup větší než na délku paže. Jednou z oněch neidentifikovaných tváří, z poloviny odseknutou okrajem fotografie, byl i John Bristow, rozpoznatelný podle krátkého horního rtu a křečkovitých zubů. Objímal nemocně vyhlížející starší ženu s šedivými vlasy, vychrtlým, smrtelně bledým obličejem a s dojemně obnaženým výrazem smutku. Za touto dvojicí vykukoval vysoký, domýšlivě vyhlížející muž, z něhož čišelo znechucení z prostředí, ve kterém se ocitl.

„Nevidím tady nikoho, kdo by mohl být onou obyčejnou dívkou,” řekla Robin a odrolovala kus obrazovky, aby mohli prozkoumat další snímky slavných a krásných lidí tvářících se smutně a vážně. „Tady, podívejte… Evan Duffield.”

Byl tam v černém tričku, černých džínách a černém kabátě vojenského střihu. I vlasy měl černé, obličej ostře řezaný a vpadlý; chladně modré oči hleděly přímo do objektivu fotoaparátu. Třebaže byl vyšší než obě postavy stojící mu po boku, působil ve srovnání s nimi křehkým dojmem; z jedné strany vedle něho stál rozložitý muž v obleku a z druhé nervózně vyhlížející starší žena s pootevřenými ústy, která gestikulovala, jako by jim chtěla uvolnit cestu. Strike si všiml, že si Duffield navzdory proklamovanému žalu a slabým nervům neopomněl pečlivě nanést obvyklé oční linky.

„Podívejte na ty kytky!”

Duffield vyjel k hornímu okraji obrazovky a zmizel. Robin se zastavila u fotografie s obrovským věncem ve tvaru, který Strike v první chvíli pokládal za srdce, ale za okamžik si uvědomil, že jde o dvě zakřivená andělská křídla složená z bílých růží. Dovnitř vložená fotografie zobrazovala zvětšený záběr na připojenou vizitku.

„Odpočívej v pokoji, andílku Lulo, Deeby Macc,” přečetla Robin nahlas.

„Deeby Macc? Ten rapper? Takže ti dva se asi znali, ne?”

„Ne, myslím, že ne. Jenže šlo o to, že si pronajal byt v jejím domě. Zmiňoval se o ní v několika svých písničkách, že ano. Novináři byli určitě bez sebe, když zjistili, že bude bydlet na stejném místě.”

„Vy jste o tom nějak moc dobře informovaná.”

„To víte, jenom ze všech těch časopisů,” prohlásila Robin neurčitě a odrolovala obrazovku zpátky k fotografiím z pohřbu.

„Co je to vlastně za jméno, Deeby?” přemítal Strike nahlas.

„To vzniklo z jeho iniciál. Vlastně je to ve skutečnosti D. B.,” vyspelovala zřetelně. „Jeho skutečné jméno je Daryl Brandon Macdonald.”

„Vy jste asi rapová fanynka, že?”

„Ne,” odpověděla Robin s pohledem stále upřeným na obrazovku. „Jenom si podobné věci pamatuju.”

Odklikla prohlížené obrázky a začala opět vyťukávat na klávesnici. Strike se vrátil ke svým fotografiím. Na další pan Geoffrey Hook svou zrzavou družku líbal před vchodem do metra na Ealing Broadway a dlaní spočíval na jejím velkém zadku.

„Tady je na YouTube krátké video, podívejte,” řekla Robin. „Deeby Macc mluví o Lule krátce po její smrti.”

„Na to se podíváme,” řekl Strike, přisunul si židli ještě o půl metru blíž, ale hned si to rozmyslel a vrátil se zase o dvacet centimetrů zpátky.

Zrnité krátké video o rozměrech tři krát čtyři palce ožilo. Mohutný černoch v jakési mikině s kapucí a s trojrozměrným obrazem sevřené pěsti vymodelované na hrudníku pomocí cvočků seděl v černém koženém křesle a díval se na novináře, kterého nebylo v záběru vidět. Vlasy měl vyholené a na očích měl sluneční brýle.

„… o sebevraždě Luly Landryové?” dokončil větu novinář, který byl očividně z Anglie.

„Je to v prdeli, člověče, fakt v prdeli,” odpověděl Deeby a přejel si dlaní po vyholené hlavě. Hlas měl tichý, hluboký a ochraptělý, a nepatrně si šlapal na jazyk. „Tohle dělají kvůli úspěchu: uštvou vás a zadupou. Takhle vypadá závist, kamaráde. K pádu z toho okna ji dohnali zkurvený novináři. Já říkám, nechte ji už na pokoji. Teď už má pokoj.”

„Musí to být pro vás v Londýně docela šokující přivítání,” pokračoval reportér, „když vám, abych tak řekl, proletěla kolem okna, ne?”

Deeby Macc neodpověděl hned. Zůstal nehybně sedět a neprůhlednými čočkami brýlí hleděl na novináře. Potom prohlásil:

„Já tam ovšem nebyl, nebo vám snad někdo tvrdil, že ano?”

Novinář nervózně vyjekl a pohotově se to snažil překrýt přidušeným, rozčileným smíchem.

„Panebože, to ne… to vůbec ne, ani…”

Deeby otočil hlavou a oslovil kohosi stojícího mimo záběr kamery. „Neměl bych si zavolat svýho právníka?”

Novinář vedoucí rozhovor zahýkal podlézavým smíchem. Deeby opětoval jeho pohled beze stopy po úsměvu.

„Pane Deeby Maccu,” prohlásil reportér, který nemohl popadnout dech, „velice vám děkuji, že jste si na nás udělal čas.”

Do obrazovky zamířila natažená bílá dlaň; Deeby tu svou sevřel v pěst a zvedl ji do vzduchu. Bílá ruka se přesunula k němu a dotkli se vzájemně klouby prstů. Kdosi mimo obrazovku se jízlivě rozesmál. Video skončilo.

„K pádu z toho okna ji dohnali zkurvený novináři,” opakoval Strike a odsunul se na židli na své původní místo. „To je zajímavý pohled na celou záležitost.”

Ucítil, že mu v kapse kalhot zavibroval mobil. Pohled na Charlottino jméno oznamující novou esemesku v jeho těle vzedmul vlnu adrenalinu, jako by právě zahlédl krvelačnou šelmu nachystanou ke skoku.

Jestli si chceš přijít pro věci, budu pryč v pátek mezi devátou a dvanáctou.

„Cože?” Měl pocit, že Robin něco pronesla.

„Říkala jsem, že je tady příšerný článek o její skutečné matce.”

„Dobře. Přečtěte to nahlas.”

Strčil si mobil zpátky do kapsy. Když sklonil mohutnou hlavu zpátky k šanonu paní Hookové, myšlenky mu v hlavě vibrovaly, jako by mu někdo uvnitř lebky praštil do gongu.

Charlotte se chovala se zlověstnou rozvážností; předstírala dospělý vyrovnaný klid. Převedla jejich nekonečný komplikovaný souboj na novou úroveň, jíž doposud nikdy nedosáhli a nikdy si ji nevyzkoušeli: „Teď to budeme dělat jako dospělí.” Třeba mu ve chvíli, kdy vstoupí do dveří jejího bytu, vrazí nůž mezi lopatky; nebo třeba vejde do ložnice, kde najde před krbem ležet v kaluži krve její mrtvolu s rozříznutými zápěstími.

Robinin hlas se podobal monotónnímu hučení vysavače v pozadí. S velkým úsilím se mu podařilo přenést svou pozornost k ní.

„… prodala romantický příběh svého milostného vzplanutí k černošskému mladíkovi všem bulvárním novinářům, kteří ještě byli ochotní za to zaplatit. Na příběhu Marlene Higsonové však podle vzpomínek jejích dávných sousedů není vůbec nic romantického.

,Sjížděla asfalt,’ říká Vivian Cranfieldová, která bydlela v bytě nad Higsonovou v době, kdy otěhotněla s Landryovou. ,Chodili k ní mužští ve dne v noci. Vůbec netušila, kdo je otcem toho děcka, mohl to být kdokoli z nich. Ona děcko nikdy nechtěla. Dodnes si pamatuju, jak malá na chodbě vždycky brečela, zatímco její máma obsluhovala kunčofta. Drobounká holčička v plínách, sotva uměla chodit. někdo asi musel zavolat sociálku, a bylo to v nejvyšší čas. Nic lepšího se tý holce nemohlo přihodit, než že ji dali k adopci.’

Pravda bezpochyby zaskočí Landryovou, která v novinách sáhodlouze rozebírala své nové setkání s dávno ztracenou matkou…, to bylo napsáno,” doplnila na vysvětlenou Robin, „předtím, než Lula zemřela.”

„Jo,” odtušil Strike a zprudka zaklapl šanon. „Nechcete se projít?”

2

Kamery na sloupech vypadaly jako škodolibé krabice od bot, každá s jediným prázdným, černým okem. Mířily na opačné strany po celé délce Alderbrook Road, která se hemžila chodci a v níž pulzovala rušná doprava. Podél chodníků se tísnily obchody, hospody a kavárny. Patrové autobusy burácely ve vyhrazených dopravních pruzích.

„Tady zachytila kamera toho Bristowova Běžce,” poznamenal Strike a otočil se zády k Alderbrook Road, aby se zahleděl do mnohem klidnější Bellamy Road, která vedla, lemovaná vysokými honosnými vilami, do samého srdce rezidenční čtvrti Mayfair. „Tudy prošel dvanáct minut po jejím pádu. je to nejrychlejší cesta z Kentigern Gardens. Jezdí tudy noční autobusy. Nejlepší místo, kde chytit taxík. Ne že by to byl zrovna ten nejchytřejší tah, když člověk právě zavraždí ženskou.”

Znovu se zahloubal do zcela rozpadlého knižního vydání plánu města. Zdálo se, že Strikovi nedělá žádné starosti, že by si ho někdo mohl splést s turistou. Když se vezme v úvahu jeho mohutná postava, pomyslela si Robin, tak by bezpochyby vůbec nevadilo, kdyby se to stalo.

Během její krátké brigádnické kariéry už Robin několikrát požádali, aby vykonala věci, které vybočovaly ze smlouvy na provedení kancelářských prací, takže ji Strikův návrh, aby se šli projít, trochu znervóznil. Ráda však dala Strikovi jasně na srozuměnou, že žádné flirtování nepřichází v úvahu. Dlouhá procházka až do těchto míst proběhla v takřka naprostém mlčení, Strike byl očividně ponořený do hlubokých myšlenek a občas se díval do mapy.

Když ale konečně dorazili do Alderbrook Road, prohlásil: „Kdybyste si něčeho všimla, nebo si třeba jen myslela, že jste si všimla něčeho, co jsem já neviděl, tak mi to, prosím, povězte, ano?”

To bylo docela vzrušující: Robin byla na své pozorovací schopnosti hrdá; byly jedním z důvodů, proč si v skrytu duše pořád hýčkala dětskou ctižádost, kterou ten mohutný chlap vedle ní žil. Rozhlédla se rozumně na obě strany ulice a pokusila se představit si člověka, který tudy jde ve dvě hodiny v noci, když sněží a mrzne.

„Tudy,” pobídl ji ale Strike dřív, než stačila proniknout k nějaké podstatě věcí, a vydali se bok po boku po Bellamy Road. Ta se mírně stáčela vlevo a pokračovala podél přibližně šedesáti domů, které se podobaly jeden druhému jako vejce vejci, s nablýskanými černými domovními dveřmi, krátkým zábradlím po obou stranách vypulírovaného bělostného schodiště a s tvarovanými keříky v ohromných květináčích. Sem tam bylo vidět mramorové lvy a mosazné desky s vyrytými jmény a profesní kvalifikací majitelů; v oknech ve vyšších patrech se třpytily lustry a jedny dveře byly dokořán a odhalovaly šachovnicovou podlahu, olejomalby ve zlacených rámech a georgiánské schodiště.

Strike za chůze přemítal o jisté informaci, kterou se Robin podařilo dopoledne najít na internetu. Jak Strike předpokládal, Bristow nemluvil pravdu, když ho ujišťoval, že se policie vůbec nenamáhala vystopovat Běžce a jeho parťáka. V objemném a zuřivém novinovém zpravodajství, které se na internetu dochovalo, se našlo i několik výzev oběma mužům, aby se přihlásili, ale podle všeho to nevedlo k žádným výsledkům.

Na rozdíl od Bristowa se Strike nedomníval, že by něco nasvědčovalo policejní neschopnosti nebo že by policisté nevyšetřili stopy věrohodně ukazující k podezřelému. Neochotu mužů, které zachytila bezpečnostní kamera, přihlásit se na policii docela rozumně vysvětlovalo nenadálé spuštění automobilového alarmu přesně v době, kdy oba z místa utíkali. Strike navíc netušil, jestli si Bristow uvědomuje, jak kolísavou kvalitu mají záznamy z bezpečnostních kamer. On sám měl bohaté zkušenosti s rozmazanými černobílými obrázky, z nichž nebylo možné vyčíst jakoukoli skutečnou podobu.

Strike si také všiml, že Bristow mu osobně ani v sepsaných poznámkách vůbec nic neřekl o důkazech DNA posbíraných v bytě jeho sestry. Měl silné podezření, že policie s úlevou vyloučila Běžce i jeho kamaráda z dalšího vyšetřování pravděpodobně kvůli tomu, že v bytě nenašla žádné stopy po cizí DNA. Strike však dobře věděl, že opravdoví zatvrzelí pošetilci s naprostou samozřejmostí neberou v úvahu takové triviality, jakou je důkaz DNA, protože vždycky poukážou na kontaminaci nebo konspiraci. Vidí jen to, co vidět chtějí, slepí k nepříjemné, neúprosné pravdě.

Jenže ranní hledání přes Google nabídlo možné vysvětlení Bristowovy fixace na Běžce. Jeho sestra hledala své biologické kořeny a podařilo se jí vystopovat vlastní matku, která z toho vycházela i po odečtení vlivu senzacechtivých médií jako dost nechutná postava. Odhalení podobná těm, která Robin vyhledala na internetu, byla bezpochyby nepříjemná nejen pro Landryovou, ale pro celou její adoptivní rodinu. Nepřispělo snad k Bristowově nevyrovnanosti (neboť Strike si nemohl namlouvat, že by jeho klient působil dojmem vyrovnaného člověka) i vědomí, že Lula, v mnoha ohledech tak obdarovaná a šťastná, v jistém smyslu pokouší osud? Že dělá zbytečné potíže, když se snaží dopátrat tajemství svého původu? Že probudila démona, který ji navštívil z dávné minulosti a nakonec ji zavraždil? Rozrušil ho tolik černoch v její blízkosti právě kvůli tomuto?

Strike s Robin se čím dál hlouběji nořili do enklávy bohatého světa, až dorazili na roh Kentigern Gardens. Podobně jako Bellamy Road i tato ulice budila dojem výhrůžně nepřístupného, do sebe uzavřeného světa blahobytu. Domy patřily k vyšším stavbám z viktoriánské éry, postavené z červených cihel, zdobené kamennými reliéfy a sochami kolem oken s frontony ve všech čtyřech podlažích a s malými kamennými balkony. Vchod každého domu vyznačovala průčelí z bílého mramoru a k černým nablýskaným vstupním dveřím vedly z chodníku zpravidla tři bělostné schody. Všechno tady bylo nákladně a skvěle udržované, čisté a spořádané. Parkovalo zde jen málo aut; malá cedulka oznamovala, že pro podobné privilegium je třeba zvláštního povolení.

Dům číslo 18 už neohraničovala policejní páska ani se před ním netlačili novináři. Dávno se vrátil k uhlazenému souladu se svými sousedy.

„Spadla z balkonu v nejvyšším patře,” řekl Strike, „což je podle mě takových dvanáct metrů.”

Na chvíli se zahleděl na pohlednou fasádu domu. Robin si všimla, že balkony ve třech horních podlažích jsou úzké, sotva tak k tomu, aby se tam člověk vešel mezi zábradlí a vysoké francouzské okno.

„Jde o to,” obrátil se Strike k Robin, zatímco mhouřil oči k balkonu ve výšce nad nimi, „že shodit někoho z podobné výšky vůbec nezaručuje, že dotyčný zemře.”

„Opravdu? Víte to jistě?” namítla Robin, když si představila ošklivý pád z nejhořejšího balkonu na tvrdý asfalt ulice.

„Byla byste překvapená. Já jsem proležel celý měsíc na posteli vedle jednoho velšskýho kluka, kterej skočil z podobně vysoký budovy. Rozdrtil si nohy i pánev, měl spoustu vnitřního krvácení, ale pořád je mezi námi.”

Robin pohlédla na Strika a přemítala, proč asi proležel měsíc v posteli; detektiv si toho ale nevšímal a upřel nyní zamračený pohled ke vstupním dveřím.

„Vstupní kód,” zamumlal, když si všiml kovové čtvercové klávesnice s tlačítky, „a kamera nade dveřmi. Bristow se o kameře nezmínil. Třeba ji sem nainstalovali až potom.”

Několik minut tam postával a probíral si v hlavě různé teorie, jak zdolat tyhle nedobytné, neskutečně drahé pevnosti s fasádami z červených cihel. Proč se především Lula Landryová rozhodla tady žít? Usedlé, tradiční, konvenčně prudérní Kentigern Gardens byly bezpochyby přirozenou doménou jiného druhu bohatých lidí: bydleli zde ruští a arabští oligarchové, velikáni korporátního světa, kteří dělili svůj čas mezi město a svá venkovská sídla; zámožné staré panny, pomalu chátrající uprostřed svých uměleckých sbírek. Připadalo mu to jako podivná volba bydliště pro třiadvacetiletou holku, která podle všech historek, jež mu dnes ráno četla Robin, žila naplno a ruku v ruce s moderním tvůrčím světem, jehož oslavovaný životní styl byl mnohem bližší ulici než uměleckému salonu.

„Zdá se, že je to tady dobře hlídané, že?” řekla Robin.

„Jo, vypadá to tak. A to i bez zástupu bulvárních novinářů, kteří tady hlídkovali tenkrát v noci.”

Strike se opřel o černé zábradlí domu číslo 23 a znovu se upřeně zadíval přes ulici na číslo 18. Okna někdejší rezidence Luly Landryové byla vyšší než okna v nižších patrech a na rozdíl od spodních dvou bytů nezdobily její balkon květináče s rostlinami. Strike vytáhl z kapsy balíček cigaret a nabídl Robin; zavrtěla překvapeně hlavou, protože ho v kanceláři ještě kouřit neviděla. Zapálil si, zhluboka vtáhl kouř a s očima upřenýma na domovní vchod prohlásil:

„Bristow si myslí, že se tu noc někdo dostal nepozorovaně dovnitř.”

Robin, která už dospěla k závěru, že do budovy nelze proniknout, se domnívala, že Strike se chystá té teorii jízlivě vysmát, ale mýlila se.

„Pokud se to někomu podařilo,” pokračoval Strike s očima stále upřenýma na dveře, „bylo to naplánované, a to dobře naplánované. Nikdo nemohl projít kolem fotografů, dostat se přes vstupní kód a zaměstnance ostrahy, zavřít za sebou dveře a pak se zase dostat ven jen díky šťastné náhodě. Problém je,” poškrábal se na bradě, „že stupeň té promyšlenosti neodpovídá tak lajdácky odfláknuté vraždě.”

Robin připadal výběr adjektiva necitlivý.

„Strčit někoho z balkonu bývá impulzivní záležitost,” pokračoval Strike, jako by cítil, jak to v ní škublo. „Horká hlava. Zaslepená prchlivost.”

Společnost Robin mu vyhovovala a uklidňovala ho, nejen kvůli tomu, že visela na každém jeho slově a že ho nenutila přerušovat dlouhé odmlky, ale také proto, že ten safírový prstýnek na jejím prostředníčku fungoval jako úhledná zarážka: až sem a ani o krok dál. Strikovi to dokonale vyhovovalo. Mohl se svobodně a přívětivým způsobem předvádět, což byla jedna z mála radostí, které mu ještě zbyly.

„Ale co když byl vrah už uvnitř?”

„To je mnohem hodnověrnější,” řekl Strike a Robin měla ze sebe radost. „A jestliže byl vrah už uvnitř, máme na výběr mezi samotným zaměstnancem ostrahy, jedním z manželů Bestiguiových, případně oběma společně, nebo někým neznámým, kdo se v budově ukryl, aniž by o tom kdokoli věděl. Kdyby to měl být někdo z Bestiguiových nebo Wilson, odpadá problém s tím, jak se vrah dostal dovnitř a zase ven; všem by jim stačilo vrátit se na místo, kde se jejich přítomnost předpokládala. Jenže pořád by tu zůstávalo riziko, že by Lula mohla přežít, a ač zraněná, všechno říct. Nepřipravený zločin z vášně tak dává v případě, měl-li by to být jeden z nich, mnohem větší smysl. Hádka a lehkomyslné postrčení.”

Strike šlukoval cigaretu a dál zkoumal průčelí domu, obzvlášť mezery mezi okny v prvním a v třetím patře. V první řadě myslel na filmového producenta Freddieho Bestiguiho. Podle toho, co Robin našla na internetu, v okamžiku, kdy Lula Landryová přepadla přes zábradlí balkonu ve třetím patře, spal Bestigui v posteli. Skutečnost, že poplach spustila Bestiguiova manželka, která trvala na tom, že vrah musí být ještě nahoře, zatímco její muž jí už stál po boku, naznačovala, že přinejmenším ona ho nepovažuje za podezřelého. Nicméně Freddie Bestigui byl člověk, který byl v okamžiku smrti mrtvé dívce nejblíže. Podle Strikovy zkušenosti bývali laici posedlí motivem: na seznamu profesionálů stála nejvýše příležitost.

Robin nevědomky potvrdila svůj civilní status, když prohlásila:

„Proč by si ale někdo vybral k hádce hlubokou noc? Nikdy nevyšlo najevo, že by špatně vycházela se sousedy, ne? A Tansy Bestiguiová to určitě nemohla udělat, že ne? Proč by běžela dolů a oznámila to hlídači, kdyby strčila Lulu z balkonu ona?”

Strike neodpověděl přímo; zdálo se, že sleduje tok vlastních myšlenek, a promluvil až po delší chvíli.

„Bristow se upíná k oné čtvrthodině, která uběhla, poté co jeho sestra vstoupila do domu, kdy fotografové odešli a zaměstnanec ostrahy opustil své místo v recepci, protože se mu udělalo špatně. To znamená, že vstupní hala byla na krátkou dobu přístupná, jenže jak by někdo mimo budovu mohl tušit, že Wilson opustí své místo? Domovní dveře přece nejsou ze skla.”

„Navíc,” poznamenala Robin rozumně, „by musel znát vstupní kód, aby si dveře otevřel.”

„Lidi bývají neopatrní. Pokud lidé z bezpečnostní agentury kód pravidelně neobměňují, mohla ten kód znát spousta nežádoucích osob. Pojďme se podívat na konec ulice.”

Mlčky došli až na konec Kentigern Gardens, kde objevili úzkou uličku, která se v mírně šikmém úhlu táhla podél zadní strany bloku domů, v němž stál i dům Luly Landryové. Strika pobavilo, když si všiml, že se ulička jmenuje Vazalská. Byla dost široká, aby jí mohlo projet auto, byla dobře osvětlená a bez jakýchkoli skrytých zákoutí. Podél dlážděné ulice se po obou stranách táhly vysoké hladké zdi. Ulička po několika desítkách metrů končila u dvojích obrovských, elektricky ovládaných garážových vrat s výraznou cedulí SOUKROMÝ POZEMEK přišroubovanou na zdi vedle nich. Vrata očividně sloužila jako vjezd do podzemního parkoviště pro obyvatele Kentigern Gardens.

Když Strike usoudil, že se ocitli zhruba na úrovni zadní části domu číslo 18, vyskočil, chytil se horního okraje zdi a vytáhl se vzhůru, aby si prohlédl dlouhou řadu malých, pečlivě ošetřovaných zahrad. Mezi pěkně upravenými trávníky a jednotlivými domy, k nimž příslušely, zelo vždy šedivé schodiště do suterénu. Kdokoli, kdo by chtěl do domu proniknout zezadu, by podle Strikova názoru musel použít žebřík nebo mít pomocníka, který by ho jistil na laně.

Spustil se ze zdi a tlumeně sykl bolestí, jak dopadl na nohu s protézou.

„To nic,” řekl, když se Robin starostlivě ozvala; všimla si, že Strike mírně kulhá, a říkala si, jestli si náhodou nepodvrtl kotník.

Tření na konci pahýlu příliš nepomohla šouravá chůze po kočičích hlavách. S neohebnou konstrukcí jeho falešného kotníku bylo zdolávání nerovných povrchů mnohem obtížnější. Strike se lítostivě ptal sám sebe, jestli opravdu musel na tu zeď lézt. Robin je možná docela pěkná holka, ale ženě, kterou právě opustil, nesahá ani po kotníky.

3

„A jseš si fakt jistá, že je to detektiv? Tohle přece může dělat kdekdo. Googlovat lidi může přece každej.”

Matthew byl podrážděný po dlouhém pracovním dnu s jedním nespokojeným klientem a po neuspokojivém střetu se svým novým šéfem. Příliš nechápal ten nemístný obdiv vůči cizímu chlapovi ze strany své snoubenky, a navíc ho pokládal za naivní.

„On žádné lidi negoogloval,” řekla Robin. „To já jsem googlovala a on při tom pracoval na jiném případě.”

„No, mně se to celé nějak moc nelíbí. Přespává v kanceláři, Robin. Nemyslíš si, že je to všechno trochu podezřelé?”

„Už jsem ti přece říkala, že si myslím, že se rozešel s partnerkou.”

„Jo, to asi bude ono,” odtušil Matthew.

Robin položila jeho talíř na svůj a stáhla se do kuchyně. Byla na Matthewa naštvaná, ale neurčitě se zlobila i na Strika. Líbilo se jí, když dnes hledala v kyberprostoru známé a kamarády Luly Landryové; ale viděno zpětně Matthewovýma očima jí připadalo, že jí Strike uložil nesmyslnou práci, která jí měla jen nějak vyplnit čas.

„Hele, já vůbec nic neříkám,” prohlásil Matthew od kuchyňských dveří. „Jenom mi to zní divně. A co třeba ty odpolední procházky?”

„To nebyla žádná odpolední procházka, Matte. Šli jsme prozkoumat místo… šli jsme se podívat na místo, o kterém si klient myslí, že se tam mohlo něco stát.”

„Robin, nemusíš kolem toho přece dělat takový příšerný tajnosti,” zasmál se Matthew.

„Podepsala jsem smlouvu o utajení informací,” vyštěkla přes rameno. „Nemůžu ti o tom případu nic říct.”

„O případu.”

Znovu se krátce posměšně zasmál.

Robin chodila po malé kuchyňce, dávala na místo koření a přísady, třískala dvířky kuchyňské linky. Když sledoval její pohybující se postavu, dospěl Matthew po chvíli k přesvědčení, že se zřejmě zachoval nerozumně. Když seškrabávala zbytky z talířů do odpadkového koše, přistoupil zezadu k ní, přitiskl si ji k sobě, zanořil obličej do jejích vlasů a něžně ji chytil a pohladil po prsu, na kterém ještě měla Strikem způsobené modřiny, což neodvolatelně zabarvilo Matthewův názor na toho člověka. Šeptal do Robininých medově zlatých vlasů smířlivá slůvka, ale ona se z jeho náruče vyprostila, aby odložila talíře do dřezu.

Robin měla pocit, že Matthew zpochybnil její cenu. Strike se podle všeho zajímal o to, co na internetu našla. Strike jí vyjádřil vděčnost za její výkonnost a iniciativu.

„Kolik pohovorů na skutečné zaměstnání plánuješ na příští týden?” zeptal se Matthew, když otočila kohoutkem se studenou vodou.

„Tři,” zavolala, aby přehlušila hluk tryskající vody, a naštvaně začala drhnout horní talíř.

Počkala, až odejde do obýváku, a teprve potom vodu zastavila. Všimla si, že v lůžku drahokamu jejího zásnubního prstýnku se zachytil kousíček mraženého hrášku.

4

Do Charlottina bytu Strike dorazil v pátek dopoledne o půl desáté. Říkal si, že jí to dává dobrou půlhodinu navíc, aby stihla byt opustit, než tam přijde, ovšem za předpokladu, že opravdu hodlala odejít a nečekala tam na něho. Honosné a půvabně bílé budovy postavené v široké ulici; platany; řeznictví, jakoby sem přenesené z padesátých let; kavárničky plné příslušníků horní střední třídy; elegantní restaurace; Strikovi to odedávna všechno připadalo poněkud neskutečné a teatrální. Možná kdesi hluboko v sobě od začátku věděl, že tady nezůstane, že sem nepatří.

Až do chvíle, než otevřel dveře, počítal s tím, že Charlotte na něho bude čekat uvnitř; jakmile však překročil práh, hned věděl, že v bytě nikdo není. Ticho v sobě obsahovalo netečnou atmosféru, která prozrazovala pouze lhostejnost neobývaných pokojů, a když kráčel chodbou, jeho kroky zněly cize a příliš hlasitě.

Uprostřed obývacího pokoje stály čtyři kartonové krabice, otevřené, aby si jejich obsah mohl zkontrolovat. Zde měl veškerý svůj ubohý použitelný majetek, naházený na jedné hromadě jako při bazarovém výprodeji. Zvedl pár věcí, aby se podíval, co se nachází ve spodnějších vrstvách, ale zdálo se, že nic není rozbité, roztrhané nebo zacákané barvou. Jiní lidé v jeho věku mají domy a pračky, auta a televizory, nábytek, zahrady, horská kola a sekačky na trávu: on má čtyři krabice krámů a sadu jedinečných vzpomínek.

Tichý pokoj, ve kterém stál, vypovídal svým starožitným kobercem a bledě růžovými stěnami, kvalitním nábytkem a přeplněnými knihovnami o sebevědomém dobrém vkusu. Jedinou změnu oproti nedělní noci zaznamenal na kraji skleněného konferenčního stolku u pohovky. V neděli večer tam stála fotka jeho a Charlotte, jak se spolu smějí na pláži v St Mawes. Teď se ze stejného stříbrného rámečku na Strika vlídně usmíval černobílý studiový portrét Charlottina mrtvého otce.

Nad krbovou římsou visel portrét osmnáctileté Charlotte, olejomalba. Zobrazoval tvář florentského anděla v mračnu dlouhých tmavých vlasů. Pocházela z rodiny, kde bylo zvykem najímat si malíře, aby zvěčnili nesmrtelnou krásu mladých potomků: původ, který byl Strikovi naprosto cizí a s nímž se musel seznamovat jako s nebezpečnou cizí zemí. Od Charlotte se naučil, že onen druh peněz, který nikdy nepoznal, může souviset s neštěstím a s primitivním barbarstvím. Její rodina, navzdory všem zdvořilým způsobům, uhlazenosti a elegantnímu vkusu, navzdory sečtělosti a občasné honosné okázalosti, byla dokonce ještě šílenější a podivnější než ta jeho. Když se spolu dali dohromady, spojovalo je to pevným poutem.

Když se teď na ten portrét díval, napadla ho zvláštní myšlenka: že právě kvůli tomu byl ten obraz namalován, aby ho jednoho dne ty velké hnědozelené oči sledovaly, jak odchází. Věděla snad Charlotte, co je to za pocit, pokradmu se plížit prázdným bytem pod dohledem nádherných očí jejího osmnáctiletého já? Uvědomila si, že obraz vykoná tu práci za ni mnohem lépe, než kdyby zde byla fyzicky přítomná?

Odvrátil zrak, prošel ostatní pokoje, ale nenechala na něm žádnou práci. Veškeré stopy po jeho přítomnosti, od zubních nití až po vojenské kanady, byly vyskládány v krabicích. Obzvlášť pozorně studoval ložnici a místnost mu pohled vracela tmavými prkny podlahy, záclonami a křehkým toaletním stolkem, klidná a vyrovnaná. Postel, podobně jako portrét, jako by ožila a dýchala. Vzpomeň si, co se tady delo a co se už nikdy nestane.

Odnesl všechny čtyři krabice, jednu po druhé, před dveře od bytu a při poslední cestě narazil na drze se uculujícího souseda, který právě zamykal svůj byt. Nosil sportovní mikiny s ohrnutým límcem a na sebemenší Charlottinu duchaplnou poznámku se pokaždé hlasitě rozřehtal a zalykal se smíchy.

„Uklízíte?” zeptal se.

Strike před ním prudce zabouchl Charlottiny dveře. Klíče od bytu stáhl z klíčenky už před zrcadlem na chodbě a pečlivě je srovnal na půlkruhový stolek vedle misky s potpourri. Strikova tvář ve skle byla popraskaná a působila špinavým dojmem; pravé oko měl pořád ještě opuchlé, žluté a světle fialové. V nastalém tichu k němu dolehl hlas z dálky sedmnácti let: „Jak moh kurva takovej čurák s hlavou jako píča klofnout něco takovýho, Striku?” A když teď tady stál v chodbě, do níž už v životě nevkročí, připadalo mu opravdu neuvěřitelné, že k tomu kdy došlo.

Poslední kratičký záchvat šílenství, jen v okamžiku mezi dvěma údery srdce, jako ten, který ho přiměl rozběhnout se za ní před pěti dny: zůstane tady a počká, až se vrátí; potom vezme ten její nádherný obličej do dlaní a řekne: „Zkusme to ještě jednou.”

Jenže to už zkoušeli, znovu a znovu a znovu, a pokaždé když odezněla první vlna vzájemné spalující touhy, obnažil se vrak minulosti a jeho stín temně dopadl na všechno, co se pokoušeli přebudovat.

Naposled za sebou zavřel dveře od bytu. Rozřehtaný soused mezitím zmizel. Strike odnesl všechny čtyři krabice po schodech dolů na chodník a vyhlížel taxík, na který by mohl mávnout.

5

Strike oznámil Robin, že její poslední den v práci přijde dopoledne později. Dal jí rezervní klíč a řekl jí, aby si odemkla sama.

Trochu se jí dotklo, jak bezstarostně použil slovo „poslední”. Dozvěděla se z toho, že bez ohledu na to, jak dobře spolu vycházeli, byť rezervovaně a ryze profesionálně, jakkoli vládl v jeho kanceláři mnohem větší pořádek a čistota a jak mnohem čistější byl i záchod na odpočívadle za skleněnými dveřmi, jakkoli mnohem lépe vypadal zvonek dole u dveří, u něhož zmizel útržek papíru přilepený kouskem izolepy a v okýnku se místo něho objevilo úhledně vytištěné jméno pod průhledným proužkem plastu (trvalo půl hodiny, než se jí podařilo kryt uvolnit, a stálo ji to dva zlomené nehty), jakkoli byla zdatná při vyřizování zpráv, jakkoli inteligentně s ním diskutovala o zjevně neexistujícím vrahovi Luly Landryové, Strike celou tu dobu počítal dny, kdy se jí konečně zbaví.

Bylo naprosto jasné, že si žádnou dočasnou sekretářku nemůže dovolit. Měl pouhé dva klienty; zdálo se (jak jí neustále připomínal Matthew, jako by přespávání v kanceláři bylo známkou naprosté zpustlosti a mravní zkaženosti), že nemá kde bydlet; Robin samozřejmě chápala, že ze Strikova hlediska nemá smysl, aby ji dál zaměstnával. Ale na pondělí se netěšila. Octne se v nějaké divné nové kanceláři (agentura Rychlá řešení jí už zatelefonovala nástupní adresu); určitě to zase bude pečlivě uklizené místo kypící rušným pracovním životem, plné upovídaných ženských, jak to už v takových kancelářích chodí, a všichni budou ponořeni do činností, které jí vůbec nic neříkají. Robin možná nevěřila na vraha a věděla, že Strike v něho taky nevěří; ale proces dokazování, že nikdo takový skutečně neexistuje, ji přesto fascinoval.

Robin zjišťovala, že celý prožitý týden ji vzrušoval mnohem víc, než by kdy byla ochotna připustit Matthewovi. Úplně všechno, dokonce i telefonování do produkční společnosti BestFilms Freddieho Bestiguiho, kam volala dvakrát denně a kde opakovaně odmítali její žádosti o spojení s filmovým producentem, jí dodávalo pocit důležitosti, který doposud během svého pracovního života zažila jen zřídka. Robin žasla nad tím, jak různě lidé uvažují: měla za sebou napůl vystudovanou psychologii, ale její univerzitní kariéru přerušila jedna nečekaná nehoda.

Bylo půl jedenácté a Strike se ještě v kanceláři neobjevil, místo toho ale dorazila mohutná žena s nervózním úsměvem, v oranžovém kabátě a fialovém, ručně pleteném baretu. Byla to paní Hooková a to jméno bylo pro Robin důvěrně známé, protože šlo o jedinou další Strikovu klientku. Robin usadila paní Hookovou na prosezenou pohovku vedle svého pracovního stolu a přinesla jí šálek čaje. (Na základě Robinina rozpačitého popisu lascivního chování pana Crowdyho z prvního patra Strike nakoupil laciné šálky a krabičku čajových pytlíků.)

„Já vím, že jsem přišla brzo,” říkala omluvně paní Hooková už potřetí a opatrně usrkávala vařícího čaje. „Vás jsem tady ale ještě neviděla, vy jste nová?”

„Já jsem tady jenom na výpomoc,” odpověděla Robin.

„Jak jste asi uhodla, jde o mého manžela,” pokračovala paní Hooková, aniž by ji poslouchala. „Myslím, že podobné ženy, jako jsem já, musíte vídat často, ne? Takové, které se chtějí dozvědět nejhorší. Váhala jsem s tím celou věčnost. Ale je lepší to vědět, nemám pravdu? Je lepší mít jistotu. Myslela jsem si, že Cormoran tady bude. Věnuje se venku jinému případu?”

„Přesně tak,” přitakala Robin, která přitom Strika podezírala, že podniká něco ve spojení se svým záhadným soukromým životem; tvářil se vyhýbavě, když jí říkal, že se zdrží.

„Víte, kdo je jeho otec?” zeptala se paní Hooková.

„Ne, to nevím,” řekla Robin v domnění, že mluví o manželovi té nebohé ženy.

„Jonny Rokeby,” prohlásila paní Hooková s dramatickým požitkem. „Jonny Roke…”

Robin tak tak popadla dech, když si současně uvědomila, že paní Hooková má na mysli Strika a že Strikova obrovská postava se tyčí za skleněnými dveřmi. Viděla, že nese něco hodně objemného.

„Chviličku, paní Hooková,” řekla.

„Co je?” zeptal se Strike vykukující zpoza kartonové krabice, když Robin vyběhla ze skleněných dveří a zavřela je za sebou. „Je tady paní Hooková,” zašeptala. „No sakra, to je pech. Přišla o hodinu dřív.”

„Já vím. Říkala jsem si, že byste si možná chtěl. ehm, udělat trochu pořádek v kanceláři, než ji vezmete dovnitř.”

Strike odložil kartonovou krabici na kovovou podlahu. „Musím je sem napřed nanosit z ulice,” řekl. „Pomůžu vám,” nabídla se Robin.

„To ne, běžte dovnitř a povídejte si s ní. Chodí na keramiku a myslí si, že její manžel spí se svou účetní.”

Strike odkulhal dolů po schodech a krabici nechal na odpočívadle za skleněnými dveřmi.

Jonny Rokeby, mohla by to být pravda?

„Už je na cestě, přijde brzy,” sdělila Robin paní Hookové zvesela a posadila se zpátky za pracovní stůl. „Pan Strike mi říkal, že se věnujete keramice. Odjakživa jsem to chtěla zkusit…”

Dalších pět minut Robin napůl ucha naslouchala vyprávění o dění v kurzu keramiky a o mile chápavém mladíkovi, který tam vyučuje. Potom se skleněné dveře otevřely a vstoupil Strike, už bez krabic a s širokým úsměvem vstříc paní Hookové, která vyskočila, aby se s ním pozdravila.

„Ach, Cormorane, co to máte s okem!” vykřikla. „Někdo vás uhodil?”

„Ne,” odpověděl Strike. „Dáte-li mi ještě chviličku, paní Hooková, připravím si váš svazek.”

„Já vím, že jsem přišla dřív, Cormorane, a velice se za to omlouvám. Minulou noc jsem nemohla spát…”

„Mohu vám odnést ten šálek, paní Hooková?” řekla Robin a úspěšně se jí tak podařilo zabránit zákaznici, aby v okamžiku, kdy se Strike protahoval dveřmi do své kanceláře, zahlédla polní lehátko, spacák a rychlovarnou konvici.

Za pár minut se Strike opět vynořil v oblaku umělé limetkové vůně a paní Hooková zmizela v jeho kanceláři, přičemž vrhla po Robin vyděšený pohled.

Robin se opět posadila k pracovnímu stolu. Ranní poštu už otevřela. Chvíli se bezcílně točila na otáčivé židli sem a tam a potom se přisunula k počítači a nahodile si otevřela Wikipedii. Stále ještě s nezúčastněným pocitem, jako by si ani neuvědomovala, co mají její prsty v úmyslu, naťukala do vyhledavače dvě jména: Rokeby Strike.

Výsledky vyhledávání se objevily okamžitě, v čele s černobílou fotografií ihned rozpoznatelného muže, slavného už čtyři desítky let. Měl úzký harle-kýnský obličej a nespoutaný pohled, což se dalo snadno karikovat, na levé oko nepatrně šilhal, aspoň to tak s přimhouřeným zrakem vypadalo; ústa měl doširoka otevřená a po tváři mu stékal pot, křičel do mikrofonu a kolem hlavy mu vlály rozcuchané vlasy.

Jonathan Leonard „Jonny” Rokeby, nar. 1. srpna 1948, je sólový zpěvák rockové skupiny The Deadbeats založené v sedmdesátých letech dvacátého století a člen Rock-and-rollové síně slávy, několikanásobný držitel Grammy…

Strike se mu vůbec nepodobal; jediná nepatrná podobnost spočívala v nerovné kvalitě obou očí, což ale byla u Strika koneckonců přechodná záležitost.

Robin rolovala heslem:

… multiplatinové album Hold It Back v roce 1975. Americké turné, které lámalo rekordy v návštěvnosti, bylo přerušeno po zatčení a uvěznění nového kytaristy Davida Carra v Los Angeles za držení drog. Carr, s nímž…

Nakonec dospěla k odstavci Soukromý život:

Rokeby byl třikrát ženatý: s první ženou, přítelkyní z umělecké školy Shirley Mullensovou (1969-1973) má dceru Maimie; s modelkou, herečkou a lidskoprávní aktivistkou Carlou Astolfiovou (1975-1979) má dvě dcery, televizní moderátorku Gabriellu Rokebyovou a návrhářku šperků Daniellu Rokebyovou. Od roku 1981 žije s filmovou producentkou Jenny Grahamovou, s níž má dva syny, Edwarda a Ala. Rokeby má rovněž dceru Prudence Donleavyovou ze vztahu s herečkou Lindsey Fanthropeovou a syna Cormorana s fanynkou skupiny Ledou Strikovou.

Z kanceláře za zády Robin se ozval srdceryvný výkřik. Vyskočila, až od ní otočná židle na kolečkách kodrcavě poodjela. Křik se stupňoval a zesiloval. Robin přeběhla místnost a vrazila do vnitřní kanceláře.

Paní Hooková, zbavená oranžového kabátu a fialového baretu a oblečená v džínách a jakési květované zástěře, v níž snad chodila na kurzy keramiky, se vrhla do Strikovy náruče a tloukla ho do hrudníku, přičemž vydávala zvuky jako konvice s vařící vodou. Z hrdla jí unikal nepřerušovaný dlouhý jekot, až se zdálo, že už se přece jen bude muset nadechnout, aby se nezadusila.

„Paní Hooková!” vykřikla Robin a popadla ženu zezadu za ochablé svaly paží ve snaze zbavit Strika nutnosti ji ze sebe setřást. Paní Hooková nicméně oplývala mnohem větší silou, než se na první pohled zdálo; odmlčela se sice, aby se nadechla, ale dál bušila do Strika, až ten neměl jinou možnost než ji uchopit za obě zápěstí a přidržet jí je ve vzduchu.

Po tomto zákroku se mu paní Hooková z jeho ledabylého sevření vykroutila a vrhla se místo toho k Robin, přičemž vyla jako pes.

Robin poplácala plačící ženu po zádech a pomocí jemných manévrů se jí podařilo vystrčit ji do předpokoje.

„To bude v pořádku, paní Hooková, to bude v pořádku,” říkala konejšivě a usadila ji na pohovku. „Udělám vám čaj. Všechno je v pořádku.”

„Je mi to velice líto, paní Hooková,” řekl Strike formálně ze dveří kanceláře. „Přijmout podobné zprávy není nikdy jednoduché.”

„Já… já myslela, že je to Valerie,” naříkala paní Hooková s rozcuchanou hlavou v dlaních a kolébala se ze strany na stranu na vrzající pohovce. „Já. já myslela, že je to Valerie, a ne. ne moje vlastní. ne. ne moje vlastní sestra.”

„Udělám vám ten čaj!” zašeptala vyděšená Robin.

Byla už s konvicí u dveří, když si vzpomněla, že na monitoru počítače nechala stránku s životním příběhem Jonnyho Rokebyho. Kdyby se teď uprostřed této krize vrhla zpátky k počítači, aby ho vypnula, vypadalo by to divně, a tak spěchala dál pro vodu v naději, že Strike bude příliš zaneprázdněný starostí o paní Hookovou a obrazovky si nevšimne.

Paní Hookové trvalo dalších čtyřicet minut, než vypila druhý šálek čaje a spotřebovala na své vzlykání půlku role toaletního papíru, který Robin ztopila ze záchodu na odpočívadle. Nakonec odešla s šanonem plným kompromitujících fotografií a s rejstříkem podrobně popisujícím čas a místo jejich pořízení. Ňadra se jí dmula a nestále si utírala oči.

Strike počkal, dokud nebude bezpečně za rohem ulice, a teprve pak vyšel ven a s veselým pohvizdováním nakoupil pro sebe a Robin sendviče, které společně pojedli u jejího pracovního stolu. Bylo to nejpřátelštější gesto, jaké vůči ní udělal za celý jejich společný týden, a Robin si byla jistá, že to udělal jen kvůli tomu, že si uvědomuje, že se jí už brzy zbaví.

„Víte, že jdu odpoledne vyslechnout Derricka Wilsona?” zeptal se.

„Toho hlídače, který měl průjem,” řekla Robin, „já vím.”

„Až se vrátím, tak už asi budete pryč, takže vám podepíšu docházkový list, než půjdu. A poslyšte, díky za…”

Strike kývl k nyní už prázdné pohovce.

„Ach, to nestojí za řeč. Chudák ženská.”

„Jo. No ale teď má na něho aspoň materiál. A taky díky,” pokračoval, „za všechno, co jste tady za celý týden udělala.”

„Byla to moje práce,” řekla Robin lehkým tónem.

„Kdybych si mohl dovolit sekretářku… ale čekal bych, že vy skončíte s hodně slušným platem jako tisková mluvčí nějakýho zazobanýho podniku.”

Robin to z nejasných důvodů cítila jako urážku. „Takovou práci bych asi nechtěla,” řekla. Nastalo poněkud stísněné ticho.

Strike podstupoval drobný vnitřní boj. Vyhlídka, že Robinin pracovní stůl zůstane příští týden opuštěný, byla chmurná; její společnost mu připadala příjemně nenáročná a její výkonnost osvěžující; jenže by bezesporu bylo ubohé, nemluvě o tom, že by to také bylo rozmařilé, kdyby si měl platit za společnost, jako by byl nějaký bohatý, nechutný viktoriánský magnát. Agentura Rychlá řešení byla nenasytná a své honoráře vymáhala nevybíravě; Robin představovala luxus, který si nemohl dovolit. Skutečnost, že se ho nevyptávala na jeho otce (Strike si totiž všiml hesla Jonnyho Rokebyho ve Wikipedii na monitoru počítače), mu zaimponovala a přičetl to k jejímu dobru, protože to ukazovalo na nezvyklou zdrženlivost, a navíc to bylo standardní kritérium, podle kterého často posuzoval nové známé. Jenže to nemělo žádný význam tváří v tvář dané realitě: musela si jít po svých.

A přesto k ní cítil cosi podobného jako k užovce, kterou se mu podařilo chytit do pasti v jedenácti letech v Trevaylorských lesích a o kterou se dlouze a úpěnlivě hádal s tetičkou Joan: „Prosím, můžu si ji nechat…prosím…”

„Asi radši půjdu,” řekl, když jí podepsal docházkový list a vyhodil pytlíky od sendvičů a prázdnou láhev od vody do odpadkového koše pod jejím stolem. „Díky za všechno, Robin. Přeju vám hodně štěstí při hledání práce.”

Vzal si kabát a odešel skleněnými dveřmi.

Na vrcholu schodiště, přesně v tom místě, kde ji zároveň málem zabil a ve stejném okamžiku jí zachránil život, se zastavil. Instinkt na něho dorážel jako dotírající pes.

Skleněné dveře za jeho zády se rozletěly a Strike se otočil. Robin byla v obličeji celá zarůžovělá.

„Poslyšte,” řekla, „mohli bychom se dohodnout soukromě. Můžeme se vykašlat na Rychlá řešení a můžete mě platit přímo.”

Zaváhal.

„Tohle oni nemají rádi, všechny ty pracovní agentury. Propustí vás a už vám nikdy nic nenabídnou.”

„Na tom nezáleží. Příští týden mám tři pohovory kvůli trvalému zaměstnání. Jestli vám nebude vadit, že si vezmu volno, abych se k nim mohla dostavit, tak…”

„Jo, v tom nevidím žádný problém,” řekl dřív, než si to stačil rozmyslet.

„V tom případě bych u vás mohla ještě tak jeden nebo dva týdny zůstat.”

Odmlčeli se. Do krátké a prudké šarvátky mezi instinktem a náklonností vstoupil pohotově rozum, ale skončil poražený.

„Jo… tak dobře. V tom případě byste mohla ještě jednou zkusit Freddieho Bestiguiho, ano?”

„Ano, samozřejmě,” řekla Robin a svou radost skryla pod výraz chladné profesionality.

„Takže se uvidíme v pondělí odpoledne.”

Byl to první úsměv, který se jí odvážil věnovat. Předpokládal, že na sebe bude naštvaný, ale místo toho Strike vstoupil do chladného časného odpoledne londýnské ulice bez sebemenší stopy lítosti, naopak s poněkud záhadným pocitem obnoveného optimismu.

6

Jednou se Strike pokusil spočítat, do kolika škol v dětství chodil, a dospěl k číslu sedmnáct, ovšem podezíral se, že na pár z nich zapomněl. Do výčtu nezahrnoval krátké období údajného domácího vzdělávání, které se odehrálo během dvou měsíců, jež s matkou a nevlastní sestrou strávil ve squatu na Atlantic Road v Brixtonu. Tehdejší matčin milenec, bělošský rastafariánský muzikant, který se překřtil na Shumbu, se domníval, že školský systém upevňuje patriarchální a materialistické hodnoty, jimiž by neměli nechat jeho de facto nevlastní děti zkazit. Hlavní poučení, které Strike během oněch dvou měsíců domácího vzdělávání nabyl, spočívalo ve zjištění, že z konopí, a to dokonce i v případě, že je užíváno s duchovním zázemím, může uživatel zhloupnout a stát se obětí paranoie.

Cestou do kavárny, kde se měl setkat s Derrickem Wilsonem, udělal nadbytečnou okliku přes brixtonské tržiště. Pach rybiny v kryté pasáži; barvitá otevřená průčelí samoobslužných obchodů přetékajících neznámými druhy ovoce a zeleniny z Afriky a Karibiku; košer řeznictví a kadeřnictví s obrovskými fotografiemi ozdobných copánků a dredů, dlouhé řady polystyrenových hlav s parukami ve výlohách: to všechno Strika přenášelo o šestadvacet let zpátky do oněch měsíců, kdy se toulal s Lucy, mladší nevlastní sestrou, brixtonskými uličkami, zatímco jeho matka se Shumbou otupěle polehávali na špinavých polštářích ve squatu a mlhavě rozebírali duchovní koncepty, v jejichž rámci měly být děti vychovávány.

Sedmiletá Lucy toužila po stejném účesu, jaký nosily karibské holčičky. Na dlouhé cestě zpátky do St Mawes, která ukončila jejich pobyt v Brixtonu, vyjádřila na zadním sedadle Morris Minoru strýce Teda a tety Joan vroucí touhu mít stejné copánky s vpletenými korálky. Strike si pamatoval na chladný souhlas tety Joan, že je to velice pěkná móda, i na zamračenou vrásku, která jí vyskočila na čele mezi obočím a kterou zahlédl ve zpětném zrcátku. Joan se snažila během let se stále menším úspěchem neshazovat před dětmi jejich matku. Strike nikdy nezjistil, jak tehdy strýc Ted přišel na to, kde žijí; věděl jen tolik, že jednou odpoledne se s Lucy vrátili do squatu, kde stál uprostřed místnosti matčin mohutný bratr a vyhrožoval Shumbovi, že mu rozbije hubu. Během dvou dní byli s Lucy zpátky v St Mawes v základní škole, kterou nesouvisle navštěvovali dlouhá léta a kde navázali na stará kamarádství, jako by odtamtud vůbec neodjeli, a pohotově se zbavili přízvuku, který si osvojili jako mimikry, kdykoli si je Leda poslední dobou vzala k sobě.

Instrukce, které Derrick Wilson poskytl Robin, vůbec nepotřeboval, protože Phoenix Café v Coldharbour Lane znal odedávna. Shumba s matkou je tam občas brávali: stísněná, hnědou imitací dřeva obložená kavárna připomínající kůlnu, kde jste si mohli dát (pokud jste nebyli vegetariáni jako Shumba a Strikova matka) pořádnou, chutnou a teplou snídani s vejci a spoustou slaniny a s velkým hrnkem čaje, který měl barvu teakového dřeva. Bylo to zde téměř přesně takové, jak si to pamatoval: útulné, pohodlné a ošumělé, v nástěnných zrcadlech se odrážely odýhované umakartové stoly, zašlé tmavě červené a bílé dlaždice na podlaze a tapiokově zbarvený strop polepený plesnivou tapetou. Zavalitá servírka středního věku s nakrátko zastřiženými vlasy a rozhoupanými oranžovými náušnicemi z umělé hmoty poodstoupila stranou, aby Strike mohl projít kolem pultu.

U jednoho stolu pod plastikovými hodinami s nápisem Pukka Pies osamoceně seděl udělaný chlap pocházející z Karibiku a četl si deník Su«.

„Derrick?”

„Jo… vy jste Strike?”

Strike si s Wilsonem potřásl jeho mohutnou suchou rukou a posadil se. Odhadoval, že Wilson bude přibližně stejně vysoký jako on sám. Pod rukávy zaměstnanecké mikiny se rýsovaly svaly i nadbytečný tuk; vlasy měl ostříhané nakrátko a byl hladce oholený, s pěknýma očima ve tvaru mandlí. Strike si z jídelního lístku načmáraného na tabuli vzadu na stěně objednal piroh s bramborovou kaší a s potěšením si uvědomil, že ony čtyři libry a pětasedmdesát pencí si může dát do nákladů.

„Jo, pirohy s bramborovou kaší tady mají výtečný,” řekl Wilson.

Slabý karibský rytmus řeči zvýraznil jeho londýnský přízvuk. Hlas měl hluboký, klidný a rozvážný. Strike si pomyslel, že v hlídačské uniformě musí působit uklidňujícím dojmem.

„Děkuju, že jste souhlasil se schůzkou, vážím si toho. John Bristow není spokojený s výsledky vyšetřování sestřiny smrti. Najal si mě, abych se na ty důkazy znovu podíval.”

„Jo,” odtušil Wilson, „já vím.”

„Kolik vám zaplatil, abyste se mnou mluvil?” zeptal se Strike nenuceně. Wilson zamrkal a potom se trochu provinile zasmál hlubokým hrdelním smíchem.

„Kilo,” řekl. „Ale když to tomu člověku udělá dobře, tak co, no ne? Nic to na tom nezmění. Zabila se sama. Ale klidně se ptejte. Mně to nevadí.”

Složil noviny. Na první straně byl snímek ministerského předsedy Gordona Browna, který měl pytle pod očima a vypadal vyčerpaně.

„Všechno jste probírali s policií,” řekl Strike, otevřel zápisník a položil si ho na stůl vedle talíře, „ale bude dobré, abych si od vás poslechl z první ruky, co se tenkrát v noci stalo.”

„Jo, žádnej problém. A možná se zastaví i Kieran Kolovas-Jones,” dodal Wilson.

Zdálo se, že očekával, že Strike bude vědět, o koho jde. „Kdo?” zeptal se Strike.

„Kieran Kolovas-Jones. To byl Lulin stálej řidič. Chce s váma taky mluvit.”

„Výborně, to je skvělé,” řekl Strike. „Kdy přijde?” „To nevím. Je v práci. Přijde, když bude moct.”

Servírka postavila před Strika hrnek čaje. Poděkoval jí, cvakl propiskou a vysunul hrot. Než stačil položit první otázku, Wilson prohlásil: „Pan Bristow říkal, že jste sloužil v armádě.” „Jo,” potvrdil Strike.

„Můj synovec je v Afghánistánu,” řekl Wilson a usrkl čaje. „V provincii Hilmand.”

„U které jednotky?”

„U spojařů,” řekl Wilson.

„Jak dlouho už tam je?”

„Čtyři měsíce. Jeho máma nemůže spát,” pokračoval Wilson. „Jak se stalo, že jste odtamtud odešel?”

„Ustřelili mi kus nohy,” řekl Strike s upřímností, která u něho nebyla příliš běžná.

Byla to jen část pravdy, ale část, kterou šlo nejsnáze sdělit cizímu člověku. Mohl zůstat, rádi by si ho tam nechali. Jenže ztráta lýtka i s celým chodidlem jen uspíšila rozhodnutí, které se v něm střádalo poslední dva roky. Dobře věděl, že se blíží jeho osobní bod zvratu; onen okamžik, za nímž, pokud včas neodejde, už pro něho bude nesmírně těžké vůbec někdy odejít a přizpůsobit se civilnímu životu. Armáda člověka formuje téměř nepostřehnutelně celé roky; obrousí ho na povrchu, člověk si zvykne a snáze pak podlehne lavinové síle vojenského života. Strike mu nikdy nepodlehl úplně a rozhodl se, že odejde dřív, než k tomu dojde. I tak vzpomínal na službu ve vojenské rozvědce s láskou, jíž se nedotkla ani ztráta půlky končetiny. Byl by moc rád, kdyby jednou dokázal vzpomínat na Charlotte se stejně nekomplikovanou láskou.

Wilson přijal Strikovo vysvětlení s rozvážným pokývnutím hlavy.

„Hustý,” odtušil svým hlubokým hlasem.

„Ve srovnání s jinými jsem z toho vyšel ještě dobře.”

„Jo. Jednoho kluka v četě mýho synovce to před čtrnácti dny vyhodilo do vzduchu.”

Wilson se napil čaje.

„Jak jste vycházel s Lulou Landryovou?” zeptal se Strike s připraveným perem. „Vídal jste se s ní často?”

„Jenom během služby v recepci. Ona mě vždycky zdravila ahoj, říkala prosím a děkovala, což je mnohem víc, než většina těch bohatejch šmejdů dokáže,” odtušil Wilson lakonicky. „Nejdýl jsme se vždycky bavili o Jamajce. Ona přemýšlela o tom, že by tam šla pracovat. Vyptávala se mě, kde má člověk bydlet a jak to tam vypadá. Dala mi autogram pro mýho synovce Jasona k narozeninám. Nechal jsem si ji podepsat na pohled a poslal mu to do Afghánistánu. Jen tři neděle předtím, než umřela. Ptala se potom na Jasona jmenovitě pokaždý, když jsme se od tý doby viděli, a já měl tu holku za to rád, chápete? Pohybuju se v bezpečnostních službách už dlouho. Jsou lidi, kteří od vás očekávají, že je vlastním tělem ochráníte před kulkou, a ani se neobtěžujou, aby si zapamatovali vaše jméno. Jo, Lula byla v pohodě.”

Dorazil Strikův piroh s bramborovou kaší a z obojího se kouřilo. Oba muži tu událost shodně přivítali společným uctivým mlčením a tiše rozjímali nad naloženým talířem. Strikovi se sbíhaly sliny, vzal si příbor a řekl:

„Mohl byste mi vylíčit, co všechno se přihodilo v tu noc, kdy Lula zemřela? Poté co odešla z domu?”

Hlídač se zamyšleně poškrábal na předloktí a vyhrnul si rukáv mikiny; Strike pod ním zahlédl tetování, kříže a iniciály.

„Muselo bejt něco málo po sedmý večer. Byla tam se svou kámoškou Ciarou Porterovou. Pamatuju si, že když spolu odcházely, zrovna přišel pan Bestigui. Pamatuju si to, protože Lule něco říkal. Neslyšel jsem, o co šlo. Rozhodně se jí to ale nelíbilo. Aspoň podle výrazu jejího obličeje.”

„Co to bylo za výraz?”

„Dotčenej,” odpověděl Wilson pohotově předem promyšleným slovem. „Takže pak jsem viděl ty dvě, Lulu a Porterovou, na monitoru bezpečnostní kamery, jak nastupujou do auta. Máme nad dveřma kameru, víte. Je spojená s monitorem v recepci, takže vidíme, kdo zvoní a chce se dostat dovnitř.”

„Existuje z té kamery nahrávka? Mohl bych ji vidět?”

Wilson zavrtěl hlavou.

„Pan Bestigui nic takovýho na dveřích nechtěl. žádný záznamový zařízení. Koupil si tady byt jako první, ještě předtím, než to bylo hotový, takže do závěrečnejch úprav hodně mluvil.”

„Takže ta kamera funguje jenom jako supermoderní špehýrka?”

Wilson přikývl. Pod levým okem se mu táhla tenká jizva až doprostřed lícní kosti.

„Jo. Takže jsem viděl, jak holky nastupujou do auta. Kieran, ten chlápek, co by sem měl za náma přijít, je tu noc nevezl. Měl tenkrát vyzvedávat Deebyho Macca.”

„Kdo tu noc řídil jejich auto?”

„Chlápek jménem Mick, z firmy Execars. Už pro ně dřív taky jezdil. Viděl jsem, jak se na auto sesypali fotografové, když odjížděly. Čenichali tady celej tejden, protože se domákli, že se vrátila k Evanu Duffieldovi.”

„Co dělal Bestigui, když Lula s Ciarou odjely?”

„Vyzvedl si u mě poštu a odešel nahoru do svýho bytu.”

Strike odložil vidličku a s plnou pusou se pustil do psaní poznámek.

„Přišel nebo odešel potom ještě někdo?”

„Jo, z cateringový firmy, šli nahoru k Bestiguiovým, protože ti měli ten večír hosty. Nějaký americký manžele, co přijeli krátce po osmý a šli nahoru k nim, do bytu číslo jedna. A pak už tam nikdo nepřišel ani odtamtud neodešel, dokud oni zase k půlnoci neopustili dům. Nikoho jinýho jsem neviděl až do chvíle, kdy se domů vrátila Lula, to bylo kolem půl druhý.

Slyšel jsem, jak venku novináři vykřikujou její jméno. Byl tam v tu dobu už slušnej dav lidí. Část z nich ji sledovala z nočního klubu a hodně jich už čekalo tady, protože vyhlíželi Deebyho Macca. Ten měl původně dorazit kolem půl dvanáctý. Lula zmáčkla zvonek a já ji vpustil bzučákem dovnitř.”

„Ona si nenaťukala kód na klávesnici?”

„Když kolem sebe měla tolik novinářů, tak to nedělala; chtěla se dostat dovnitř co nejrychlejc. Pokřikovali na ni, tlačili se kolem ní.”

„Copak nemohla přijít přes podzemní parkoviště a vyhnout se jim?”

„Jo, to občas dělávali, když s ní byl Kieran, protože mu dala dálkový ovládání elektrickejch vrat do garáže. Jenže Mick je neměl, takže musela přijít hlavním vchodem.

Povídám jí dobrý ráno a zeptal jsem se, jestli venku sněží, protože měla trochu sněhu ve vlasech; celá se třásla, poněvadž na sobě měla jenom takový krátký šatičky. Řekla mi, že tam mrzne a musí bejt hodně pod nulou, něco takovýho. Potom povídá: Kdyby tak chtěli odprejsknout. Copak tu budou celou noc? To jako ti fotografové a novináři. Řekl jsem jí, že pořád ještě čekají na Deebyho Macca, kterej má zpoždění. Vypadala naštvaně. Potom nastoupila do výtahu a odjela nahoru do svýho bytu.”

„Vypadala naštvaně?”

„Jo, fakt hodně naštvaně.”

„Naštvaně na sebevraždu?”

„To ne,” řekl Wilson. „Vztekle naštvaně.”

„Co se dělo pak?”

„Pak,” řekl Wilson, „jsem musel odejít dozadu. Udělalo se mi zle od žaludku. Musel jsem na záchod. Naléhavej případ, rozumíte. Chytil jsem to od Robsona. Ten byl doma nemocnej, taky s břichem. Byl jsem pryč možná čtvrthodinku. Neměl jsem na vybranou. V životě jsem se takhle neposral.

Seděl jsem ještě na míse, když vypukla ta vřava. Vlastně ne,” opravil se, „napřed se ozvala rána. Obrovská rána odkudsi zdálky. Teprve pozdějc jsem si uvědomil, že to muselo bejt její tělo, teda Lula, jak spadla.

A teprve potom začal ten křik, zesiloval a blížil se dolů po schodech. Tak jsem si natáh kalhoty a běžím do recepce a tam už je paní Bestiguiová, celá se chvěje a křičí, je jenom ve spodním prádle a vůbec se chová jako hysterka. Křičí, že Lula je mrtvá, že ji nějakej mužskej vystrčil z balkonu v jejím bytě.

Já jí říkám, ať zůstane, kde je, a běžím ven z domu. A ona tam opravdu je. Leží uprostřed ulice, tváří ve sněhu.”

Wilson si lokl čaje, dál si pohrával s hrnkem ve své obrovské tlapě a pokračoval:

„Půlku hlavy měla napadrť. Ve sněhu byla kaluž krve. Řekl bych, že měla zlomenej vaz. A taky bylo vidět… jo.”

Strike měl pocit, že mu nos naplnil nasládlý a s ničím nezaměnitelný pach lidského mozku. Ucítil ho v životě už mockrát. Na to člověk nikdy nezapomene.

„Běžel jsem zpátky dovnitř,” pokračoval Wilson. „V recepci už byli oba manželé Bestiguiovi; on se ji snažil odvíst zpátky nahoru, aby se trochu oblíkla, ale ona pořád jenom ječela. Řekl jsem jim, aby zavolali policii a aby hlídali výtah, kdyby se jím ten chlap pokusil sjet dolů.

Popadl jsem vzadu v kanceláři univerzální klíč a běžím nahoru. Na schodišti nikdo. Odemkl jsem dveře do Lulina bytu…”

„Nenapadlo vás vzít někoho s sebou, abyste se mohl lépe bránit?” skočil mu do řeči Strike. „Jestliže jste se domníval, že někdo bude uvnitř? Někdo, kdo právě zavraždil ženu?”

Nastala dlouhá odmlka, zřejmě až doposud nejdelší.

„Nemyslel jsem si, že bych někoho potřeboval,” řekl Wilson. „Říkal jsem si, že jeho bez problémů zvládnu.”

„Koho?”

„Duffielda,” pronesl Wilson tiše. „Myslel jsem si, že nahoře je Duffield.”

„Proč?”

„Myslel jsem si, že musel přijít během tý doby, co jsem byl na záchodě. Znal vstupní kód. Říkal jsem si, že asi šel nahoru a ona ho pustila do bytu. Už jsem je párkrát slyšel, jak se hádají. Slyšel jsem ho, jak se umí rozzuřit. Jo. Myslel jsem si, že to on ji vystrčil.

Jenže když jsem vešel do bytu, byl prázdnej. Nahlíd jsem do všech místností a nikdo tam nebyl. Dokonce jsem pozotvíral všechny skříně, ale nic.

Okno v obýváku bylo dokořán. Tu noc mrzlo. Nezavřel jsem je, nechtěl jsem se ničeho dotýkat. Vyšel jsem z bytu a stiskl tlačítko na přivolání výtahu. Dveře se otevřely okamžitě; výtah byl pořád v jejím patře. Byl prázdnej.

Seběh jsem dolů po schodech. Když jsem míjel byt Bestiguiovejch, všim jsem si, že už jsou doma, slyšel jsem je přes dveře; ona pořád ječela a on na ni křičel. Nevěděl jsem, jestli už zavolali policii. Na pultu v recepci jsem popad svůj mobil a zase vyběh ven hlavním vchodem, zpátky k Lule, protože. no, zkrátka, nechtěl jsem ji tam nechat ležet samotnou. Chtěl jsem zavolat policii až z ulice, ujistit se, že jsou na cestě. Ale než jsem stisk první tlačítko, už jsem uslyšel sirénu. Přijeli rychle.”

„Takže je zavolal někdo z Bestiguiových, ano?”

„Jo. On. Přijeli dva uniformovaní policajti ve služebním autě.”

„Fajn,” odtušil Strike. „Rád bych si tu situaci ještě jednou vyjasnil: vy jste věřil paní Bestiguiové, když tvrdila, že slyšela nahoře v bytě nějakého muže?”

„No jasně,” řekl Wilson.

„Proč?”

Wilson lehce svraštil čelo, zamyslel se s pohledem upřeným do ulice přes Strikovo pravé rameno.

„Do té doby vám neposkytla žádné podrobnější informace, že ne?” zeptal se Strike. „Neříkala nic o tom, co zrovna dělala, když toho muže uslyšela? Nijak nevysvětlovala, proč je ve dvě hodiny v noci vzhůru?”

„Ne,” odpověděl Wilson. „žádný podobný vysvětlení mi neposkytla. Jenže ona se právě takhle běžně chovala, víte. Hystericky. Třásla se jako ratlík. Pořád jenom opakovala: Tam nahoře je nějakej chlap, vyhodil ji z okna. Byla pořádně vyděšená.

Jenže tam nikdo nebyl; to vám můžu odpřisáhnout na smrt vlastních dětí. Ten byt byl prázdnej, výtah byl prázdnej, schodiště bylo prázdný. Kdyby tam někdo byl, kam by asi zmizel?”

„Takže přijela policie,” řekl Strike a v duchu se vrátil na potemnělou zasněženou ulici a k roztříštěné mrtvole. „Co se dělo dál?”

„Když paní Bestiguiová uviděla z okna policejní auto, přiběhla okamžitě v županu dolů a v patách jí běžel její manžel; vyběhla do sněhu na ulici a začala na ně řvát, že v domě je vrah.

To už se všude začínalo rozsvěcet a z oken vykukovaly tváře lidí. Byla zburcovaná půlka ulice. Lidi vycházeli na chodník.

Jeden z těch dvou policajtů zůstane u mrtvoly a vysílačkou volá pro posily, zatímco ten druhej jde s náma, se mnou a s Bestiguiovýma, zpátky dovnitř. Jim řekl, aby šli do svýho bytu a počkali tam, a potom mě pobídne, abych mu ukázal dům. Šli jsme zase do horního patra; otevřel jsem Luliny dveře, ukázal mu byt, otevřený okno. Celý si to tam zkontroloval. Ukázal jsem mu výtah, kterej byl pořád v jejím patře. Šli jsme zpátky dolů po schodech. Ptal se na byt v prostředním patře, takže jsem mu ho otevřel univerzálním klíčem.

Byla tam tma, a když jsme vešli dovnitř, spustil se alarm. Než jsem stačil najít vypínač a dostal se k ovladači poplašnýho zařízení, policajt vešel dovnitř a vrazil přímo do stolku uprostřed chodby, na kterým převrhnul tu těžkou vázu plnou růží. Rozletěla se na tisíc kousků, celá podlaha byla plná vody a střepů. Pozdějc z toho byla spousta potíží.

Zkontrolovali jsme byt. Byl prázdnej, všechny skříně, všechny místnosti. Okna byly zavřený a zarýglovaný. Vrátili jsme se do recepce.

V tu dobu už přijeli policajti v civilu. Ti chtěli klíče od tělocvičny, bazénu a parkoviště v suterénu. Jeden z nich šel vyslechnout paní Bestiguiovou, jinej stál venku před domem a volal pro další posily, protože na ulici se srocovali pořád další a další sousedi a půlka z nich při tom postávání telefonovala z mobilů, někteří fotili. Uniformovaní policajti se je snažili zahnat zpátky domů. Sněžilo, pořád hustě sněžilo.

Když dorazili forenzní experti, postavili nad mrtvolou stan. Přibližně ve stejnou dobu přijeli i novináři. Policie ohradila páskou asi půlku ulice a vjezd do ní zablokovala auty.”

Strike dojedl. Odsunul talíř stranou, objednal pro oba hrnek čerstvého čaje a opět uchopil pero.

„Kolik lidí je v domě zaměstnaných?”

„Jsou tam tři hlídači, já, Colin McLeod a Ian Robson. Pracujeme na směny, pořád je někdo ve službě, čtyřiadvacet hodin denně. Tu noc jsem měl mít volno, jenže Robson mi odpoledne kolem čtvrtý zavolal a říkal, že má jakousi tu střevní virózu, že je mu fakt zle. Tak jsem mu řek, že to za něho vemu a že zůstanu ve službě až do další šichty. On si se mnou vyměnil službu předešlej měsíc, takže jsem s tím neměl žádnej problém. Dlužil jsem mu to.

Takže jsem tam vlastně vůbec neměl bejt,” dodal Wilson a na chvíli se odmlčel, zadumaně seděl a přemítal, jaké by to asi všechno bylo, kdyby ve službě nezůstal.

„Ti ostatní hlídači asi taky s Lulou dobře vycházeli, ne?”

„Jo, ti by vám řekli to samý co já. Byla to hodná holka.”

„Pracuje tam ještě někdo?”

„Máme dvě polský uklízečky. Obě mluví špatně anglicky. Z nich toho moc nedostanete.”

Wilsonova výpověď, pomyslel si Strike, když si dál psal do jednoho ze zápisníků vojenské rozvědky, které se mu podařilo štípnout při jedné z posledních návštěv v Aldershotu, má nezvykle vysokou kvalitu: je stručná, výstižná, přesná a všímavá. Jen velice málo lidí odpovídá na otázky, které jsou jim položeny; ještě méně z nich ví, jak si utřídit myšlenky, takže jim nikdo nemusí klást další dotazy, aby z nich vymáčkl potřebné informace. Strike byl zvyklý na roli archeologa prohrabávajícího se ruinami traumatických lidských vzpomínek; stal se důvěrníkem gangsterů, zastrašoval vyděšené, podbízel se nebezpečným a kladl pasti vychytralým. žádnou z těchto dovedností nemusel ve Wilsonově případě použít, protože mu připadalo, že další Wilsonův výslech je jen zbytečným mrháním v nesmyslném lovu vybuzeném paranoií Johna Bristowa.

Strike měl nicméně v sobě zakořeněný nevyléčitelný zvyk vždy všechno svědomitě prověřit. Nikdy by ho nenapadlo rozhovor ošidit, jen aby mohl strávit den ve spodkách a s cigaretou v puse na polním lehátku. Zčásti kvůli přirozenému nastavení své povahy a zčásti díky rutinnímu výcviku, protože byl povinován úctou k sobě tak jako ke svému klientovi, pokračoval teď s úzkostlivou pečlivostí, za kterou ho ještě v armádě veřejně oslavovali i nenáviděli.

„Můžeme se krátce vrátit a projít si celý ten den, který předcházel její smrti? Kdy jste přišel do práce?”

„V devět, stejně jako vždycky. Přebíral sem službu po Colinovi.” „Vedete záznamy o tom, kdo přichází do budovy a kdo z ní odchází?” „Jo, zapisujeme každýho kromě rezidentů. Na přepážce je návštěvní kniha.” „Vzpomenete si, kdo v ten den přišel na návštěvu?” Wilson zaváhal.

„Někdy brzo dopoledne přišel za sestrou John Bristow, ne?” pobídl ho Strike. „Ona vám ale řekla, abyste ho nahoru nepouštěl?”

„On vám to řekl, co?” zeptal se Wilson a zdálo se, že se mu trochu ulevilo. „Jo, takhle mi to řekla. Jenže mně bylo toho chlapa líto, rozumíte? Měl jí vrátit jakousi smlouvu. Dělalo mu to starosti, tak jsem ho nahoru pustil.”

„Přišel do budovy ještě někdo další, o kom byste věděl?”

„Jo, byla tam už Lešinka. To je jedna z těch uklízeček. Ta chodí vždycky na sedmou. Když jsem dorazil já, zrovna umývala schody. Pak už nikdo další nepřišel, až chlápek z bezpečnostní firmy na servis alarmů. To se dělá každýho půl roku. Ten musel přijít asi tak kolem tři čtvrtě na deset; někdy tou dobou.”

„Byl to někdo, koho znáte, ten muž z bezpečnostní firmy?”

„Ne, tentokrát přišel novej. Takovej mladíček. Vždycky posílají někoho jinýho. Paní Bestiguiová a Lula byly ještě doma, takže jsem ho napřed pustil do bytu ve druhým patře, ukázal mu, kde je ovládací panel, a nechal jsem ho tam pracovat. Lula odešla, když jsem tam s ním ještě byl, ukazoval jsem mu, kde jsou pojistky a kde tlačítka pro spuštění poplachu.”

„Viděl jste ji tedy odcházet?”

„Jo, prošla kolem otevřenejch dveří bytu.”

„Pozdravila vás?”

„Ne.”

„Říkal jste, že to obvykle dělávala, ne?”

„Myslím, že si mě nevšimla. Vypadala, že pospíchá. Šla na návštěvu ke svý nemocný matce.”

„Jak to víte, když jste s ní nemluvil?”

„Z vyšetřování,” odpověděl Wilson stručně. „Když jsem tomu chlápkovi z bezpečnostní firmy ukázal, kde všechno najde, vrátil jsem se dolů, a když odešla paní Bestiguiová, pustil jsem ho do jejich bytu, aby tam systém taky zkontroloval. Tam už mě nepotřeboval, protože pojistky i poplašný tlačítka jsou ve všech bytech na stejným místě.”

„Kde byl pan Bestigui?”

„Ten už odjel do práce. Odchází každej den v osum.”

Do kavárny vešli tři muži v ochranných přílbách a žlutých reflexních vestách a posadili se k sousednímu stolu s novinami v podpaží a v pracovních botách zadělaných od hlíny.

„Na jak dlouho jste podle vás opustil recepci, když jste doprovázel toho chlápka z bezpečnostní firmy?”

„Asi tak na pět minut u prostředního bytu,” odpověděl Wilson. „A po minutě pak u těch dvou ostatních.”

„Kdy ten bezpečák odešel?”

„K polednímu. Přesně si to nepamatuju.” „Ale jste si jistý, že odešel?” „To jo.”

„Přišel ještě někdo?”

„Několik donášek ještě bylo, ale ve srovnání se zbytkem tejdne to byl klidnej den.”

„V týdnu předtím bylo rušno?”

„Jo, měli jsme tady fofr, protože měl z Los Angeles přijet Deeby Macc. Do dvojky chodili pořád lidi z jeho produkční společnosti, kontrolovali, jestli je tam pro něho všechno přichystaný, zásobovali ledničku a podobný věci.”

„Vzpomenete si, o jaké donášky šlo v ten inkriminovaný den?”

„Nějaký balíky pro Macca a Lulu. A růže, pomáhal jsem s nima poslíčkovi nahoru, protože jich bylo strašně moc,” roztáhl Wilson mohutné ruce, aby ukázal, kolik růží to bylo, „obrovitánská váza, kterou jsme přichystali na stolek na chodbě ve vstupu do dvojky. To byly ty růže ve váze, co se rozbila.”

„Říkal jste, že z toho pak ještě byly potíže. Co jste tím myslel?” „Pan Bestigui je nechal poslat Deebymu Maccovi, a když se doslechl, že se váza rozbila, naštvalo ho to. Řval jako pominutej.” „Kdy k tomu došlo?”

„V době, kdy tam ještě byla policie. Když se snažili vyslýchat jeho ženu.” „Kolem jeho oken právě proletěla žena, která se zabila, a on se rozčiloval, že mu někdo poničil kytku?”

„Jo,” řekl Wilson a pokrčil rameny. „On už je takovej.”

„On se s Deebym Maccem zná?”

Wilson znovu pokrčil rameny.

„Dorazil vůbec ten rapper někdy do toho bytu?”

Wilson zavrtěl hlavou.

„Dali jsme si s tím takovou práci a on šel nakonec do hotelu.” „Na jak dlouho jste se vzdálil z recepce, když jste pomáhal instalovat růže v bytě číslo dvě?”

„Asi tak na pět minut, nejvejš na deset. Pak už jsem byl ale celej den v recepci.”

„Ještě jste zmínil balíky pro Macca a Lulu.”

„Jo, od nějakýho návrháře, ale ty jsem dal Lešince, aby je roznesla. Byly v tom nějaký hadry pro něho a pro ni kabelky.”

„A podle vás všichni, kteří ten den do domu přišli, z něho zase odešli?” „To jo,” řekl Wilson. „Všichni ti, co se zapsali do knihy v recepci.” „Jak často se mění vstupní kód do domu?”

„Změnili ho krátce potý, co umřela, protože než skončili s vyšetřováním, znala ten kód půlka londýnský policie,” řekl Wilson. „Ale za ty tři měsíce, co tam Lula bydlela, se nezměnil ani jednou.”

„Nevadilo by vám, kdybyste mi ten kód prozradil?”

„Devatenáct set šedesát devět,” řekl Wilson.

„Malý krok pro člověka, obrovský skok pro lidstvo?”

„Jo,” potvrdil Wilson. „McLeod ohledně toho reptal od začátku. Chtěl to změnit.”

„Kolik lidí podle vás kód znalo předtím, než Lula umřela?” „Tolik zase ne.”

„Poslíčci? Pošťáci? Chlápek, co odečítá plynoměry?”

„Podobný lidi vždycky pouštíme dovnitř bzučákem z recepce. Rezidenti normálně kód nepoužívají, protože je vidíme přes kameru, takže jim otevřeme. Kód je tam jenom kvůli tomu, kdyby náhodou zrovna v recepci nikdo nebyl. Někdy musíme dozadu do kanceláře nebo s něčím pomáháme nahoře v domě.”

„A byty mají všechny vlastní kódy?”

„Jo, a vlastní okruh poplašnýho zařízení.”

„Byl ten Lulin zapnutý?”

„Ne.”

„A co bazén a tělocvična? Je tam poplašné zařízení?”

„Jenom klíče. Každej, kdo bydlí v domě, dostane klíče od bazénu a od tělocvičny zároveň s klíčema od bytu. A jeden klíč od dveří do podzemního parkoviště. Tyhle dveře zabezpečený alarmem jsou.”

„Byl zapnutý?”

„To netuším, nebyl jsem u toho, když ho kontrolovali. Ale měl by bejt. Ten bezpečák kontroloval to ráno veškerý alarmy.” „Byly všechny ty dveře tehdy v noci zamčené?” Wilson zaváhal.

„Všechny ne. Dveře k bazénu zamčený nebyly.”

„Byl někdo ten den v bazénu? Víte o tom?”

„Nevzpomínám si, že by tam někdo šel.”

„Jak dlouho tam tedy mohlo být odemčeno?”

„To nevím. Noc předtím měl službu Colin. Měl to zkontrolovat.”

„Tak dobře,” řekl Strike. „Říkal jste, že jste si myslel, že mužem, kterého slyšela paní Bestiguiová, je Duffield, protože jste ho už dřív slyšel, jak se s Lulou hádají. Kdy k tomu došlo?”

„Krátce předtím, než se rozešli, asi dva měsíce předtím, než umřela. Vyhodila ho z bytu a on bušil na dveře a kopal do nich, snažil se je vyrazit, strašně sprostě jí nadával. Musel jsem jít nahoru, abych ho vyved z baráku.”

„Použil jste sílu?”

„Nebylo to potřeba. Když viděl, že tam jdu, sebral si svý saky paky, vyhodila za ním jeho sako a boty -, prošel kolem mě a zmizel. Byl sjetej,” dodal Wilson. „Skelný oči, rozumíte. Potil se. Špinavý triko, celý zadělaný. Vůbec nechápu, co na něm viděla.”

„A už tu máme Kierana,” řekl najednou zvesela. „To je ten Lulin šofér.”

7

Stísněnou kavárnou si razil cestu asi pětadvacetiletý mladík. Byl menší postavy, štíhlý a extravagantně pohledný.

„Ahoj, Derricku,” promluvil řidič a s hlídačem si vyměnili pozdrav, při kterém si stiskli ruce a zlehka si přiťukli sevřenými pěstmi. Teprve potom se Kolovas-Jones usadil vedle Wilsona.

Kolovas-Jones měl olivovou pleť, ostře, ale jemně řezané lícní kosti, náznak orlího nosu, tmavě hnědé oříškové oči s černými řasami a rovné, dozadu sčesané vlasy, mistrovské dílo vzniklé nedešifrovatelným rasovým koktejlem. Překvapivý vzhled posilovala staromódní košile a vázanka, jeho úsměv byl vědomě skromný, jako by chtěl ostatní odzbrojit a předejít jejich nechuti.

„Kde máš auto?” zeptal se Derrick.

„V Electric Lane.” Kolovas-Jones palcem ukázal dozadu přes rameno. „Mám takových dvacet minut. Ve čtyři musím být zpátky ve West Endu. Těší mě,” dodal a natáhl ruku ke Strikovi, který ji přijal a stiskl. „Kieran Kolovas-Jones. A vy jste…?”

„Cormoran Strike. Derrick říkal, že mi chcete…”

„Jo, jo,” skočil mu do řeči Kolovas-Jones. „Nevím, jestli je to důležitý, asi spíš ne, ale policie se na to vykašlala úplně. Já budu jen klidnější, když to někomu řeknu, jasný? Já netvrdím, že to nebyla sebevražda, rozumíte,” dodal. „Já jenom říkám, že bych chtěl, aby se v tom udělalo jasno. Kávu, prosím, lásko,” dodal k servírce ve středních letech, která zachovala apatickou lhostejnost, nevšímavá k jeho kouzlu.

„Tak co vás trápí?” zeptal se Strike.

„Já pro ni jezdil pořád, jasný?” řekl Kolovas-Jones a pustil se do vyprávění způsobem, z kterého Strike usoudil, že si je dopředu nacvičil. „Vždycky chtěla jenom mě.”

„Měla smlouvu s vaší společností?”

„Jo. No…”

„To jde přes recepci,” řekl Derrick. „Je to jedna z poskytovaných služeb. Když někdo chce auto, voláme Execars, to je Kieranova firma.”

„To jo, ale ona vždycky chtěla mě,” zopakoval Kolovas-Jones odhodlaně. „Vy jste s ní asi dobře vycházel, že?”

„Jo, sedli jsme si,” odpověděl Kolovas-Jones. „Byli jsme si, rozumíte -neříkám, že úplně blízcí, ale vlastně jo, svým způsobem docela blízcí. Kamarádili jsme spolu; byl to vztah, kterej překračoval běžnej vztah mezi šoférem a jeho klientem, rozumíme si?”

„Opravdu? A jak moc blízcí jste si tedy byli?”

„No to zase ne, nic takovýho,” řekl Kolovas-Jones s úšklebkem. „Nic takovýho, co byste si myslel.”

Strike ale viděl, že řidiči nebyla ta představa, kterou nanesl, vůbec nepříjemná, rozhodně něco takového považoval za možné.

„Jezdil jsem pro ni asi rok. Hodně jsme spolu mluvili, rozumíte. Měli jsme toho hodně společnýho. Podobný kořeny, chápete?”

„V jakém smyslu?”

„Smíšená rasa,” řekl Kolovas-Jones. „A v mý rodině to taky zrovna dvakrát neklapalo, rozumíte, takže jsem rozuměl tomu, odkud pochází. Neznala moc podobnejch lidí, jako byla ona, určitě ne od tý doby, co začala být slavná. Neměla nikoho, s kým by si mohla pořádně pokecat.”

„To asi pro ni bylo kardinální téma, že je míšenka, co?”

„Vyrůstat jako černá v bělošský rodině, co myslíte?”

„A vy jste prožil podobné dětství?”

„Můj táta je napůl z Karibiku, napůl Velšan; máma napůl z Liverpoolu, z druhý půlky Řekyně. Lula mi říkávala, že mi závidí,” řekl a trochu se narovnal. „Říkala: Ty aspoň víš, odkud pocházíš, i když je to sakra rozhozený po celým světě. A k narozeninám, fakt,” dodal, jako by se mu doposud nepodařilo na Strika udělat takový dojem, jaký považoval za důležitý, „mi dala tohle sako od Guye Somého, stojí takovejch devět set liber.”

Od Strika se očividně očekávala nějaká reakce, takže přikývl a přemýšlel, jestli snad Kolovas-Jones nepřišel čistě proto, aby se mohl někomu svěřit, jak si byli s Lulou Landryovou blízcí. Řidiče to uspokojilo a pokračoval:

„Tak dobře, v ten den, co umřela, teda ten den předtím bych měl vlastně říct -, jsem ji ráno vezl k její matce, ano? Nebyla z toho nadšená. Na návštěvy k matce nejezdila ráda.”

„Proč ne?”

„Protože to je strašně divná ženská,” odpověděl Kolovas-Jones. „Jednou jsem s nima jezdil celej den, myslím, že matka měla tenkrát narozeniny. Jde z ní fakt hrůza, z lady Yvette. Miláčku, ty můj miláčku, za každou větou, pořád s Lulou takhle mluvila. Nikdy jí nedala pokoj. Byla prostě divná, majetnická a všechno strašně přeháněla, jasný?

V každým případě v ten den její mámu právě pustili z nemocnice, takže to nebyla žádná sranda, jasný? Lula se na tu návštěvu netěšila. Byla podrážděná a nervózní, jak jsem ji nikdy nezažil.

A pak jsem řekl, že večer s ní nemůžu jet, protože jsem dostal přidělenýho Deebyho Macca, což jí taky neudělalo zrovna radost.”

„Proč ne?”

„Protože ráda jezdila se mnou, jasný?” opáčil Kolovas-Jones, jako by byl Strike nechápavý. „Pomáhal jsem jí s různejma věcma, chránil ji před bulvárem, dělal jsem jí tak trochu bodyguarda, abych ji někam nebo odněkud dostal.”

Wilsonovi se podařilo pouhým krátkým škubnutím obličejových svalů pohotově vyjádřit, co si myslí o tom, že by Kolovas-Jones mohl fungovat jako něčí bodyguard.

„To jste si to nemohl přehodit s jiným řidičem a jet s ní namísto s Maccem?”

„To jsem mohl, ale nechtěl jsem,” přiznal Kolovas-Jones. „Já jsem Deebyho velkej fanda. Chtěl jsem se s ním seznámit. Kvůli tomu byla právě Lula tak naštvaná. V každým případě,” spěchal dodat, „jsem ji zavezl k mámě, počkal tam a pak právě přišla ta věc, o který jsem vám chtěl povědět, rozumíte?

Tak ona se vrátila od mámy a byla fakt divná. V životě jsem ji takovou nezažil, jasný? Zamlklá, celá zaražená. Jako by byla v nějakým šoku nebo co.

Potom mě požádala o pero a začala cosi psát na kus modrýho papíru. Nemluvila se mnou. Nic neříkala. Jen psala.

Tak jsem ji odvezl do Vashti, protože se tam měla sejít na oběd s jednou kamarádkou, víte…”

„Co je to Vashti? A s kterou kamarádkou?”

„Vashti, to je obchod, butik se tomu říká. Mají tam i kavárnu. Je to vyhlášený místo. In. A ta kamarádka…” Kolovas-Jones několikrát luskl prsty a zamračil se. „Byla to ta její kamarádka, se kterou se seznámila v nemocnici, když se léčila s psychickýma problémama. Jak se jenom sakra jmenovala? Často jsem je vozil obě. Kristepane… Ruby? Roxy? Raquelle? Tak nějak. Bydlela v ubytovně svatýho Erasma v Hammersmithu. Je to bezdomovkyně.

Takže Lula jde do toho obchodu, jo, a to mi už cestou k matce řekla, že tam bude obědvat, jasný, jenže je tam sotva čtvrt hodiny nebo tak nějak a pak přijde sama a říká mi, abych ji odvezl domů. Takže to bylo sakra dost zvláštní, jasný? A Raquelle, nebo jak se ta ženská jmenuje, já si určitě vzpomenu -, s ní nebyla. Normálně jsme Raquelle pokaždý vezli domů, když někde spolu byly. A ten modrej papír byl pryč. A Lula se o tom celou cestu domů nezmínila ani slůvkem.”

„Řekl jste o tom modrém papíru policii?”

„Jo. Mysleli si, že to nestojí za řeč,” řekl Kolovas-Jones. „Říkali, že to byl asi seznam, co má nakoupit.” „Vzpomenete si, jak vypadal?”

„Prostě kus modrýho papíru. Jako dopisní leteckej papír.”

Podíval se na hodinky.

„Za deset minut musím běžet.”

„Takže tehdy jste se viděl s Lulou naposled?”

„Jo, přesně tak.”

Oždiboval si ztvrdlou kůžičku u nehtu.

„Co vás napadlo jako první ve chvíli, kdy jste se dozvěděl, že je mrtvá?”

„Nevím,” odpověděl Kolovas-Jones a žvýkal kousek kůže, který se mu podařilo uždibnout. „Byl jsem v pořádným šoku. Něco takovýho člověk nečeká, že ne? Určitě ne v případě, když někoho vidíte jenom o pár hodin dřív.

Všude v novinách se psalo, že to udělal Duffield, protože se v nočním klubu pohádali, a podobný věci. Abych vám řekl pravdu, říkal jsem si, že by to tak klidně mohlo být. Hajzl jeden.” „Vy se s ním asi znáte, ne?”

„Párkrát jsem je vezl,” řekl Kolovas-Jones. Roztaženým chřípím a sevřenými rty dal najevo, jako by cítil nevábný zápach. „Co si o něm myslíte?”

„Myslím si, že je to totální vůl naprosto bez talentu.” S nečekanou bravurou zničehonic pronesl strojeným protáhlým hlasem: „Budeme ho ještě potřebovat, Lulu? Asi by mohl počkat, že jo?” Kolovas-Jones rozhořčeně prskal. „Nikdy na mě nepromluvil přímo. Neotesanec, ožrala a hajzl.”

Derrick podotkl polohlasem: „Kieran hraje divadlo.”

„Jenom drobný role,” řekl Kolovas-Jones. „Zatím.”

A pustil se do stručného výkladu o televizních inscenacích, ve kterých se objevil, a podle Strikova mínění z něj čišela zřetelná touha, aby ho ostatní oceňovali víc, než on oceňoval sám sebe; vlastně aby dosáhl oné nevypočitatelné, nebezpečné a vše proměňující kvality: slávy. Mít ji tak často na zadním sedadle svého auta a doposud se jí od svých pasažérů nenakazit muselo být (říkal si Strike) mučivé a snad až nesnesitelné.

„Kieran byl na konkurzu u Freddieho Bestiguiho,” řekl Wilson. „Nemám pravdu?”

„Jo,” připustil Kolovas-Jones bez nadšení, což jasně naznačovalo, jak to skončilo.

„Jak to probíhalo?” zeptal se Strike.

„Jako obvykle,” řekl Kolovas-Jones trochu domýšlivě. „Šlo to přes agenta.” „A nic z toho nebylo?”

„Rozhodli se, že půjdou jiným směrem,” řekl Kolovas-Jones. „Tu roli vyškrtli.”

„Tak dobře, takže jste ten večer vyzvedl Deebyho Macca na… kde vlastně? Na Heathrow?”

„Terminál pět, jo,” řekl Kolovas-Jones, když se očividně vrátil do všední reality a znovu se podíval na hodinky. „Poslyšte, já už bych měl jít.”

„Můžu vás v tom případě doprovodit k autu?” zeptal se Strike.

Wilson projevil přání, že s nimi půjde taky. Strike zaplatil účet za všechny tři a odešli. Venku na chodníku Strike nabídl oběma svým společníkům cigaretu. Wilson odmítl, Kolovas-Jones si vzal.

Stříbrný mercedes byl zaparkovaný nedaleko, za rohem v Electric Lane.

„Kam jste odvezl Deebyho z letiště?” zeptal se Strike Kolovas-Jonese, když se blížili k automobilu.

„Chtěl někam do klubu, a tak jsem ho vzal do Barracku.”

„V kolik hodin jste tam s ním přijel?”

„Nevím… asi tak o půl dvanácté? Ve tři čtvrtě? Byl sjetej. Tvrdil, že se mu nechce spát.”

„Proč zrovna Barrack?”

„V pátek večer je v Barracku nejlepší hiphop v Londýně,” řekl Kolovas-Jones a přezíravě se zasmál, jako by ta informace patřila k všeobecnému vzdělání. „A muselo se mu tam líbit, protože odtamtud odcházel až po třetí.”

„Takže vy jste ho potom odvezl do Kentigern Gardens a zjistil, že tam je policie, nebo…?”

„Já už mezitím v rádiu slyšel, co se stalo,” řekl Kolovas-Jones. „Oznámil jsem to Deebymu, když se vrátil do auta. Celej jeho doprovod začal telefonovat na všechny strany, budili lidi z nahrávací společnosti, snažili se zajistit nějaký jiný ubytování. Nakonec mu sehnali apartmá v Claridges a já ho tam odvezl. Domů jsem se dostal až po pátý. Pustil jsem zprávy a sledoval to celý na Sky. Bylo to neuvěřitelný.”

„Říkal jsem si, kdo asi dal vědět bulvárním fotografům, kteří dům obléhali, že se tam Deeby ještě pár hodin neukáže. Někdo jim musel dát hlášku; jedině proto odešli z ulice dřív, než Lula vypadla.”

„Jo? To netuším,” řekl Kolovas-Jones.

Mírně zrychlil a došel k autu dřív než druzí dva muži. Odemkl ho.

„Macc s sebou musel mít spoustu zavazadel. Ty byly u vás v autě?”

„Co vás nemá, ty poslala nahrávací společnost už několik dní předem. Vystoupil z letadla jenom s příručním zavazadlem, a asi s desetičlennou ochrankou.”

„Takže vy jste nebyl jediný vůz, který pro něho poslali?”

„Auta byly čtyři, ale přímo Deeby jel se mnou.”

„Kde jste na něho čekal, když trávil čas v nočním klubu?”

„Prostě jsem zaparkoval a čekal,” řekl Kolovas-Jones. „Kousíček od Glasshouse Street.”

„I s třemi dalšími auty? Všichni jste zůstali společně?”

„Čtyři parkovací místa vedle sebe v centru Londýna nikdy nenajdete, kamaráde,” řekl Kolovas-Jones. „Nevím, kde parkovali ti ostatní.”

S rukou na otevřených dveřích pohlédl na Wilsona a pak zpátky na Strika.

„Co má tohle všechno s tím společnýho?” dožadoval se vysvětlení.

„Jenom mě zajímá,” řekl Strike, „jak to funguje, když máte klienta.”

„Je to pěkná nuda,” řekl Kolovas-Jones s náhle vyhřezlou podrážděností, „nic jinýho na tom není. Dělat někomu šoféra znamená většinou někde nekonečně čekat.”

„Máte ještě u sebe dálkové ovládání k vratům od podzemních garáží, které vám svěřila Lula?” zeptal se Strike.

„Cože?” vyhrkl Kolovas-Jones, třebaže Strike by mohl přísahat, že ho řidič dobře slyšel. Náznak nepřátelství byl nyní neskrývaný a zdálo se, že nemíří jen na Strika, nýbrž taky k Wilsonovi, který poslouchal bez dalších komentářů od chvíle, kdy se zmínil, že Kolovas-Jones hraje divadlo.

„Máte ještě u sebe…”

„Jo, ještě ho mám. Vozím ještě taky pana Bestiguiho, ne?” řekl Kolovas-Jones. „Tak to je všechno, musím už jít. Nashle, Derricku.”

Napůl vykouřenou cigaretu odhodil do vozovky a nasedl do auta.

„Zavoláte mi, kdybyste si ještě na cokoli vzpomněl,” řekl Strike, „jako například na jméno té Luliny kamarádky, se kterou měla schůzku ve Vashti?”

Podal Kolovas-Jonesovi vizitku. Šofér si už zapínal bezpečnostní pás, ale vzal si ji, aniž by se na ni podíval.

„Přijedu pozdě.”

Wilson zvedl na rozloučenou ruku. Kolovas-Jones třískl dveřmi auta, natúroval motor a se zachmuřenou tváří vycouval z parkovacího místa.

„On je tak trochu zblblej do všech těch hvězd,” řekl Wilson směrem k odjíždějícímu autu. Byla to svého druhu omluva za mladíkovo chování. „Jemu se strašně líbilo, že s ní může jezdit. Snaží se vozit všechny slavný lidi. Doufá, že ho Bestigui nejpozdějc do dvou let do něčeho obsadí. Byl dost naštvanej, když tu roli nedostal.” „Co to bylo?”

„Drogovej dealer. V nějakým filmu.”

Vydali se spolu směrem k brixtonské stanici podzemní dráhy a minuli houf černošských školaček v uniformách s modrými kostkovanými sukýnkami. Dlouhé vlasy jedné z dívek spletené do copánků s korálky přiměly Strika znovu si vzpomenout na svou sestru Lucy.

„Bestigui pořád ještě bydlí v čísle osmnáct, že?” zeptal se Strike. „No jo,” řekl Wilson. „A co ty další dva byty?”

„Dvojku teď má pronajatou jeden ukrajinskej burzovní makléř se svou ženou. O trojku se zajímá nějakej Rus, ale zatím neučinil nabídku.”

„Nebyla by možnost,” zeptal se Strike, když je na chvilku zdržel drobný vousatý muž v kapuci a s tváří starozákonního proroka, zastavil se před nimi a pomalu na ně vyplázl jazyk, „že bych se někdy stavil a trochu se uvnitř porozhlédl?”

„Jo, dobře,” řekl Wilson po krátké odmlce, během níž mu zrak nenápadně sklouzl ke Strikovým dolním končetinám. „Zavolejte. Musí to ale bejt v době, kdy bude Bestigui z domu, to jistě chápete. On je to nesnášenlivej člověk a já tu práci potřebuju.”

8

Vědomí, že se v pondělí bude zase dělit o kancelář, dodávalo Strikově víkendové samotě na dráždivosti, nešla mu tolik na nervy, připadala mu cennější. Skládací lůžko mohl nechat roztažené, dveře mezi svou kanceláří a předpokojem otevřené; o tělesné funkce se mohl postarat beze strachu, že způsobí trapas. Z vůně umělých limetek se mu dělalo špatně, a tak se mu s trochou úsilí podařilo otevřít barvou slepené okno za psacím stolem a vpustit dovnitř trochu studeného čerstvého vzduchu, který vymetl zatuchlé kouty obou malých místností. Vyhnul se všem cédéčkům, jakékoli písničce, která by ho přenesla zpátky do oněch mučivých, radostných dob, které sdílel se Charlotte, a vybral si Toma Waitse, kterého pustil nahlas na malém CD přehrávači, o němž se domníval, že se s ním dávno rozloučil, než ho našel na dně jedné z těch krabic, které si přinesl od Charlotte. Zabýval se zprovozněním přenosné televize s mizernou pokojovou anténou; špinavé prádlo nacpal do černého odpadového pytle, který odtáhl do samoobslužné prádelny necelý kilometr daleko; zpátky v kanceláři rozvěsil košile a spodní prádlo na šňůru, kterou natáhl podél jedné stěny, a ve tři hodiny se podíval na fotbal mezi Arsenalem a Spurs.

Při všech těch obyčejných, všedních úkonech ho pronásledoval pocit, jako by ho doprovázel přízrak, který ho strašil celé měsíce strávené v nemocnici. Vykukoval z koutů jeho ošumělé kanceláře; slyšel ho, jak mu něco šeptá, kdykoli ochabla jeho pozornost v práci na úkolu, který měl bezprostředně před sebou. Nutkalo ho to ke zvažování, jak hluboko upadl; nebyl už nejmladší, neměl peníze, milostný život v troskách; neměl kde bydlet. Pětatřicet, šeptal přízrak, a po všech těch letech dřiny nemáš co ukázat, kromě pár kartonových krabic a obludných dluhů. Přízrak mu před oči stavěl plechovky piva v samoobsluze, kde si nakupoval další instantní polévky;

vysmíval se mu, když si žehlil košile na podlaze. A jak den pomalu končil, poškleboval se mu za jeho dobrovolný zvyk kouřit venku na ulici, jako by byl pořád ještě v armádě, jako kdyby ta trocha sebekázně mohla nastolit řád a systém v jeho beztvaré, katastrofální přítomnosti. Začal kouřit u pracovního stolu a v laciném plechovém popelníku, který kdysi šlohl v jedné hospodě v Německu, se začaly vršit nedopalky.

Ale nepřestával si připomínat, že má aspoň práci; placenou práci. Arsenal nad Spurs vyhrál a Strike z toho měl radost; vypnul televizi, vzepřel se přízraku a přesunul se k psacímu stolu, aby pokračoval v práci.

Mohl se teď pustit do sbírání a skládání důkazů, jakým způsobem se mu zachce, a Strike se rozhodl, že se přidrží protokolů z vyšetřovacího spisu. Skutečnost, že osobně byl přesvědčený, že pronásleduje výplod zjitřené fantazie Johna Bristowa, nic neměnila na důkladnosti a svědomitosti, s níž si teď přepisoval poznámky, které si pořídil během rozhovorů s Bristowem, Wilsonem a Kolovas-Jonesem.

V šest hodin večer, když byl v plné práci, mu zatelefonovala Lucy. Jeho sestra byla sice o dva roky mladší, ale podle všeho se považovala naopak za starší. Zválcovaná od mládí hypotékou, flegmatickým manželem, třemi dětmi a náročným zaměstnáním po něm Lucy zřejmě vyžadovala odpovědnost, jako by sama neměla dostatečné ukotvení. Strike ji odjakživa podezíral, že potřebuje dokazovat sama sobě i světu, že se v ničem nepodobá jejich pochybné matce, která je dva tahala po celé zemi, z jedné školy do druhé, z vybydleného domu do squatu a pak pod širák při hledání další záliby nebo dalšího muže. Lucy byla jediná z jeho osmi nevlastních sourozenců, s níž Strike strávil dětství; měl ji skoro nejradši ze všech lidí na světě, ale jejich vztah byl většinou neuspokojivý, zatížený stále stejnými úzkostmi a hádkami. Lucy nedokázala zakrývat skutečnost, že jí její bratr dělá starosti a že je z něho zklamaná. V důsledku toho k ní Strike nehodlal být o nic upřímnější ohledně své současné situace než k většině svých přátel.

„Jo, jde to skvěle,” řekl jí, kouřil přitom u otevřeného okna a sledoval lidi, kteří nakupovali v obchodech dole na ulici. „Podnik se mi nedávno dvojnásobně rozrostl.”

„Kde jsi? Slyším auta.”

„V kanceláři. Musím vyřídit nějakou administrativu.”

„V sobotu? Co na to říká Charlotte?”

„Je pryč. Jela na návštěvu k matce.”

„Jak vám to klape?”

„Skvěle,” odtušil.

„Jseš si tím jistý?”

„Jo, jsem si jistý. Jak se má Greg?”

Podala mu stručný přehled o pracovní zátěži svého manžela a pokračovala ve svém útoku.

„Honí tě pořád Gillespie kvůli těm splátkám?”

„Ne.”

„Protože víš co, Pajdo,” dětská přezdívka nevěstila nic dobrého: snaží se ho předem obměkčit, „dívala jsem se trochu na to a mohl by sis zažádat u Britské legie o…”

„S tím jdi do prdele, Lucy,” vyhrkl dřív, než se stihl zarazit.

„Cože?”

Bolest a rozhořčení v jejím hlase znal až příliš dobře; zavřel oči. „Já nepotřebuju pomoc od Britský legie, Lucy, je to jasný?” „Není důvod k žádný nesmyslný hrdosti.” „Jak se mají kluci?”

„Ti jsou v pohodě. Podívej, Pajdo, já si jenom myslím, že je ohavný, když si Rokeby najímá právníka, aby ti dělal nepříjemnosti, když ti za celej život nedal ani penny. Měl by ti ten dluh odpustit, když ví, čím sis prošel a kolik on…”

„Podnik jde dobře. Já tu půjčku splatím,” řekl Strike. Mladý pár na rohu ulice se o čemsi hádal.

„Jseš si fakt jistej, že je mezi tebou a Charlotte všechno v pořádku? Proč jela na návštěvu k matce? Myslela jsem si, že jedna druhou nesnáší, ne?”

„Jejich vztah se poslední dobou zlepšuje,” řekl, zatímco mladá, jistě ani ne dvacetiletá dívka chvíli divoce gestikulovala, pak dupla nohou a odešla.

„Koupils jí už prstýnek?” zeptala se Lucy.

„Myslel jsem si, že chceš, abych se zbavil Gillespieho, ne?” „Jí nevadí, žes jí ještě nedal zásnubní prstýnek?”

„Charlotte je v tom skvělá, je nad tím,” řekl Strike. „Tvrdí, že po žádném netouží. Chce, abych dával všechny svoje peníze do podniku.”

„Opravdu?” řekla Lucy. Podle všeho si odjakživa myslela, že umí svou hlubokou antipatii k Charlotte dobře skrývat. „Přijdeš na oslavu Jackových narozenin?”

„Kdy je to?”

„Asi před týdnem jsem ti poslala pozvánku, Pajdo!”

Napadlo ho, jestli ji Charlotte nestrčila do jedné z krabic, které nechal nevybalené na odpočívadle, protože pro veškerý svůj majetek neměl v kanceláři dost místa.

„Jo, určitě přijdu,” řekl. Po máločem toužil míň.

Ukončil hovor, vrátil se k počítači a pokračoval v práci. Poznámky z rozhovorů s Wilsonem a Kolovas-Jonesem měl brzy přepsané, ale pocit marnosti přetrvával. Po odchodu z armády to byl první případ, který vyžadoval víc než pouhé sledování, a možná se objevil čistě kvůli tomu, aby mu denně připomínal, že už přišel o veškerou moc a autoritu. Filmový producent Freddie Bestigui, muž, který byl ve chvíli smrti Lule Landryové nejblíže, zůstával nedostupný za hradbou svých anonymních přisluhovačů a navzdory sebejistému tvrzení Johna Bristowa, že se mu podaří Tansy Bestiguiovou přesvědčit, aby si se Strikem promluvila, dosud s ní neměl ani sjednanou schůzku.

S matným vědomím bezmoci a s téměř stejným opovržením ke svému zaměstnání, jaké vůči němu projevil snoubenec Robin, překonal Strike upadající pochmurnou náladu tím, že se uchýlil k dalšímu internetovému vyhledávání věcí vztahujících se k případu. Našel webové odkazy na Kolovas-Jonese: šofér mluvil pravdu ohledně epizody v seriálu Poldové, ve které měl dvě repliky (Druhý člen gangu…..Kieran Kolovas-Jones). Měl také divadelního agenta, jehož webová stránka obsahovala malou Kieranovu fotku a krátký seznam rolí včetně komparzů v seriálech EastEnders a Casualty. Kieranova fotografie na webové stránce firmy Execars byla mnohem větší. Stál tam samostatně v čepici se štítkem a v uniformě a vypadal jako filmová hvězda, očividně jako nejpohlednější řidič jejich týmu.

Za okny se večer přetavil do noci. Zatímco z přenosného CD přehrávače v rohu chraptivě burácel a bědoval Tom Waits, Strike pronásledoval kyberprostorem stín Luly Landryové, občas si přidával některé postřehy k poznámkám, které si udělal už během pohovorů s Bristowem, Wilsonem a Kolovas-Jonesem.

Nemohl najít žádný profil Luly Landryové na Facebooku a zdálo se, že se nikdy nepřihlásila ani na Twitter. Její odmítání krmit vyhladovělé fanoušky informacemi ze soukromého života zjevně inspirovalo jiné, aby prázdný prostor zaplnili. Našel bezpočet stránek s reprodukcemi jejích fotografií a chorobně obsedantními komentáři o jejím životě. Kdyby se jen polovina těch informací měla zakládat na pravdě, pak Bristow podal Strikovi pouze částečnou a krajně sterilní verzi života své sestry, která měla sebedestruktivní sklony zřejmě už od dob dospívání, kdy její adoptivní otec, sir Alec Bristow, vlídně vyhlížející vousatý muž, jenž založil společnost Albris vyrábějící elektronické přístroje, zemřel na infarkt. Lula poté postupně nechala dvou škol a ze třetí ji vyloučili, všechno to byly drahé soukromé instituce. Přeřízla si žíly na zápěstí a kamarádka, se kterou bydlela, ji našla v kaluži krve. Žila nespoutaně a policie ji našla v jednom squatu. Fanouškovská stránka nazvaná LulaMyIspirationForeva.com, kterou provozovala osoba neznámého pohlaví, tvrdila, že modelka se tehdy po jistou krátkou dobu živila jako prostitutka.

Potom přišla duševní choroba, uzavřené oddělení psychiatrické léčebny pro mladistvé a diagnóza maniodepresivní psychózy. Za necelý rok dostal příběh pohádkový nádech v podobě skauta z modelingové agentury, který ji oslovil, když byly s matkou na nákupech v obchodě s oblečením na Oxford Street.

Na raných snímcích měla šestnáctiletá Lula Landryová tvář Nefertiti, která umí před objektivem neobyčejně spojit protřelou světáckost s křehkou zranitelností, dlouhé, štíhlé žirafí nohy a klikatou jizvu táhnoucí se po vnitřní straně levé paže, kterou módní vydavatelé zřejmě pokládali za natolik zajímavý doplněk k její atraktivní tváři, že ji na fotografiích občas nechávali záměrně vyniknout. Lulina výjimečná krása se pohybovala na samé hraně absurdity a půvab, kvůli němuž byla tolik oslavována (v novinových nekrolozích stejně jako od hysterických bloggerů), šel ruku v ruce s pověstnými výbuchy vzteku a nebezpečnou prchlivostí. Zdálo se, že tisk i veřejnost ji zároveň milují i nesnášejí, obojí se stejnou náruživostí. Jedna novinářka ji pokládala za „nezvykle sladkou, obdařenou nečekanou naivitou”, jiná za „v podstatě vypočítavou tuctovou primadonu, vychytralou a bezcitnou”.

V devět hodin si Strike zašel do čínské čtvrti koupit něco k jídlu. Pak se vrátil do kanceláře, vyměnil Toma Waitse za Elbow a pustil se do prohledávání stránek zabývajících se Evanem Duffieldem, mužem, který podle všeobecného mínění, dokonce i Bristowova, svoji přítelkyni nezabil.

Dokud neprojevil profesionální žárlivost Kieran Kolovas-Jones, nedokázal by Strike říct, proč je vlastně Duffield slavný. Nyní zjistil, že Duffielda pozdvihla z obskurnosti účast v kritikou oceňovaném nezávislém filmu, ve kterém hrál postavu, jež se k nerozeznání podobala jemu samému: muzikant závislý na heroinu, který musí krást, aby si mohl svůj zlozvyk dopřát.

Díky čerstvě proslavenému sólovému zpěvákovi vydala Duffieldova kapela album, které získalo dobré recenze, a rozpadla se po značně jízlivých a hojně propíraných hádkách přibližně v době, kdy se seznámil s Lulou. Stejně jako jeho přítelkyně byl i Duffield výjimečně fotogenický, dokonce i na neretušovaných, teleobjektivy pořízených fotografiích, na nichž se potácel po ulici ve špinavých šatech, a dokonce i na těch snímcích (a pár takových bylo), kde se zuřivě vrhal na fotografy. Spojení těch dvou narušených a krásných lidí očividně přebíjelo fascinaci, kterou vzbuzovali každý zvlášť; oba podněcovali zájem o toho druhého, což se zároveň obracelo proti nim; působilo to jako perpetuum mobile.

Smrt přítelkyně upevnila Duffieldovi mnohem víc než co jiného postavení zbožňovaného idolu, uctívaného i zatracovaného. Vznášelo se kolem něho ovzduší jakési temnoty a fatalismu. Jak jeho vášniví obdivovatelé, tak i ti, kteří ho očerňovali, jako by se těšili představou, že je už jednou nohou ve svých typických vysokých botách na onom světě a že jeho pád do zoufalství a zapomnění je nevyhnutelný. Jako by skutečně nabízel přehlídku svých slabostí, a Strike strávil několik dlouhých minut nad dalším z oněch nekvalitních, nesouvislých videí na YouTube, ve kterém Duffield, očividně sjetý, nekonečně blábolil hlasem, který uměl Kolovas-Jones tak výtečně parodovat, o tom, jak se umírání podobá pouhému odchodu z večírku, a poněkud zmateně vysvětloval, že není třeba plakat, když z něho člověk musí odejít předčasně.

Podle bezpočtu zdrojů odešel Duffield v noci, kdy Lula zemřela, z nočního klubu krátce po své přítelkyni s nasazenou, a Strike v tom spatřoval sotva něco víc než promyšlené předvádění se, vlčí maskou na obličeji. Jeho popis toho, co dělal po zbytek noci, zřejmě nemusel uspokojovat internetové konspirační teorie, ale policie podle všeho došla k přesvědčení, že s následnými událostmi v Kentigern Gardens neměl nic společného.

Strike se držel spekulativního sledu vlastních myšlenek v nahrubo načrtnutém terénu internetového zpravodajství a blogů. Sem tam narazil na všelijaké divoké spekulace, na teorie o smrti Luly Landryové, v nichž se zmiňovaly stopy, po kterých se policie nevydala a které zřejmě přiživovaly Bristowovo přesvědčení, že musí existovat vrah. Stránka LulaMyInspirationForeva uváděla dlouhý seznam Nezodpovězených otázek, kde v bodě pět stálo: „Kdo odvolal bulvární fotografy krátce předtím, než spadla?” Pak v bodě devět: „Proč se policii nepřihlásili muži se zahalenými tvářemi, kteří utíkali ve směru od jejího bytu ve dvě hodiny ráno? Kde jsou a co jsou zač?” A v bodě třináct: „Proč na sobě měla Lula ve chvíli, kdy spadla z balkonu, jiné šaty než ty, ve kterých přišla domů?”

Půlnoc zastihla Strika s otevřenou plechovkou piva, jak si čte o posmrtném sporu, o němž se zmínil Bristow a na který si Strike matně vzpomínal, aniž by v něm tenkrát vzbudil větší zájem. Týden poté, co vyšetřování skončilo s verdiktem o sebevraždě, nastal poprask kolem reklamního snímku inzerujícího zboží módního návrháře Guye Somého. Byly na něm dvě modelky pózující v zapadlé uličce, nahé až na strategicky umístěné kabelky, šátky a šperky. Landryová byla usazená na popelnici, Ciara Porterová s roztaženýma rukama a nohama ležela na zemi. Obě měly obrovská andělská křídla:

Porterová je měla bílá jako labuť, Landryová zelenkavě černá přecházející do třpytivě bronzové.

Strike na tu fotografii zíral několik minut a snažil se důkladně zanalyzovat, proč tvář mrtvé dívky tak neodolatelně přitahuje zrak, jak se jí daří na snímku dominovat. Svým způsobem vytvářela nesoulad, nevěrohodnou teatrálnost scény; skutečně vypadala, jako by se snesla z nebe, přestože zároveň působila prodejně, jako by dychtivě toužila po doplňcích, které svírala a tiskla k tělu. Ciara Porterová navzdory vší své alabastrové nádheře jako by plnila roli pouhého kontrapunktu; ve své bledosti a pasivitě vypadala jako socha.

Na hlavu návrháře Guye Somého se za to, že se rozhodl snímek použít, snesla vlna kritiky, občas velmi nevybíravé. Spousta lidí měla pocit, že na nedávné smrti Luly Landryové vydělává, a pohrdavě se ušklíbala nad prohlášeními o hlubokém citovém vztahu Somého k Landryové, která poskytla médiím jeho tisková mluvčí. Nicméně stránka LulaMyInspirationForeva tvrdila, že Lula by chtěla, aby se snímek použil, a že s Guyem Somém byli důvěrní přátelé: Lula toho muže milovala jako vlastního bratra a určitě by chtěla, aby tímto způsobem naposled uctil její práci i její krásu. Jde o kultovní snímek, který se navždy zapíše do paměti a díky kterému bude Lula žít ve vzpomínkách nás, kteří jsme ji milovali.

Strike dopil zbytek piva a zamyslel se nad závěrečnými pěti slovy poslední věty. Nikdy nedokázal pochopit ten samozřejmý předpoklad intimního vztahu, jaký fanoušci cítili vůči těm, s nimiž se v životě nesetkali. O jeho otci lidé občas celí rozzáření mluvili v jeho přítomnosti jako o „starém Jonnym”, jako by šlo o společného kamaráda, opakovali omšelé novinářské historky a anekdoty, jako by se jich osobně zúčastnili. Jeden člověk v hospodě v Trescothicku kdysi Strikovi řekl: „Já přece kurva znám tvýho fotra líp než ty!” A to jen proto, že znal jméno studiového muzikanta, který si zahrál na nejznámějším albu skupiny Deadbeats a jemuž Rokeby slavně zlomil zub, když mu vztekle praštil do trubice saxofonu.

Byla jedna hodina v noci. Strike téměř nevnímal ustavičné tlumené dunění baskytary o dvě patra níž ani občasné skřípání a různé šumy z bytu v podkroví, kde si majitel hospody užíval luxusu v podobě sprchy a domácího jídla. Třebaže byl unavený, pořád ještě nebyl ve stavu, aby si vlezl do spacáku, a díky dalšímu brouzdání po internetu se mu podařilo objevit pravděpodobnou adresu Guye Somého, přičemž si povšiml nápadné blízkosti Charles Street od Kentigern Gardens. Potom zadal do vyhledávače adresu www.arrse.co.uk, jako člověk, který po dlouhé pracovní šichtě automaticky zamíří do své hospody.

Nenavštívil tu stránku s armádními klepy od té doby, co ho před několika měsíci Charlotte přistihla, jak je probírá v počítači, a zareagovala způsobem, jakým by asi reagovaly jiné ženy, kdyby přistihly své partnery sledovat na internetu porno. Pohádali se, když ho obvinila, že tajně touží po svém dřívějším životě a je nespokojený s tím novým.

Stránky do poslední částečky vyjadřovaly vojenské postoje a stav mysli, byly napsané jazykem, jímž plynně hovořil. Vyskytovaly se zde akronymy, které znal nazpaměť; vtipy nesrozumitelné nezasvěceným; veškeré záležitosti ohledně vojenského života, od otce, jehož syna šikanují ve vojenské škole na Kypru, až po retrospektivní urážky na adresu vystoupení ministerského předsedy v rámci Chilcotova vyšetřování britské role v irácké válce. Strike se probíral jednotlivými příspěvky, občas pobaveně zasupěl, ale celou dobu si přitom uvědomoval, že tím snižuje svou rezistenci vůči přízraku, jehož dech teď už cítil zezadu na své šíji.

Toto byl jeho svět, ve kterém byl šťastný. Navzdory všem nesnázím a veškerému strádání vojenského života, navzdory tomu, že se z armády vrátil bez půlky jedné nohy, nelitoval jediného dne, který ve službě strávil. Ale přesto k těm lidem svým způsobem nepatřil, ani když mezi nimi žil. Napřed byl oficír a pak kancelářská krysa, obyčejní vojáci se ho obávali a zároveň ho nesnášeli.

Když si vás vezme do parády vojenská policie, řekněte: „Bez komentáře, chci mluvit se svým právníkem.” Případně postačí prosté: „Díky, že jste si mě všimli.”

Strike se ještě naposled chrochtavě zasmál a potom v náhlém popudu stránku opustil a vypnul počítač. Byl tak unavený, že mu trvalo dvakrát déle než obvykle, než si sundal protézu.

9

V neděli ráno bylo hezky a Strike zamířil znovu do sídla studentského svazu Londýnské univerzity, aby se osprchoval. Vědomě se nafoukl, aby dodal svému vzezření na váze, svaly v obličeji nechal poklesnout do hlubokého zachmuření, což byl ostatně jeho přirozený výraz, a tak se mu opět podařilo vyvolat dostatečně odstrašující dojem, aby se dokázal ubránit výzvám k předložení průkazky a se sklopenýma očima projít sebevědomě kolem vrátnice. V šatně chvíli nečinně postával a čekal na vhodný okamžik, kdy se nebude muset sprchovat před žádným z převlékajících se studentů, protože pohled na jeho umělou nohu byl natolik charakteristický znak, že ho nechtěl zanechat v paměti žádného z návštěvníků.

Umytý a oholený odjel metrem na Hammersmith Broadway a vychutnával si nesmělé sluníčko, které se třpytilo ve skle prodejních stánků, kolem nichž vyšel na ulici. Obchody v dálce na King Street byly plné lidí; klidně mohla být sobota. Bylo to rušné a ve své podstatě bezduché obchodní centrum, ale Strike dobře věděl, že pouhých deset minut chůze odtud se nachází ospalé nábřeží Temže s takřka venkovským prostředím.

Cestou kolem něho burácela doprava a on vzpomínal na neděle v Cornwallu svého dětství, kdy všude kromě kostela a pláže bylo zavřeno. V těch dobách měla neděle zvláštní nádech; šepotavé, ozvěnou se rozléhající ticho, jemný cinkot porcelánu a vůně pečeného masa, televize stejně nudná jako prázdná hlavní ulice a vytrvalé šplouchání vln na kamenité pláži, kde pobíhali s Lucy, přinuceni vystačit si s primitivními prostředky zábavy.

Matka mu jednou řekla: „Jestli má Joan pravdu a já skončím v pekle, bude to nekonečná neděle v tom zasraným St Mawes.”

Strike se vydal od nákupního centra směrem k Temži a zatelefonoval svému klientovi.

„John Bristow?”

„Jo, promiňte, že vás vyrušuju o víkendu, Johne…”

„Cormorane?” odtušil Bristow okamžitě přátelským tónem. „To nevadí, vůbec nevadí! Jak to šlo s Wilsonem?”

„Velice dobře a bylo to velmi užitečné, díky. Chtěl bych se zeptat, jestli byste mi nemohl pomoct najít jednu Lulinu kamarádku. Jde o dívku, s níž se seznámila na terapii. Její křestní jméno začíná na R, Rachel nebo Raquelle, tak nějak, a v době, kdy Lula umřela, bydlela v ubytovně svatého Erasma v Hammersmithu. Říká vám to něco?”

Na chvíli zavládlo ticho. Když Bristow opět promluvil, nespokojenost v jeho hlase hraničila s naštváním.

„O čem zrovna s ní chcete mluvit? Tansy si je docela jistá, že to byl mužskej hlas, co shora slyšela.”

„Mě ta dívka nezajímá jako podezřelá, ale jako svědkyně. Lula s ní měla schůzku v jednom obchodě, ve Vashti, hned po návštěvě u vaší matky.”

„Jo, to vím; to vyšlo najevo už během vyšetřování. Chci tím jen říct -víte, já samozřejmě respektuju, že rozumíte své práci, ale. opravdu nechápu, jak by mohla vědět něco o tom, co se tu noc stalo. Poslyšte, počkejte chviličku, Cormorane. Jsem teď u matky a jsou tady i další lidé. musím si najít klidnější místo.”

Strike uslyšel nějaký pohyb, zamumlané „promiňte, prosím” a po chvíli se Bristow vrátil k telefonu.

„Promiňte, nechtěl jsem o tom mluvit před ošetřovatelkou. Když jste mi volal, tak jsem si vlastně myslel, že to bude další telefonát, kdy mi chce někdo oznámit to o Duffieldovi. Všichni moji známí mi už kvůli tomu telefonovali, potřebovali mi to říct.”

„Co vám potřebovali říct?”

„Vy očividně nečtete News of the World. Všechno tam je i s fotografiemi. Duffield se včera zčistajasna ukázal na návštěvě u mé matky. Před domem čekali novináři. Způsobilo to tady spoustu zlé krve, sousedi byli naštvaní. Já byl s Alison mimo, jinak bych ho sem v žádném případě nepustil.”

„Co chtěl?”

„To je dobrá otázka. Můj strýc Tony je přesvědčený, že mu jde o peníze, jenže Tony si myslí, že všem lidem jde pořád jenom o peníze. V každém případě právním zástupcem jsem já, takže tady stejně nemohl ničeho dosáhnout. Bůhví proč přišel. Zdá se, že máma si naštěstí vůbec neuvědomovala, kdo to je. Aspoň takové menší milosrdenství. Užívá strašně silná analgetika.”

„Jak novináři zjistili, že se tam chystá?”

„Tak to je vynikající otázka,” podotkl Bristow. „Tony si myslí, že jim zavolal sám.”

„Jak se daří vaší matce?”

„Spatně, moc špatně. Prý může v tomto stavu vydržet ještě celé týdny, nebo, nebo to může přijít kdykoli.”

„To je mi líto,” řekl Strike. Procházel právě pod nadjezdem, po kterém se valila hustá hlučná doprava, a zvýšil hlas. „No tak, kdybyste si přece jen náhodou vzpomněl na jméno té Luliny kamarádky z Vashti.”

„Já bohužel pořád vůbec nechápu, proč se o ni tolik zajímáte.”

„Lula přiměla to děvče přijet až z Hammersmithu do Notting Hillu, strávila s ní čtvrt hodiny a poté odešla. Proč s ní nezůstala? K čemu bylo tak krátké setkání? Pohádaly se? Relevantní může být cokoli mimořádného, co se kolem náhlého úmrtí odehraje.”

„Chápu,” odtušil Bristow váhavě. „Ale. no, podobné chování ve skutečnosti pro Lulu neznamenalo nic mimořádného. Už jsem vám přece říkal, že uměla být tak trochu. trochu sobecká. Docela by se jí podobalo, kdyby si myslela, že ta holka bude za to kratičké setkání vděčná. Často projevovala různým lidem takové kraťoučké záchvaty nadšeného zájmu, rozumíte. A vzápětí se na ně vykašlala.”

Jeho nevole nad tím, jakým směrem Strike vede vyšetřování, byla tak očividná, až detektiv získal dojem, že bude docela prozíravé, když nenápadně ospravedlní onen nadstandardní honorář, který mu klient platí.

„Taky vám volám kvůli tomu, abych vás informoval, že zítra večer mám schůzku s člověkem z kriminálky, který vedl vyšetřování. S Erikem Wardlem. Doufám, že se mi podaří získat vyšetřovací spis.”

„To je úžasné!” Zdálo se, že to na Bristowa zapůsobilo. „Pustil jste se do toho s vervou!”

„Jo, prostě mám u policie dobré kontakty.”

„Tak v tom případě se zřejmě dozvíte něco o tom Běžci! Četl jste moje poznámky?”

„Ano, to bylo hodně užitečné,” řekl Strike.

„A já se pokusím v tomto týdnu domluvit oběd s Tansy Bestiguiovou, abyste se s ní mohl setkat a poslechnout si její svědectví z první ruky. Zavolám vaší sekretářce, ano?”

„To bude skvělé.”

Je třeba říct, že už jen kvůli tomu se mu vyplatí nevytížená sekretářka, kterou si nemůže dovolit, pomyslel si Strike, když hovor ukončil: působí profesionálním dojmem.

Ubytovna svatého Erasma pro bezdomovce stála, jak se ukázalo, těsně za oním hlučným betonovým nadjezdem. Tuctový, nevzhledný a přibližně stejně starý příbuzný Lulina domu v Mayfair, červené cihly s mnohem skromnějšími, špinavě bílými obklady, žádné kamenné schodiště, žádná zahrada, žádné elegantní stavby v okolí, jen oprýskané dveře přímo do ulice, odlupující se barva na okenních parapetech a atmosféra zmaru. Pragmatický moderní svět zde pracoval tak dlouho, až se dům nakonec zkroušeně krčil v naprostém nesouladu s okolím a silniční nadjezd vedl pouhých dvacet metrů od něho, takže okna v poschodí vyhlížela přímo do betonových zátarasů a na nekonečné šňůry aut, které tudy projížděly. Nádech neklamné ústavní atmosféry vzbuzovalo už obrovské stříbrné tlačítko bzučáku a reproduktor vedle dveří i nekompromisně umístěná, ošklivá černá kamera s volně visícími dráty, přišroubovaná v drátěné kleci na dveřním překladu.

Před vstupními dveřmi postávala hubená dívka s cigaretou v ústech a na sobě měla špinavý pánský svetr, ve kterém se ztrácela. Opírala se o zeď a apaticky zírala směrem k nákupnímu středisku, které stálo necelých pět minut cesty odtud, a když Strike stiskl bzučák, aby ho do ubytovny vpustili, obdařila ho pohledem čiré vypočítavosti, s níž očividně odhadovala, co by z něho mohlo kápnout.

Hned za dveřmi se nacházela malá zatuchlá přijímací místnost se špinavou podlahou a omšelým dřevěným obložením. Nalevo i napravo byly uzamčené prosklené dveře, skrze něž mohl zahlédnout prázdnou chodbu a depresivně vyhlížející místnost se stolkem plným letáků, starý terč od šipek a stěnu hojně posetou děrami. Přímo před ním se nacházelo okno recepce, která připomínala novinový kiosek a byla chráněná další kovovou mříží.

Přežvykující žena za pultem si četla noviny. Když se Strike zeptal, jestli by mohl mluvit s dívkou, která se jmenuje Rachel nebo nějak podobně a kamarádila se s Lulou Landryovou, zatvářila se podezíravě.

„Vy ste novinář?”

„Ne, nejsem. Jsem kamarád jednoho kamaráda.” „Takže to byste měl znát její jméno, ne?” „Rachel? Raquelle? Tak nějak.”

Do kukaně za záda podezíravé ženy vstoupil proplešatělý muž.

„Já jsem soukromý detektiv,” řekl Strike nahlas a plešatý muž se se zájmem otočil. „Tady je moje vizitka. Najal si mě bratr Luly Landryové a potřeboval bych mluvit s…”

„Aha, vy hledáte Rochelle?” zeptal se plešatec a přistoupil k mříži. „Ta tady není, kamaráde. Odstěhovala se.”

Jeho kolegyně dala najevo jisté podráždění nad jeho ochotou se Strikem mluvit, uvolnila mu místo u pultu a zmizela z dohledu.

„Kdy k tomu došlo?”

„To už musí bejt pár týdnů. Možná tak dva měsíce.” „Máte nějaké tušení, kam šla?”

„Ani páru, kamaráde. Asi bude přespávat zase na ulici. Párkrát už tak sem přišla a zase odešla. S ní je to těžký. Psychický problémy. Ale moment, Carrianne by snad mohla něco vědět. Carrianne! Hej! Carrianne!”

Ze slunce venku vešla dovnitř bezkrevná mladá dívka s boláky na rtech a přimhouřila oči.

„Co je?”

„Nevidělas poslední dobou Rochelle?” „Proč bych se s tou píčou měla vidět?”

„Takže jsi ji neviděla?” zopakoval otázku plešatec. „Nee. Nemáte cígo?”

Strike jí dal cigaretu a ona si ji strčila za ucho.

„Pořád je někde tady v okolí. Janine říkala, že ji občas vídá,” řekla Carrianne. „Rochelle prej tvrdila, že má nějakej byt nebo co. Píča prolhaná. A prej jí Lula Landryová všecko odkázala. Ani náhodou. Kvůli čemu chcete s Rochelle mluvit?” zeptala se Strika a bylo zřejmé, že uvažuje, jestli v tom náhodou nebudou nějaké peníze a jestli by z toho nemohla něco mít.

„Jenom jí chci položit pár otázek.”

„Vo čem?”

„O Lule Landryové.”

„Aha,” odtušila Carrianne a zamrkala očima, v nichž se zračilo usilovné počítání. „Vony kurva žádný velký kámošky nebyly. Nesmíte věřit všemu, co Rochelle říká, vona je to prolhaná píča.”

„A v čem lhala?” zeptal se Strike.

„Ve všem, kurva. Já bych řekla, že minimálně půlku z toho, vo čem tvrdila, že jí koupila ta Landryová, někde votočila.”

„Ale jdi, Carrianne,” vložil se do toho jemně plešatec. „Vždyť to byly kamarádky,” obrátil se ke Strikovi. „Landryová ji sem jezdívala vyzvednout ve svým autě. Trochu to tady,” pokračoval a významně se zadíval na Carrianne, „dělalo zlou krev.”

„Z mý strany do piči v žádným případě,” vyštěkla Carrianne. „Já si o Landryový vždycky myslela, že je to zpovykaná čubka. Dokonce to ani nebyla žádná extra krasavice.”

„Rochelle mi říkala, že má v Kilburnu tetu,” řekl plešatec.

„Jo, a sjíždí se s ní herákem,” podotkla dívka.

„Neznáte jméno a adresu té tety?” zeptal se Strike, ale oba zavrtěli hlavou. „Jak se Rochelle jmenuje příjmením?”

„To nevím. Ty snad jo, Carrianne? Často známe lidi jenom křestním jménem,” vysvětlil Strikovi.

Moc víc už z nich dostat nemohl. Rochelle naposled bydlela v ubytovně před více než dvěma měsíci. Plešatec ještě věděl, že nějakou dobu docházela ambulantně na kliniku svatého Tomáše, ale nebyl si jistý, jestli tam pořád ještě chodí.

„Mívala psychotický stavy. Bere spoustu prášků.”

„Když Lula umřela, tak jí to bylo úplně šumák,” řekla zničehonic Carrianne. „Bylo jí to u prdele.”

Oba muži se na ni zadívali. Pokrčila rameny jako člověk, který prostě jen vyjádřil obyčejnou nepříjemnou pravdu.

„Poslyšte, kdyby se tady Rochelle někdy ukázala, mohli byste jí předat na mě kontakt a požádat ji, aby mi zavolala?”

Strike dal oběma vizitku, kterou si se zájmem prohlíželi. Zatímco tak odvedl jejich pozornost, hbitě vytáhl škvírou pod mříží výtisk News of the World, který patřil ženě se žvýkačkou, a strčil si ho pod paži. Potom se s oběma vesele rozloučil a odešel.

Bylo teplé jarní odpoledne. Strike kráčel pěšky směrem k hammersmithskému mostu, jehož vybledlý, pelyňkově zelený nátěr s ozdobným zlacením se ve slunci pitoreskně třpytil. U opačného břehu se na Temži pohupovala osamělá labuť. Úřady a obchody se zdály být stovky kilometrů daleko. Zabočil doprava na chodník pro pěší vedoucí podél říční hráze a z druhé strany lemovaný frontou nízké řadové zástavby. Některé balkony byly obrostlé vistáriemi.

Strike si koupil pintu piva Blue Anchor a sedl si s ním na dřevěnou lavičku tváří k vodě a zády ke královské modři rostlin a bílým fasádám. Zapálil si cigaretu a otočil na čtvrtou stranu novin, kde stál nad barevnou fotografu Evana Duffielda (skloněná hlava, obrovská kytice bílých květin v ruce, rozevlátý černý kabát) palcový titulek:

DUFFIELD NA NÁVŠTĚVĚ u SMRTELNÉHO LOŽE LTJLINY MATKY

Text byl neutrální, vlastně nic víc než maloučko rozvedený titulek nad fotografií. Oční linky, rozevlátý zimník a mírně uštvaný, zfetovaný výraz připomínaly Duffieldův vzhled, když přicházel na pohřeb své zesnulé přítelkyně. V několika řádcích pod fotografií ho označili za „nešťastného herce a hudebníka Evana Duffielda”.

Strikovi zavibroval v kapse mobil. Vytáhl ho, dostal esemesku z neznámého čísla.

News of the World strana čtyři Evan Duffield. Robin

Krátce se na maličký displej telefonu zazubil a pak si přístroj strčil zpátky do kapsy. Na hlavě a ramenou cítil, jak slunce hřeje. Nad hlavou mu kroužili a skřehotali racci a Strike se na sluncem zalité lavičce se šťastným vědomím, že už nikam nemusí a že ho nikdo nečeká, pustil do čtení novin od začátku až do konce.

10

Robin se kymácela spolu s ostatními namačkanými cestujícími ve vagonu metra na lince Bakerloo mířící na sever. Všichni měli nasazenou strnulou a zkormoucenou masku přiměřenou pondělnímu ránu. Cítila, že jí v kapse kabátu zabzučel telefon, a s námahou ho vylovila, přičemž loktem nepříjemně strčila do blíže nespecifikované kypré části těla vedle ní stojícího muže s páchnoucím dechem a v obleku. Když uviděla, že esemeska je od Strika, na okamžik pocítila vzrušení, téměř stejné jako včera, když si všimla Duffieldovy fotky v novinách. Otevřela zprávu a četla:

Jsem mimo. Klíč za nádržkou na záchodě. Strike

Nesnažila se telefon za každou cenu vrátit do kapsy a svírala ho dál v dlani, zatímco vlak rachotil temnými tunely, a snažila se nevdechovat zápach z úst tělnatého muže. Byla rozladěná. Předchozího dne obědvali s Matthewem ve společnosti dvou jeho kamarádů z univerzity v jeho oblíbené hospodě Windmill on the Common v Claphamu. Když Robin zahlédla na vedlejším stolku fotografii Evana Duffielda v otevřeném výtisku News of the World, se zatajeným dechem se omluvila přímo uprostřed nějaké Matthewovy historky a vyběhla ven, aby poslala Strikovi esemesku.

Matthew jí později řekl, že se chovala nevhodně a že úplně nejhorší bylo, když nikomu nevysvětlila, kvůli čemu odešla, aby tak kolem sebe utvořila tu směšnou auru tajemnosti.

Robin se pevně chytila držadla, a jak vlak zpomaloval a její těžký soused se o ni rostoucí vahou opíral, cítila se vůči oběma mužům trochu směšně a naštvaně zároveň, především vůči detektivovi, kterého očividně nezajímaly nezvyklé kroky bývalého milence Luly Landryové.

Když prošla obvyklým chaosem a sutinami v Denmark Street, vyzvedla si podle instrukcí klíč z místa za nádržkou a opět se nechala odbýt nadřazeně hovořící dívkou z kanceláře Freddieho Bestiguiho, byla už Robin v totálně špatné náladě.

Aniž to věděl, míjel Strike přesně v tutéž chvíli místo nejromantičtějších okamžiků Robinina života. Schody pod sochou Eróta byly toho rána plné italských školaček a Strike kolem nich prošel na straně k St James’s a zamířil do Glasshouse Street.

Vchod do nočního klubu Barrack, který natolik okouzlil Deebyho Macca, že v něm setrval celé hodiny hned po příletu z Los Angeles, se nacházel jen kousek pěšky od Piccadilly Circus. Fasáda působila dojmem, jako by byla z betonu, a název byl vyvedený zářivě černými, vertikálně seřazenými písmeny. Klub se prostíral ve čtyřech podlažích. Jak Strike očekával, nad vstupem bylo několik bezpečnostních kamer, jejichž záběr by měl podle Strikova odhadu pokrývat větší část ulice. Obešel budovu, všiml si nouzových požárních východů a načrtl si pro sebe hrubý nákres okolí.

Po druhém dlouhém včerejším brouzdání na internetu měl Strike pocit, že se důkladně poučil o veřejně deklarovaném zájmu Deebyho Macca o Lulu Landryovou. Rapper zmínil jméno modelky v textu tří svých písní na dvou různých albech; mluvil o ní rovněž v rozhovorech jako o svém ženském ideálu a spřízněné duši. Bylo obtížné posoudit, jak vážně Macc všechny tyto své komentáře myslel a jak se měly brát; ve všech publikovaných rozhovorech, které Strike četl, bylo nutné počítat zaprvé s rapperovým smyslem pro humor, který byl suchý a potutelný, a zadruhé se zbožnou úctou zabarvenou bázní, s níž každý novinář zřejmě ke zpěvákovi přistupoval.

Z někdejšího člena pouličního gangu, kterého v jeho rodném Los Angeles zavřeli za přestupky spojené s nedovoleným ozbrojováním a prodejem drog, se teď Macc stal multimilionářem, který se kromě pěvecké kariéry zabýval spoustou dalších lukrativních podniků. Novináři byli bezpochyby „bez sebe”, aby použil výraz Robin -, když na veřejnost proniklo, že nahrávací společnost Maccovi pronajala byt hned pod Lulou. Vyrojily se vášnivé spekulace o tom, co všechno se může stát, když se Deeby Macc ocitne jen o patro níž od své údajně vysněné ženy, a jak by mohla tato nová výbušná situace ovlivnit nestálý vztah mezi Landryovou a Duffieldem. Tyto příběhy o ničem neustále kořenily bezpochyby nepodložené komentáře od přátel obou dvou: „Už jí telefonoval a pozval ji na večeři”; „Připravuje pro něho po jeho příjezdu do Londýna malý večírek na uvítanou”. Podobné spekulace téměř zastínily příval pobouřených komentářů od nejrůznějších sloupkařů a fejetonistů, kteří protestovali proti tomu, že dvakrát usvědčeného a pravomocně odsouzeného zločince Macca, jenž svou hudbou (podle jejich názoru) glorifikuje svoji zločineckou minulost, úřady vůbec vpustily do země.

Když dospěl k závěru, že ulice kolem klubu Barrack už mu žádné nové informace neposkytnou, pokračoval Strike pěšky a dělal si poznámky o místech v blízkém okolí vyznačených žlutými čarami zákazu parkování, o omezení parkování v pátek večer a o dalších zdejších podnicích, které mají rovněž nainstalované vlastní bezpečnostní kamery. Když poznámky dopsal, měl pocit, že si zaslouží šálek čaje a sendvič se šunkou na náklady svého podniku, a obojí si vychutnal v malé kavárničce spolu s četbou opuštěného výtisku Daily Mail.

Když si naléval druhý šálek čaje a měl zrovna rozečtený článek o tom, jak se ministerský předseda dopustil přehmatu, když označil jednu starší voličku za „bigotní fanatičku”, aniž si uvědomil, že má pořád ještě zapnutý mikrofon, zazvonil mu mobil.

Před týdnem nechával Strike nežádoucí telefonáty od své brigádnice spadnout do hlasové stránky. Dneska to zvedl.

„Ahoj, Robin, jak se máte?”

„Dobře. Volám jen, abych vám vyřídila pár vzkazů.”

„Tak jen do toho,” řekl Strike a přichystal si pero.

„Právě telefonovala Alison Cresswellová, sekretářka Johna Bristowa -a oznámila, že objednala stůl v restauraci Cipriani na zítřek na jednu hodinu, kde vás pan Bristow seznámí s Tansy Bestiguiovou.”

„Skvělý.”

„Zkoušela jsem znovu volat do produkční společnosti Freddieho Bestiguiho. Začíná je to rozčilovat. Tvrdí mi, že je v Los Angeles. Nechala jsem tam další vzkaz, aby se vám ozval.”

„Dobře.”

„A opět také telefonoval Peter Gillespie.” „Mhmm,” odtušil Strike.

„Tvrdí, že je to naléhavé, a jestli byste se mu prý mohl laskavě ozvat co nejdříve.”

Strike chvíli uvažoval, jestli ji nemá požádat, aby Gillespiemu zatelefonovala sama a řekla mu, ať se jde vycpat.

„Jo, vyřídím to. Poslyšte, mohla byste mi esemeskou poslat adresu nočního klubu Uzi?”

„Dobře.”

„A pokusit se zjistit číslo na chlápka jménem Guy Somé? Je to módní návrhář.”

„To se vyslovuje gi,” řekla Robin. „Cože?”

„To jeho křestní jméno. Vyslovuje se to francouzsky: Gi.” „No tak jo. Můžete se mi teda v každým případě pokusit na něho zjistit to číslo?”

„Jistě,” řekla Robin.

„A požádejte ho, jestli bych si s ním nemohl promluvit. Řekněte mu, co jsem zač a kdo si mě najal.” „Ano.”

Strikovi došlo, že Robin s ním mluví odměřeným tónem. Okamžitě ho napadlo, čím by to mohlo být.

„Jo, a mimochodem, díky za tu textovku, kterou jste mi poslala včera,” řekl. „Omlouvám se, že jsem vám na ni neodpověděl; kdybych začal psát esemesky tam, kde jsem zrovna byl, vypadalo by to podezřele. Ale kdybyste mohla zavolat Duffieldovu agentovi Nigelu Clementsovi a požádat ho o schůzku, bylo by to taky skvělý.”

Její nepřátelství se rozplynulo jako pára nad hrncem, o což také vědomě usiloval. Když teď promluvila, byla o mnoho srdečnější, její hlas zněl vlastně přímo vzrušeně.

„Ale Duffield s tím přece nemůže mít nic společného, že ne? Ten má přece neprůstřelné alibi!”

„Jo, jistě, ale podíváme se na to,” řekl Strike záměrně zlověstným tónem. „A poslyšte, Robin, kdyby přišla další výhrůžka smrtí, ony většinou chodí v pondělí…”

„Ano?” skočila mu dychtivě do řeči.

„Tak ji založte do spisu,” dopověděl Strike.

Nemohl si být jistý, zdálo se mu to nepravděpodobné, připadala mu při tom tak škrobená, ale měl pocit, že zaslechl, jak do telefonu mumlá: „Tak si trhni,” a teprve potom zavěsila.

Zbytek dne Strike strávil nudnými, ale nezbytnými přípravnými pracemi. Když mu Robin poslala v esemesce adresu, navštívil toho dne už druhý noční klub, tentokrát v South Kensingtonu. Rozdíl oproti Barracku byl obrovský. Diskrétní vchod do klubu Uzi byl vstupem do elegantního soukromého podniku. Nade dveřmi i tady byly bezpečnostní kamery. Odtamtud Strike přejel autobusem do Charles Street, kde podle jeho přesvědčení bydlel Guy Somé, a vydal se z návrhářovy adresy co nejpřímější cestou k domu, v němž zemřela Lula Landryová.

Pozdě odpoledne ho už ošklivě bolela noha, a tak se zastavil, aby si odpočinul a dopřál si další sendviče, než se vydá do hospody Feathers nedaleko Scotland Yardu na schůzku s Erikem Wardlem.

Byla to další viktoriánská hospoda, tentokrát s velikými okny sahajícími od země skoro až do stropu s výhledem na velkou šedou budovu z dvacátých let minulého století ozdobenou sochami Jacoba Epsteina. Nejbližší z nich seděla nade dveřmi a shlížela dolů do oken hospody: nelítostně vyhlížející božstvo objímal jeho nedospělý syn, jehož tělo bylo podivně překroucené, aby mohl ukázat své genitálie. Čas už zahladil jakoukoli buřičskou hodnotu díla.

Uvnitř Feathers cinkaly, zvonily a blikaly základními barvami svých světýlek hrací automaty; v plazmové televizi zavěšené na zdi a orámované prošívanou kůží běžel se ztlumeným zvukem přenos zápasu West Bromwich Albion proti Chelsea a ze skrytých reproduktorů pulzovalo naříkavé skučení Amy Winehousové. Na smetanově zbarvené stěně nad protáhlým barem, který stál naproti tmavým, točitým dřevěným schodům s naleštěným mosazným zábradlím vedoucím do patra, byly namalované značky čepovaného piva.

Strike si musel počkat, než ho obslouží, což mu poskytlo čas, aby se kolem sebe porozhlédl. Místnost byla plná mužů, většina z nich se pyšnila vojenským sestřihem na ježka. U jednoho z vysokých stolků ale stála trojice mandarinkově opálených dívek, pohazovaly hřívami peroxidem odbarvených a přehnaně narovnaných vlasů a v upnutých třpytivých šatech bezdůvodně přešlapovaly na vysokých podpatcích. Předstíraly, že nevědí o jediném osamělém pijákovi, pohledném, chlapecky vyhlížejícím muži v kožené bundě, který seděl na vysoké barové stoličce u nedalekého okna a detailně je zkoumal a odhadoval zkušeným okem. Strike si koupil pintu piva Doom Bar a přistoupil k obdivovateli dívčích tvarů.

„Cormoran Strike,” představil se, když přišel k Wardlovu stolku. Wardle měl onen druh vlasů, který Strike jiným mužům záviděl. Wardlovi by určitě nikdo nikdy neříkal „Chlupič”.

„Jo, já jsem si říkal, že byste to mohl být vy,” přivítal ho policista a potřásl si s ním rukou. „Anstis říkal, že jste mohutnej chlap.”

Strike si přitáhl barovou stoličku ke stolku a Wardle bez úvodu spustil:

„Takže co pro mě teda máte?”

„Minulej měsíc došlo k napadení nožem s následkem smrti kousíček od Ealing Broadway. Chlápek jménem Liam Yates, říká vám to něco? Policejní informátor, že?”

„Jo, bodli ho nožem do krku. My ale víme, kdo to udělal,” řekl Wardle s povýšeným smíchem. „To ví v Londýně půlka všech darebáků. Jestli tohle je ta vaše informace.”

„Jenže nevíte, kde se skrývá, že ne?”

S rychle vrženým pohledem na odhodlaně nevšímavé dívky si Wardle vytáhl z kapsy zápisník. „Tak mluvte.”

„Existuje jedna holka, která pracuje v sázkový kanceláři Betbusters na Hackney Road a jmenuje se Shona Hollandová. Bydlí v pronajatém bytě dvě ulice od kanceláře. V současné době má v bytě nevítaného hosta jménem Brett Fearney, který dřív mlátil její sestru. Zjevně to nebude typ člověka, který by vám odmítl prokázat drobnou laskavost.”

„Máte celou adresu?” zeptal se Wardle a usilovně psal.

„Dostal jsem jenom jméno pronajímatele a směrovací číslo. Co takhle dopřát si aspoň trochu detektivní práce?”

„A odkud jste říkal, že máte tyhle informace?” zeptal se Wardle, pořád překotně píšící do zápisníku, který si opíral o koleno pod stolem.

„To jsem neříkal,” odpověděl Strike klidně a upil piva.

„Asi máte pár zajímavých kamarádů, co?”

„Hodně. No a teď v zájmu spravedlivého výměnného obchodu…” Wardle si zastrčil zápisník zpátky do kapsy a zasmál se. „To, co jste mi právě poskytl, se může ukázat jako naprostá kravina.” „Jenže to žádná kravina není. Hrajte fér, Wardle.” Policista si Strika chvíli zkoumavě prohlížel, očividně rozpolcený mezi pobavením a podezíravostí. „Takže po čem pasete vy?”

„Už jsem vám to říkal v telefonu: po pár interních informacích ohledně Luly Landryové.”

„Vy nečtete noviny?”

„Říkal jsem interní informace. Můj klient se domnívá, že to nebyla čistá hra.”

Wardlovi ztvrdly rysy. „Najal si vás bulvár, co?” „Ne,” řekl Strike. „Její bratr.” „John Bristow?”

Wardle se dlouze napil piva, přičemž očima zabrousil nahoru po stehnech nejblíže stojící dívky. Na jeho snubním prstýnku se odrazilo červené světlo z hracího automatu.

„Pořád se ještě upíná k tomu záznamu z bezpečnostní kamery?”

„Zmínil se o tom,” připustil Strike.

„Snažili jsme se ty dva černošský kluky najít,” řekl Wardle. „Obrátili jsme se na veřejnost. Ani jeden z nich se neukázal. To nebylo žádný velký překvapení, přibližně v době, kdy utíkali kolem, se nedaleko spustil alarm auta. Zřejmě se do něho snažili dostat. Maserati. K nakousnutí.”

„Vy se tedy domníváte, že to byli zloději aut, ano?”

„Já netvrdím, že tam šli kvůli tomu, aby ukradli auto; třeba je to mohlo napadnout jenom jako dobrá příležitost, když ho tam viděli zaparkovaný -jakej vůl asi nechá maserati zaparkovaný na ulici? Jenže byly skoro dvě hodiny v noci, teplota pod nulou a mě nenapadá moc nevinnejch důvodů, proč se takoví dva chlapi v tu dobu sejdou na ulici v Mayfair, kde ani jeden z nich, pokud jsme to tedy dobře prošetřili, nebydlí.”

„Nemáte žádnou představu, odkud přišli a kam šli potom?”

„Jsme si docela jistí, že ten, kterým je posedlý Bristow, ten, který šel směrem k jejímu bytu krátce předtím, než spadla z balkonu, vystoupil ve čtvrt na dvanáct na Wilton Street z autobusu číslo třicet osm. Co dělal předtím, než prošel o hodinu a půl později kolem kamery na konci Bellamy Road, se nám nepodařilo zjistit. Pak proběhl kolem stejné kamery asi deset minut poté, co Landryová vyskočila z okna, sprintoval po Bellamy Road a pravděpodobně zahnul doprava dolů do Weldon Street. Existuje záznam chlápka, který víceméně odpovídá jeho popisu (vysoký černoch s kapucí a šátkem přes obličej), z Theobalds Road asi o dvacet minut později.”

„To zaběhl skvělej čas, jestli se za dvacet minut dostal na Theobalds Road,” podotkl Strike. „To je směrem na Clerkenwell, ne? Musí to být tři čtyři kilometry. A navíc byla na chodnících námraza.”

„Jo, jistě, možná to nebyl on. Ten záznam z kamery stojí za hovno. Bristow pokládal za strašně podezřelou skutečnost, že měl přes obličej šátek, jenže tu noc bylo minus deset a já sám si vzal na cestu do práce pletenou kuklu. V každým případě, ať už to v Theobalds Road byl, nebo nebyl on, neozval se nikdo, kdo by ho poznal.”

„A ten druhý?”

„Ten sprintoval ještě asi dvě stě metrů po Halliwell Street. O tom, kam zmizel pak, nemáme sebemenší tušení.” „Ani kdy se v té oblasti začal pohybovat?”

„Mohl přijít odkudkoli. Ale žádný jiný záznam z bezpečnostních kamer jsme nenašli.”

„Copak v Londýně není údajně deset tisíc bezpečnostních kamer?”

„Všude ještě pořád nejsou. Kamery samy o sobě nám naše problémy nevyřeší, zvlášť pokud nejsou dobře udržované a monitorované. Kamera v Garriman Street byla vypnutá a na Meadowfield Road nebo v Hartley Street žádné nejsou. Vy se chováte úplně stejně jako všichni ostatní, Striku; vyžadujete svoje občanský svobody, když oznámíte starý, že se zdržíte v kanceláři a přitom jdete do erotickýho klubu, ale zároveň chcete nepřetržitý dohled nad svým domem, když vám do něho chce někdo vlézt oknem od koupelny. Obojí mít nemůžete.”

„Já netoužím ani po jednom,” řekl Strike. „Já se vás jenom ptám, co víte o Běžci číslo dvě.”

„Byl zachumlanej v šátku, že mu vykukovaly jenom oči, stejně jako ten jeho kamarád; vidět mu byly jenom dlaně. Kdybych byl na jeho místě a měl nečistý svědomí ohledně toho maserati, zalezl bych do hospody a šel domů až s partou jinejch lidí. V Halliwell Street je špeluňka, které se říká Bojo’s, a tam se mohl klidně vmísit mezi místní. Prověřovali jsme to,” řekl Wardle, čímž předešel Strikovu otázku. „Nikdo ho na záznamu nepoznal.”

Chvíli popíjeli mlčky.

„Ale i kdybychom je našli,” řekl Wardle, když odložil sklenici na stůl, „mohli bychom z nich dostat tak maximálně svědectví, že ji viděli skočit z balkonu. V jejím bytě se nenašla žádná neznámá DNA. Nebyl u ní nikdo, kdo by tam neměl co dělat.”

„Bristowovo podezření se ale nezakládá jenom na záznamu z bezpečnostních kamer,” řekl Strike. „Trochu se vídal s Tansy Bestiguiovou.”

„O té pitomé Tansy Bestiguiové mi radši nic neříkejte,” prohlásil Wardle podrážděně.

„Já se o ní ale musím zmínit, protože můj klient se domnívá, že mluví pravdu.”

„Ona pořád mele to samý, že jo? Ještě to nevzdala? Já vám teda o paní Bestiguiový něco povím!”

„Jen do toho,” pobídl ho Strike s dlaní obtočenou kolem sklenice, která mu stála ve výšce hrudníku.

„Přijeli jsme s Carverem na místo činu asi dvacet, pětadvacet minut poté, co Landryová skončila na ulici. Uniformovaní policajti už tam byli. Když jsme se setkali s Tansy Bestiguiovou, byla pořád ještě krajně hysterická, breptala, celá se třásla a vykřikovala, že v domě je vrah.

Podle svýho odhadu vstala kolem druhé z postele a šla se vyčurat. Pak uslyšela křik z bytu o dvě patra výš a uviděla, jak kolem okna proletělo tělo Luly Landryové.

Takže: okna v těch bytech jsou trojitý a zvukotěsný, bůhvíjaký. Jsou vyrobený tak, aby držely uvnitř teplo i klimatizaci a aby jima nepronikl žádnej hluk zvenčí od obyčejnýho plebsu na ulici. Když jsme ji vyslýchali, stála dole fůra policejních aut a dav lidí z okolí, ale kdyby na autech neblikaly majáčky, vůbec byste o tom nahoře nevěděl. Pokud jde o hluk, klidně jsme mohli být uvnitř nějaký blbý pyramidy.

A tak se jí ptám: Jste si opravdu jistá, že jste slyšela křik, paní Bestiguiová? Vždyť ten váš byt je podle všeho velice dobře zvukotěsně izolovaný.’

Jenže ona z toho neustoupila. Přísahala, že slyšela každičký slovo. Podle ní Landryová křičela něco ve smyslu: ,Na to už je pozdě,’ a nějaký mužský hlas říkal: ,Ty prolhaná děvko.’ Říká se tomu sluchový halucinace,” řekl Wardle. „Když šňupete tolik koksu, že vám mozek začne kapat z nosu, snadno slyšíte různý věci.”

Znovu se pořádně napil piva.

„My jsme v každým případě prokázali, že nemohla nic slyšet. Druhý den se Bestiguiovi přestěhovali k jednomu kamarádovi, aby se zbavili novinářů, a tak jsme do jejich bytu poslali pár chlápků a jinej chlap nahoře na balkoně Landryové si mohl roztrhnout plíce, jak hulákal. Ti v prvním patře neslyšeli z toho, co křičel, ani slovo, a to byli totálně střízliví a hodně se snažili.

Ale mezitím, co jsme dokazovali, že kecá blbosti, milá paní Bestiguiová obvolala půlku Londýna a všem vykládala, že je korunní svědkyně v případu vraždy Luly Landryové. Už po tom taky šly noviny, protože někteří sousedi slyšeli, jak ječí, že je v domě cizí člověk. Noviny usvědčily a odsoudily Evana Duffielda ještě dřív, než jsme se vůbec dostali zpátky k paní Bestiguiové.

Oznámili jsme jí, že jsme s jistotou prokázali, že nemohla slyšet nic z toho, co tvrdí. Jenže ona si nebyla ochotná připustit, že se to všechno odehrálo jen v její palici. Pořád si na tom vehementně trvala a novináři se jí rojili u dveří, jako by byla znovuzrozená Lula Landryová. Takže přišla s verzí: ,No vlastně, já jsem to neřekla? Já pozotvírala okna. Jo, já jsem otevřela okna, abych se nadýchala čerstvýho vzduchu.’”

Wardle se jízlivě zasmál.

„Venku bylo pod nulou a sněžilo.”

„A ona byla jen ve spodním prádle, ano?”

„Vypadala jako hrábě, ke kterým někdo přivázal dvě mandarinky,” řekl Wardle a to přirovnání přišlo s takovou samozřejmostí, že si Strike byl jistý, že zdaleka není první, kdo je slyší. „Pustili jsme se do toho a znovu jsme celou tu její historku prověřili. Sejmuli jsme otisky prstů, no a samozřejmě: žádný okna neotevřela. žádný otisky na klikách ani nikde jinde. Uklízečka je utírala ráno předtím, než Landryová umřela, a od té doby tam nebyla. A jelikož v době, kdy jsme tam přijeli, byla všechna okna zavřená a zarýglovaná, vyplývá z toho jeden jedinej závěr, ne? Paní Tansy Bestiguiová je normální lhářka.”

Wardle dopil svou sklenici.

„Dáme si ještě jedno,” řekl Strike a zamířil k baru, aniž by čekal na odpověď.

Když se vracel ke stolu, všiml si, jak Wardle zvědavě očima přejíždí po jeho nohách od kolen dolů. Za jiných okolností by možná protézou tvrdě nakopl nohu stolu a řekl: „Je to tahle.” Místo toho ale jen postavil na stůl dvě čerstvě natočené pinty a porci vepřových škvarků, které k jeho nevoli servírovali v příliš malé bílé mističce, a pokračoval, kde přestali.

„Tansy Bestiguiová nicméně opravdu viděla Landryovou padat kolem okna, ne? Protože Wilson se domnívá, že uslyšel pád těla těsně předtím, než paní Bestiguiová začala křičet.”

„Možná to viděla, ale určitě nebyla čurat. Chtěla si sjet v koupelně dvě lajničky koksu. Našli jsme je tam, pečlivě srovnaný a připravený k použití.”

„To je tam nechala?”

„Jo. Pravděpodobně ji to tělo padající kolem okna naprosto vyvedlo z míry.”

„Na to okno je z koupelny vidět?” „Jo. I když, tak tak.”

„Vy jste se tam dostali docela rychle, že ano?”

„Uniformovaní poldové tam byli asi za osm minut a já s Carverem asi za dvacet.” Wardle pozdvihl sklenici, jako by si chtěl připít na efektivitu policejního sboru.

„Mluvil jsem s Wilsonem, s tím hlídačem z bezpečnostní agentury,” řekl Strike.

„Jo? Ten si nevedl špatně,” řekl Wardle s nádechem blahosklonnosti. „Nebyla jeho chyba, že měl běhavku. Ale ničeho se nedotkl a hned poté, co skočila, všechno řádně prohledal. Jo, vedl si výtečně.”

„Byli i s kolegy trochu leniví ohledně bezpečnostních kódů na vstupních dveřích.”

„To lidi vždycky bývají. Samý pinkódy a hesla, který si člověk musí pamatovat. Určitě ten pocit znáte.”

„Bristowa zajímá, co všechno se mohlo odehrát během té čtvrthodiny, kdy byl Wilson na záchodě.”

„To jsme se zajímali taky, minimálně tak pět minut, než jsme zjistili, že paní Bestiguiová je zkuřka nezřízeně bažící po publicitě.”

„Wilson se zmínil, že vstup do bazénu nebyl zamčený.”

„Dokáže vysvětlit, jak by se vrah dostal do prostor bazénu nebo zpátky ven, aniž by prošel kolem něho? Pitomej bazén,” dodal Wardle, „skoro stejně velkej jako u nás ve fitku a to všechno, kurva, jenom pro tři lidi. Tělocvična v přízemí za recepcí. Zasraný podzemní parkoviště. Byty celý obložený mramorem jako kurva v nějakým. v nějakým pitomým pětihvězdičkovým hotelu.”

Policista seděl a zvolna vrtěl hlavou v údivu nad nespravedlivým rozdělováním bohatství.

„Je to jinej svět,” dodal.

„Mě zajímá ten prostřední byt,” řekl Strike.

„Byt Deebyho Macca?” opáčil Wardle a Strika překvapilo, když uviděl, jak se policistova tvář rozzářila upřímně srdečným úsměvem. „Co je s ním?” „Byli jste tam?”

„Nakoukl jsem tam, ale Bryant ho už předtím prohledal. Byl prázdný. Okna zarýglovaná, alarm nastavený a funkční.”

„Bryant je ten policista, který zakopl o stolek a rozbil vázu s květinami?”

Wardle si odfrkl.

„Tak to jste se taky doslechl, co? Pan Bestigui z toho nebyl dvakrát odvázanej. No jo. Dvě stě bílejch růží v křišťálový váze o rozměrech popelnice. Zjevně si někde přečetl, že Macc požaduje bílý růže v alonži. V dodatku ke smlouvám,” dodal Wardle, jako by Strikovo mlčení znamenalo, že neví, co ten výraz znamená. „Běžně v těch dodatcích mívají, co všechno požadují v šatně. Myslel jsem si, že zrovna vy byste se mohl v takových věcech vyznat.”

Strike tu narážku přešel mlčením. Považoval Anstise za lepšího kamaráda.

„Zjišťovali jste, proč chtěl Bestigui přichystat pro Macca růže?”

„Jenom co se povídá, ne? Asi chtěl obsadit Macca do nějakýho filmu. Byl zuřivostí bez sebe, když uslyšel, že to Bryant rozbil. Ječel na celej barák, když to zjistil.”

„Nepřipadalo nikomu zvláštní, že se rozčiluje kvůli pugétu, když jeho sousedka leží na ulici s roztříštěnou lebkou?”

„On Bestigui je příšernej parchant,” prohlásil Wardle procítěně. „Je zvyklej, že jsou lidi v pozoru, když promluví. Snažil se s náma se všema napřed zacházet jako se svým personálem, ale pak si uvědomil, že to není moc chytrý.

Jenže ten křik ve skutečnosti nebyl kvůli těm kytkám. Snažil se odtamtud odtáhnout svou ženu, dát jí možnost, aby se trochu sebrala. Neustále se tlačil mezi ni a každýho, kdo se jí chtěl na něco zeptat. Je to velkej šéf, starej Freddie.”

„Z čeho měl strach?”

„Čím dýl ječela a klepala se jako zmrzlej ratlík, tím bylo jasnější, že jede v koksu. On musel vědět, že se to válí někde v bytě. Určitě mu nebyla po chuti představa, jak tam vpadne kriminálka. Snažil se tudíž rozptýlit pozornost a vyváděl nad zničenou květinovou výzdobou za pět set babek.

Někde jsem teď četl, že se s ní rozvádí. Nijak mě to nepřekvapuje. Je zvyklej, že novináři kolem něho chodí po špičkách, protože je to hajzl, kterej se rád soudí; určitě ho nemohla těšit všechna ta pozornost, která se na něho upřela, když si Tansy pustila hubu na špacír. Noviny se z toho snažily vytěžit co nejvíc, dokud to šlo. Znovu omílaly historky o tom, jak hází po podřízených nádobím. Rvačky na schůzkách. Říká se, že svý minulý manželce zaplatil slušnou sumičku, aby přestala před soudem rozebírat jeho intimní život. Říká se o něm, že je to neuvěřitelnej šmejd.”

„Vás ho nenapadlo podezírat?”

„Ale jo, byl to náš favorit: byl na místě činu a má pověst násilníka. Jenže se nic neprokázalo a ani to nevypadalo moc pravděpodobně. Kdyby jeho žena věděla, že to udělal nebo že byl v okamžiku, kdy Landryová sletěla z balkonu, pryč z bytu, vsadím se, že by nám to řekla: byla úplně bez sebe, když jsme tam přijeli. Jenže ona nám řekla, že Bestigui byl v posteli, a v ložnici to vypadalo, že tam opravdu oba spali.

Navíc, i kdyby se mu podařilo vyklouznout z bytu, aniž by o tom věděla, a šel nahoru k Landryové, pořád tu máme skutečnost, že jsme nikde v bytě nenašli jeho DNA, otázku, jak se dostal z bytu, aniž by si jeho žena všimla, že odešel, a pak ještě takovou drobnost: proč by ho Landryová k sobě pouštěla? Všichni její kamarádi se shodují, že ho nesnášela. A v každém případě,” dopil Wardle zbytek piva ve sklenici, „Bestigui je ten typ člověka, který by si vraha najal, kdyby se chtěl někoho zbavit. Ten by si ruce nešpinil.”

„Ještě jedno?”

Wardle se podíval na hodinky.

„Jsem na forhontě,” řekl a odšoural se k baru. Tři mladé ženy postávající u vysokého stolku zmlkly a chtivě po něm pokukovaly. Když se kolem nich Wardle vracel s pitím, počastoval je domýšlivým úsměvem a ony po něm vrhaly kradmé pohledy. Usadil se zpátky na barovou stoličku vedle Strika.

„Co si myslíte jako o možném vrahovi o Wilsonovi?” zeptal se Strike policisty.

„Nic moc,” řekl Wardle. „Nemohl se dostat nahoru a zase zpátky dolů tak rychle, aby se setkal v přízemí s Tansy Bestiguiovou. Mimochodem, jeho oficiální životopis je plnej hovadin. Zaměstnali ho na základě toho, že je bývalej policista, ale ve skutečnosti u sboru nikdy nesloužil.”

„To je zajímavé. Co dělal?”

„Celý léta se pohyboval ve světě bezpečnostních agentur. Připustil, že lhal asi před deseti lety kvůli prvnímu podobnýmu zaměstnání, a pak to prostě v životopise nechal.”

„Zdá se ale, že Landryovou měl rád.”

„Jo. On je starší, než vypadá,” řekl Wardle bez souvislosti. „Je už dědeček. Na těch Afroameričanech z Karibiku není věk moc vidět, že? Nehádal bych mu víc než vám.” Strika nesmyslně napadlo, za jak starého ho asi Wardle považuje.

„Její byt kontrolovali lidi z forenzní laboratoře?”

„No jistě,” řekl Wardle, „ale čistě proto, že shora chtěli, aby se vyloučila každá sebemenší pochybnost. My jsme věděli během prvních čtyřiadvaceti hodin, že to musela být sebevražda. Museli jsme toho ale udělat ještě spoustu navíc, protože nám všichni koukali pod prsty.”

Mluvil jen s chabě zastíranou pýchou.

„Dopoledne byt důkladně uklidila uklízečka, polská holka, sexy, s mizernou angličtinou, ale sakra poctivá s prachovkou. Otisky prstů, co se nasbíraly přes den, tak byly dobře čitelný a zřetelný. Nic neobvyklýho.”

„Byly tam, předpokládám, i Wilsonovy otisky, když to tam prohledával poté, co vypadla?”

„Jo, ale nic podezřelýho.”

„Takže podle vás byli v okamžiku, kdy spadla z balkonu, v celém domě jenom tři lidi. Měl tam být ještě Deeby Macc, ale…”

„… ten jel z letiště rovnou do nočního klubu, jo,” skočil mu do řeči Wardle. Jeho obličej znovu rozzářil široký a zjevně bezděčný úsměv. „Vyslýchal jsem Deebyho v Claridges druhej den potý, co umřela. Chlap jako hora. Stejně jako vy,” dodal s pohledem upřeným na Strikovo objemné tělo, „jenom víc fit.” Strike tu ránu přijal bez odporu. „Skutečnej bejvalej gangster. V Los Angeles si odkroutil sem tam nějakou basu. Málem mu nedali do Británie vízum.”

„Měl s sebou svou kohortu,” pokračoval Wardle. „Všichni se poflakovali po apartmá, prsteny na každým prstě, tetování na šíji. On byl ale ze všech nejmohutnější. Jde z něho strach, z hajzlíka. Deebyho byste nechtěl potkat někde v zapadlý uličce. Byl o pořádnej kus zdvořilejší než Bestigui. Ptal se mě, jak je možný, že dělám svou práci neozbrojenej.”

Policista celý zářil. Strike si nemohl pomoct, ale musel dospět k závěru, že vyšetřovatel kriminálky Eric Wardle je v tomto případě úplně stejně ohromený světem hvězd showbyznysu jako Kieran Kolovas-Jones.

„Nebyl to bůhvíjak dlouhej výslech, když se vezme v úvahu, že jen vystoupil z letadla a do Kentigern Gardens vůbec nedorazil. Rutina. Nakonec mi ještě podepsal svoje poslední cédéčko,” dodal Wardle, jako by si to nedokázal odpustit. „To ho odbouralo, úplně ho to dostalo. Stará ho chce dát na eBay, ale já si ho nechám.”

Wardle se zarazil, jako by toho prozradil trochu víc, než měl v úmyslu. Pobavený Strike si hrábl do misky se škvarky.

„A co Evan Duffield?”

„Jo ten,” odtušil Wardle. Hvězdný opar, který jiskřil během policistova vyprávění o Deebym Maccovi, byl tentam. Zachmuřil se. „Feťáckej šmejd. Dělal si z nás prdel od začátku do konce. Den potý, co umřela, šel rovnou na odvykačku.”

„Aha. Kam?”

„Do Priory, kam jinam? Hotový prázdniny, nic jinýho.” „Kdy jste ho tedy vyslýchali?”

„Hned druhý den, ale napřed jsme ho museli najít; jeho lidi to zdržovali, jak to jen šlo. Stejná situace jako u Bestiguiho, nemám pravdu? Nechtěli, abychom se dozvěděli, čím se opravdu zabývá. Moje stará,” pokračoval Wardle a zamračil se ještě víc, „si myslí, že je sexy. Vy jste ženatej?”

„Ne,” odpověděl Strike.

„Anstis mi říkal, že jste odešel z armády, abyste se oženil s nějakou ženskou, co vypadá jako topmodelka.”

„Co vám Duffield řekl, když jste se k němu dostali?”

„Strašně se prý pohádali v klubu Uzi. Viděla to spousta svědků. Ona odešla a on tvrdil, že šel asi pět minut po ní, v tý svý pitomý vlčí masce. Zakrývá mu celou hlavu. Je jako živá, chlupy jsou pravý. Řekl nám, že to dostal při natáčení nějaký reklamy.”

Wardlův výraz byl plný výmluvného opovržení.

„Rád si tu věc nasazoval, když někam šel nebo odněkud odcházel, aby nasral bulvární fotografy. Takže když Landryová odešla z Uzi, nasedl do svýho auta, měl venku šoféra, kterej na něho čekal, a odjel do Kentigern Gardens. Řidič to celý potvrdil. Jo, abych to řekl přesně,” opravil se Wardle poněkud netrpělivě, „potvrdil nám, že vezl člověka s vlčí maskou, kterýho pokládal za Duffielda a byl stejně jako Duffield vysokej a měl stejnou postavu. A měl na sobě šaty, který vypadaly jako Duffieldovy, a mluvil Duffieldovým hlasem. Tak toho člověka vezl do Kentigern Gardens.”

„Ale za celou cestu si tu vlčí masku nesundal?”

„Z Uzi je to do jejího bytu slabá čtvrthodinka. Ne, nesundal si ji. Je to infantilní kokot.

Takže potom prý Duffield uviděl před jejím bytem fotografy, tak to aspoň líčí, a rozhodl se, že dovnitř vůbec nepůjde. Řekl šoférovi, ať ho odveze do Soho. Řidiče poslal domů a sám šel za roh do bytu svýho dealera v d’Arblay Street, kde si šlehnul.”

„Pořád ve vlčí masce?”

„Ne, tam si ji sundal,” řekl Wardle. „Ten dealer, jmenuje Whycliff -chodil do internátní školy, odkud ho vyrazili se závislostí mnohem horší, než má Duffield. A ten do protokolu uvedl, že Duffield k němu přišel kolem půl třetí. Byli tam jen oni dva a ano, i já se domníval, že Whycliff bude zřejmě kvůli Duffieldovi lhát, ale jedna ženská z přízemí slyšela zvonek a tvrdí, že Duffielda na schodech viděla.

V každým případě Duffield odešel od Whycliffa kolem čtvrté, zase s tou pitomou vlčí maskou na hlavě a potácel se k místu, kde na něho měl podle jeho názoru čekat šofér; jenže šofér byl v tahu. Řidič tvrdí, že šlo o nedorozumění. Pokládá Duffielda za kreténa. To dal při výslechu jasně najevo. Duffield ho neplatil, auto šlo na účet Landryové.

Takže Duffield, který u sebe neměl peníze, šel pěšky až ke Ciaře Porterové do Notting Hillu. Našli jsme pár lidí, kteří viděli muže s vlčí maskou procházet několika ulicemi na té trase, a existuje taky záznam z kamery, na kterém žebrá zápalky od ženské v jednom non-stop servisu.”

„Je na něm poznat jeho obličej?”

„Ne, protože si masku jenom zvedl z obličeje na hlavu, když s ní mluvil, takže je mu vidět jenom rypák. Ona ale potvrdila, že to byl Duffield.

K Porterové přišel kolem půl páté. Nechala ho spát na pohovce a asi za hodinu obdržela zprávu, že je Landryová mrtvá. Probudila ho, aby mu to řekla. Dostal hysterák a odklidil se na odvykací kúru.”

„Zajímali jste se, jestli nenapsala dopis na rozloučenou?” zeptal se Strike.

„Jo. V bytě nic nebylo, nic v notebooku, to ale nepřekvapilo. Udělala to bez přemýšlení, impulzivně, ne? Trpěla maniodepresí, zrovna se s tím svým volem pohádala a už toho měla dost, vy jistě chápete, co tím chci říct.”

Wardle se podíval na hodinky a dopil pivo.

„Já musím běžet. Manželka bude naštvaná, řekl jsem jí, že se zdržím jenom na půl hodinky.”

Až příliš opálené dívky mezitím odešly, aniž si toho kterýkoli z nich všiml. Venku na chodníku si oba zapálili cigarety.

„Ten pitomej zákaz kouření fakt nesnáším,” řekl Wardle a zapnul si koženou bundu až ke krku.

„Takže jsme domluveni?” zeptal se Strike.

S cigaretou mezi sevřenými rty si Wardle navlékl rukavice.

„O žádný domluvě nic nevím.”

„Ale no tak, Wardle,” řekl Strike a podal policistovi vizitku, kterou Wardle přijal, jako by to byl nějaký legrační předmět. „Dal jsem vám Bretta Fearneyho.”

Wardle se rozesmál.

„Toho jste nám zatím nedal.”

Strčil si Strikovu vizitku do kapsy, zhluboka si potáhl, vyfoukl kouř vzhůru k obloze a potom po mohutnějším muži vrhl pohled, v němž se zračila zároveň zvědavost i snaha dobře ho odhadnout.

„Tak dobře. Jestli my dostaneme Fearneyho, vy dostanete ten spis.”

11

„Agent Evana Duffielda tvrdí, že jeho klient už nepřijímá žádné hovory a neposkytuje interview ohledně Luly Landryové,” oznámila mu druhý den ráno Robin. „Dala jsem mu jasně na vědomí, že nejste novinář, ale byl neoblomný. A lidi v kanceláři Guye Somého jsou ještě větší sprosťáci než u Freddieho Bestiguiho. Jeden by si myslel, že se snaží zařídit audienci u papeže.”

„Fajn,” odtušil Strike. „Uvidíme, jestli se mi k němu podaří dostat přes Bristowa.”

Bylo to poprvé, co Robin viděla Strika v obleku. Napadlo ji, že vypadá jako hráč ragby cestující na mezistátní utkání: rozložitý, mohutný, konvenčně oblečený v tmavém obleku a v kravatě tlumených barev. Klečel na kolenou a prohledával jednu z kartonových krabic, které si přinesl ze Charlottina bytu. Robin odvrátila od majetku složeného v bednách zrak. Zatím se pořád vyhýbali jakékoli zmínce o tom, že Strike ve své kanceláři i bydlí.

„Aha,” ozval se, když konečně vylovil z hromady pošty jasně modrou obálku: pozvánka na narozeninovou oslavu jeho synovce. „Do prdele,” dodal, když ji otevřel.

„Co se děje?”

„Neříká se tu, kolik má roků,” řekl Strike. „Můj synovec.”

Robin byla na Strikovy rodinné vztahy zvědavá. Jelikož ji však nikdo oficiálně neinformoval, že má Strike bezpočet nevlastních bratrů a sester, slavného otce a mírně vykřičenou matku, spolkla veškeré otázky a pokračovala v otvírání běžné denní pošty.

Strike se zvedl ze země, uložil krabici zpátky do rohu kanceláře a vrátil se k Robin.

„Co je tohle?” zeptal se, když na jejím stole uviděl okopírovaný článek z novin.

„To jsem připravila pro vás,” řekla nesměle. „Říkal jste, že jste byl rád, když jste se dozvěděl o tom článku o Evanu Duffieldovi… Myslela jsem si, že by vás mohlo zajímat i tohle, jestli jste to už neviděl.”

Byl to pečlivě vystřižený článek o filmovém producentovi Freddiem Bestiguiovi ze včerejšího vydání Evening Standard.

„Výborně. Přečtu si to cestou na oběd s jeho manželkou.”

„Už brzo bývalou manželkou,” podotkla Robin. „Je to všechno v tom článku. On pan Bestigui zřejmě nemá moc štěstí v lásce.”

„Podle toho, co mi řekl Wardle, to není zrovna člověk k pomilování,” poznamenal Strike.

„Jak se vám podařilo toho policistu přimět, aby s vámi mluvil?” zeptala se Robin, které se v tu chvíli nepodařilo udržet na uzdě svou zvědavost. Zoufale toužila dozvědět se víc o tom, jak pokračuje vyšetřování.

„Máme jednoho společnýho kamaráda,” řekl Strike. „Chlápka, s nímž jsem se poznal v Afghánistánu. Je to policejní důstojník, byl tam jako dobrovolník.”

„Vy jste byl v Afghánistánu?”

„Jo.” Strike se soukal do kabátu, přeložený článek o Freddiem Bestiguiovi a pozvánku na Jackovy narozeniny držel v zubech. „Co jste tam dělal?”

„Vyšetřoval jsem případy mužů zabitých v akci,” odpověděl Strike. „U vojenské policie.”

„Aha,” odtušila Robin.

Vojenská policie příliš neodpovídala Matthewově představě šarlatána a povaleče.

„Proč jste odešel?” „Zranění,” řekl Strike.

Wilsonovi to zranění popsal co nejvěcněji, ale být stejně upřímný k Robin se bál. Dokázal si představit její šokovaný výraz a její soucit opravdu neměl zapotřebí.

„Nezapomeňte zavolat Peteru Gillespiemu,” připomněla mu Robin, když vycházel ze dveří.

Kopii článku si Strike přečetl cestou metrem na Bond Street. Freddie Bestigui zdědil svůj počáteční majetek po otci, který vydělal obrovské peníze v nákladní dopravě; dalšího velkého majetku dosáhl výrobou komerčně velice úspěšných filmů, jimž se seriózní kritici vysmívali. V současné době se producent obrátil na soud, kde chtěl vyvrátit tvrzení dvou novinových článků, že se nevhodně a hrubě choval k jedné své mladé zaměstnankyni, jejíž mlčení si měl následně koupit. Obvinění, pečlivě zabalená do všemožných „údajně” a „zřejmě”, zahrnovala i agresivní sexuální návrhy a do jisté míry fyzickou šikanu. Pocházela „od zdroje blízkého údajné oběti”, dívka sama odmítala jak obvinění, která se v tisku vyskytla, tak s novinami komunikovat. Skutečnost, že se Freddie právě rozvádí se svou současnou manželkou Tansy, se zmiňovala v posledním odstavci, který končil připomínkou, že nešťastní manželé byli přítomni v noci, kdy si Lula Landryová vzala život, ve stejném domě. Ve čtenáři zůstal zvláštní dojem, že oboustranné neštěstí Bestiguiových mohlo nějak ovlivnit Landryovou v jejím rozhodnutí skočit z balkonu.

Strike se nikdy nepohyboval ve společenských kruzích, které obědvaly v Cipriani. Teprve když kráčel po Davies Street, slunce ho pálilo do zad a propůjčovalo rudou záři budově s průčelím z červených tvárnic, k níž mířil, napadlo ho, jak by to bylo divné, byť nijak nepravděpodobné, kdyby tam narazil na některého ze svých nevlastních sourozenců. Restaurace jako Cipriani patřily k běžnému životu manželských dětí Strikova otce. Naposled si na něho všichni tři vzpomněli, když byl v nemocnici v Selly Oak, kde podstupoval fyzioterapii. Gabi a Danni poslaly společně kytky. Al za ním jednou přijel na návštěvu, příliš nahlas se smál a bál se pohlédnout na spodní konec postele. Charlotte potom napodobovala Alovo veselé hýkání a nervózní záškuby. Imitovat uměla výtečně. Nikdo by nečekal, že tak krásná holka bude mít takový smysl pro humor, ale ona ho opravdu měla.

Interiér restaurace působil atmosférou art deco, bar a židle byly z měkce naleštěného dřeva, na kulatých stolech byly žluté ubrusy a místností se pohybovali číšníci a číšnice v bílých sakách a s motýlky. Strike spatřil svého klienta mezi hlučnými, brebentícími hosty okamžitě, jak sedí u stolu prostřeného pro čtyři osoby a mluví ke Strikovu překvapení se dvěma ženami namísto jedné. Obě měly dlouhé, zářivě hnědé vlasy. Bristowův králičí obličej se celý tetelil snahou zalíbit se, nebo možná své společnice uklidnit.

Když právník Strika uviděl, vyskočil, aby se s ním přivítal, a představil mu Tansy Bestiguiovou, která mu podala hubenou chladnou ruku, ale vůbec se při tom neusmála, a její sestru Ursulu Mayovou, která mu ani tu ruku nepodala. Během úvodního objednávání pití a rozdávání jídelních lístků obě sestry podrobily Strika bezostyšně kritickým pohledům, na jaké podle svého názoru mají právo pouze lidé jistého společenského postavení, zatímco Bristow byl po celou dobu krajně nervózní, což se snažil přebít užvaněností.

Obě byly vytříbeně zachovalé a vycíděné k dokonalosti jako panenky v životní velikosti, teprve nedávno vytažené z celofánových obalů; hubené onou hubeností bohatých dívek, v přiléhavých džínách téměř bez boků, s opálenými tvářemi, které měly především na čele voskový lesk, dlouhé, třpytivé a tmavé hřívy vlasů s pěšinkou uprostřed, konečky zastřižené s precizní vodorovnou přesností.

Když se Strike konečně zadíval do jídelního lístku, Tansy prohlásila bez jakéhokoli úvodu afektovaným tónem:

„Vy jste opravdu syn Jonnyho Rokebyho?”

„Podle testu DNA ano,” odpověděl.

Zdálo se, že si není úplně jistá, jestli to má být legrace, nebo urážka. Tmavé oči měla maloučko příliš blízko u sebe a botox ani dermální injekční výplně nedokázaly vyhladit podrážděnou nevrlost jejího výrazu.

„Poslyšte, právě jsem říkala Johnovi,” začala odměřeně, „že s tím nehodlám jít zase na veřejnost, ano? Mileráda vám povím, co přesně jsem slyšela, protože bych měla velkou radost, kdyby se vám podařilo dokázat, že mám pravdu, ale nesmíte nikomu říct, že jsem s vámi mluvila.”

Tenká hedvábná košile, nedopnutá až ke krku, odhalovala značnou část karamelové pleti napnuté přes vyčnívající hrudní kost, jež působila nepřitažlivým, sukovitým dojmem; z úzkého hrudníku jí nicméně trčela dvě plná, pevná ňadra, jako by si je na dnešek vypůjčila od obdařenější kamarádky. „To jsme se mohli setkat na nějakém diskrétnějším místě,” podotkl Strike.

„Ne, to je v pořádku, protože vás tady nikdo nebude znát. Svému otci nejste vůbec podobný, že ne? S tím jsem se loni v létě seznámila u Eltona. Freddie se s ním zná. Vídáte se s Jonnym často?”

„Viděl jsem se s ním dvakrát,” řekl Strike.

„Aha,” odtušila Tansy.

To slůvko obsahovalo ve stejné míře překvapení jako pohrdavé opovržení.

Charlotte mívala podobné kamarádky: elegantně učesané, draze vystudované a oblečené, všechny zděšené její podivínskou slabostí pro mohutného, pochybně vypadajícího Strika. Musel jim čelit celé roky, v telefonu i osobně, jejich protahovaným samohláskám i jejich makléřským manželům, stejně jako tvrdošíjné neústupnosti, kterou se Charlotte nikdy nenaučila předstírat.

„Já si myslím, že by s vámi vůbec neměla mluvit,” řekla nečekaně Ursula. Tón jejího hlasu i výraz její tváře by se snad hodily, kdyby byl Strike číšník, který právě odložil zástěru a bez pozvání si k nim přisedl ke stolu. „Myslím, že děláš obrovskou chybu, Tanz.”

„Ursulo, Tansy prostě…” pokusil se do toho vložit Bristow.

„O tom rozhoduju já, co budu dělat,” odsekla Tansy sestře, jako by Bristow vůbec nic neřekl, jako by jeho židle byla prázdná. „Řeknu jenom to, co jsem slyšela, to je všechno. Je to neoficiální a mimo záznam, s tím John souhlasil.”

I ona očividně Strika pokládala za podřízeného sluhu. Dráždil ho nejen tón jejího hlasu, ale také skutečnost, že Bristow ujišťuje svědka o okolnostech výslechu bez domluvy s ním. Jak by mohlo Tansyino svědectví, které nemohlo pocházet od nikoho jiného než od ní, zůstat uchováno „mimo záznam”?

Několik okamžiků všichni čtyři mlčky očima přejížděli po nabídce kulinářských pochoutek. Ursula odložila jídelní lístek jako první. Stihla už dopít sklenku vína. Sama si dolila druhou a netrpělivě se rozhlédla po restauraci, přičemž na okamžik spočinula zrakem na jakési blonďaté aristokratce, než se její zájem přesunul jinam.

„Chodívala sem kdysi spousta báječných lidí, dokonce i během oběda. Cyprian vždycky chce jít do tý pitomý restaurace Wiltons, kde jsou všichni prkenní a v oblecích.”

„Cyprian je váš manžel, paní Mayová?” zeptal se Strike.

Odhadl předem, že ji vytočí, když překročí to, co očividně považovala za neviditelnou hranici, která je od sebe dělí. Nedomnívala se, že když s ní sedí u stolu, dává mu to právo na ni mluvit. Zamračila se a Bristow si pospíšil, aby trapnou pauzu zaplnil.

„Ano, Ursula je provdaná za Cypriana Maye, jednoho ze spolumajitelů naší firmy.”

„Takže mám rodinnou slevu na rozvod,” podotkla Tansy s hořkým úsměvem.

„A její bejvalej bude šílet, jestli začne do jejich života zase zatahovat noviny,” řekla Ursula a tmavé oči tvrdě upírala do Strikovy tváře. „Oni se snaží dopracovat k nějaké smířlivé dohodě. Kdyby se to celé znovu rozvířilo, mohlo by to vážně ohrozit její odškodné. Takže vám radím, abyste zachoval diskrétnost.”

Strike se s mdlým úsměvem obrátil k Tansy:

„Takže vás přece jen něco pojilo k Lule Landryové, paní Bestiguiová? Váš švagr pracuje s Johnem ve stejné firmě?”

„O tom se nikdy nemluvilo,” řekla a zatvářila se znuděně.

Číšník se vrátil pro objednávky. Když odešel, Strike si vytáhl zápisník a pero.

„Co s tím chcete dělat?” ohradila se Tansy v náhlém zděšení. „Já nechci, aby se něco z toho zapisovalo! Johne?” obrátila se na Bristowa, který po Strikovi vrhl nervózní a omluvný pohled.

„Myslíte, že byste mohl jen poslouchat, Cormorane, a nepsat si poznámky?”

„Bez problémů,” řekl Strike uvolněně, vytáhl z kapsy mobilní telefon a schoval zápisník a pero. „Paní Bestiguiová.”

„Můžete mi říkat Tansy,” skočila mu do řeči, jako by mu tu výsadu udělila náhradou za námitky proti zápisníku.

„Velice vám děkuji,” řekl Strike jen s nepatrnou stopou ironie. „Jak dobře jste se s Lulou znala?”

„No vlastně skoro vůbec. Bydlela tam jenom tři měsíce. Omezovalo se to na ,ahoj’ a ,přeju pěkný den’. Nezajímala se o nás, nebyli jsme pro ni dostatečně moderní. Mít ji v domě byla upřímně řečeno dost otrava. Před domem byli neustále novináři a fotografové. Musela jsem se malovat, i když jsem šla třeba jenom do tělocvičny.”

„Copak není tělocvična přímo v budově?” zeptal se Strike.

„Já dělám pilates s Lindsey Parrovou,” řekla Tansy podrážděně. „Vy mluvíte úplně stejně jako Freddie, ten si pořád stěžoval, že nevyužívám zařízení, která jsou k dispozici v domě.”

„A jak dobře se znal s Lulou Freddie?”

„Skoro vůbec ne, ale nebylo to kvůli tomu, že by se nesnažil. Měl představu, že by ji mohl nalákat k herectví, pořád ji chtěl pozvat k nám dolů. Ona ale nikdy nepřišla. A taky se s ní sešel víkend předtím, než umřela, v domě u Dickieho Carburyho, když já byla na výletě s Ursulou.”

„To jsem nevěděl,” řekl Bristow a zatvářil se vyděšeně.

Strike si všiml, jak se Ursula na sestru krátce afektovaně usmála. Měl dojem, že se snaží vyměnit si s ní spiklenecký pohled, ale Tansy nijak nereagovala.

„Já se to taky dozvěděla teprve nedávno,” řekla Tansy Bristowovi. „No jo, Freddie si od Dickieho vyškemral pozvání. Byla tam celá ta banda: Lula, Evan Duffield, Ciara Porterová, celej ten celebritní, feťáckej trendy gang. Freddie tam musel trčet jako podebranej palec. Vím, že není o moc starší než Dickie, ale vypadá jako vykopávka,” dodala škodolibě.

„Co vám manžel o tom víkendu povídal?”

„Nic. Zjistila jsem, že tam byl, až za tři týdny, protože se prořekl Dickie. Jsem si ale jistá, že Freddie tam jel čistě kvůli tomu, aby se pokusil uhnat Lulu.”

„Chcete tím říct,” zeptal se Strike, „že měl o Lulu intimní zájem, nebo…?”

„No jo, to jsem si jistá. Jemu se odjakživa tmavý holky líbily víc než blondýny. Nejvíc ze všeho ale miluje představu, že by mohl do svejch filmů natáhnout nějakou tu celebritu. Dohání režiséry k šílenství, jak se jim vždycky snaží nějakou vecpat, aby se o tom psalo víc v novinách. Vsadím se, že tam jel s tím, že se mu podaří Lulu přesvědčit, aby si zahrála ve filmu, a taky by mě vůbec nepřekvapilo,” dodala Tansy s nečekanou prozíravostí, „kdyby plánoval něco s ní spolu s Deebym Maccem. Jen si představte ty ohlasy v novinách, když úplně stačilo už to, jak se psalo o každém zvlášť. Freddie má na tyhle věci čuch. Miluje, když jeho filmy mají publicitu, úplně stejně jako nesnáší, když ji má on sám.”

„Zná se s Deebym Maccem?”

„Neznal se s ním, seznámili se až v době, kdy jsme už nebyli spolu. Než Lula umřela, tak se s Maccem neznal. Panebože, jak jen byl u vytržení z toho, že Macc bude bydlet u nás v domě. Jakmile se to dozvěděl, hned začal mluvit o tom, že ho obsadí.”

„Do čeho ho chtěl obsadit?”

„To nevím,” řekla popuzeně. „Do čehokoli. Macc má spoustu obdivovatelů. Freddie nechtěl, aby mu ta příležitost proklouzla mezi prsty. Pravděpodobně by klidně nechal napsat roli speciálně pro něho, kdyby projevil zájem. Byl z něho zkrátka celej pryč. Povídal mu všechno o své údajné černošské babičce.” Hlas Tansy zněl opovržlivě. „To dělá vždycky, když se seznámí s nějakými slavnými černochy: vypráví jim, že je z jedný čtvrtiny Malajec. Freddie, kristaboha, nekecej.”

„On není z jedné čtvrtiny Malajec?” zeptal se Strike.

Jedovatě se zasmála.

„To nevím. Nikdy jsem se s žádnými Freddieho prarodiči neviděla. Vždyť mu je dobrejch sto let. Ale vím, že dokáže říct úplně cokoli, když si bude myslet, že se na tom dá vydělat.”

„Došlo vůbec někdy na ty plány získat Lulu a Macca do jeho filmů? Aspoň pokud je vám známo?”

„Jsem si jistá, že Lule ta nabídka polichotila. Většina těch modelek zmírá touhou dokázat, že umějí i něco jiného než jen zírat do objektivu, ale Lula nikdy nic nepodepsala, že ne, Johne?”

„Pokud já vím, tak ne,” řekl Bristow. „I když. to šlo ale o něco jiného,” zamumlal a opět mu na tváři naskočily rudé skvrny. Potom zaváhal, a když si všiml Strikova tázavého pohledu, zareagoval tím, že dodal:

„Pan Bestigui před pár týdny zčistajasna navštívil mou matku. Ona je na tom zdravotně neobyčejně špatně a… víte, já bych nechtěl.”

Vrhl po Tansy rozpačitý pohled.

„Říkej si, co chceš, mně je to jedno,” řekla jakoby s upřímnou lhostejností.

Bristow zvláštně vtáhl rty, což na chvíli skrylo jeho křečkovité zuby.

„No zkrátka, chtěl s matkou mluvit kvůli životopisnému filmu o Lule. Pojal tu svou návštěvu jako ohleduplný a citlivý čin. žádal ji, aby k tomu rodina dala svolení, oficiálně projekt schválila, rozumíte. Lula je mrtvá sotva tři měsíce. Mámu to nadmíru rozrušilo. Bohužel jsem tam zrovna nebyl, když na tu návštěvu přišel,” řekl Bristow a tón jeho hlasu naznačoval, že by mělo být všeobecně jasné, že svou matku dobře střeží. „Svým způsobem toho lituju a přál bych si tam být. Rád bych si ho poslechl. Chci tím jen říct, že pokud má rešeršéry, kteří na Lulině životním příběhu pracují, tak přestože se mi ten nápad pranic nezamlouvá, možná by už mohl něco vědět, ne?”

„Co by to tak podle vás mohlo být?” zeptal se Strike.

„Já nevím. Třeba něco o jejím dřívějším životě? Než přišla do naší rodiny?”

Číšník všem přinesl předkrm. Strike počkal, až číšník odejde, a potom se Bristowa zeptal:

„Pokusil jste se mluvit s panem Bestiguim sám a zjistit, jestli o Lule neví něco, o čem by rodina nevěděla?”

„To je právě strašně obtížné,” řekl Bristow. „Když se Tony, to je můj strýc, doslechl, co se stalo, spojil se s panem Bestiguim a vyčetl mu, že matku otravuje, a z toho, co jsem slyšel, došlo zřejmě k velmi prudké hádce. Nemyslím si, že by pan Bestigui ještě někdy v budoucnu uvítal kontakt s naší rodinou. Situace se navíc ještě zkomplikovala tím, že se Tansy nechává u rozvodu zastupovat naší firmou. Nic na tom tedy ve skutečnosti není, jsme prostě jednou z nejlepších firem zabývajících se rodinným právem, a když je Ursula provdaná za Cypriana, obrátila se Tansy přirozeně na nás…

Jsem si ale jistý, že to pana Bestiguiho nepřiměje k žádným vřelejším citům vůči nám.”

Třebaže Strike nespouštěl oči z právníka po celou dobu, co mluvil, jeho periferní vidění bylo vynikající. Ursula se znovu potutelně pokradmu usmála na svou sestru. Strike přemítal, čím se asi tak náramně baví. Její zlepšené náladě v žádném případě nijak nepřekáželo, že pila už čtvrtou sklenku vína.

Strike dojedl předkrm a obrátil se k Tansy, která své doslova netknuté jídlo šoupala sem a tam po talíři.

„Jak dlouho jste s manželem bydleli v čísle osmnáct, než se tam přistěhovala Lula?”

„Asi rok.”

„Bydlel někdo v prostředním bytě, když se tam nastěhovala?”

„Jo,” odpověděla Tansy. „Byli tam nějací američtí manželé s půlročním chlapečkem, ale krátce poté, co se Lula přistěhovala, se vrátili do Států. Potom už majitelé nedokázali sehnat nikoho, kdo by o ten byt měl zájem. Krize, rozumíte. Ty byty stály hotovej majlant. Takže to bylo prázdný, dokud byt nepronajala nahrávací společnost pro Deebyho Macca.”

Obě se s Ursulou ohlédly po ženě, jež prošla kolem jejich stolu v kabátě, který byl podle Strikova názoru háčkovaný a působil vyzývavým dojmem.

„To je kabát od Daumier-Crosse,” řekla Ursula a přimhouřila oči nad sklenkou vína. „Čeká se na něj dobrýho půl roku.”

„To byla Pansy Marks-Dillonová,” podotkla Tansy. „Není těžký být takhle oháknutá, když tvůj manžel vydělává padesát melounů ročně. Freddie je nejchudší boháč na světě. Musela jsem před ním nový věci schovávat nebo předstírat, že to jsou napodobeniny. Občas uměl být strašně nudnej patron.”

„Ty ale vypadáš pořád úžasně,” řekl Bristow, rudý v obličeji.

„Ty jsi zlatíčko,” řekla Tansy Bestiguiová otráveně.

Přišel číšník, aby uklidil ze stolu.

„O čem jsme to mluvili?” zeptala se Strika. „Aha, už vím, o těch bytech. že se tam měl nastěhovat Deeby Macc… jenže ten se tam nenastěhoval. Freddie zuřil, že tam nepřijel, protože mu do bytu přichystal růže. Freddie je zkrátka takovej ubožák.”

„Jak dobře se znáte s Derrickem Wilsonem?” zeptal se Strike. Zamrkala.

„No, to je přece hlídač. S tím se neznám, měla bych snad? Vypadal v pohodě. Freddie vždycky říkal, že je z té party nejlepší.” „Skutečně? Proč si to myslel?” Pokrčila rameny.

„To nevím, to se budete muset zeptat Freddieho. A v tom vám teda přeju hodně štěstí,” dodala a krátce se zasmála. „Freddie si s váma určitě rád popovídá. Až naprší a uschne.”

„Tansy,” ozval se Bristow a mírně se naklonil nad stůl, „proč Cormoranovi prostě neřekneš, co přesně jsi tenkrát v noci slyšela?”

Strike by dal přednost tomu, kdyby se do toho Bristow nemíchal.

„No,” začala Tansy, „byly skoro dvě ráno a já se chtěla napít vody.”

Tón jejího hlasu byl mdlý a bezvýrazný. Strike si všiml, že už v té úvodní větě pozměnila popis události oproti tomu, co vypověděla na policii.

„Šla jsem tudíž do koupelny, a když jsem se vracela přes obývák do ložnice, uslyšela jsem křik. Ona, Lula, říkala: ,Na to už je pozdě, už jsem to udělala,’ a potom mužský hlas zakřičel: ,Ty prolhaná děvko.’ A pak… pak ji vyhodil z okna. Přímo jsem viděla, jak padá.”

A Tansy drobně trhavě zamávala pažemi, což Strike pochopil jako znázornění toho, jak padající postava kolem sebe máchala rukama.

Bristow odložil na stůl sklenici a vypadal, jako by se mu udělalo špatně od žaludku. Přinesli jim hlavní jídlo. Tansy a Bristow se ho ani nedotkli. Strike si vzal vidličku a pustil se do jídla, přičemž se snažil vypadat, jako by si královsky neužíval své puntarelle s ančovičkami.

„Vyjekla jsem,” zašeptala Tansy. „A pak už jsem křičela ostošest. Vyběhla jsem z bytu kolem Freddieho a běžela dolů. Prostě jsem chtěla říct ochrance, že nahoře je nějaký muž, kterého musejí zadržet.

Wilson vyběhl z místnosti za recepcí. Řekla jsem mu, co se stalo, a on hned běžel ven na ulici, aby se na ni podíval, místo aby se rozběhl nahoru. Zatracenej blbec. Kdyby utíkal napřed nahoru, mohl ho chytit! Potom přiběhl za mnou dolů Freddie a nutil mě, abych se vrátila do bytu, protože jsem neměla nic na sobě.

Pak se vrátil Wilson a oznámil nám, že je mrtvá, a řekl Freddiemu, ať zavolá policii. Freddie mě doslova odtáhl nahoru, já měla totální hysterickej záchvat, a z našeho obýváku vytočil 999. A potom přijela policie. A nikdo mi nevěřil ani slovo.”

Znovu si usrkla vína, odložila sklenku a tiše pronesla:

„Kdyby Freddie věděl, že s váma mluvím, šel by do vývrtky.”

„Ale jseš si přece úplně jistá, Tansy,” vložil se do toho Bristow, „že jsi slyšela nahoře křičet mužskýho, ne?”

„Jo, samozřejmě, to jsem si jistá,” řekla Tansy. „Vždyť jsem to právě řekla, ne? Někdo nahoře určitě byl.”

Bristowovi zazvonil mobil.

„Promiňte,” zamumlal. „Ano… Alison?” ozval se, když přijal hovor. Strike zaslechl sekretářčin hluboký hlas, ale nedokázal rozluštit jednotlivá slova.

„Omluvte mě na okamžik,” řekl Bristow, zatvářil se otráveně a odešel od stolu.

Na hebkých, vypilovaných tvářích obou sester se objevil náznak škodolibého pobavení. Podívaly se jedna na druhou a potom se Ursula obrátila na Strika s dotazem, který ho trochu zaskočil:

„Viděl jste se s Alison?”

„Jen krátce.”

„Víte, že to spolu táhnou?” „Ano.”

„Je to trochu dojemný,” řekla Tansy. „Je s Johnem, ale ve skutečnosti jede po Tonym. Znáte Tonyho?” „Ne,” řekl Strike.

„To je jeden ze spolumajitelů. Johnův strýc, víte?” „Ano.”

„Nesmírně přitažlivej mužskej. Ten by se s Alison nezahazoval ani omylem. Myslím, že se spokojila s Johnem jako s cenou útěchy.”

Myšlenka na Alisoninu zaslepenou lásku odsouzenou k nezdaru očividně poskytovala sestrám značné uspokojení.

„To se o ní v kanceláři asi všeobecně říká, že?” zeptal se Strike.

„No jistě,” přitakala Ursula radostně. „Cyprian říká, že je totálně trapná. Poskakuje kolem Tonyho jako štěně.”

Zdálo se, že její počáteční antipatie vůči Strikovi vyprchala. Nepřekvapilo ho to, setkal se s tím už mockrát. Lidi rádi povídali. Existovalo pár výjimek a otázka vždycky zněla, jak je k tomu přimět. Někteří, a Ursula k nim očividně patřila, potřebovali k rozvázání jazyka alkohol; jiní byli rádi středem pozornosti; a pak tu byli ti, jimž stačila pouhá blízkost jiné vnímavé lidské duše. Jistá skupina lidí se rozpovídala jen na jedno oblíbené téma: mohla to být nevina dotyčného nebo vina někoho jiného; mohlo se to týkat jejich sbírky předválečných plechových krabiček od sušenek nebo mohlo jít, jako v případě Ursuly Mayové, o beznadějnou lásku jedné obyčejné sekretářky.

Ursula sledovala Bristowa za oknem. Stál na chodníku, usilovně něco říkal do mobilu a chodil sem a tam. Když se jí teď jazyk řádně rozvázal, pokračovala:

„Vsadím se, že vím, o co jde. Vykonavatelé závěti Conwaye Oatese vyvádějí kvůli tomu, jak firma řeší jejich záležitosti. To byl jeden americký finančník, víte? Cyprian s Tonym na to naletěli a John teď musí kolem toho lítat a na všech stranách všechno uhlazovat. John vždycky vyžere to nejhorší.”

V jejím hlase se ozývala spíš kousavá jedovatost než soucit. Bristow se vrátil ke stolu a vypadal rozčileně.

„Promiňte, omlouvám se. Alison mi jen chtěla vyřídit pár vzkazů,” řekl.

Přišel číšník, aby odnesl talíře. Strike byl jediný, který všechno snědl. Když byl číšník z doslechu, obrátil se Strike k Tansy:

„Tansy, policie nevzala v potaz vaše svědectví, protože se domnívá, že jste nemohla slyšet to, o čem tvrdíte, že jste slyšela.”

„No to se ale šeredně pletou, ne?” vyštěkla a okamžitě ztratila předchozí dobrou náladu. „Já to opravdu slyšela.”

„Přes zavřené okno?”

„Bylo otevřené,” řekla, aniž komukoli u stolu pohlédla do očí. „Uvnitř byl vydýchaný vzduch, otevřela jsem okno, když jsem si šla pro vodu.”

Strikovi bylo jasné, že tlačit ji v tomto bodě ke zdi by znamenalo, že přestane odpovídat na další otázky.

„Rovněž uvádějí, že berete kokain.”

Tansy si netrpělivě tiše odkašlala.

„Poslyšte,” řekla, „předtím jsem si v době večeře trochu šňupla, to ano, a oni to našli v koupelně, když prohledávali byt. Ta příšerná nuda s Dunnovými. Každý by si sjel pár lajniček, aby vydýchal vtipy Benjyho Dunna. Ale ten hlas v bytě nahoře jsem si nevymyslela. Byl tam nějaký muž a zavraždil ji. Zavraždil ji,” zopakovala důrazně Tansy a upřeně se na Strika zadívala.

„A kam podle vás zmizel?”

„To nevím, jak bych to měla vědět? Za to vás přece John platí, abyste to zjistil. Nějak se mu podařilo vyklouznout. Třeba sešplhal z okna na zadní straně domu. Možná se ukryl ve výtahu. Třeba se dostal ven přes podzemní parkoviště. Já sakra netuším, jak se odtamtud dostal, já jenom vím, že tam byl.”

„My ti věříme,” ozval se Bristow nervózně. „Věříme ti, Tansy. Cormoran jen musí klást takové otázky, aby. aby získal jasný obraz toho, jak se to všechno seběhlo.”

„Policie dělala všechno možné, aby mě zdiskreditovala,” řekla Tansy, aniž by si Bristowa všímala, pořád otočená ke Strikovi. „Přijeli tam příliš pozdě a vrah už mezitím utekl, takže se to pochopitelně snažili zatajit. Nikdo, kdo si neprožil s novináři to, co já, nepochopí, jaké to bylo. Totální peklo. Nechala jsem se hospitalizovat, jen abych tomu všemu unikla. Vůbec nedokážu pochopit, že může být legální to, co si v téhle zemi novináři dovolují. A to všechno jen kvůli tomu, že člověk mluví pravdu, to je asi ten nejhorší vtip. Měla jsem držet hubu, že ano? A kdybych věděla, co přijde, taky bych ji držela.”

Zatočila si volným diamantovým prstýnkem na prstě.

„Freddie tedy spal ve své posteli, když Lula spadla, ano?” zeptal se Strike.

„Jo, přesně tak,” řekla Tansy.

Zajela si dlaní k obličeji a odhrnula si neexistující pramínek vlasů z čela. Vrátil se číšník s jídelními lístky a Strike se musel zdržet dalších otázek, dokud si neobjednali. Byl jediný, kdo požádal o pudink, všichni ostatní si dali kávu.

„Kdy přesně Freddie vstal?” zeptal se Tansy, když číšník odešel. „Co tím chcete říct?”

„Tvrdíte, že byl v posteli, když Lula spadla. Tak kdy vstal?” „Když mě uslyšel křičet,” odpověděla, jako by to bylo přece evidentní. „Asi jsem ho tím vzbudila, ne?” „Musel přiběhnout rychle.”

„Proč?”

„Řekla jste přece: ,Vyběhla jsem z bytu kolem Freddieho a běžela dolů.’ Takže už byl v pokoji, než jste vyběhla říct Derrickovi, co se stalo?” Na okamžik zavládlo napjaté ticho.

„Přesně tak,” řekla a opět si z čela odhrnula dokonale učesané vlasy a zastínila si tvář.

„Takže během pár vteřin se probral z hlubokého spánku a dorazil úplně bdělý do obýváku? Podle toho, co říkáte, jste přece začala křičet a okamžitě se rozběhla ven z bytu, ne?”

Další nepatrné zaváhání.

„Jo,” vypravila nakonec ze sebe. „No, já vlastně nevím. Myslím, že jsem vykřikla. Křičela jsem a stála jsem tam na místě jako přimražená, to mohlo možná nějakou chvíli trvat, byla jsem prostě šokovaná a Freddie přiběhl z ložnice, a potom jsem tedy vyběhla kolem něho z bytu.”

„Zarazila jste se, abyste mu řekla, co jste viděla?”

„To si nevzpomínám.”

Bristow se tvářil, jako by se do toho opět chtěl nevhodně vložit. Strike zvedl ruku, aby mu v tom zabránil, ale Tansy se po hlavě vrhla do dalšího kličkování ve snaze, jak se domníval, opustit téma svého manžela.

„Pořád jsem si lámala hlavu, jak se vrah mohl dostat dovnitř, a jsem si jistá, že ji musel sledovat a vejít za ní, když přišla v noci domů, jelikož Derrick Wilson zrovna odešel z recepce, protože musel na záchod. Vlastně jsem si myslela, že za to Wilsona vyhodí. Jestli chcete vědět, co si o tom myslím já, tak podle mě si tam v kanceláři za recepcí dával šlofíka. Nevím, jak by vrah mohl znát vstupní kód, ale jsem si jistá, že se musel dostat dovnitř právě v té době.”

„Myslíte si, že byste hlas toho muže poznala? Toho, kterého jste slyšela křičet?”

„To pochybuju,” řekla. „Byl to prostě mužský hlas. Mohl to být kdokoli. Nebylo na něm vůbec nic neobvyklýho. Chci jen říct, že jako první mě napadlo: Nebyl to Duffield?” zadívala se na něho napjatě. „Protože Duffielda jsem už jednou slyšela nahoře křičet, z horního odpočívadla. Wilson ho musel vyhodit z domu. Duffield se snažil vykopnout dveře od Lulina bytu. Nikdy jsem nepochopila, proč se holka s takovým vzhledem zahazuje s někým jako Duffield,” dodala jakoby mimochodem.

„Některé ženy tvrdí, že je sexy,” prohodila Ursula a dolila si zbytek vína z láhve, „ale já té jeho oblibě nerozumím. Je totálně nechutnej, naprosto odpornej.”

„A ani to nevypadá,” podotkla Tansy a opět si zatočila volným diamantovým prstýnkem, „že by měl nějaké peníze.”

„Ale nemyslíte si, že by to mohl být jeho hlas, který jste tehdy v noci slyšela?”

„No jak říkám, mohl by to být jeho hlas,” odpověděla netrpělivě a lehce pokrčila úzkými rameny. „Ale on má přece alibi, ne? Spousta lidí potvrdila, že v tu noc, kdy Lulu zavraždili, se nevyskytoval nikde v okolí Kentigern Gardens. Část noci strávil u Ciary Porterové, ne? Čubka jedna,” dodala Tansy s drobným upjatým úsměvem. „Spát s klukem své nejlepší kamarádky.”

„Oni spolu spali?” zeptal se Strike.

„No co asi myslíte?” zasmála se Ursula, jako by to byla příliš naivní otázka, aby na ni mělo smysl odpovídat. „Já Ciaru Porterovou znám, dělala modelku na jedné dobročinné módní přehlídce, na jejímž pořádání jsem se podílela. Je úplně blbá a příšerná mrcha.”

Dorazily kávy spolu se Strikovým ulepeným karamelovým pudinkem.

„Promiň, Johne, ale Lula neměla ve výběru přátel moc dobrý vkus,” řekla Tansy a usrkla ze svého espressa. „Jen si vezmi tu Ciaru nebo Bryony Radfordovou. Ne že by to byla zrovna její velká kamarádka, ale té bych nevěřila nos mezi očima.”

„Kdo je Bryony?” zeptal se Strike úmyslně, přestože věděl, o koho jde.

„Vizážistka. Říká si šílený ceny a je to zatracená mrcha,” řekla Ursula. „Jednou jsem se na ni obrátila, před plesem Gorbačovovy nadace, a ona potom všem napovídala, že…”

Ursula se náhle odmlčela, odložila sklenici a vzala si místo ní do ruky kávu. Strike, jehož navzdory zřejmé nesouvislosti s daným tématem docela zajímalo zjistit, co Bryony všem napovídala, chtěl k tomu něco říct, ale Tansy ho přehlušila.

„No a pak tu přece byla ta děsná holka, kterou Lula s sebou všude tahala, dokonce i k sobě do bytu, pamatuješ, Johne?”

Znovu se obrátila na Bristowa, ale ten se tvářil, že neví, o čem mluví.

„Víš přece, ta děsná, fakt příšerná, divná přičmoudlá holka, s kterou se občas tahala. Taková tulačka. Chci říct… ona fakt doslova smrděla. Když jela ve výtahu. člověk to cítil. A taky ji brávala do bazénu. Nevěděla jsem, že barevný umějí plavat.”

Bristow, celý rudý v obličeji, usilovně mrkal.

„Kdoví k čemu byla Lule dobrá,” pokračovala Tansy. „Musíš si ji přece pamatovat, Johne. Byla tlustá. Otrhaná a špinavá. Vypadala trochu jako mentálně zaostalá.”

„Já si…” zamumlal Bristow.

„To mluvíte o Rochelle?” zeptal se Strike.

„Jo, jo, myslím, že právě tak se jmenovala. V každém případě přišla i na pohřeb,” řekla Tansy. „Všimla jsem si jí. Seděla úplně vzadu.”

„Musíte ale mít na paměti,” obrátila se plnou silou svých tmavých očí na Strika, „že to celé je přísně mimo záznam. Chci tím jen říct, že si nemůžu dovolit, aby Freddie zjistil, že jsem s vámi mluvila. Nehodlám podruhé podstupovat všechnu tu novinářskou hrůzu. Účet, prosím,” vyštěkla po číšníkovi.

Když číšník přišel, předal účtenku beze slova Bristowovi.

Sestry se chystaly k odchodu, zářivě hnědé vlasy si střásly z ramen a oblékaly se do drahých kabátků, když vtom se otevřely dveře restaurace a dovnitř vešel vysoký štíhlý šedesátník v obleku, rozhlédl se a zamířil přímo k jejich stolu. Měl prošedivělé vlasy, vypadal elegantně, byl dokonale oblečený a v bleděmodrých očích se mu zračil jistý chlad. Jeho chůze byla rázná a cílevědomá.

„To je mi překvapení,” prohlásil klidně, když se zastavil mezi židlemi obou žen. Nikdo ze zbylých tří spolustolovníků neviděl muže přicházet a u všech tří Strike zaznamenal zčásti šok a zčásti cosi víc než nelibost, když ho spatřili. Tansy a Ursula na zlomek vteřiny ztuhly, Ursula přímo v pohybu, když si z kabelky vytahovala sluneční brýle.

Tansy se vzpamatovala jako první.

„Ahoj, Cypriane,” řekla a nastavila mu tvář k polibku. „Ano, je to moc milé překvapení!”

„Myslel jsem si, že jste šly na nákupy, miláčku, ne?” řekl k Ursule, přičemž manželku probodával očima, zatímco Tansy zdvořilostně políbil na obě tváře.

„Stavily jsme se tady na oběd, Cypriane,” odpověděla, ale zrudla při tom a Strike vycítil ve vzduchu těžko definovatelnou nevraživost.

Bledé oči staršího muže úmyslně minuly Strika a spočinuly na Bristowovi.

„Myslel jsem si, že tvůj rozvod vyřizuje Tony, ne?” zeptal se jí. „Ano,” řekla Tansy. „Tohle ale není pracovní oběd, Cypriane. Čistě společenský.”

Mrazivě se usmál.

„Tak v tom případě vás odtud doprovodím, milé dámy,” řekl.

Obě sestry se zběžně rozloučily s Bristowem, a aniž by věnovaly jediné slůvko Strikovi, nechaly se Ursuliným manželem pokorně odvést z restaurace. Když se za trojicí dovřely dveře, Strike se zeptal Bristowa:

„Co to mělo znamenat?”

„To byl Cyprian,” řekl Bristow. Zdálo se, že je rozrušený, a nervózně si pohrával s kreditní kartou a účtem. „Cyprian May. Ursulin manžel. Hlavní spolumajitel firmy. Nebude se mu líbit, že s vámi Tansy mluvila. Přemýšlím, jak se dozvěděl, že tady jsme. Pravděpodobně to dostal z Alison.”

„Proč by se mu nemělo líbit, že se mnou mluvila?”

„Tansy je jeho švagrová,” řekl Bristow a začal se oblékat do kabátu. „Nechce, aby ze sebe pořád dokola dělala kašpara, aspoň on to takhle vidí. Já asi dostanu pořádně přes koule za to, že jsem ji přemluvil, aby se s vámi setkala. Předpokládám, že už teď telefonuje strýci, aby si na mě stěžoval.”

Strike si všiml, že se Bristowovi třesou ruce.

Právník odjel v taxíku, kterého mu zavolal vrchní z restaurace. Strike se vydal z Cipriani pěšky a za chůze si uvolnil motýlek a natolik se ponořil do svých myšlenek, že ho ze zamyšlení vytrhlo až hlasité zahoukání auta, které přehlédl při přecházení Grosvenor Street.

S užitečnou připomínkou, že by mohl ohrozit vlastní bezpečnost, zamířil Strike k vybledlé stěně salonu krásy Elizabeth Arden Red Door, opřel se o ni stranou od proudících chodců, zapálil si a vytáhl mobilní telefon. Chvíli poslouchal a přetáčel záznam na různá místa, až se mu konečně podařilo najít onu část Tansyina nahraného svědectví, která se týkala okamžiků těsně předcházejících pádu Luly Landryové kolem jejího okna.

… do ložnice, uslyšela jsem křik. Ona, Lula, říkala: „Na to už je pozdě, už jsem to udělala,” a potom mužský hlas zakřičel: „Ty prolhaná děvko.” A pak… pak ji vyhodil z okna. Přímo jsem viděla, jak padá.

Rozeznal tiché cinknutí Bristowovy sklenice o desku stolu. Strike přetočil záznam zpátky a poslouchal znovu.

. říkala: „Na to už je pozdě, už jsem to udělala,” a potom mužský hlas zakřičel: „Ty prolhaná děvko.” A pak… pak ji vyhodil z okna. Přímo jsem viděla, jak padá.

Vybavil si, jak Tansy napodobovala mávající ruce Landryové, i hrůzu v její zkamenělé tváři, když ten pád předváděla. Zastrčil mobil zpátky do kapsy, vytáhl zápisník a začal si psát poznámky.

Strike už potkal bezpočet lhářů, dokázal je vycítit, a věděl až moc dobře, že Tansy k nim rozhodně patří. Nemohla slyšet to, co tvrdila, ze svého bytu. Policie tudíž z toho vyvodila, že to nemohla slyšet vůbec. Avšak oproti svému očekávání a navzdory skutečnosti, že veškeré důkazy, k nimž se až do této chvíle dobral, svědčily ve prospěch sebevraždy Luly Landryové, Strike zjišťoval, že v hloubi duše je přesvědčený o tom, že Tansy Bestiguiová opravdu věří, že tu hádku zaslechla těsně předtím, než Landryová spadla z balkonu. Byla to jediná část jejího vyprávění, která zněla autenticky a vrhala ostré světlo na prolhanost, jíž ho opentlila.

Strike se odlepil od stěny a vydal se na východ po Grosvenor Street, přičemž věnoval maloučko větší pozornost dopravě, ale v duchu si přitom vybavoval výraz Tansyiny tváře, barvu jejího hlasu, její charakteristická gesta, když mluvila o posledních okamžicích života Luly Landryové.

Proč by ale měla říkat pravdu v nejdůležitějším bodě a zaobalit ji do snadno vyvratitelných lží? Proč by měla lhát o tom, co právě dělala, když uslyšela křik z bytu Luly Landryové? Strike si vzpomněl na Adlera: „Lež by neměla žádný smysl, pokud by ovšem pravda nebyla nebezpečná.” Tansy dnes přišla kvůli tomu, aby se naposledy pokusila najít někoho, kdo by jí uvěřil a spolkl i všechny lži, na kterých trvala a do nichž své svědectví zaobalila.

Šel rychle, sotva si uvědomoval bodavou bolest v pravém koleni. Posléze zjistil, že prošel celou Maddox Street a vynořil se na Regent Street. Nedaleko se třepotaly červené markýzy hračkářství Hamleys a Strike si vzpomněl, že měl v úmyslu cestou zpátky do kanceláře koupit dárek svému synovci k blížícím se narozeninám.

Pestrobarevný, křiklavě blikající vír, do kterého vkročil, téměř neregistroval. Slepě bloudil z poschodí do poschodí, aniž si připouštěl pištivý smích, hukot létající helikoptéry na dálkové ovládání nebo kvičení vepříků na baterky, kteří mu v jednu chvíli zkřížili cestu. Asi po dvaceti minutách se nakonec zastavil u oddělení s vojáčky Jejího Veličenstva. Bez hnutí pozoroval vyrovnané řady miniaturních mořských flotil a parašutistů, ale v podstatě je nevnímal. Byl hluchý k šepotu rodičů, kteří se snažili vymanévrovat kolem něho své syny, příliš nesmělí na to, aby toho cizího, mohutného a do prázdna civícího chlapa pořádali, aby jim uhnul.

ČÁST TŘETÍ

Forsan et haec olim meminisse iuvabit.

Jednou i vzpomínka na to vás bude dojista těšit.

Publius Vergilius Maro: Aeneis, Kniha I

1

Ve středu se dalo do deště. Londýnské počasí: vlhké a šedivé, kdy staré město působí dojmem apatie. Bledé tváře pod černými deštníky, věčný pach vlhkého oblečení, vytrvalé noční bubnování do okna Strikovy kanceláře.

V Cornwallu měl déšť úplně jinou kvalitu. Strike vzpomínal, jak když se rozpršelo, bičoval déšť okenní tabulky v pokoji u tety Joan a strýce Teda během oněch několika měsíců, které v jejich úhledném domě provoněném květinami a pečením strávil, když chodil do vesnické školy v St Mawes. Podobné vzpomínky se mu vynořovaly v hlavě vždycky, když se měl setkat s Lucy.

Dešťové kapky vesele tančily na parapetech ještě i v pátek odpoledne, když na protější straně svého pracovního stolu Robin balila Jackova nového parašutistu a Strike jí vypisoval šek na částku za týdenní práci zkrácenou o provizi pro agenturu Rychlá řešení. Robin se chystala ten týden už na třetí „řádný” pohovor a v černém kostýmku vypadala pečlivě upravená, třpytivě medové vlasy měla stažené do malého drdolu.

„A je to,” řekli oba zároveň, když mu Robin přisunula přes stůl krásně zabalený dárek v papíru s malými kosmickými raketami a Strike jí podal šek.

„Mockrát díky,” řekl Strike. „Já dárky balit neumím.” „Doufám, že se mu bude líbit,” odpověděla a strčila si šek do černé kabelky.

„Snad jo. A hodně štěstí na tom pohovoru. Stojíte o tu práci?”

„No, tohle je docela dobrá příležitost. Personální oddělení v mediální poradenské agentuře ve West Endu,” odpověděla, ale nezněla zrovna nadšeně. „Užijte si tu oslavu. Uvidíme se v pondělí.”

Dobrovolně přijaté pokání, které spočívalo v tom, že chodil kouřit dolů na Denmark Street, bylo v ustavičném dešti jen o to protivnější. Strike postával minimálně chráněný ve dveřích domu, v němž měl svou kancelář, a ptal se sám sebe, kdy už se na ten zlozvyk vykašle a začne pracovat na své fyzičce, která ho opustila v časech bezproblémové solventnosti a domácího pohodlí. Najednou mu zazvonil mobil.

„Říkal jsem si, že byste možná rád věděl, že váš tip přinesl výsledky,” řekl Eric Wardle vítězoslavně. Strike slyšel zvuk motoru a hlasy mužů hovořících v pozadí.

„Rychlá práce,” okomentoval to Strike.

„Jo, moc jsme s tím neotáleli.”

„Znamená to, že tedy dostanu, co jsem chtěl?”

„Kvůli tomu právě volám. Dneska už je trochu pozdě, ale nechám vám to doručit hned v pondělí.”

„Mně by to vyhovovalo co nejdřív. Můžu se v kanceláři klidně zdržet.” Wardle se trochu urážlivě zasmál.

„Vy jste placenej od hodiny, ne? Myslel bych si, že se vám bude hodit, když to trochu natáhnete.”

„Dnes večer by se to hodilo víc. Můžete-li to sem dopravit během dnešního večera, postaráme se, aby se případné další tipy od toho mého starého kamaráda dostaly přednostně k vám.”

V krátké pauze, která následovala, Strike zaslechl, jak jeden z mužů ve Wardlově autě říká:

„… ta Fearneyho zatracená držka… ”

„Jo, tak dobře,” řekl Wardle. „Pošlu vám to ale až později. Zřejmě to nebude před sedmou. Budete tam ještě?”

„Určitě se zařídím, abych tady byl,” odpověděl Strike.

Spis dorazil o tři hodiny později, když jedl rybí prsty s hranolky z malého polystyrénového tácku na klíně a na přenosné televizi sledoval londýnské večerní zprávy. Kurýr zazvonil u venkovních dveří a Strike podepsal příjem objemného balíku odeslaného ze Scotland Yardu. Jakmile ho rozbalil, objevil se před ním tlustý šedivý šanon plný okopírovaných materiálů. Strike si svazek přenesl na pracovní stůl k Robin a začal se postupně seznamovat s jeho obsahem.

Byly zde protokoly z výpovědí všech, kteří se s Lulou Landryovou viděli poslední večer jejího života; zpráva o důkazech vzorků DNA odebraných v jejím bytě; ofotografované stránky z návštěvní knihy vedené bezpečnostní agenturou v Kentigern Gardens 18; podrobný seznam léků, které měla Lula předepsané kvůli maniodepresivní psychóze; pitevní zpráva; lékařská dokumentace z celého předchozího roku; záznamy hovorů z mobilního telefonu i pevné linky; a výtah z toho, co se našlo v modelčině laptopu. Rovněž zde bylo DVD, na které Wardle napsal: Bezpečnostní kamera, 2 Běžci.

DVD mechanika na Strikově bazarovém počítači nefungovala už od doby, kdy si ho pořídil. Strčil proto disk do kapsy kabátu pověšeného vedle skleněných dveří a pokračoval v prohlídce tištěných materiálů seřazených v kroužkové vazbě. Po ruce měl otevřený zápisník.

Venku za oknem se setmělo a ze stolní lampy dopadal kruh zlatého světla na jednotlivé stránky dokumentů, které Strike metodicky pročítal a které postupně vedly k závěru o sebevraždě. Tady, uprostřed výpovědí očesaných od zbytečných informací a zevrubně propracovaného časového sledu událostí, mezi okopírovanými štítky z lahviček léků nalezených ve skříňce v koupelně Luly Landryové vystopoval Strike pravdu, kterou tušil v jádru všech lží Tansy Bestiguiové.

Pitva prokázala, že se Lula zabila nárazem na silnici a že příčinou smrti byl zlomený vaz a vnitřní krvácení. Na horních částech paží měla několik modřin. Při pádu měla obutou pouze jednu botu. Fotografie mrtvého těla potvrzovaly prohlášení serveru LulaMyInspirationForeva, že se Landryová po příchodu domů z nočního klubu převlékla do jiného oblečení. Namísto šatů, které měla podle fotografií na sobě, když vcházela do budovy, měla mrtvola halenku pošitou flitry a kalhoty.

Strike otočil na měnící se výpovědi, které policii poskytla Tansy Bestiguiová: v první pouze tvrdila, že šla z ložnice na záchod; v druhé přidala, že otevřela okna v obývacím pokoji. Tvrdila, že Freddie byl celou tu dobu v posteli. Policie našla na plochém mramorovém okraji vany půl lajny kokainu a malý igelitový pytlíček s drogou ukrytý v krabičce s menstruačními tampony ve skříňce nad umyvadlem.

Freddieho výpověď potvrzovala, že v době, kdy Landryová spadla, spal a že ho probudil křik manželky. Řekl, že pospíchal do obývacího pokoje a přiběhl tam právě ve chvíli, kdy se Tansy kolem něho vyřítila z bytu jen ve spodním prádle. Připustil, že váza s růžemi, kterou poslal Maccovi a kterou rozbil nešikovný policista, byla zamýšlena jako gesto na přivítanou a pokus o seznámení; ano, napadlo ho, že by se Macc výborně hodil do jednoho thrilleru, který se chystá natáčet. Šok ze smrti Landryové bezpochyby způsobil, že zareagoval přemrštěně na zničený květinový dar. Původně věřil své ženě, když tvrdila, že zaslechla nahoře hádku; postupně nicméně přijal, byť zdráhavě, názor policie, že Tansyina verze svědčí spíš o konzumaci kokainu. Její drogová závislost působila v manželství nesmírné napětí a Freddie policii připustil, že věděl, že jeho žena tento stimulans pravidelně užívá, i když netušil, že má ten večer v bytě zásobu.

Bestigui dále vypověděl, že se s Landryovou nikdy vzájemně nenavštívili a že ani společný pobyt u Dickieho Carburyho (o kterém se policie zřejmě dozvěděla až při následující příležitosti, protože Freddie byl po první výpovědi opětovně vyslýchán) je nijak výrazně nesblížil. „Bavila se převážně s mladšími hosty a já jsem většinu víkendu strávil ve společnosti Dickieho, což je můj vrstevník.” Bestiguiova výpověď představovala nedobytnou skalní stěnu bez jediné horolezecké mačky.

Po pročtení policejního popisu událostí v bytě Bestiguiových si Strike učinil pár nových poznámek do zápisníku. Zajímala ho poloviční lajna kokainu na okraji vany a ještě víc se zajímal o těch pár vteřin poté, co Tansy zahlédla kolem okna padat tělo Luly Landryové zoufale máchající rukama. Mnohé bude pochopitelně záviset na dispozici bytu Bestiguiových (v šanonu nebyl žádný plánek ani náčrtek), ale Strika především zaujala jedna věc, která se v Tansyiných měnících se výpovědích důsledně opakovala: celou dobu trvala na tom, že její manžel byl v době, kdy Lula Landryová spadla z balkonu, v posteli a spal. Vzpomněl si, jak si zakryla tvář a předstírala, že si odhrnuje vlasy z čela, když na ni v tomto bodě zatlačil. Celkem vzato považoval Strike navzdory názoru policie to, kde přesně se manželé Bestiguiovi nacházeli v okamžiku, kdy Lula Landryová spadla z balkonu, za velice nejisté a zdaleka ne prokázané.

Pokračoval v systematickém pročítání svazku. Výpověď Evana Duffielda v mnoha ohledech souhlasila s Wardlovou verzí z druhé ruky. Připustil, že se pokusil své přítelkyni zabránit v odchodu z Uzi tím, že ji pevně chytil za paže. Vytrhla se mu a odešla. Krátce nato se vydal za ní. Byla zde jednovětá zmínka o vlčí masce, zformulovaná střízlivým jazykem policisty, který výslech vedl: „Když se chci vyhnout pozornosti fotografů, nosím obvykle na hlavě vlčí masku.” Stručná výpověď řidiče, který vezl Duffielda z Uzi, potvrzovala Duffieldovu verzi, podle níž zajel do Kentigern Gardens a pokračoval dál do d’Arblay Street, kde šofér svého pasažéra vysadil a odjel. Antipatie, kterou podle Wardla řidič vůči Duffieldovi pociťoval, nebyla policií v holém faktografickém podání připraveném k jeho podpisu nikde zmíněna.

Ve svazku byly ještě dvě další výpovědi podporující Duffieldova tvrzení: jedno od ženy, která prohlásila, že ho viděla jít po schodech do bytu jeho dealera, druhé od dealera Whycliffa samého. Strike si připomněl Wardlem vyjádřený názor, že by Whycliff mohl ve prospěch Duffielda lhát. Ženu z přízemí mohli podplatit v podstatě jakoukoli částkou. Zbytek svědků, kteří tvrdili, že Duffielda viděli pohybovat se v ulicích Londýna, mohl upřímně odpřisáhnout pouze to, že potkali muže ve vlčí masce.

Strike si zapálil cigaretu a znovu si přečetl Duffieldovu výpověď. Byl to muž s divokou povahou, který přiznal, že se pokusil přimět Lulu násilím, aby zůstala v klubu. Modřiny na pažích mrtvoly byly tudíž očividně jeho práce. Pokud si však s Whycliffem šlehli heroin, Strikovi bylo jasné, že pravděpodobnost, že by v takovém stavu dokázal nepozorovaně proniknout do domu v Kentigern Gardens 18 nebo se vybičovat do vražedné zuřivosti, se blížila nule. Strike důvěrně znal chování feťáků závislých na heroinu: v posledním squatu, ve kterém jeho matka bydlela, jich potkal spoustu. Droga doháněla ty, kteří jí propadli, k pasivitě a povolnosti; naprostý protiklad ukřičených, násilnických alkoholiků nebo vystresovaných, paranoidních uživatelů koksu. Strike poznal feťáky užívající všechny možné druhy drog, jak v armádě, tak mimo ni. Mediální glorifikace Duffieldovy závislosti ho znechucovala. Na heroinu nebylo nic přitažlivého a okouzlujícího. Strikova matka umřela na špinavé matraci v rohu pokoje a šest hodin si nikdo nevšiml, že je mrtvá.

Vstal, přešel přes místnost a otevřel potemnělé, deštěm zkropené okno, takže basové dunění z kavárny 12 Bar zesílilo nad běžnou úroveň. Pořád ještě s cigaretou v puse vyhlédl ven na Charing Cross Road třpytící se světly aut v kalužích, kde si za ústím Denmark Street vykračovali a občas vrávorali flamendři páteční noci. Kymácely se tam deštníky a nad hluk dopravy stoupal zvonivý smích. Kdy příště, napadlo Strika, si opět užije páteční večerní pivo s kamarády? Zdálo se mu, že ta představa náleží do úplně jiného vesmíru, do života, který už dávno nechal za sebou. Podivná prázdnota, v níž žil, kde jeho jediným opravdu lidským kontaktem byla Robin, nemohla pokračovat donekonečna, ale pořád ještě nebyl připravený znovu začít náležitý společenský život. Přišel o armádu, o Charlotte a o půlku nohy. Cítil potřebu napřed si pořádně zvyknout na toho člověka, který se z něho stal, než bude ochotný vystavit se lidské zvědavosti a soucitu. Jasně oranžový nedopalek cigarety odletěl do tmavé ulice, kde dohasl ve stružce dešťové vody. Strike stáhl okno, vrátil se k psacímu stolu a znovu si k sobě odhodlaně přisunul svazek.

Z výpovědi Derricka Wilsona se nedozvěděl nic, co by už nevěděl. V celém svazku nebyla jediná zmínka o Kieranu Kolovas-Jonesovi ani o jeho záhadném kusu modrého papíru. Se zájmem otočil na výpověď dvou žen, s nimiž Lula strávila poslední odpoledne, Ciary Porterové a Bryony Radfordové.

Vizážistka si vzpomínala, že Lula byla nadšená z blížícího se příjezdu Deebyho Macca. Porterová ale uvedla, že Landryová „nebyla ve své kůži”, že jí připadala „nervózní a skleslá” a že se odmítla bavit o tom, co ji rozhodilo. Výpověď Porterové poskytla Strikovi překvapivý detail, o kterém se mu dosud nikdo nezmínil. Modelka tvrdila, že se Landryová to odpoledne výslovně zmínila o svém záměru odkázat „všechno” bratrovi. Bylo to řečeno zcela bez kontextu, nicméně to budilo dojem, že dívka se očividně nacházela v patologickém rozpoložení.

Strike přemítal, proč se mu jeho klient nezmínil, že jeho sestra vyjádřila úmysl všechno mu odkázat. Bristow měl samozřejmě už svěřenský fond. Možná akvizice dalších obrovských finančních prostředků mu tak zřejmě nepřipadala tak významná, jak by připadala Strikovi, který v životě nezdědil ani penny.

Strike zívl, zapálil si další cigaretu, aby se udržel v bdělém stavu, a začal číst výpověď Luliny matky. Podle vlastního líčení byla lady Yvette Bristowová po operaci ospalá a necítila se dobře; nicméně trvala na tom, že její dcera byla „dokonale šťastná”, když za ní onoho dopoledne přišla na návštěvu, a že vyjadřovala pouze starost o zdravotní stav své matky a o její vyhlídky na uzdravení. Možná za to mohl úsečný styl policisty, který protokol psal bez jakýchkoli slovních nuancí, ale Strike ze vzpomínek lady Bristowové získal dojem, že Lulina matka si rozhodně nepřipouští, že by mohlo jít o vraždu. Aniž by se jí někdo ptal, sama vyjádřila názor, že Lula zemřela nešťastnou náhodou, že musela uklouznout a neúmyslně přepadnout přes zábradlí balkonu. „V noci koneckonců mrzlo,” dodala lady Bristowová.

Strike zběžně přelétl Bristowovu výpověď, která ve všech ohledech souhlasila s líčením, jež Strikovi přednesl osobně, a přikročil k výpovědi Tonyho Landryho, strýce Johna a Luly. Ten navštívil Yvettu Bristowovou ve stejné době jako Lula, tedy den před její smrtí, a prohlásil, že neteř mu připadala „normální”. Landry poté odjel do Oxfordu, kde se zúčastnil konference o mezinárodním vývoji v rodinném právu a přespal v hotelu Malmaison. Zpráva o jeho pobytu byla doplněna nějakými nesrozumitelnými poznámkami ohledně telefonických hovorů. Aby si to objasnil, otočil Strike na komentované seznamy telefonních hovorů.

V týdnu před svou smrtí Lula téměř nepoužívala pevnou linku a v den, kdy zemřela, vůbec ne. Z mobilu však za poslední den života uskutečnila celkem šestašedesát telefonátů. Jako prvnímu, v 9.15 ráno, zavolala Evanu Duffieldovi; v 9.35 pak Ciaře Porterové. Potom následovala několikahodinová pauza, ve které mobilem s nikým nemluvila, a potom v 13.21 začala ve vyloženém záchvatu šílenství telefonovat na dvě čísla, téměř střídavě na jedno a na druhé. Jedno patřilo Duffieldovi; druhé, podle kostrbatého rukopisu u prvního výskytu každého z čísel, Tonymu Landryovi. Znova a znova se snažila dovolat těmto dvěma mužům. Místy se vyskytla přibližně dvacetiminutová přestávka, během níž nikomu netelefonovala; pak se ale pustila do telefonování s obnovenou vervou, bezpochyby používala tlačítko „redial”. Všechno to frenetické volání, usuzoval Strike, se muselo odehrávat v době, kdy byla ve svém bytě s Bryony Radfordovou a Ciarou Porterovou, ale ani jedna z těch dvou žen se ve své výpovědi o žádném opakovaném telefonování nezmínila.

Strike otočil zpátky na výpověď Tonyho Landryho, která mu však neposkytla žádné vysvětlení, proč se s ním jeho neteř snažila tak usilovně spojit. Prohlásil, že během účasti na konferenci měl na mobilu vypnutý zvuk a až mnohem později zjistil, že mu to odpoledne neteř opakovaně telefonovala. Neměl tušení, co mohla chtít. Nezavolal jí a jako důvod uvedl, že v době, kdy zjistil, že s ním chtěla mluvit, už volat přestala, a tak si domyslel, jak se ukázalo, správně -, že už asi bude v nějakém nočním klubu.

Strike teď zíval každých pár minut. Napadlo ho, že si uvaří kávu, ale nedokázal k tomu sebrat energii. Chtěl už do postele, ale poháněný zvykem vždy dokončit načatou práci otočil na kopie listů návštěvní knihy vedené ochrankou domu, na kterých byly zaznamenány příchody a odchody návštěvníků v domě číslo 18 během dne, který předcházel smrti Luly Landryové. Pečlivé pročtení všech položek a podpisů v knize odhalilo, že Wilson nebyl při vedení záznamů zdaleka tak pečlivý, jak by si zřejmě jeho zaměstnavatelé přáli. Jak už Strikovi sdělil Wilson, pohyb obyvatel domu se v knize nezaznamenával, takže příchody a odchody Landryové a Bestiguiových chyběly. První záznam Wilson učinil v 9.10 při příchodu pošťáka; další v 9.22, to dorazila Donáška květin do bytu č. 2; a konečně v 9.50 Securibeíí. U záznamu kontrolora alarmů nebyl doplněný žádný čas odchodu.

Jinak to byl (jak Wilson říkal) klidný den. Ve 12.50 přišla Ciara Porterová, ve 13.20 Bryony Radfordová. Zatímco odchod Radfordové byl stvrzený jejím vlastnoručním podpisem v 16.40, Wilson sám doplnil příchod zaměstnanců z cateringové firmy v 19 hodin, odchod Ciary s Lulou v 19.15 a odchod cateringu ve 21.15.

Strika zklamalo, že policie okopírovala pouze stránku ze dne před smrtí Luly Landryové, protože doufal, že by na nějakém dřívějším záznamu třeba mohl najít příjmení nepolapitelné Rochelle.

Byla už skoro půlnoc, když obrátil pozornost k policejní zprávě o obsahu laptopu Luly Landryové. Zdálo se, že hledali především e-maily, které by mohly naznačovat sebevražedné nálady či úmysly, a v tomto ohledu nebyli úspěšní. Strike proletěl e-maily, které Landryová poslala a obdržela během posledních dvou týdnů svého života.

Bylo zvláštní, nicméně pravdivé, že bezpočet fotografií její nadpozemské krásy byl příčinou, proč bylo pro Strika nesmírně těžké uvěřit, že Landryová vůbec existovala. Všudypřítomnost její podoby ji zabstraktňovala, působila genericky, přestože tvář sama byla jedinečně krásná.

Avšak nyní před ním v zšeřelé kanceláři vystupoval z těch strohých černých písmenek na papíře, z gramaticky chybných zpráv plných překlepů, soukromých vtípků a přezdívek přízrak skutečné mrtvé dívky. Její e-maily mu poskytly to, co mu nedokázala dát záplava fotografií: vědomí hluboko v srdci spíš než v mozku, že na té zasněžené londýnské ulici skončil s roztříštěnou lebkou jeden skutečný lidský život, plný smíchu i pláče. Doufal, že při listování stránkami svazku zahlédne mihotavý stín vraha, ale místo toho se před ním vynořil přízrak samotné Luly, upřeně mu hleděl vstříc, jak to oběti násilí občas dělávají, skrz úlomky svých předčasně zmarněných životů.

Najednou chápal, proč John Bristow trval na tom, že jeho sestra nepřemýšlela o smrti. Dívka, která psala tato slova, se před ním vynořovala jako srdečná kamarádka, společenská, impulzivní, zaneprázdněná a plná radosti z vlastní existence; byla zapálená pro svou práci, jak řekl Bristow, nadšená vyhlídkou na výlet do Maroka.

Většinu e-mailů napsala módnímu návrháři Guyi Somému. Nebyly ničím zajímavé až na tón veselé důvěrnosti a jednu zmínku o jejím nejprapodivnějším přátelství:

Hele, nemohl bys pls vyrobit něco pro Rochelle k narozeninám?

Prosím, moc moc prosím. Zaplatím. Něco pěknýho (nebuď hnusnej).

Do 21. února, jo? Prosím prosím. Miluju tě. Kukačka

Strike si vzpomněl na tvrzení serveru LulaMyInspirationForeva, že Lula milovala Guye Somého „jako bratra”. Jeho policejní výpověď byla v celém svazku nejstručnější. Byl na týden v Japonsku a vrátil se domů tu noc, kdy zemřela. Strike věděl, že Somé bydlí nedaleko Kentigern Gardens, ale policie se podle všeho spokojila s jeho tvrzením, že po návratu domů šel rovnou spát. Už předtím Strike zaznamenal, že kdokoli, kdo by šel pěšky z Charles Street do Kentigern Gardens, přicházel by z opačné strany než kolem bezpečnostních kamer na Alderbrook Road.

Konečně zavřel svazek. Jak se pracně pohyboval po kanceláři, svlékal se, odkládal si protézu a rozkládal polní lehátko, nemyslel už na nic než na vlastní únavu. Usnul okamžitě, ukolébaný šumem dopravy, bubnujícími dešťovými kapkami a nesmrtelným dechem velkoměsta.

2

Na zahradě před Lucyiným domem v Bromley stála mohutná magnolie. Později na jaře pokryje celý trávník jakoby zmačkanými kapesníčky; teď v dubnu vypadala jako zpěněný bělostný mrak, okvětní lístky byly voskové jako tenké plátky dužiny kokosového ořechu. Strike byl v tomto domě na návštěvě jen několikrát, protože se raději scházel s Lucy co nejdál od jejího domova, kde většinou bývala neustále ztrápená, a taky se vyhýbal setkáním se svým švagrem, k němuž měl vztah spíš chladný než vlažný.

V lehkém vánku se nadnášely heliem plněné balonky přivázané ke vstupní brance. Když Strike kráčel po příkře se svažujícím chodníčku k domovním dveřím, s balíčkem, který mu Robin zabalila, pod paží, říkal si, že to bude mít už brzy za sebou.

„Kde máš Charlotte?” zaútočila okamžitě Lucy, malá blondýnka s kulatým obličejem, sotva otevřela dveře.

Chodba za jejími zády byla plná dalších zlatých balonků, tentokrát ve tvaru číslice sedm. Z jakési skryté oblasti domu se ozýval křik, který mohl vyjadřovat radostné vzrušení nebo palčivou bolest, a narušoval obvyklý předměstský klid.

„Musela jet na víkend do Ayru,” lhal Strike.

„Proč?” zeptala se Lucy a poodstoupila, aby ho vpustila dovnitř.

„Další krize její sestry. Kde je Jack?”

„Všichni jsou vzadu. Díkybohu přestalo pršet, jinak bychom je museli mít v domě,” řekla Lucy a vedla ho do zahrady za domem.

Našli jeho tři synovce pobíhat spolu s dvaceti dalšími kluky a děvčátky ve svátečním oblečení po obrovském zahradním trávníku. Všichni nadšeně ječeli při jakési hře, která spočívala v obíhání několika kriketových kolíků, na nichž byly izolepou přichycené obrázky všelijakého ovoce. V slabém předjarním slunci postávalo kolem pár dobrovolných pomocníků z řad rodičů, kteří popíjeli víno z plastikových pohárků, zatímco Lucyin manžel Greg obsluhoval hudební aparaturu na provizorním stolku. Lucy podala Strikovi pivo a pak téměř okamžitě odběhla, aby zvedla nejmladšího ze tří synů, který nešikovně spadl a zuřivě vřískal.

Strike po dětech nikdy netoužil. Byla to jedna z věcí, na nichž se odjakživa se Charlotte shodli, a jeden z důvodů, kvůli nimž se během let hroutily jiné vztahy. Lucy jeho postoj odsuzovala včetně důvodů, které uváděl. Okamžitě se pokaždé urazila, když začal vypočítávat životní cíle, které se tolik lišily od jejích, jako by útočil na její rozhodnutí a volby.

„Tak jak se vede, Corme?” pozdravil ho Greg, který předal ovládání hudby jinému tatínkovi. Strikův švagr pracoval jako stavební dozor a očividně si nikdy nebyl moc jistý, jak má se Strikem mluvit, takže se obvykle uchýlil ke kombinaci bodrosti a agresivity, což Strikovi lezlo na nervy. „Kde máš tu svou oslnivou Charlotte? Snad jste se zase nerozešli, co? Chachacha. Už to nestíhám sledovat.”

Jednu z holčiček někdo porazil na zem. Greg odspěchal pomoct jedné z matek vypořádat se s dalším přívalem slz a s oblečením ušpiněným od trávy. Hra se zvrhla v hlučný chaos. Konečně byl určen vítěz. Následovaly další slzy druhého v pořadí, kterého museli ztišit cenou útěchy z černého plastového pytle stojícího u záhonu hortenzií. Vzápětí bylo vyhlášeno druhé kolo stejné hry.

„Ahoj!” pozdravila Strika jakási matrona ve středních letech, která se mu blížila vstříc. „Vy musíte být Lucyin bratr!” „Jo,” odtušil.

„Slyšeli jsme, jak jste nešťastně přišel o tu nohu,” pokračovala a zadívala se dolů na jeho boty. „Lucy nám podávala průběžně zprávy. Sakra, člověk by si toho ani nevšiml, co? Dokonce jsem vás ani neviděla kulhat, když jste přišel. Není úžasné, co dneska ti doktoři dokážou? Určitě teď běháte rychleji než předtím!”

Možná si představovala, že má pod kalhotami protézu z karbonového vlákna jako nějaký paralympijský sportovec. Napil se ležáku a kysele se usmál.

„Je to pravda?” zeptala se ho a vrhla po něm zamilovaný pohled, v její tváři se najednou zračila bezostyšná zvědavost. „Jste skutečně syn Jonnyho Rokebyho?”

Nit trpělivosti, jejíž existenci si Strike nestačil uvědomit, se napnula přes kritický bod a praskla.

„To kdybych tak kurva věděl,” řekl. „Proč mu nezavoláte a nezeptáte se ho sama?”

Vypadala šokovaně. Po pár vteřinách od něho mlčky odešla. Viděl ji, jak hovoří s jinou ženou, která se po něm ohlíží. Spadlo další děcko a praštilo se do hlavy o kriketový kolík ozdobený obrovskou jahodou. Rozeřvalo se ohlušujícím jekotem. Zatímco se pozornost všech přítomných soustředila na čerstvé zranění, Strike se vytratil zpátky do domu.

Obývací pokoj skýtal nenáročné pohodlí, byla v něm béžová sedací souprava, nad krbem visela reprodukce nějakého impresionistického obrazu a na poličkách stály zarámované fotografie jeho tří synovců v lahvově zelených školních uniformách. Strike opatrně zavřel dveře před hlukem ze zahrady a vytáhl z kapsy DVD, které mu poslal Wardle, vložil je do přehrávače a zapnul televizi.

Na televizoru stála také fotografie, pořízená na Lucyiných třicátých narozeninách. Byl na ní Lucyin táta Rick se svou druhou ženou. Strike stál vzadu jako na všech skupinových fotografiích od svých pěti let. Tenkrát měl ještě obě nohy. Po boku mu stála Tracey, spolupracovnice z vojenské rozvědky a dívka, o které Lucy tajně doufala, že se s ní její bratr ožení. Tracey se posléze vdala za jednoho z jejich společných přátel a nedávno se jí narodila dcerka. Strike jí chtěl tenkrát poslat kytici, ale nějak se k tomu nedostal.

Zadíval se na obrazovku a stiskl „play”.

Zrnitý černobílý záznam začal okamžitě. Bílá ulice, husté chomáčky sněhu plující před okem kamery. Širokoúhlý záběr zobrazoval křižovatku Bellamy a Alderbrook Road.

Z pravé strany obrazovky do záběru vstoupil osamělý muž: vysoký, ruce zabořené hluboko v kapsách, navlečený do několika vrstev oblečení, s kapucí přes hlavu. Jeho obličej vypadal na černobílém záznamu zvláštně, šálil zrak. Strike měl chvíli dojem, že hledí na bělostnou bradu a čelisti a že horní část tváře zakrývá tmavá páska přes oči, než si rozumově uvědomil, že ve skutečnosti hledí na tmavou horní část tváře a bílý šátek zakrývající nos, ústa a bradu. Na mikině měl jakousi značku, možná rozmazané logo; jinak bylo jeho oblečení neidentifikovatelné.

Když se chodec přiblížil ke kameře, sklonil hlavu a zdálo se, že se dívá na kus papíru, který vytáhl z kapsy. Pár vteřin nato odbočil do Bellamy Road a ze záběru kamery zmizel. Digitální časomíra v pravém dolním rohu obrazovky ukazovala čas 01:39.

Film poskočil. Znovu se objevil týž zastřený pohled na stejnou křižovatku, očividně opuštěnou, stejné vločky těžkého sněhu zakrývaly výhled, ale tentokrát hodiny v rohu ukazovaly 02:12.

Do záběru prudce vběhli dva běžci. Ten v popředí byl zřejmě tentýž muž, který předtím odešel ze záběru kamery s bílou šálou přes ústa; utíkal s mocnými záběry dlouhých nohou a paží zpátky do Alderbrook Road. Druhý muž byl menší, subtilnější, rovněž s kapucí a v čepici. Strike si všiml sevřených tmavých pěstí, jak muž usilovně pádil za svým druhem, ale neustále na vyššího muže ztrácel. Pod pouliční lampou se náhle dostal do světla obrázek na jeho mikině; v půlce Alderbrook Road zničehonic prudce odbočil doleva do vedlejší ulice.

Strike si přehrál několikavteřinový záběr znovu a potom ještě jednou. Nepostřehl žádné známky komunikace mezi oběma běžci; žádnou známku, že by jeden na druhého volal nebo že by se po sobě ohlédli, když utíkali z dosahu kamery. Zdálo se, že je tam každý sám za sebe.

Přehrál si záznam počtvrté a po několika pokusech se mu ho podařilo zastavit ve zlomku vteřiny, kdy byl na okamžik osvětlený obrázek na mikině pomalejšího z obou mužů. S přivřenýma očima zíral do obrazovky a naklonil se blíž k rozmazanému obrazu. Asi po minutě upřeného zírání si byl téměř jistý, že rozluštil písmena „na”, ale další slovo, které podle něj začínalo „Joh”, se mu rozluštit nepodařilo.

Stiskl „play”, nechal film běžet a snažil se rozeznat, do které z ulic druhý muž odbočil. Třikrát ho Strike sledoval, jak se odpojil od svého společníka, a třebaže název ulice na obrazovce nemohl přečíst, věděl podle toho, co mu říkal Wardle, že to musí být Halliwell Street.

Policie se domnívala, že to, že se k prvnímu muži mimo kameru připojil jiný muž, snižuje pravděpodobnost, že jde o vraha. To ovšem vycházelo z předpokladu, že se ti dva skutečně znají. Strike musel připustit, že právě to, že je kamera zachytila společně v takovém počasí a v takové hodině, jak jednají téměř úplně stejně, opravdu naznačuje jejich spoluvinu.

Nechal záznam běžet dál a po dalším střihu sledoval téměř s úžasem vnitřek autobusu. Nastoupila nějaká dívka; kamera byla umístěna nad hlavou řidiče a její tvář byla v perspektivním zobrazení zdeformovaná a plná stínů, i když blond vlasy svázané do ohonu byly natolik výrazné, že je bylo možné snadno rozpoznat. Muž, který nastupoval za ní, silně připomínal, pokud to šlo s jistotou určit, mladíka, který se později vydal po Bellamy Street směrem ke Kentigern Gardens. Byl vysoký, s kapucí a bílým šátkem přes obličej, horní část tváře se ztrácela ve stínu.

Film se s trhnutím přesunul na Theobalds Road. Pokud ten, kdo kráčel rychle po ulici, byl stejný člověk, který nastoupil do autobusu, pak si mezitím sundal bílou šálu, i když postava i styl chůze ho silně připomínaly. Tentokrát, pomyslel si Strike, muž vědomě skláněl hlavu.

Záznam skončil prázdnou černou obrazovkou. Strike zůstal sedět a zíral na ni v hlubokém zamyšlení. Když se upamatoval, kde se nachází, mírně ho překvapilo, že kolem sebe má pestrobarevný, sluncem zalitý svět.

Vytáhl z kapsy mobil a zatelefonoval Johnu Bristowovi, ale dovolal se pouze do hlasové schránky. Zanechal mu vzkaz, že už viděl záznam z bezpečnostních kamer a pročetl si policejní vyšetřovací spis a že by se ho rád zeptal na několik dalších věcí, a jestli by tedy bylo možné setkat se s ním někdy během následujícího týdne.

Potom zavolal Derricku Wilsonovi, jehož telefon byl rovněž přesměrovaný do hlasové schránky, a Strike mu zopakoval svoji prosbu, jestli by si mohl přijít prohlédnout dům v Kentigern Gardens 18 zevnitř.

Strike odložil mobil zrovna ve chvíli, kdy se dveře do obýváku otevřely a dovnitř vklouzl Jack, prostřední z jeho synovců. Vypadal zadýchaně a vzrušeně.

„Slyšel jsem tě mluvit,” řekl Jack. Zavřel dveře se stejnou pečlivostí jako předtím jeho strýc.

„Nebudeš jim na zahradě chybět, Jacku?”

„Byl jsem čurat,” odpověděl synovec. „Strýčku Cormorane, přinesl jsi mi nějaký dárek?”

Strike, který nepustil zabalený dárek z ruky od svého příchodu, mu ho teď podal a sledoval, jak je Robinino pečlivě vyvedené dílo cupováno na kousky malými dychtivými prstíky.

„Hustý,” prohlásil Jack šťastně. „Voják.”

„Přesně tak,” potvrdil Strike.

„Má pušku a všecko ostatní.”

„Jo, to má.”

„Tys měl pušku, kdyžs byl voják?” zeptal se Jack a otáčel krabicí, aby si prohlédl obrázky jejího obsahu. „Já jsem měl dvě,” řekl Strike. „A máš je pořád u sebe?” „Ne, musel jsem je vrátit.” „Škoda,” odtušil Jack věcně.

„Neměl by sis hrát s ostatními venku?” zeptal se Strike, když se ze zahrady ozval výbuch nového křiku.

„Mně se nechce,” řekl Jack. „Můžu ho vyndat?” „Jo, jasně,” řekl Strike.

Zatímco Jack horečně trhal víko krabice, Strike vytáhl Wardlovo DVD z přehrávače a strčil si ho do kapsy. Potom pomohl Jackovi osvobodit plastikového parašutistu z řemínků, jimiž byl přichycený k vloženému kartonu, a připevnit mu do ruky zbraň.

O deset minut později je tam našla sedět Lucy. Jack střílel s vojákem zpoza pohovky a Strike předstíral, že dostal kulku do břicha.

„Panebože, Corme, to je jeho oslava, měl by si hrát s ostatními! Jacku, říkala jsem ti přece, že zatím nesmíš otvírat žádný dárky… seber to… ne, to musí zůstat tady… ne, Jacku, budeš si s tím moct hrát později… stejně už je pomalu čas na svačinu.”

Nervózní a podrážděná Lucy odvedla vzpouzejícího se syna z pokoje a na odchodu počastovala bratra zlověstným pohledem. Když Lucy sevřela rty, silně se podobala jejich tetě Joan, která přitom nebyla ani s jedním z nich pokrevně spřízněná.

Ta prchavá podoba probudila v Strikovi netypickou náladu ochotné spolupráce. Po celý zbytek večírku se choval, jak by to vyjádřila Lucy, vzorně, věnoval se především zklidňování vznikajících hádek mezi rozvášněnými dětmi a poté se zabarikádoval za provizorním bufetovým stolem plným želé a zmrzliny, kde byl v bezpečí před dotěrným zájmem lovících matek.

3

V neděli brzy ráno probudilo Strika zvonění mobilu, který se nabíjel na podlaze vedle polního lehátka. Volal mu Bristow. Zněl nervózně.

„Dostal jsem včera vaši zprávu, ale máma je na tom špatně a na dnešní odpoledne jsme nesehnali ošetřovatelku. Přijde sem za mnou Alison, aby mi dělala společnost. Mohli bychom se sejít zítra během přestávky na oběd, jestli máte čas? Pokročilo nějak vyšetřování?” dodal s nadějí v hlase.

„Trochu,” prohlásil Strike obezřetně. „Poslyšte, kde je notebook vaší sestry?”

„Ten je tady, u maminky v bytě. Proč?”

„Co byste říkal tomu, kdybych se do něho podíval?”

„V pořádku,” řekl Bristow. „Přinesu ho zítra s sebou, ano?”

Strike souhlasil, že to je dobrý nápad. Když mu Bristow sdělil název a adresu své oblíbené restaurace nedaleko kanceláře a zavěsil, Strike sáhl po cigaretách a chvíli ještě zůstal ležet. Kouřil a přemítal nad šablonou, kterou na stropě vytvořilo slunce pronikající žaluziemi, vychutnával si ticho a samotu, bez ječících dětí, Lucyiných pokusů vyslýchat ho přes ochraptělý křik těch nejmenších. Pocítil tak ke své poklidné kanceláři téměř vroucí vztah, típl cigaretu, vstal a přichystal se k pravidelné cestě do sprch studentského svazu Londýnské univerzity.

Po dalších pokusech se konečně v neděli večer dovolal Wilsonovi.

„Tenhle týden to nepůjde,” řekl Wilson. „Pan Bestigui je poslední dobou hodně doma. Musím taky myslet na svý zaměstnání, rozumíte. Zavolám vám, až se naskytne vhodná příležitost, ano?”

Strike uslyšel vzdálený bzučák.

„Vy jste teď v práci?” zvolal Strike dřív, než Wilson stačil zavěsit. Slyšel, jak hlídač říká mimo sluchátko: „(Jen se mi tady podepiš, kámo.) Cože?” dodal nahlas ke Strikovi.

„Jestli tam zrovna jste, mohl byste se mi podívat do návštěvní knihy, jak se jmenuje ta kamarádka, která občas chodila k Lule na návštěvu?”

„Jaká kamarádka?” zeptal se Wilson. „(Jo, díky, nashle.)”

„Ta dívka, o které mluvil Kieran. Kamarádka z odvykačky. Rochelle. Potřeboval bych její příjmení.”

„Jo tahleta, no jo,” odtušil Wilson. „Jo, podívám se vám na to a cinku v…”

„Nemohl byste se aspoň narychlo podívat hned?”

Slyšel, jak si Wilson vzdychl.

„Jo, tak dobře. Počkejte.”

Neurčité zvuky nějakého pohybu, lupání a šoupání, potom rychlé listování stránkami. Během čekání si Strike na obrazovce počítače prohlížel nejrůznější kousky oblečení, jež navrhl Guy Somé.

„Jo, tady je,” ozval se mu do ucha Wilsonův hlas. „Jmenuje se Rochelle… nemůžu to přečíst… vypadá to jako Onifadeová.”

„Nemohl byste to hláskovat?”

Wilson mu jméno odhláskoval a Strike si je zapsal.

„Kdy tam byla naposled, Derricku?”

„Už dávno, začátkem listopadu,” řekl Wilson. „(Jo, dobrý večer.) Já už teď musím jít.”

Položil sluchátko do Strikových díků a detektiv se vrátil ke své plechovce Tennent’s a k rozjímání nad moderním oblečením podle Guye Somého, obzvlášť nad mikinou se zipem, kapucí a se stylizovaným GS vyšitým zlatým písmem na levé horní straně. Logo bylo výrazné na veškerém konfekčním oblečení z oddělení pánské módy na návrhářově webové stránce. Strikovi nebyl úplně jasný výraz „konfekční”; zdálo se, že by to mělo být zřejmé, ale ať už ten termín měl jakýkoli další význam, především to znamenalo „levnější”. Druhý oddíl webových stránek, nazvaný prostě „Guy Somé”, obsahoval oblečení, které se běžně prodávalo i za několik tisíc liber. Navzdory veškerému Robininu úsilí přecházel návrhář těch výstředních obleků, uzounkých pletených kravat, minišatiček pošitých střípky zrcadel nebo kožených klobouků s promáčknutým dýnkem veškeré žádosti o rozhovor ohledně úmrtí své nejoblíbenější modelky naprostým mlčením.

4

Ty si asi myslíš že ti chci kurva jenom nějak ublížit ale to se pleteš ty píčo já si pro tebe dojdu já ti kurva věřil a tys mi kurva tohle proved. Nacpu ti kurva toho tvýho ptáka do krku a najdou tě udušenýho vlastním čurákem. A až to s tebou skoncuju nepozná tě ani vlastní matka jak já tě kurva zabiju Striku protože seš obyčejnej hajzl

„Dneska je venku pěkně.”

„Přečetl byste si to? Prosím?”

Bylo pondělí ráno a Strike se právě vrátil z ranní cigarety na prosluněné ulici a po krátkém pokecu s dívkou z obchodu s muzikou přes ulici. Robin už měla zase rozpuštěné vlasy, patrně dnes neměla žádné pohovory. Tato dedukce spolu s účinky sluníčka, které vysvitlo po ranním dešti, přispěla k tomu, že se Strikovi prudce zvedla nálada. Robin nicméně vypadala rozrušeně, stála za pracovním stolem a v natažené ruce držela růžový dopisní papír ozdobený obvyklými koťátky.

„Nedá si pokoj, co?”

Strike si vzal dopis a celý si ho přečetl s rozšklebenou tváří.

„Nechápu, proč to neohlásíte na policii,” řekla Robin. „To, co říká, že vám chce udělat.”

„Prostě to založte,” řekl Strike přezíravě, pohodil dopis na stůl a prohrabal se zbytkem ubohé hromádky pošty.

„Jistě, dobře, ale to není všechno,” řekla Robin, zjevně otrávená jeho přístupem. „Před chvílí volali z Rychlých řešení.”

„Jo? Co chtěli?”

„Ptali se po mně,” řekla Robin. „Očividně mají podezření, že u vás pořád pracuju.”

„A co jste jim řekla?”

„Vydávala jsem se za někoho jiného.”

„To jste pohotová. Za koho jste se vydávala?”

„Představila jsem se jako Annabel.”

„Když si mají lidi okamžitě vymyslet nějaké falešné jméno, většinou si vyberou nějaké, co začíná na A, věděla jste to?” „Ale co když sem někoho pošlou na kontrolu?”

„No a?”

„K soudu poženou vás a budou od vás chtít peníze, ode mě ne! Přinutí vás zaplatit ušlý zisk!”

Usmál se nad její upřímnou úzkostí, že bude muset zaplatit peníze, které si nemůže dovolit. Původně měl v úmyslu ji požádat, aby znovu zatelefonovala do kanceláře Freddieho Bestiguiho a pustila se přes internetové telefonní seznamy do hledání tety Rochelle Onifadeové v Kilburnu. Místo toho teď řekl:

„Tak fajn, vyklidíme kancelář. Já si jdu dopoledne před schůzkou s Bristowem prohlédnout jeden obchod, který se jmenuje Vashti. Možná by vypadalo přirozeněji, kdybychom tam šli spolu.”

„Vashti? Ten butik?” vyhrkla Robin.

„Jo. Takže vy ho znáte?”

Teď bylo na Robin, aby se usmála. Čítala o tom módním obchodě v časopisech: symbolizoval pro ni kouzlo Londýna; místo, kde redaktorky módních rubrik vyhledávají skvostné kusy oblečení, které předvádějí svým čtenářkám, kousky, které by přišly na Robinin půlroční plat.

„Vím o něm,” řekla.

Sundal z věšáku její nepromokavý kabát a podal jí ho.

„Budeme předstírat, že jste moje sestra, Annabel. Třeba byste mi mohla pomoct vybrat dárek pro mou ženu.”

„O co jde tomu člověku, co vám vyhrožuje smrtí?” zeptala se Robin, když vedle sebe seděli v metru. „Kdo je to?”

Potlačila v sobě zvědavost na Jonnyho Rokebyho i na tu tmavovlasou krasavici, která vyběhla z domu, ve kterém sídlila Strikova kancelář, první den při jejím nástupu do práce, a nikdy se nezmínili ani o polním lehátku; určitě ale má právo zeptat se na výhrůžky smrtí. Koneckonců je to ona, kdo otevřel tři růžové obálky a musel číst ty nepříjemné agresivní výlevy naškrábané mezi dovádivými koťaty. Strike se na ně nikdy ani nepodíval.

„Jmenuje se Brian Mathers,” řekl Strike. „Přišel za mnou loni v červnu, protože si myslel, že je mu manželka nevěrná. Chtěl ji nechat sledovat, tak jsem si ji vzal na měsíc do parády. Úplně obyčejná ženská: nevýrazná, neelegantní, špatný účes; pracovala v účtárně velkého obchodu s koberci. Pracovní dny trávila v těsné kancelářičce s třemi kolegyněmi, každý čtvrtek chodila na bingo, týdenní nákupy dělala vždy v pátek v Tesku a v sobotu chodili s manželem do místního Rotary Clubu.”

„Kdy mu podle něho byla nevěrná?” zeptala se Robin.

Jejich matné odrazy se pohupovaly v neprůhledné tmě za oknem. V ostrém zářivkovém světle ze stropu vagonu vypadala Robin starší, ale nadpozemsky krásná, a Strike drsnější, ošklivější.

„Ve čtvrtek večer.”

„A byla?”

„Ne, opravdu chodila na bingo se svou kamarádkou Maggie, ale každý ze čtyř čtvrtků, co jsem ji sledoval, úmyslně přišla domů pozdě. Když se rozloučila s Maggie, jezdila vždycky chvíli bezcílně autem. Jednou šla v noci do hospody a dala si tam sama tomatový džus, seděla v rohu a vypadala plaše a ostýchavě. Jindy čekala tři čtvrtě hodiny v autě za rohem, než zajela do jejich ulice.”

„Proč?” zeptala se Robin do rachotu vlaku projíždějícího dlouhým černým tunelem.

„No, to je právě ta otázka, že? Chtěla si něco dokázat? Chtěla ho dožrat? Dělala si z něho legraci? Trestala ho? Snažila se do jejich jednotvárného manželství vnést trochu vzrušení? Každý čtvrtek, jen malá porce nijak nevysvětleného času.

On je to zmetek a nervák a tu návnadu spolkl i s navijákem. Dohánělo ho to k šílenství. Byl si jistý, že se jednou týdně schází s milencem a že její kamarádka Maggie ji kryje. Pokusil se ji sledovat sám, ale byl přesvědčený, že šla tenkrát na bingo, protože věděla, že ji špehuje.”

„Takže jste mu řekl pravdu?”

„Jo, řekl. Nevěřil mi. Strašně se rozčílil a začal řvát, vykřikoval, že se všichni proti němu spikli. Odmítl mi zaplatit fakturu.

Bál jsem se, že to skončí tak, že jí fyzicky ublíží, a v tu chvíli jsem udělal velkou chybu. Zatelefonoval jsem jí a oznámil jí, že si mě zaplatil, abych ji sledoval, že vím, co ona dělá, a že její manžel je na pokraji nervového zhroucení. Aby byla ve vlastním zájmu opatrná a radši ho dál nedráždila. Neřekla ani slovo, prostě ukončila hovor.

Jenže on jí pravidelně kontroloval mobil. Uviděl moje číslo a učinil si z toho jednoznačný závěr.”

„Že jste jí řekl, že si vás najal k jejímu sledování?”

„Ne že jsem se nechal svést jejím půvabem a že jsem její nový milenec.”

Robin si přitiskla obě dlaně k ústům. Strike se rozesmál.

„Máte většinou trochu praštěné klienty?” zeptala se Robin, když opět odtáhla ruce od úst.

„Tenhle tedy je, ale většinou jsou jen vystresovaní.”

„Přemýšlela jsem o Johnu Bristowovi,” řekla Robin váhavě. „Jeho přítelkyně si myslí, že si něco namlouvá. A vy jste si myslel, že by možná mohl být trochu… rozumíte… ne snad?” zeptala se. „Slyšely jsme všechno,” dodala trochu zahanbeně, „přes dveře. Ty řeči o salonních psycholozích.”

„Přesně tak,” řekl Strike. „No ale… možná jsem to přehodnotil.”

„Jak to myslíte?” zeptala se Robin a jasné šedomodré oči se jí rozšířily. Vlak škubavě zastavoval, kolem oken ubíhaly postavy a každým okamžikem byly méně rozmazané. „Myslíte. říkáte, že není. že by mohl mít pravdu… že by opravdu mohl existovat…?”

„Tady vystupujeme.”

Bíle natřená fasáda butiku, který hledali, se nacházela na jednom z nejdražších míst v Londýně, v Conduit Street, nedaleko křižovatky s New Bond Street. Podle Strika jeho pestrobarevné výklady ukazovaly naprostý chaos životních zbytečností. Byly tam polštářky obšité korálky a voňavé svíčky v stříbrných kalíšcích; kusy umělecky naaranžovaného šifonu; křiklavě barevné pláště na anonymně vyhlížejících figurínách; objemné kabelky pyšnící se okázalou ošklivostí; to všechno se rozkládalo na popartovém pozadí ve vtíravé oslavě konzumu, která mu dráždila sítnici i duši. Uměl si zde představit Tansy Bestiguiovou a Ursulu Mayovou, jak zkušeným okem zkoumají cedulky s cenami, vybírají si s neradostným odhodláním pytlovité tašky z krokodýlí kůže za čtyřciferné ceny, aby svými penězi zhodnotily svá manželství bez lásky.

Robin vedle něho rovněž zírala do výlohy, ale sotva vnímala, na co se dívá. To ráno, když byl Strike dole kouřit, jí telefonovali nabídku na zaměstnání, krátce předtím, než zavolali z agentury Rychlá řešení. Když se zamyslela nad tou nabídkou, o jejímž přijetí či odmítnutí se musí rozhodnout do dvou dnů, pocítila pokaždé dole v břichu bodnutí jakéhosi prudkého dojetí, o němž se snažila samu sebe přesvědčit, že jde o radost, ale měla stále silnější podezření, že ve skutečnosti je to strach.

Měla by tu práci vzít. Mnohé pro to hovořilo. Plat byl přesně takový, o jaký by měla podle domluvy s Matthewem usilovat. Elegantní kanceláře se nacházely na dobrém místě v centru West Endu. Budou moct s Matthewem spolu chodit na oběd. Pracovní trh stagnuje. Měla by mít radost.

„Jak dopadl váš páteční pohovor?” zeptal se Strike a přimhouřenýma očima zaostřil na flitry pošitý kabát, který mu připadal oplzle nehezký.

„Myslím, že docela dobře,” odpověděla Robin mlhavě.

Vzpomněla si, jaké vzrušení pocítila před malou chvílí, když Strike naznačil, že by nakonec přece jen mohl existovat nějaký vrah. Myslel to vážně? Robin si všimla, že Strike teď upřeně a soustředěně sleduje tretky nahromaděné za výkladem, jako by snad z nich mohl vyčíst cosi důležitého, což dozajista byla (na kratičký okamžik viděla Matthewovýma očima a přemýšlela Matthewovým hlasem) póza, kterou zaujal na efekt nebo z potřeby se předvádět. Matthew neustále dělal narážky, že Strike je svým způsobem šarlatán. Jako by měl pocit, že soukromý detektiv je nepravděpodobné, za vlasy přitažené povolání, něco jako kosmonaut nebo krotitel lvů; skuteční lidé nic takového nedělají.

Robin si uvědomila, že pokud přijme nabízené zaměstnání v personálním oddělení, možná se nikdy nedozví (pokud to jednoho dne nezahlédne ve zprávách), jak tohle vyšetřování dopadlo. Dokazovat, řešit, stíhat, chránit: to všechno byly věci, které stály za to; důležité a fascinující. Robin věděla, že ji Matthew kvůli takovému uvažování pokládá za trochu dětinskou a naivní, ale ona si nemohla pomoct.

Strike se otočil k výloze Vashti zády a sledoval cosi v New Bond Street. Robin viděla, že má pohled upřený na válcovitou, rudou poštovní schránku stojící před obchodem s obuví a galanterií Russell and Bromley, jejíž temná obdélníková ústa se na ně potměšile šklebila přes ulici.

„Tak jo, jdeme,” řekl Strike, když se otočil zpátky k ní. „Nezapomeňte, že jste moje sestra a že jdeme nakupovat pro mou ženu.”

„Co ale jdeme skutečně zjistit?”

„Co tady vyváděla Lula Landryová se svou kamarádkou Rochelle Onifadeovou v ten den, kdy Landryová umřela. Setkaly se tady na čtvrt hodiny a pak se rozešly. Moc velkou naději nemám; je to už tři měsíce a prodavačky si nemusely ničeho všimnout. Za zkoušku ale nic nedáme.”

Přízemí Vashti bylo zasvěcené obchodu s oblečením. Cedule ukazující šipkou vzhůru po dřevěném schodišti oznamovala, že v patře zákazník najde kavárnu a „životní styl”. Šaty na stojanech z lesklé oceli se prohrabovalo několik žen. Všechny byly štíhlé a opálené, s dlouhými, umytými a čerstvě vyfoukanými vlasy. Prodavačky tvořily různorodou partu, vesměs byly výstředně oblečené a stejně výstředně učesané. Jedna měla na sobě tutu a síťované punčochy; zrovna aranžovala výlohu klobouků.

K Strikovu překvapení si to Robin odvážně namířila právě k této dívce.

„Zdravím,” prohlásila zvesela. „V prostřední výloze máte úžasný kabát s flitry. Mohla bych si ho vyzkoušet?”

Prodavačka měla na sobě hřívu načechraných bílých vlasů, které připomínaly cukrovou vatu, nevkusně namalované oči a žádné obočí.

„Jasně, žádnej problém,” odpověděla.

Jak se však záhy ukázalo, mýlila se: dostat kabát z výlohy bylo velice problematické. Kabát musely sundat z figuríny, která ho měla na sobě, a zbavit ho elektronické visačky; ještě ani po deseti minutách se kabát neobjevil a původně oslovená prodavačka si přivolala do výkladu na pomoc dvě kolegyně. Robin se mezitím procházela po obchodě, aniž by mluvila se Strikem, vybírala si nejrůznější šaty a opasky. Když jí přinesly z výlohy kabát s flitry, všechny tři prodavačky, které se na jeho vyproštění podílely, působily dojmem, jako by právě investovaly do jeho budoucnosti, a všechny doprovodily Robin do zkušební kabinky. Jedna se nabídla, že jí ponese hromadu věcí, které si mezitím vybrala, a druhé dvě nesly kabát.

Kabinky se shrnovacími závěsy sestávaly z železné konstrukce, přes kterou bylo natažené těžké, krémově bílé hedvábí, takže se uvnitř člověk cítil jako ve stanu. Strike se postavil tak blízko, aby slyšel, co se uvnitř děje, a připadalo mu, že teprve nyní začíná doceňovat celou šíři talentů své dočasné sekretářky.

Robin si s sebou do kabinky nabrala zboží přinejmenším za deset tisíc liber, polovinu z toho stál kabát s flitry z výlohy. V životě by v sobě nenašla drzost, aby něco takového provedla za normálních okolností, ale dnes ráno v sobě objevila něco nového: lehkomyslnost a schopnost předstírat odvahu. Potřebovala cosi dokázat sobě i Matthewovi, a dokonce i Strikovi. Tři prodavačky se kolem ní točily, rozvěšovaly šaty a uhlazovaly záhyby na kabátě a Robin se nijak nestyděla, že by si nemohla dovolit ani ten nejlevnější z opasků, které teď měla přes předloktí přehozené zrzka s tetováním na obou pažích, a že ani jedna z těch dívek nikdy neobdrží provizi, o kterou bezpochyby soupeřily. Prodavačce s růžovými vlasy dokonce dovolila, aby šla najít zlaté sako, o kterém Robin ujistila, že jí bude náramně slušet a výborně se bude hodit k zeleným šatům, které si vybrala.

Robin byla vyšší než všechny přítomné prodavačky, a když vyměnila svůj trenčkot za kabát plný flitrů, dívky úžasem vzdychaly a nadšeně jí lichotily.

„Musím se v tom ukázat bratrovi,” řekla jim, když se kritickým okem zhlédla v zrcadle. „Není to pro mě, víte, bude to pro jeho ženu.”

A vyšla zpoza závěsu kabinky s třemi prodavačkami v patách. Když se odvážně otočila s dotazem na Strika, všechny bohaté dívky u stojanů s oblečením se otočily a upřeně Robin pozorovaly přimhouřenýma očima.

„Co myslíš?”

Strike musel připustit, že kabát, který pokládal za ohavný, vypadá na Robin mnohem líp než na figuríně. Zatočila se před ním na místě a kabát se zatřpytil jako kůže ještěrky.

„Vypadá to dobře,” řekl mužsky obezřetně a prodavačky se shovívavě usmívaly. „Jo, je to docela pěkný. Na kolik to přijde?”

„Na tvý poměry to zase tak drahý není,” řekla Robin se spikleneckým mrknutím ke svým pomocnicím. „Sandře se to bude líbit,” prohlásila odhodlaně a zaskočený Strike se zašklebil. „A jsou to přece její čtyřicátiny.”

„To bude moct nosit úplně ke všemu,” ujistila dychtivě Strika dívka s cukrovou vatou na hlavě. „Naprosto univerzální.”

„Tak fajn, ještě si vyzkouším ty šaty od Cavalliho,” řekla Robin rozmarně a zamířila zpátky do kabinky.

„Sandra mi řekla, abych šla s ním,” povídala třem prodavačkám, když jí pomáhaly z kabátu a rozepínaly šaty, na které si ukázala. „Abych ho pohlídala, aby zase neudělal nějakou pitomou chybu. Ke třicátinám jí koupil ty nejošklivější náušnice na světě, stály hotovej majlant a Sandra je od tý doby ani jednou nevytáhla ze sejfu.”

Robin netušila, kde se v ní ta invence bere; cítila inspiraci. Shodila ze sebe halenku a sukni a nasoukala se do přiléhavých, jedovatě zelených šatů. Když o ní mluvila, začala jí Sandra připadat docela skutečná: trochu rozmazlená, trochu znuděná, svěřující se své švagrové nad sklenkou vína, že její bratr (bankéř, říkala si Robin, třebaže Strike ve skutečnosti příliš nenaplňoval její představu bankéře) nemá vůbec vkus.

„Takže mi povídá: vezmi ho do Vashti a trochu mu provětrej peněženku. Jo, tyhle jsou pěkný.”

Byly víc než pěkné. Robin zírala na svůj obraz v zrcadle; v životě na sobě ještě neměla nic tak nádherného. Zelené šaty byly tak kouzelně vymyšlené, že jí zúžily pas téměř do neviditelnosti, vysoustružily jí postavu do elegantních křivek, protáhly jí bledou šíji. Byla najednou hadovitá bohyně v třpytivě zeleném oparu a prodavačky si mezi sebou zbožně šeptaly a uznale vzdychaly.

„Kolik stojí?” zeptala se Robin rusovlásky.

„Dva tisíce osm set devadesát devět,” řekla dívka.

„To pro něho nic není,” prohlásila Robin ležérně a protáhla se skrze závěsy, aby se ukázala Strikovi, kterého našly, jak zkoumá hromádku rukavic na kulatém stolku.

Jeho stručný komentář k zeleným šatům zněl: „Jo.” Skoro se na ni nepodíval.

„No, možná to není zrovna Sandřina barva,” řekla Robin s nenadálým pocitem trapnosti; Strike koneckonců nebyl její bratr ani její přítel; možná zašla v té své kreativitě trochu moc daleko, když se před ním předvádí v šatech, které jí tak vyzývavě obepínají tělo. Vrátila se do kabinky.

Svlečená opět do podprsenky a kalhotek prohlásila:

„Když tady byla Sandra naposledy, viděla u vás v kavárně Lulu Landryovou. Sandra říkala, že ve skutečnosti vypadala naprosto senzačně. Ještě líp než na fotkách.”

„To jo, to vypadala,” souhlasila dívka s růžovými vlasy, jež si k ňadrům tiskla zlaté sako, které přinesla. „Ona k nám chodila často, vídaly jsme ji co týden. Chcete si to vyzkoušet?”

„Byla tu i ten den, co umřela,” řekla dívka s cukrovou vatou a pomáhala Robin vsoukat se do zlatého sáčka. „Vlastě přesně v týhle kabince, právě tady.”

„Opravdu?” odtušila Robin.

„Asi to nezapnete přes prsa, ale rozepnutý to vypadá úžasně,” řekla zrzka.

„Ne, to nebude dobré, Sandra je trochu silnější než já,” řekla Robin a bezcitně tak obětovala postavu své fiktivní švagrové. „Vyzkouším si ty černé šaty. Říkala jste, že Lula tady byla ten den, co umřela?”

„Už jo,” odpověděla dívka s růžovými vlasy. „Bylo to tak smutný, tak strašně smutný. To tys ji tenkrát slyšela, Mel, že ano?”

Potetovaná rusovláska, která držela v rukou černé šaty zdobené krajkou, cosi neurčitě zabručela. Robin ji viděla v zrcadle a bylo jí zřejmé, že zrzka neprojevuje žádné velké nadšení mluvit o tom, co úmyslně nebo nechtíc zaslechla.

„Mluvila přece s Duffieldem, viď, Mel?” pobídla ji upovídaná dívka s růžovými vlasy.

Robin si všimla, že se Mel mračí. Měla pocit, že navzdory tetování může být Mel docela dobře vedoucí druhých dvou dívek. Jako by diskrétnost vůči tomu, co se odehraje v těchto stáncích z krémově bílého hedvábí, byla součástí její práce, zatímco druhé dvě překypovaly touhou podělit se o pár drbů, obzvlášť se ženou, která podle všeho byla celá žhavá, aby u nich utratila peníze svého bohatého bratra.

„To asi nejde neslyšet, co se v těchhle kabinkách povídá, jako kdyby stál člověk vedle stanu,” podotkla Robin trochu napjatě, a soukala se přitom do černých krajkových šatů za společného úsilí všech tří prodavaček.

Mel maloučko roztála.

„Jo, to fakt nejde. A jakmile sem dovnitř lidi přijdou, většinou si začnou pouštět pusu na špacír a říkají, co je napadne. Člověk zkrátka skrz tu látku všechno slyší, s tím se nedá nic dělat,” řekla a ukázala přitom na tuhý závěs ze surového hedvábí.

Robin, stažená teď v šatech z krajky a kůže jako ve svěrací kazajce, zalapala po dechu a vypravila ze sebe:

„Člověk by si myslel, že taková Lula Landryová bude trochu opatrnější, když ji všude, kamkoli se hnula, pronásledovali novináři.”

„To jo,” řekla rusovláska, „taky bych si myslela. Já teda nikdy nic z toho, co náhodou zaslechnu, nikomu neříkám, ale jsou lidi, co by mohli.”

Navzdory tomu, že se zrzka očividně dělí o všechno, co zaslechne, minimálně se svými kolegyněmi, Robin ocenila tak vzácný smysl pro slušnost.

„Policii jste to ale říct musely, ne?” řekla, uhladila si těsné šaty a sbírala síly, aby zatáhla zip.

„Tady policie vůbec nebyla,” řekla dívka s vlasy jako cukrová vata s lítostí v hlase. „Říkala jsem Mel, že by se jim měla přihlásit a říct jim, co slyšela, ale ona nechtěla.”

„Vždyť o nic nešlo,” řekla rychle Mel. „Stejně by to nemělo žádný význam. Přece tam nebyl, ne? To se prokázalo.”

Strike se pohnul k hedvábnému závěsu, co nejblíž se odvážil, aby nevzbudil podezíravé pohledy zákaznic a zbývajících prodavaček.

Uvnitř kabinky růžovovlasá dívka zápolila se zipem. Robinin hrudník pomalu stlačoval umně skrytý korzet vyztužený kosticemi. Naslouchajícího Strika zaskočilo, že další otázku položila téměř se zaúpěním.

„Chcete říct, že Evan Duffield nebyl v jejím bytě v době, kdy umřela?”

„Jo,” řekla Mel. „Takže nezáleží na tom, co mu předtím řekla, ne? On tam nebyl.”

Všechny čtyři ženy chvíli zvažovaly Robinin obraz v zrcadle.

„Obávám se,” řekla Robin a pozorovala přitom, jak dvě třetiny ňader má zmáčknuté naplacato škrtící látkou, zatímco jejich horní část jí přetéká z výstřihu, „že do těch by se Sandra nevešla. Ale nemyslíte si,” pokračovala, když začala svobodněji dýchat, protože jí dívka s vlasy z cukrové vaty rozepla zip, „že jste měla policii oznámit, co Lula říkala, a nechat už na nich, aby rozhodli, jestli to bylo důležité?”

„Přesně to jsem říkala, Mel, že jo?” vykřikla dívka s růžovými vlasy. „Říkala jsem jí to.”

Mel se ihned začala bránit.

„Ale on tam přece nebyl! Nešel do jejího bytu! Musel jí říct, že má na práci něco jiného a že se s ní ten večer nechce vidět, protože mu říkala: ,Tak přijď potom, počkám na tebe. Stejně asi nepřijdu domů před jednou. Tak přijď, prosím tě, přijď.’ Jako by ho prosila. Ale byla s ní v kabince její kamarádka. Ta všechno slyšela, takže to snad měla říct policii ona, ne?”

Robin si znovu začala oblékat třpytivý kabát s flitry, jen aby měla co dělat. Bezděčně, jen jako by ji to napadlo dodatečně, se zeptala, když se předtím ještě jednou zatočila před zrcadlem:

„A byl to určitě Evan Duffield, s kým tenkrát mluvila, jste si jistá?”

„Samozřejmě že to byl on,” řekla Mel, jako by Robin urazila její inteligenci. „Koho jinýho by tak pozdě v noci zvala k sobě domů? Podle toho, jak mluvila, to vypadalo, že zoufale touží se s ním vidět.”

„Panebože, ty jeho oči,” řekla dívka s vlasy jak z cukrové vaty. „On je prostě senzační. A má obrovský charizma. Jednou sem s ní přišel. Panebože, je strašně sexy.”

Za deset minut, poté co se Robin Strikovi předvedla ještě v dalších dvou úborech a v přítomnosti prodavaček se s ním domluvila, že kabát s flitry bude asi z celého výběru nejlepší, usoudili (se souhlasným přitakáním prodavaček), že by měla ještě druhý den přivést Sandru, aby se na kabát podívala sama, než se definitivně rozhodnou. Strike si zarezervoval kabát za pět tisíc liber na jméno Andrew Atkinson, poskytl smyšlené telefonní číslo na mobil a opustili s Robin butik v záplavě přátelských pozdravů, jako by už ty peníze utratili.

Ušli mlčky padesát metrů a Strike si napřed zapálil cigaretu, než promluvil:

„Impozantní, úchvatný výkon.” Robin se rozzářila pýchou.

5

Strike s Robin se rozloučili u stanice metra na New Bond Street. Robin odjela zpátky do kanceláře, aby zavolala do BestFilms, prohledala internetové telefonní seznamy kvůli tetě Rochelle Onifadeové a vyhnula se pokud možno lidem z agentury Rychlá řešení. („Zamkněte se,” zněla Strikova rada.)

Strike si koupil noviny a nasedl na metro do Knightsbridge, odkud se pěšky, měl totiž ještě spoustu času nazbyt, vydal do restaurace Serpentine Bar and Kitchen, kterou Bristow zvolil pro jejich polední schůzku.

Jeho cesta vedla Hyde Parkem, po chodnících lemovaných keři a stromy čerstvě obsypanými listím a přes širokou písčitou cestu pro koně zvanou Rotten Row. V metru si zapsal kostru výpovědi dívky, která se jmenovala Mel, a nyní se v sluncem grošované zeleni jeho mysl bezcílně toulala, prodlévala ve vzpomínce na Robin a na to, jak nádherně vypadala v těch přiléhavých zelených šatech.

Dobře věděl, že svou reakcí ji vyvedl z rovnováhy. Jenže v tom okamžiku mezi nimi vznikla jakási zvláštní intimní blízkost a intimita byla přesně tím, po čem toužil v této chvíli ze všeho nejmíň, a už vůbec ne s Robin, která byla tak chytrá, profesionální a ohleduplná. Líbilo se mu v její společnosti a vážil si způsobu, jakým respektuje jeho soukromí a drží na uzdě svou zvědavost. Bůh ví, pomyslel si Strike, když uhnul stranou, aby uvolnil místo projíždějícímu cyklistovi, že na podobné vlastnosti narazil v životě u druhých lidí velmi vzácně, u žen obzvlášť. Nicméně neoddělitelnou součástí radosti z její přítomnosti byla i skutečnost, že ho Robin brzy opustí; to, že od něho odejde, vytyčovalo, podobně jako její zásnubní prstýnek, jasně danou, příjemnou hranici. Měl Robin rád, byl jí vděčný, dokonce mu (po dnešním dopoledni) imponovala. Ale jelikož měl oči a nenarušené libido, každý den mu skloněná nad obrazovkou počítače rovněž připomínala, že je taky velice přitažlivá, svůdná dívka. Nebyla krásná, nic jako Charlotte, ale přesto atraktivní. Nikdy si to neuvědomil s větší důrazností, než když vyšla ze zkušební kabinky v těch přiléhavých zelených šatech a on musel doslova odvrátit zrak. Nepodezříval ji z úmyslné provokace, nicméně si realisticky uvědomoval ošidnou rovnováhu, kterou musí udržet kvůli vlastnímu duševnímu zdraví. Byla jediným člověkem, s nímž se pravidelně stýkal, a nepodceňoval svoji současnou zranitelnost; z jistých vyhýbavých odpovědí a rozpaků rovněž pochopil, že jejímu snoubenci se nelíbí, že odešla z pracovní agentury a přijala jejich ad hoc úmluvu. Ze všech myslitelných úhlů pohledu bylo bezpečnější nedopustit, aby jejich rozvíjející se přátelství zašlo příliš daleko; bylo lepší neobdivovat otevřeně její postavu ve svůdných šatech.

V restauraci u jezera Serpentine v Hyde Parku Strike v životě nebyl. Stála u břehu přímo na jezeře, které zvalo k projížďkám na lodičkách, nápadná stavba podobající se ze všeho nejvíc futuristické pagodě. Masivní bílá střecha připomínala obrovskou rozevřenou knihu, obrácenou hřbetem vzhůru, kterou podpírala harmonika prosklených stěn. Z jedné strany laskala zeď restaurace mohutná skloněná vrba, jejíž větve čeřily vodní hladinu.

I když byl chladný větrný den, výhled na jezero zalité slunečním světlem byl úchvatný. Strike se rozhodl pro stůl na zahrádce hned u vody, objednal si pintu bittru Doom Bar a pustil se do četby novin.

Bristow měl už deset minut zpoždění, když se u Strikova stolu objevil vysoký, urostlý muž v drahém obleku a s brunátnou tváří.

„Pan Strike?”

Táhlo mu na šedesát, měl všechny vlasy a s výraznou čelistí a vystouplými lícními kostmi vypadal jako nějaký povědomý, téměř slavný herec angažovaný do role bohatého podnikatele v televizním seriálu. Strike, jenž měl dobře vytrénovanou vizuální paměť, v něm okamžitě podle fotografií, které Robin našla na internetu, poznal onoho vysokého muže, který se na pohřbu Luly Landryové tvářil, jako by své okolí odsuzoval.

„Já jsem Tony Landry. Strýc Johna a Luly. Mohu přisednout?”

Jeho úsměv byl možná nejlepším příkladem pokrytecké společenské masky, jakou Strike v životě spatřil; sotva poodhalil řadu rovných, bělostně zářících zubů. Landry si sundal kabát, přehodil ho přes opěradlo židle naproti Strikovi a posadil se.

„John se zdržel v kanceláři,” řekl. Vítr mu čechral vlasy a odhaloval tak, že se mu nad spánky už začínají tvořit kouty. „žádal Alison, ať vám zatelefonuje a dá vám vědět. Zrovna jsem šel kolem jejího stolu, a tak mě napadlo, že sem zajdu a vyřídím ten vzkaz osobně. Taky mi to nabízí příležitost promluvit si s vámi soukromě. Čekal jsem, že se mi ozvete. Vím, že postupně oslovujete všechny lidi, se kterými se moje neteř stýkala.”

Vytáhl si z náprsní kapsy brýle s kovovými obroučkami, nasadil si je a chvíli studoval jídelní lístek. Strike mezitím upíjel pivo a čekal.

„Prý jste mluvil s paní Bestiguiovou, je to tak?” řekl Landry, když lístek odložil, sundal si brýle a vrátil je do kapsy saka.

„To je pravda,” řekl Strike.

„Jistě. Víte, Tansy to bezpochyby myslí dobře, ale tím, jak pořád dokola opakuje historku, kterou policie přesvědčivě vyvrátila, si škodí. Nic dobrého jí to nepřinese,” opakoval Landry nabubřele. „Totéž jsem říkal i Johnovi. Jeho první povinností by měla být starost o klientku firmy a o to, co je v jejím nejlepším zájmu.”

„Dám si terrinu,” dodal k procházející servírce, „a nebublinkovou vodu. V láhvi.” Pak pokračoval, „nejlepší asi bude mluvit na rovinu, pane Striku. Z mnoha dobrých důvodů nejsem zastáncem toho, aby se znovu přetřásaly okolnosti, za kterých Lula zemřela. Neočekávám, že v tom se mnou budete souhlasit. Vy si přece vyděláváte právě tím, že se vrtáte ve stinných stránkách rodinných tragédií.”

Opět se rozzářil svým agresivním, nepříjemným úsměvem.

„Mám pro to jisté pochopení. Všichni se musíme nějak živit a spousta lidí by bezpochyby označila moji profesi za stejně příživnickou, jako je ta vaše. Nicméně by nám oběma mohlo prospět, kdybych vám předložil některá fakta, která se vám John pravděpodobně předložit neodhodlal, přinejmenším o tom pochybuji.”

„Než se k tomu dostaneme,” skočil mu do řeči Strike, „co přesně zdrželo Johna v kanceláři? Pokud to nestihne, domluvím si s ním schůzku na někdy jindy; odpoledne mám na programu setkání s jinými lidmi. Snaží se pořád nějak vyřešit tu záležitost kolem závěti Conwaye Oatese?”

Věděl jen to, co mu řekla Ursula, totiž že Conway Oates byl americký finančník, ale zmínka o mrtvém klientovi jejich firmy dosáhla žádaného účinku. Landryova okázalá nadutost, jeho snaha dominovat setkání, samozřejmý pocit nadřazenosti, to všechno se naráz vytratilo a zůstal po nich jen hněvivý výbuch a šok.

„John ne… mohl by snad skutečně být tak…? To je přísně tajná záležitost naší firmy!”

„John mi to neříkal,” řekl Strike. „Paní Ursula Mayová se jen zmínila, že jsou nějaké potíže se závětí pana Oatese.”

Zjevně zaskočený Landry jen zabreptal: „To mě strašně překvapuje… Nečekal bych, že zrovna Ursula, paní Mayová…”

„Přijde John vůbec? Nebo jste mu zadal práci, kvůli které bude muset zůstat v kanceláři přes celý oběd?”

S potěšením pozoroval, jak Landry zápasí s vlastním vztekem, snaží se ovládnout a získat opět kontrolu nad sebou i nad rozhovorem.

„John přijde za okamžik,” vypravil ze sebe nakonec. „Doufal jsem, jak jsem se už zmínil, že vám soukromě vyložím jisté skutečnosti.”

„Dobře, tak v tom případě asi budu potřebovat tohle,” řekl Strike a vytáhl z kapsy zápisník a pero.

Když Landry ty předměty spatřil, zatvářil se stejně rozladěně jako předtím Tansy.

„žádné poznámky si dělat nemusíte,” řekl. „To, co vám chci říct, nemá žádnou spojitost, tedy ne žádnou přímou spojitost, s Lulinou smrtí. To znamená,” dodal pedanticky, „že to nijak nepřispěje k žádné jiné teorii než k té o sebevraždě.”

„To je jedno,” řekl Strike, „já své paměti radši trochu pomůžu.”

Landry se chvíli tvářil, že by se proti tomu rád ohradil, ale pak si to rozmyslel.

„Tak dobře, když to jinak nejde. Především byste měl vědět, že mého synovce Johna smrt nevlastní sestry hluboce zasáhla.”

„To je pochopitelné,” podotkl Strike, naklonil si zápisník tak, aby si v něm právník nemohl číst, a zapsal si slova hluboce zasáhla, čistě proto, aby Landryho naštval.

„Ano, přirozeně. A zatímco bych si za normálních okolností nikdy nedovolil zajít tak daleko, abych soukromému detektivovi doporučoval odmítnout klienta na základě toho, že dotyčný klient prožívá velkou citovou újmu, jak jsem už říkal, všichni se musíme něčím živit -, v tomto případě…”

„Vy si myslíte, že si to celé vymyslel?”

„Tak bych to já neformuloval, ale upřímně řečeno ano. John si už odtrpěl víc náhlých ztrát než většina lidí za celý život. Možná jste nevěděl, že už dříve přišel o bratra…”

„Jo, to jsem věděl. Charlie byl můj spolužák. Proto se na mě John obrátil.”

Landry pozoroval Strika s překvapením a nelibostí zároveň, aspoň to tak vypadalo.

„Vy jste chodil na základní školu Blakeyfield?”

„Krátce. Než matce došlo, že si nemůže dovolit školné.”

„Aha. To jsem nevěděl. Ale i tak si možná plně neuvědomujete… John byl odjakživa, abych použil výraz své sestry, velice přecitlivělý. Když umřel Charlie, jeho rodiče se museli obrátit na psychology, rozumíte. Netvrdím, že bych byl bůhvíjaký odborník na duševní poruchy, ale zdá se mi, že Lulin odchod ho definitivně připravil o rozum. Jako by se ocitl na kraji prop…”

„To je dost nešťastný výběr metafory, ale rozumím, co tím chcete říct,” řekl Strike a zapsal si: Bristow na kroji propasti. „Jak přesně podle vás John přišel o rozum?”

„No, většina lidí by se asi shodla, že vyvolat tohle nové vyšetřování je iracionální a nesmyslné,” řekl Landry.

Strike držel pero stále připravené nad stránkou v zápisníku. Landryho čelisti se chvíli pohybovaly, jako by žvýkal, a potom kategoricky prohlásil:

„Lula byla maniodepresivní psychotička a skočila z okna po hádce se svým feťáckým přítelem. Není v tom žádná záhada. Bylo to pro nás všechny dost hrozné, obzvlášť pro chudáka její matku, ale taková jsou nepříjemná fakta. Nutně tak docházím k závěru, že John se zřejmě nervově zhroutil, a mám-li mluvit upřímně…” „Jen se neostýchejte.”

„…pak vaše dohoda, že obnovíte vyšetřování, v něm jenom utvrzuje chorobné nutkání odmítat pravdu.” „Která zní, že se Lula zabila sama?”

„To je názor, který sdílí policie, patolog i soudní lékař. John je z důvodů, které jsou mi nejasné, odhodlaný prokázat vraždu. Proč si myslí, že se pak všichni budeme cítit líp, to vám povědět nedokážu.”

„Víte,” řekl Strike, „lidé, kteří mají blízko k nějakému sebevrahovi, se často cítí provinile. Domnívají se, byť třeba zcela bezdůvodně, že mohli oběti víc pomoct. Verdikt o vraždě by rodinu zprostil veškeré viny, ne?”

„Nikdo z nás nemá proč se cítit vinen,” řekl Landry ocelově řezavým tónem. „Lula měla tu nejlepší zdravotní péči už od puberty a veškeré materiální výhody, které jí její adoptivní rodina mohla poskytnout. Na moji adoptovanou neteř by se možná nejlépe hodil výraz rozmazlená mrcha, pane Striku. Její matka by za ni doslova položila život a dostalo se jí za to jen velmi nepatrného vděku.”

„Myslíte si, že Lula byla nevděčná? To jste chtěl říct?”

„Tohle si sakra přece nepotřebujete psát. Nebo ty poznámky chcete otisknout v nějakém bulváru?”

Strika zaujalo, jak Landryho zcela opustila uhlazená zdvořilost, s níž ke stolu přišel. Číšnice přinesla Landrymu jídlo. Nepoděkoval jí a jen mlčky zíral na Strika, dokud neodešla. Potom prohlásil:

„Šťouráte se ve věcech, kterými můžete mnoha lidem ublížit. Upřímně řečeno, byl jsem šokovaný, když jsem zjistil, do čeho se to John pouští. Šokovaný.”

„On vám nesdělil své pochybnosti o tom, že to byla sebevražda?” „Byl v šoku, pochopitelně, jako my všichni, ale určitě si nevzpomínám, že by nějak naznačoval, že šlo o vraždu.”

„Jste si se svým synovcem blízcí, pane Landry?”

„Co má tohle s čímkoli společného?” „Mohlo by to vysvětlit, proč vám neřekl, co si myslí.” „Máme s Johnem velice přátelský pracovní vztah.” „Pracovní vztah?”

„Ano, pane Striku: pracujeme spolu. Jestli se důvěrně stýkáme mimo zaměstnání? Ne. Ale oba se staráme o moji sestru, lady Bristowovou, Johnovu matku, která je nevyléčitelně nemocná. Veškeré naše mimopracovní hovory se obvykle týkají Yvette.”

„John na mě působí jako velice svědomitý syn.”

„Yvette je teď vším, co mu zbylo, a skutečnost, že umírá, mu v jeho duševním rozpoložení zrovna moc nepomáhá.”

„Ona přece není vším, co mu zbylo. Je tady přece Alison, ne?”

„Nejsem si vědom, že by šlo o nějaký vážně míněný vztah.”

„Nemohla by být jedním z důvodů, proč mě John zaměstnal, touha dopřát matce pravdu dřív, než zemře?”

„žádná taková pravda Yvette nepomůže. Nikdo si rád nepřizná, že sklízí, co zasel.”

Strike na to nic neřekl. Přesně jak čekal, právník nemohl odolat pokušení svůj výrok objasnit a po chvilce pokračoval:

„Yvette byla odjakživa chorobně mateřská. Zbožňuje mimina.” Mluvil, jako by šlo o mírně nechutnou záležitost, o jistý druh perverze. „Kdyby si dokázala najít dostatečně potentního mužského, patřila by mezi ty trapné ženské, které mají dvacet dětí. Díkybohu byl však Alec neplodný, nebo o tom se vám John nezmínil?”

„Řekl mi, že sir Alec Bristow není jeho skutečný otec, jestli se ptáte na tohle.”

Jestli byl Landry zklamaný, že s tou informací nepřišel jako první, rychle se z toho oklepal.

„Yvette a Alec adoptovali dva chlapce, ale ona je vůbec nedokázala zvládnout. Je jako matka zkrátka příšerná. žádné vedení, žádná disciplína; naprosto přehnaná shovívavost a totální neochota vidět, co se jí děje přímo před očima. Netvrdím, že za všechno mohl jen její rodičovský přístup, kdo ví, jaké genetické vlivy se tam projevily -, ale John byl ukňouraný, teatrální a nesamostatný a Charlie naopak darebák, což mělo za následek…”

Landry se náhle odmlčel a tváře mu ještě víc zbrunátněly.

„Což mělo za následek, že přejel na kole přes okraj kamenolomu?” doplnil Strike.

Řekl to jen kvůli tomu, aby viděl Landryho reakci, a zklamaný nebyl. Měl pocit, jako by se zužoval jakýsi tunel, zavíraly se vzdálené dveře.

„Kdyby se to mělo podat takto nevybíravě, tak ano. A to už bylo trochu pozdě, aby Yvette začala na Aleka ječet, vyjíždět po něm, omdlívat a zůstávat ležet v bezvědomí na podlaze. Kdyby ho dokázala aspoň trošku zvládnout, tak by se jí ten kluk tak otevřeně nepostavil. Byl jsem tenkrát u toho,” prohlásil Landry ledovým hlasem. „Navštívil jsem je na víkend. Stalo se to o velikonoční neděli. Byl jsem se projít po vesnici, a když jsem se vrátil, všichni ho už hledali. Vydal jsem se rovnou do kamenolomu. Bylo mi to jasné, rozumíte. Bylo to místo, kam měl zakázáno chodit, takže právě tam pochopitelně šel.”

„Vy jste našel mrtvolu, že?”

„Ano.”

„To musel být hrozný zážitek.”

„Ano,” přitakal Landry a sotva přitom pohnul rty. „Byl.”

„A po smrti Charlieho vaše sestra se sirem Alekem adoptovali Lulu, že?”

„Což byla asi ta největší hloupost, s jakou Alec Bristow v životě souhlasil,” řekl Landry. „Yvette už prokázala, že je jako matka hrozná; bylo snad pravděpodobné, že bude úspěšnější ve stavu potlačovaného zármutku? Jistě, odjakživa chtěla dceru, děvčátko vyšňořené v růžových šatičkách, a Alec se domníval, že bude šťastná. Vždycky dával Yvette všechno, co chtěla. Popletla mu hlavu od chvíle, kdy se objevila mezi písařkami v jeho kanceláři, a on byl neotesanec z dělnického prostředí. Yvette měla slabost pro trochu drsnější zacházení.”

Strike přemýšlel, co by asi mohlo být skutečným zdrojem Landryho zloby.

„Vy se svou sestrou nevycházíte moc dobře, pane Landry?” zeptal se.

„My spolu vycházíme naprosto v pohodě. Já jenom prostě nejsem slepý k tomu, jaká Yvette je, pane Striku, ani k tomu, že za své neštěstí si může do značné míry sama.”

„Bylo pro ně těžké získat souhlas k další adopci, když umřel Charlie?” zeptal se Strike.

„Troufám si tvrdit, že by to určitě byl problém, kdyby Alec nebyl multimilionář,” zlostně zasupěl Landry. „Vím, že úřadům dělalo starosti Yvettino duševní zdraví a že řízení se pořád protahovalo. Je velká škoda, že jim to nezamítly. Jenže Alec byl člověk nekonečně vynalézavý a z dob, kdy se dral po společenském žebříčku nahoru, měl spoustu všelijakých podezřelých známostí. Podrobnosti neznám, ale klidně bych se vsadil, že někde došlo na nějaké úplatky. Ale ani tak se mu nepodařilo získat bělošské dítě. Přivedl do rodiny další děcko naprosto neznámého původu, které měla vychovávat depresivní hysterická ženská bez špetky soudnosti. Nijak mě tudíž nepřekvapilo, že výsledek byl katastrofální. Lula byla stejně labilní jako John a divoká jako Charlie, a Yvette ji nedokázala zvládnout.”

Strike psal kvůli Landrymu ostošest a přemýšlel, jestli by Landryho víra v genetickou predeterminaci nemohla vysvětlovat i Bristowův zájem o Luliny černošské příbuzné. Bristow za dlouhá léta bezpochyby důvěrně poznal názory svého strýce; děti přijímají názory svých příbuzných v jakési hlubší, niterné rovině. Strike sám věděl kdesi uvnitř mnohem dřív, než mu to někdo výslovně řekl, že jeho matka je jiná než ostatní maminky, že je na ní (věřil-li nevyřčené šifře, na níž se shodli všichni dospělí kolem něho) cosi hanebného.

„Vy jste se, myslím, s Lulou viděl v ten den, kdy zemřela, že?” řekl Strike.

Landryho řasy byly tak světlé, že vypadaly jako stříbrné.

„Prosím?”

„Jo…” listoval Strike demonstrativně svým zápisníkem a zastavil se na zcela prázdné stránce, „. setkal jste se s ní v bytě své sestry, je to tak? Když Lula přijela na návštěvu za lady Bristowovou, ne?”

„Kdo vám tohle řekl? John?”

„Všechno je to v policejním spise. Není to snad pravda?”

„Je to naprostá pravda, ale nechápu, co to má společného s čímkoli, o čem jsme právě mluvili.”

„Promiňte, ale když jste přišel, říkal jste, že jste očekával, že se vám ozvu. Získal jsem z toho pocit, že mi rád zodpovíte pár otázek.”

Landry působil dojmem muže, který byl nečekaně zahnán do kouta.

„To znamená,” pokračoval Strike a listoval zpátky prázdnými stránkami, „že jste se to dopoledne zastavil u sestry, kde jste se potkal se svou neteří, a potom jste odjel do Oxfordu, kde jste se zúčastnil konference o současném vývoji na poli mezinárodního rodinného práva?”

Landry opět jen zalapal po dechu.

„Přesně tak,” vypravil ze sebe.

„Kolik bylo asi hodin, když jste přijel do bytu své sestry?” „Muselo být kolem desáté,” řekl Landry po krátké pauze. „A jak dlouho jste se tam zdržel?”

„Asi půl hodiny. Možná trochu déle. Už si přesně nevzpomínám.”

„A odtamtud jste jel přímo na konferenci do Oxfordu?”

Přes Landryho rameno Strike spatřil Johna Bristowa, který se vyptával číšnice. Zdálo se, že sotva popadá dech, a byl rozcuchaný, jako by utíkal. V ruce svíral obdélníkový kožený kufřík. Rozhlédl se kolem sebe, přičemž pořád ještě trochu supěl, a když zahlédl temeno Landryho hlavy, Strikovi přišlo, že se v jeho tváři objevil strach.

6

„Dobrý den, Johne,” řekl Strike, když k nim jeho klient došel. „Zdravím, Cormorane.”

Landry se na svého synovce ani nepodíval, uchopil příbor a vzal si první sousto terriny. Strike se přesunul na druhou židli, aby Bristowovi uvolnil místo naproti jeho strýci.

„Mluvil jsi s Reubenem?” zeptal se Bristowa Landry chladně, když sousto spolk.

„Ano. Řekl jsem mu, že se u něho odpoledne zastavím a proberu s ním veškeré úložky a návrhy smluv.”

„Zrovna jsem se vašeho strýce ptal na to dopoledne před tím, než Lula zemřela, Johne. Na jeho návštěvu u vaší matky,” řekl Strike.

Bristow pohlédl na Landryho.

„Zajímá mě, o čem se tam mluvilo a co se tam dělo,” pokračoval Strike, „protože podle řidiče, který ji z matčina bytu vezl, vypadala Lula nešťastně a rozčileně.”

„Samozřejmě že byla nešťastná,” vyštěkl Landry. „Její matka měla rakovinu.”

„Operace, kterou právě podstoupila, ji měla podle předpokladu vyléčit, ne?” „Yvette právě provedli hysterektomii. Měla bolesti. Vůbec nepochybuju o tom, že Lulu rozrušilo, když viděla matku v takovém stavu.” „Mluvil jste s Lulou nějak víc, když jste se tam s ní potkal?” Nepatrné zaváhání. „Jen takové tlachání.” „A co vy dva, mluvili jste spolu?”

Bristow a Landry se po sobě ani nepodívali. Pauza teď byla o pár vteřin delší, až nakonec promluvil Bristow:

„Já jsem byl v pracovně. Slyšel jsem, že Tony přišel, a slyšel jsem, jak mluví s mámou a s Lulou.”

„Vy jste ani nenahlédl do dveří, abyste se s ním pozdravil?” zeptal se Strike Landryho.

Landry si ho měřil vypoulenýma, bledýma očima se světlými řasami.

„Je vám snad jasné, pane Striku, že nikdo tady není povinen na vaše otázky odpovídat,” řekl Landry.

„To samozřejmě není,” souhlasil Strike a učinil si drobnou nečitelnou poznámku do zápisníku. Bristow pohlédl na svého strýce. Zdálo se, že si to Landry rozmyslel.

„Otevřenými dveřmi pracovny jsem viděl, že John je v pilné práci, a nechtěl jsem ho rušit. Sedl jsem si na chvíli k Yvette do jejího pokoje, ale byla pod vlivem analgetik, a tak jsem je nechal s Lulou samotné. Věděl jsem,” řekl Landry s lehkým podtextem nevraživosti, „že Yvette dává Lule přednost před všemi ostatními.”

„Podle záznamů z Lulina telefonu vám po odchodu z bytu lady Bristowové opakovaně volala na mobil, pane Landry.” Landry zrudl.

„Mluvil jste s ní telefonicky?”

„Ne. Měl jsem mobil přepnutý na tichý režim. Jel jsem na tu konferenci pozdě.”

„Ale mobily přece vibrují, ne?”

Přemýšlel, co ještě bude muset udělat, aby přinutil Landryho odejít. Byl si jistý, že právník už k tomu nemá daleko.

„Podíval jsem se na telefon, viděl jsem, že je to Lula, a rozhodl se, že to může počkat,” odpověděl stručně.

„Vy jste jí nezavolal?”

„Ne.”

„Nezanechala vám nějakou zprávu, o čem s vámi chtěla mluvit?”

„Ne.”

„Vypadá to divně, ne? Zrovna jste se s ní potkal u její matky a tvrdíte, že se mezi vámi neodehrálo nic, co by stálo za řeč. Ale ona se vám pak snažila značnou část odpoledne dovolat. Nezdá se vám, že vám možná potřebovala říct něco velice naléhavého? Nebo že chtěla pokračovat v rozhovoru, který jste vedli v bytě?”

„Lula byla schopná někomu volat třicetkrát za sebou pod úplně hloupou záminkou. Byla rozmazlená. Očekávala, že se lidé postaví do pozoru, jen když uvidí její jméno.”

Strike pohlédl na Bristowa.

„Někdy taková opravdu bývala,” zamumlal Lulin bratr.

„Myslíte si, že vaše sestra byla rozrušená čistě z toho důvodu, že vaše matka byla zesláblá po operaci, Johne?” zeptal se Strike Bristowa. „Její řidič, Kieran Kolovas-Jones, je přesvědčený, že se vrátila ve výrazně změněné náladě.”

Než stačil Bristow odpovědět, Landry vstal, nechal na stole nedojedené jídlo a začal si oblékat kabát.

„Kolovas-Jones je ten podivínský barevný kluk?” zeptal se a hleděl shora na Strika s Bristowem. „Ten, který chtěl po Lule, aby ho dostala k modelingu a k herectví?”

„Ano, je to herec, to jo,” řekl Strike.

„Ano. Když měla Yvette narozeniny, poslední předtím, než onemocněla, porouchalo se mi auto. Lula se s tím chlápkem pro mě zastavila, aby mě odvezli na narozeninový večírek. Kolovas-Jones většinu cesty Lulu otravoval, aby využila svého vlivu na Freddieho Bestiguiho a dostala ho na konkurz. Docela vlezlej mladík. Choval se strašně familiérně. Pochopitelně,” dodal, „pokud jde o mne, čím míň jsem toho věděl o milostném životě své adoptované neteře, tím lépe.”

Landry hodil na stůl desetilibrovou bankovku.

„Očekávám, že se vrátíš do práce brzy, Johne.”

Stál tam a zjevně čekal na odpověď, ale Bristow mu nevěnoval pozornost. S očima dokořán zíral na fotografii v novinách u článku, který Strike četl, když přišel Landry; na snímku byl mladý černošský voják v uniformě druhého praporu Královského střeleckého pluku.

„Cože? Ano. Hned se vrátím,” odpověděl roztržitě strýci, který se na něho zadíval s chladným výrazem. „Promiňte,” dodal Bristow ke Strikovi, když Landry odešel. „Já jen, že Wilson, Derrick Wilson, víte, ten hlídač -má synovce v Afghánistánu. Na okamžik, chraňbůh… ale není to on. Je to jiné jméno. Ta válka je hrozná, že? Stojí to snad za ztrátu života?”

Strike přesunul váhu z protézy, dlouhá namáhavá cesta přes park bolavé noze příliš nepomohla, a vydal ze sebe jakýsi neutrální zvuk.

„Pojďme zpátky pěšky,” řekl Bristow, když dojedli, „mám chuť se trochu projít na čerstvém vzduchu.”

Bristow zvolil nejpřímější cestu, což znamenalo zdolat lány trávníků, přes které by Strike sám nikdy nešel, protože to bylo mnohem náročnější než asfalt. Když míjeli kašnu postavenou na památku princezny Diany, z níž voda šepotavě tryskala a řinula se dlouhým korytem z cornwallské žuly, Bristow zničehonic prohlásil, jako by se ho na to Strike zeptal:

„Tony mě nikdy neměl moc v lásce. Dával přednost Charliemu. Lidi říkali, že Charlie vypadá přesně jako Tony, když byl v klukovských letech.”

„Nemůžu říct, že by před vaším příchodem o Charliem mluvil s nějakou velkou láskou, a zdá se, že nebyl nijak nakloněný ani Lule.”

„Nesdělil vám své názory na roli dědičnosti?”

„Jen implicitně.”

„On se s tím většinou nijak netají a ani mu to nepřipadá trapné. To nás s Lulou ještě víc spojovalo: skutečnost, že nás strýček Tony pokládal za párek neužitečných parazitů. Pro Lulu to bylo horší, moji biologičtí rodiče museli být přinejmenším bílí. Tony není zrovna člověk bez předsudků. Loni jsme měli pákistánskou stážistku. Patřila k nejlepším, jaké jsme kdy měli, ale Tony ji vyhodil.”

„Co vás nutí pro něho pracovat?”

„Udělali mi dobrou nabídku. Je to rodinná firma, založil ji můj dědeček, ale to nebyl hlavní důvod. Nikdo nechce být obviňovaný z nepotismu. Jenže je to jedna ze špičkových právnických firem v Londýně a moje matka byla nesmírně šťastná, když si mohla myslet, že jdu ve šlépějích jejího táty. Pouštěl se i do mého otce?”

„Vlastně ani ne. Jen naznačil, že sir Alec možná musel nějaké lidi podmazat, aby dostali Lulu.”

„Opravdu?” Bristowa to očividně zaskočilo. „Nemyslím si, že by to byla pravda. Lula byla v pěstounské péči. Jsem si jistý, že všechno proběhlo podle příslušných pravidel.”

Na krátkou chvíli se odmlčeli a pak Bristow poněkud plaše prohlásil:

„To vy se, ehm, svýmu tátovi moc nepodobáte.”

Bylo to poprvé, co otevřeně přiznal, že k vyhledání soukromého detektiva zřejmě použil Wikipedii.

„Nepodobám,” souhlasil Strike. „Já jsem podobný na strýce Teda, jako bych mu z oka vypadl.”

„Předpokládám, že se svým otcem nejste moc, ehm, chci říct, že ani nepoužíváte jeho jméno. Proč?”

Člověku, jehož rodinné zázemí bylo téměř stejně nekonvenční a plné nešťastných událostí jako jeho, neměl Strike tu zvědavost za zlé.

„Nikdy jsem ho nepoužíval,” řekl. „Já jsem výsledkem mimomanželské nehody, kvůli které Jonny přišel o ženu a o několik milionů liber na alimentech. Nejsme si moc blízcí.”

„Obdivuju vás,” řekl Bristow, „že si jdete vlastní cestou. Že na něho nespoléháte.” A když na to Strike nic neodpověděl, dodal omluvně: „Doufám, že vám nevadí, že jsem řekl Tansy, kdo je vaším otcem? Pomohlo to, když jsem chtěl, aby se s vámi setkala. Na ni dělají slavní lidé dojem.”

„Pro zajištění svědectví je všechno dovoleno,” řekl Strike. „Tvrdíte, že Lula neměla Tonyho ráda, a přitom si zvolila jeho jméno pro profesionální kariéru?”

„Ale ne, zvolila si jméno Landryová, protože to bylo mámino jméno za svobodna. S Tonym to nemělo nic společného. Mámu to dojalo. Myslím, že existuje nějaká jiná modelka, co se jmenuje Bristowová. Lula se chtěla odlišit.”

Proplétali se mezi projíždějícími cyklisty, lidmi, kteří si dopřávali na trávě piknik nebo venčili psy, mezi bruslaři. Strike se snažil zamaskovat svůj stále nepravidelnější krok.

„Já si myslím, že Tony ve skutečnosti nikdy nikoho v životě nemiloval, víte,” řekl Bristow zničehonic, když ustoupili stranou, aby nechali projet dítě s helmou na hlavě kymácející se na skateboardu. „Zato moje matka je nesmírně milující osoba. Všechny své tři děti velice milovala a já si někdy říkám, že Tonymu se to nelíbilo. Nevím proč. Má to asi v povaze.

Když umřel Charlie, nastal mezi ním a mými rodiči rozkol. Neměl jsem o těch jejich hádkách vědět, ale slyšel jsem toho dost. V podstatě mámě řekl, že Charlieho nehodu zavinila ona, že Charlieho nezvládla. Můj otec tenkrát vyhodil Tonyho z domu. Máma s Tonym se udobřili vlastně až po tátově smrti.”

K Strikově úlevě došli na Exhibition Road a jeho kulhání už nebylo tak nápadné.

„Myslíte si, že někdy k něčemu došlo mezi Lulou a Kieranem Kolovas-Jonesem?” zeptal se, když přecházeli ulici.

„Ne, to jenom Tony si z toho udělal ten nejnechutnější závěr, jaký si dokáže vymyslet. Vždycky si myslel to nejhorší, pokud šlo o Lulu. Jsem si jistý, že Kieran by byl štěstím bez sebe, ale Lula byla posedlá Duffieldem, bohužel.”

Šli teď po Kensington Road, park obrostlý novým listím měli po levé ruce a poté vstoupili na území bíle štukovaných vil velvyslanectví a uměleckých škol.

„Proč si myslíte, že vás strýc nešel pozdravit, když se zastavil u vaší matky v den, kdy se vrátila z nemocnice?” Bristow se zatvářil velmi znepokojeně. „Pohádali jste se?”

„Ne… ne tak úplně,” řekl Bristow. „Měli jsme toho zrovna strašně moc v práci, bylo to stresující. Já. neměl bych to říkat. Jde o důvěrnou záležitost klienta.”

„Mělo to co dělat s pozůstalostí Conwaye Oatese?”

„Jak to víte?” zeptal se Bristow ostře. „To vám řekla Ursula?”

„Jen se o tom zmínila.”

„Kristepane. žádná diskrétnost. Žádná”

„Váš strýc nechtěl věřit, že by paní Mayová mohla být tak indiskrétní.” „To je jasné, že tomu nechtěl věřit,” řekl Bristow opovržlivě a zasmál se. „To je… tak dobře, jsem si jistý, že vám můžu věřit. Firma jako ta naše je na podobné záležitosti trochu háklivá, protože u onoho druhu klientů, na které se zaměřujeme, tedy společenskou smetánku -, se jakékoli podezření na nečestné finanční machinace rovná rozsudku smrti. Conway Oates měl u nás značně velký klientský účet. Veškeré peníze jsou u nás ve správné výši a nic se neztratilo, jenže jeho dědici jsou tlupa chamtivců a tvrdí, že se s nimi špatně nakládalo. Když uvážíte, jak nestálé a proměnlivé jsou trhy a jak zmatené bývaly ke konci Conwayovy instrukce, měli by být vděční, že tam vůbec něco zbylo. Tony je z toho podrážděný a… no, on je prostě člověk, který ze všeho rád obviňuje svoje okolí. Takže došlo na scény. I já jsem si slízl svoje. Ale u Tonyho je to běžné.”

Podle téměř nepostřehnutelné tíhy, která na Bristowa padala, Strike odhadl, že se asi blíží k jeho kanceláři.

„Nedaří se mi kontaktovat některé důležité svědky, Johne. Nemohl byste mě nějak dostat ke Guyi Somému? Zdá se, že jeho lidi nijak nehoří touhou k němu někoho pouštět.”

„Můžu to zkusit. Odpoledne mu zavolám. On Lulu zbožňoval, měl by mít zájem pomoct.”

„A pak je tu ještě Lulina vlastní matka.”

„No ano,” povzdychl si Bristow. „Někde na ni mám spojení. To je příšerná ženská.”

„Setkal jste se s ní?”

„Ne, vycházím jen z toho, co mi řekla Lula a co se objevilo v novinách. Lula byla odhodlaná zjistit, odkud pochází, a myslím, že Duffield ji v tom povzbuzoval, silně ho podezírám z toho, že to do novin pustil on, i když ona to vždycky popírala. V každém případě se jí podařilo ji vyhledat, Higsonová se ta ženská jmenuje, a ta jí řekla, že její otec byl student z Afriky. Nevím, jestli to byla pravda, nebo ne. Ale určitě přesně to, co Lula chtěla slyšet. Její představivost se utrhla ze řetězu: myslím, že si představovala, že je dlouho ztracená dcera nějakého vysoce postaveného politika nebo kmenová princezna.”

„Otce ale nikdy nenašla?”

„To nevím,” řekl Bristow a dával najevo své obvyklé nadšení pro jakoukoli linii vyšetřování, která by mohla vysvětlit přítomnost černocha zachyceného na kameře nedaleko jejího bytu, „ale já bych byl ten poslední, komu by se s něčím takovým svěřila.”

„Proč?”

„Protože jsme se kvůli tomu párkrát docela ošklivě pohádali. Mé matce právě diagnostikovali rakovinu dělohy a Lula se pustila do hledání Marlene Higsonové. Řekl jsem Lule, že si sotva mohla najít necitlivější okamžik k tomu, aby začala hledat své kořeny, ale ona. no, upřímně řečeno, ona měla klapky na očích, když šlo o její vrtochy. Měli jsme se rádi,” řekl Bristow a unaveně si přejel rukou přes obličej, „ale hlubšímu vztahu bránil věkový rozdíl. Jsem si ale jistý, že se pokusila otce vyhledat, protože to chtěla ze všeho nejvíc: najít své černošské kořeny, najít svoji identitu.”

„Byla i před smrtí s Marlene Higsonovou pořád ve styku?”

„Občas. Měl jsem z toho pocit, že Lula se ten vztah snaží ukončit. Higsonová je nesnesitelná, nestydatě prodejná. Prodala svůj příběh komukoli, kdo jí zaplatil, což bohužel bylo hodně lidí. Moje matka z toho byla naprosto zničená.”

„Ještě bych se vás potřeboval zeptat na pár věcí.”

Právník ochotně zpomalil.

„Když jste to ráno navštívil Lulu v jejím bytě, abyste jí vrátil smlouvu se Somém, nevšiml jste si někoho, kdo by vypadal, že by mohl být z bezpečnostní firmy? Kdo by kontroloval poplašná zařízení?”

„Jako opravář?”

„Nebo jako elektrikář. Možná byl v montérkách.”

Když Bristow svraštil v zamyšlení obličej, jeho králičí zuby mu vyčnívaly z pusy víc než obvykle.

„Nevzpomínám si. moment, nechte mě chvíli přemýšlet. Když jsem šel kolem bytu ve druhém patře, tak ano. byl tam muž, který se vrtal v něčem na stěně… Mohl by to být on?”

„Pravděpodobně ano. Jak vypadal?”

„No, byl ke mně otočený zády. Neviděl jsem mu do obličeje.” „Byl s ním Wilson?”

Bristow se zastavil uprostřed chůze a vypadal trochu zmateně. Kolem se prohnali tři muži v oblecích a ženy v kostýmcích, někteří z nich si nesli úřední složky.

„Myslím,” odtušil váhavě, „myslím, že tam byli oba, otočení ke mně zády, když jsem se vracel po schodech dolů. Proč se na to ptáte? Co na tom záleží?”

„Možná na tom nezáleží,” řekl Strike. „Ale nevzpomenete si vůbec na nic dalšího? Vlasy nebo třeba barvu kůže?”

Bristow vypadal ještě víc vyvedený z míry a odpověděl:

„Obávám se, že jsem si opravdu nevšiml. Mám dojem…” Znovu svraštil tvář v usilovném přemýšlení. „Vzpomínám si, že byl oblečený do modrého. Chci říct, že kdybych si měl vybrat, řekl bych, že to byl běloch. Ale přísahat na to nemůžu.”

„Pochybuju, že byste něco takového musel dělat,” řekl Strike, „ale i tak je to vítaná pomoc.”

Vytáhl zápisník, aby si připomněl otázky, které chtěl Bristowovi položit.

„Á, ano. Podle svědecké výpovědi na policii Ciara Porterová prohlásila, že jí Lula řekla, že vám chce všechno odkázat.”

„Aha,” odtušil Bristow bez nadšení. „Tak zase tohle.”

Vydal se opět loudavým krokem vpřed a Strike mu šel po boku.

„Jeden z detektivů, kteří měli případ na starosti, mi říkal, že to Ciara řekla. Inspektor Carver. Ten byl od začátku přesvědčený, že šlo o sebevraždu, a podle všeho si myslel, že ten údajný rozhovor s Ciarou dokazuje Lulin záměr vzít si život. Mně to přišlo jako hodně zvláštní úvaha. Copak se sebevrazi starají o závěť?”

„Takže vy se domníváte, že si to Ciara Porterová vymyslela?”

„To ne,” řekl Bristow. „Možná spíš přeháněla. Já myslím, že je mnohem pravděpodobnější, že Lula o mně řekla něco hezkého, protože jsme se právě usmířili po hádce, a Ciara si do toho dodatečně promítla, že Lula už tehdy přemýšlela o sebevraždě, a udělala z toho jakousi závěť. Ona to je. docela upovídaná holka.”

„Po závěti se pátralo, ne?”

„No jistě, policie všechno prohledala velice pečlivě. My, rodina, jsme si nemysleli, že by Lula nějakou sepsala, ani její právníci o žádné nevěděli. Ale hledání pochopitelně proběhlo. Nic nenašli, a to prohledali opravdu všechno.”

„Kdybychom teď ale na chvíli předpokládali, že si Ciara Porterová nepamatuje špatně, co vaše sestra říkala…”

„Ale Lula by nikdy neodkázala všechno jenom mně. Nikdy.”

„Proč ne?”

„Protože by to otevřeně opominulo naši matku, které by se to hluboce dotklo,” prohlásil Bristow přesvědčeně. „Nejde o peníze, táta mámu velice dobře zajistil. Spíš by to byl vzkaz, který by Lula vyslala, kdyby ji takhle od všeho odřízla. Závěti umějí lidem ublížit. Byl jsem toho svědkem už nesčetněkrát.”

„Sepsala závěť vaše matka?” zeptal se Strike.

Bristow vypadal zaskočeně.

„Já… ano, myslím, že ano.”

„Mohu se zeptat, kdo jsou její dědicové?”

„Já tu závěť neviděl,” řekl Bristow poněkud prkenně. „Jak tohle všechno…?”

„Všechno je to relevantní, Johne. Deset milionů liber jsou docela pěkné peníze.”

Zdálo se, jako by se Bristow nemohl rozhodnout, jestli je Strike jen necitlivý, nebo útočný. Nakonec prohlásil:

„Za předpokladu, že nejsou jiní příbuzní, bych si představoval, že hlavními oprávněnými osobami jsme my dva s Tonym. Možná pamatovala na nějaké dobročinné spolky. Moje matka odjakživa štědře podporovala různé charity. Jak ale jistě chápete,” po Bristowově štíhlém krku opět stoupaly načervenalé skvrny, „já nijak nespěchám se zjišťováním obsahu poslední vůle své matky, když se vezme v úvahu, co se musí stát předtím, než vstoupí v platnost.”

„To samozřejmě,” řekl Strike.

Došli k sídlu Bristowovy firmy, strohé osmipodlažní budově, do níž se vstupovalo tmavým klenutým průčelím. Bristow se u vchodu zastavil a otočil se ke Strikovi.

„Pořád si ještě myslíte, že si něco namlouvám?” zeptal se, když kolem sebe napřed nechali přejít dvě ženy v tmavých kostýmcích.

„Ne,” odpověděl Strike docela upřímně. „Ne, nemyslím si to.”

Bristowova nevýrazná tvář se maloučko rozjasnila.

„Ozvu se vám ohledně Somého a Marlen Higsonové. Jo, málem bych zapomněl. Lulin notebook. Nabil jsem vám baterku, ale je chráněný heslem. Prý ho matce řekli, ale ona si nemůže vzpomenout, jaké bylo, a já ho neznal nikdy. Nebude třeba v tom policejním spisu?” dodal s nadějí v hlase.

„Pokud si dobře pamatuju, tak tam není,” řekl Strike, „ale to by neměl být žádný velký problém. Kde ten notebook byl od té doby, co Lula zemřela?”

„Napřed ho zadržela policie a pak byl u mé matky. Skoro všechny Luliny věci se povalují u mámy. Nedokáže se rozhodnout, co s nimi dál.”

Bristow podal Strikovi brašnu s počítačem a rozloučil se s ním. Potom se neznatelně narovnal v zádech, zamířil ke schodům a zmizel ve dveřích rodinné firmy.

7

Když Strike zamířil ke Kensington Gore, tření mezi koncem jeho amputované nohy a protézou bylo s každým krokem bolestivější. V těžkém kabátě se trochu potil a park se v dálce třpytil ve slabém jarním slunci. Strike se ptal sám sebe, jestli to zvláštní tušení, které ho svíralo, je opravdu něčím víc než pouhým stínem mihotajícím se v hlubinách bahnitého rybníku: pouhé šálení světel, matoucí efekt hladiny zčeřené větrem. Vířily se ty nepatrné kusy mazlavého bahna slizkým ocasem nějakého živočicha, nebo nebyly ničím jiným než bezvýznamnými poryvy plynů uvolněných chaluhami? Nemohlo by v tom bahně číhat ukryté něco, co se jiné sítě marně snažily vylovit?

Mířil ke kensingtonské stanici metra na High Street a minul vstupní bránu do Hyde Parku zvanou Queen’s Gate: nazdobenou, rezavě červenou a vyšperkovanou královskými insigniemi. Nevyléčitelně pozorný vůči svému okolí si všiml sochy laně a koloucha na jednom sloupu a jelena na druhém. Lidé často předpokládali symetrii a rovnost na místech, kde žádná neexistuje. Stejné, a přesto tak hluboce odlišné. Jak se jeho kulhání zhoršovalo, notebook Luly Landryové ho s čím dál větší silou bouchal do nohy.

Když ve svém rozbolavělém, zmarněném a otráveném stavu dorazil za deset minut pět do kanceláře, Robin mu s pochmurnou nevyhnutelností oznámila, že se jí ani tentokrát nepodařilo proniknout přes telefonistku v producentské společnosti Freddieho Bestiguiho; a že nedosáhla úspěchu ani při hledání ženy jménem Onifadeová v kilburnském telefonním seznamu.

„Je-li to teta Rochelle, mohla by se ale samozřejmě jmenovat jinak, ne?” upozornila ho Robin, když si zapínala kabát a chystala se k odchodu.

Strike unaveně projevil souhlas. Svezl se na prosezenou pohovku, sotvaže prošel dveřmi kanceláře, což u něho Robin nikdy dřív nezažila. Obličej měl ztrhaný.

„Není vám dobře?”

„To bude v pořádku. Dali o sobě během odpoledne vědět z Rychlých řešení?”

„Ne,” odpověděla Robin a utáhla si opasek. „Že by uvěřili tomu, když jsem se představila jako Annabel? Snažila jsem se mluvit s australským přízvukem.”

Usmál se. Robin zavřela průběžnou vyšetřovací zprávu, kterou si četla, když čekala, než se Strike vrátí, uložila ji pečlivě zpátky na poličku, popřála Strikovi pěkný večer a zanechala ho tam sedět na pohovce i s notebookem ležícím vedle něho na rozedraných polštářích.

Když utichl zvuk Robininých kroků, Strike se natáhl bokem ke skleněným dveřím a zamkl. Potom porušil vlastní zákaz kouření v kanceláři během pracovních dnů. Se zapálenou cigaretou stisknutou v zubech si vyroloval nohavici a rozvázal řemínek, jímž měl protézu uvázanou ke stehnu. Potom z pahýlu nohy sundal gelový polštářek a zkoumal konec amputované holenní kosti.

Povrch kůže měl takto zkoumat kvůli možnému podráždění každý den. Teď viděl, že tkáň jizvy je zanícená a horká. Ve skříňce v koupelně u Charlotte byly nejrůznější krémy a pudry určené k ošetřování tohoto kusu kůže, vystaveného, jak tomu bylo v posledních dnech, námaze, pro kterou nebyla uzpůsobená. Že by ten kukuřičný pudr a krém Oilatum hodila do jedné z dosud nevybalených krabic? Nedokázal ale v sobě sebrat energii, aby to šel zjistit, a taky si ještě nechtěl znovu nasazovat protézu, a tak tam jen seděl na pohovce, kouřil a spodek nohavice mu plandal nad podlahou. Strike se pohroužil do neodbytných myšlenek.

Rozbíhaly se mu do všech stran. Myslel na rodiny a jejich jména i na to, v čem se jeho dětství, navenek tak odlišné, podobalo dětství Johna Bristowa. I ve Strikově rodinné historii se vyskytovaly přízračné postavy: například první manžel jeho matky, o kterém mluvila málokdy, až na častý povzdech, že od začátku nenáviděla pomyšlení, že je vdaná. Teta Joan, jejíž paměť byla odjakživa nejspolehlivější, zatímco Leda ji měla velice slabou, tvrdila, že osmnáctiletá Leda utekla od svého manžela po pouhých čtrnácti dnech;

a že její jedinou motivací, aby se provdala za Strika staršího (který podle tety Joan přijel do St Mawes s lunaparkem), byly nové šaty a změna jména. Jistě, Leda zůstala svému nezvyklému vyvdanému jménu věrnější než kterémukoli muži. Dokonce ho předala svému synovi, který jeho původního vlastníka nikdy nepoznal, protože ten zmizel dávno před jeho narozením, jež s ním vůbec nijak nesouviselo.

Strike kouřil zahloubaný v myšlenkách, dokud denní světlo nezačalo za okny kanceláře měknout v stmívání. Potom se konečně na jedné noze zvedl, k udržení rovnováhy použil jako oporu kliku a věšák na stěně vedle skleněných dveří a odskákal ven prozkoumat krabice poskládané doposud na odpočívadle před kanceláří. Na dně jedné z nich našel ony dermatologické prostředky určené ke zmírnění palčivého pálení a svědění na konci svého pahýlu a pustil se do práce, aby zkusil napravit újmu způsobenou v první řadě dlouhým pěším pochodem Londýnem s taškou přes rameno.

Stmívalo se teď později než před dvěma týdny. Když Strike seděl, podruhé během posledních deseti dní, v protáhlé čínské restauraci Wong Kei s bílým průčelím a s výhledem na hernu nazvanou Play to Win, bylo ještě světlo. Znovu si nasadit protézu bylo nesmírně bolestivé a ještě bolestivější byla cesta dolů na Charing Cross Road, ale štítil se použít šedivé ocelové berle, které rovněž našel v krabicích, památku na propuštění z nemocnice v Selly Oak.

Zatímco jednou rukou pojídal singapurské nudle, zkoumal notebook Luly Landryové, který měl rozevřený na stole vedle piva. Tmavě růžové pouzdro počítače bylo zdobené vzorem třešňových květů. Strika vůbec nenapadlo, že by před okolním světem působil nějak nepatřičně, když se jako mohutný zarostlý chlap skláněl nad nazdobeným, růžovým a výrazně ženským zařízením, nicméně ten obraz vyvolal pobavené úsměvy dvou číšníků v černých tričkách.

„Jak to jde, Federico?” zeptal se o půl osmé pobledlý mladík s rozcuchanými vlasy. Nový příchozí, který se usadil naproti Strikovi, měl na sobě džíny, psychedelické tričko, conversky a koženou tašku zavěšenou diagonálně přes hrudník.

„Už mi bylo hůř,” zabručel Strike. „A jak se máš ty? Dáš si něco k pití?”

„Jo, pivo.”

Strike objednal svému hostu pití. Z jakéhosi dávno zapomenutého důvodu si mu zvykl říkat Spanner. Spanner vystudoval s vynikajícím prospěchem počítače a vydělával mnohem víc, než by nasvědčovalo jeho oblečení.

„Hlad nemám, dal jsem si po práci burger,” řekl Spanner, když prostudoval jídelní lístek. „Ale mohl bych si dát polívku. Wontonovou polévku, prosím,” dodal k číšníkovi. „Zajímavá volba laptopu, Fede.”

„Není můj,” řekl Strike.

„Takže pracovně, co?”

„Jo.”

Strike přesunul počítač ke Spannerovi, který si přístroj prohlížel se směsí zájmu a pohrdavého posměchu příznačnou pro lidi, pro něž technologie nepředstavují nezbytné zlo, ale naopak podstatu života.

„Krám,” řekl Spanner zvesela. „Kde se skrejváš, Fede? Lidi už o tebe mají starost.”

„To je od nich milý,” řekl Strike s plnou pusou nudlí. „Ale není třeba se znepokojovat.”

„Před pár dny jsem byl večer u Nicka s Ilsou a byl jsi jediný téma hovoru. Říkali, žes odešel do ilegality. Ó, díky,” řekl nad přinesenou polévkou. „Volali ti do bytu a pořád se dovolávali jenom na záznamník. Ilsa má dojem, že v tom bude ženská.”

Strika náhle napadlo, že nejlepší způsob, jak informovat kamarády o svém zrušeném zasnoubení, by mohl spočívat v rozšíření zprávy prostřednictvím nezúčastněného Spannera. Jako mladší bratr jednoho z nejstarších Strikových přátel byl Spanner o dlouhém a mučivém vztahu mezi Strikem a Charlotte z větší části neinformovaný a jistě mu byl lhostejný. Jelikož se chtěl vyhnout především přímo projevovanému soucitu a rozpitvávání příčin rozchodu a rozhodně neměl v úmyslu navždy předstírat, že se s Charlotte nerozešli, Strike potvrdil, že Ilsa jeho hlavní problém uhodla správně, a zdůraznil, že bude lepší, když jeho kamarádi už napříště nebudou do bytu k Charlotte volat.

„Tak to je v pytli,” odtušil Spanner a vzápětí, zcela lhostejný k lidské bolesti, když měl před sebou technologickou výzvu, což bylo pro něho charakteristické, ukázal lopatkovitou špičkou prstu na Dell a zeptal se: „Co s tím chceš teda udělat?”

„Už se do toho dívala policie,” řekl Strike a ztišil hlas, třebaže byli se Spannerem široko daleko jediní lidé, kteří nemluvili čínsky, „ale chtěl bych znát tvůj názor.”

„Policie má přes techniku dobrý lidi. Pochybuju, že bych dokázal najít něco, co by oni nenašli.”

„Oni možná nemuseli hledat ten správnej materiál,” řekl Strike, „a možná by si ani nemuseli uvědomit, o co jde, kdyby to našli. Podle všeho je nejvíc zajímaly nedávný e-maily, a ty už jsem viděl.”

„Takže co mám hledat já?”

„Veškerou činnost z osmého ledna a doby těsně předcházející. Poslední internetové vyhledávání, podobný věci. Heslo nemám a docela nerad bych se chodil ptát na policii, pokud bych nemusel.”

„To by neměl bejt problém,” řekl Spanner. Instrukce si nezapisoval na papír, vyťukával je do mobilního telefonu. Spanner byl o deset let mladší než Strike a jen zřídka používal pero, pokud nemusel. „Komu to mimochodem vlastně patří?”

Když mu to Strike řekl, Spanner odtušil:

„Tý modelce? Ty jo.”

Ale Spannerův zájem o lidské bytosti, dokonce i v případě, že byly mrtvé či slavné, byl pořád druhotný vedle záliby v komiksech, technologických inovacích a hudebních skupinách, o nichž Strike v životě neslyšel. Když Spanner snědl pár lžic polévky, prolomil vzniklé ticho a zvesela se Strika zeptal, kolik mu má v úmyslu za práci zaplatit.

Jakmile Spanner odešel s růžovým laptopem v podpaží, Strike odkulhal zpátky do kanceláře. Ten večer si konec své pravé nohy pečlivě umyl a poté ošetřil podrážděnou a zanícenou jizvu krémem. Poprvé po mnoha měsících si vzal před ulehnutím do spacáku analgetika. Vleže pak čekal, až syrová bolest otupí, a přemýšlel, zdali si má domluvit schůzku s poradcem z rehabilitace, do jehož péče by měl spadat. Symptomy flekční kontraktury pahýlu, prokletí lidí, kteří se podrobili amputaci, mu popsali nesčetněkrát: podebraná kůže, otoky. Napadlo ho, jestli se už u něho neprojevují první příznaky, ale děsil se vyhlídky na návrat do chodeb páchnoucích dezinfekcí, mezi lékaře s jejich odtažitým zájmem o tu mrňavou, zmrzačenou část jeho těla, a dalších drobných úprav protézy vyžadujících další návštěvy toho tísnivého světa bílých plášťů, o němž doufal, že se ho navždy zbavil. Obával se rad, že má nohu šetřit, omezit běžnou chůzi. Nucený návrat k berlím, pohledy kolemjdoucích na jeho sepnutou nohavici a pištivé dotazy malých dětí.

Zabzučel mu mobil, který se jako obvykle nabíjel na podlaze vedle lehátka, což oznamovalo příchod esemesky. Strike byl vděčný za jakékoli drobné vyrušení z úvah nad bolestivě pulzující končetinou, a tak zašmátral ve tmě a zvedl telefon z podlahy.

Mohl bys mi prosím krátce zavolat, až se ti to bude hodit? Charlotte

Strike nevěřil v jasnovidectví ani v nadpřirozené schopnosti, ale jeho první iracionální myšlenkou přesto bylo, že Charlotte vycítila, co před chvílí pověděl Spannerovi; že zpřetrhal to napjaté, neviditelné lano, které je pořád k sobě poutalo, když pustil oficiálně do oběhu zprávu o jejich rozchodu.

Zíral na tu zprávu, jako by to byla její tvář, jako by z toho mrňavého zeleného displeje dokázal vyčíst její výraz.

Prosím tě. (Já vím, že nemusíš: žádám tě o to, mile a s dobrou vůlí.) Krátce zavolat. (Mám opodstatněný důvod, abych si s tebou chtěla promluvit, ale můžeme to udělat rychle a nenuceně; žádné hádky.) Až se ti to bude hodit. (Zdvořile předpokládám, že beze mě vedeš rušný život.)

Nebo třeba: Prosím tě. (Odmítnout by znamenalo, že jsi hajzl, Striku, a už tak ses mě dost natrápil.) Krátce zavolat. (Já vím, že čekáš scénu; nemusíš se bát, ta poslední, kdy ses projevil jako tak neuvěřitelná svině, to mezi námi nadobro skoncovala.) Až se ti to bude hodit. (Protože, buďme upřímní, jsem vždycky byla až na druhém místě za armádou i za každou další blbostí, které měly přede mnou přednost.)

Hodí se to třeba teď? ptal se sám sebe, když ležel v bolestech, na něž prášky dosud nedosáhly. Podíval se, kolik je hodin: deset minut po jedenácté. Očividně byla ještě vzhůru.

Odložil mobil zpátky na podlahu vedle sebe, kde se tiše nabíjel, zvedl velkou chlupatou ruku a položil si ji přes oči, aby se schoval i před řídkými pruhy světla na stropě vrhanými pouličními lampami přes okenní žaluzie. Proti své vůli uviděl Charlotte přesně tak, jako když mu na ní spočinuly oči poprvé v životě, jak seděla osaměle na parapetu okna na studentském večírku v Oxfordu. V životě neviděl nic tak krásného a soudě podle neklidných postranních pohledů bezpočtu mužských očí, příliš hlasitého smíchu a hlasů i křečovitých gest vůči její mlčenlivé postavě v tom zdaleka nebyl sám.

Devatenáctiletý Strike hleděl napříč pokojem a pocítil přesně stejnou naléhavou touhu, jaká ho přemohla v dětství, kdykoli v zahradě tetičky Joan a strýce Teda napadl přes noc sníh. Chtěl, aby jeho chodidla vytlačila jako první hluboké, tmavé stopy do toho svůdně hladkého povrchu: chtěl ho narušit a vyplenit.

„Jsi ožralej,” varoval ho kamarád, když mu Strike oznámil úmysl jít za ní a oslovit ji.

Strike souhlasil, dopil zbytek svého sedmého piva a odhodlaně se vydal k okenní římse, na níž seděla. Příliš si neuvědomoval, jak ho lidé v nejbližším okolí sledují, zřejmě připravení se mu vysmát, protože Strike byl hromotluk připomínající boxujícího Beethovena a tričko měl celé pobryndané kari omáčkou.

Když došel až k ní, vzhlédla a podívala se na něho svýma velkýma očima. Měla dlouhé tmavé vlasy a pod rozhalenkou košile se rýsovala hebká bledá kůže v rýze mezi ňadry.

Strikovo podivné, nomádské dětství s neustálými změnami bydliště a zařazováním se do různorodých skupin dětí a mládeže v něm utužilo pokročilé společenské dovednosti. Věděl, jak se zařadit, jak lidi rozesmát, jak se téměř každému zalíbit. Ten večer měl ale jazyk těžký a byl jako paralyzovaný. Vzpomínal si, že se zřejmě mírně motal.

„Chtěl jsi něco?” zeptala se.

„Jo,” řekl. Natáhl si tričko od těla a ukázal jí skvrny od kari omáčky. „Co bys mi doporučila jako nejlepší způsob, jak se zbavit těch fleků?”

Proti své vůli (viděl, že se to snaží potlačit) se zachichotala.

Za nějakou chvíli vtrhl do místnosti se svou suitou kamarádů z podobně dobrých rodin ctihodný Adonis zvaný Jago Ross, kterého znal Strike od vidění i podle pověsti, jež ho provázela, a našel Strika se Charlotte, jak sedí vedle sebe na okenním parapetu zabraní do hovoru.

„To jsi kurva ve špatným pokoji, miláčku,” prohlásil Ross k Charlotte a svá práva dal jasně najevo mazlivou arogancí svého hlasu. „Ritchie dělá večírek nahoře.”

„Já tam nejdu,” řekla, otočila se na něho a usmála se. „Musím jít pomoct Cormoranovi vyprat tričko.”

Takto veřejně zametla se svým přítelem, absolventem prestižní Harrow School, a dala přednost Cormoranu Strikovi. Byl to nejúžasnější okamžik Strikova devatenáctiletého života: na očích veřejnosti unesl Helenu Trojskou přímo před nosem Meneláa a v radostném šoku ten zázrak nijak nezpochybňoval, nýbrž ho prostě přijal.

Teprve později si uvědomil, že to, co vypadalo jako příležitost nebo osud, proběhlo zcela v její režii. O pár měsíců později to sama připustila: řekla mu, že chtěla Rosse potrestat za něco, co jí udělal, a schválně šla do jiného pokoje a čekala, až ji osloví nějaký muž, jakýkoli muž; a že on, Strike, byl pouhým nástrojem k mučení Rosse; že se s ním v ranních hodinách následující noci vyspala ještě plná pomstychtivosti a vzteku, které si on mylně vyložil jako projevy vášně.

Už tu první noc tedy bylo v jejich vztahu přítomno všechno to, co je střídavě od sebe vzdalovalo a pak zase svádělo dohromady: její sebezničující sklony, její lehkomyslnost, odhodlání zraňovat; její bezděčná, ale ryzí přitažlivost, jíž působila na Strika, a její bezpečné útočiště v uzavřeném světě, ve kterém vyrostla a jehož hodnotami opovrhovala a zároveň je zastávala. Tak začal vztah, který dovedl Strika až k tomu, že zde teď o patnáct let později ležel na polním lehátku, sužovaný nejen fyzickou bolestí, a přál si, aby se dokázal zbavit vzpomínek na ni.

8

Když druhý den ráno přišla Robin, našla už podruhé skleněné dveře zamčené. Odemkla si rezervním klíčem, který jí Strike mezitím svěřil, přešla k zavřeným dveřím Strikově kanceláře a chvíli tam stála a snažila se poslouchat. Po několika vteřinách zaslechla poněkud tlumený, nicméně neklamný zvuk hlubokého chrápání.

Postavilo ji to před delikátní problém, protože spolu měli nepsanou dohodu, že se nebude mluvit o Strikově polním lehátku ani o jiných známkách jeho zdejšího pobytu, které se občas v kanceláři objevovaly. Na druhou stranu Robin potřebovala svému dočasnému šéfovi něco velmi naléhavě sdělit. Váhala a zvažovala, co dělat. Nejsnadnější by bylo, kdyby se pokusila Strika vzbudit hlukem v předpokoji a poskytla mu tak čas, aby dal do pořádku sebe i svou kancelář, což by ale mohlo trvat neúnosně dlouho: tak dlouho její zpráva nepočká. Robin se tudíž zhluboka nadechla a zaklepala na dveře.

Strike se vzbudil okamžitě. Krátkou chvíli zůstal jen zmateně ležet, všiml si vyčítavého denního světla, které dovnitř proudilo oknem. Potom si vzpomněl, že po přečtení Charlottiny esemesky odložil mobil na podlahu, a bylo mu jasné, že si zapomněl nařídit budík.

„Nechoďte sem!” zahulákal.

„Nechcete trochu čaje?” zavolala Robin přes dveře.

„Jo, jo, to by bylo skvělý. Přijdu si pro něj,” dodal Strike zvýšeným hlasem a poprvé v životě litoval, že dveře mezi oběma místnostmi neopatřil zámkem. Jeho umělá noha s lýtkem stála opřená o zeď a na sobě měl jenom trenýrky.

Robin pospíchala postavit na čaj a Strike se soukal ze spacáku. V rychlosti se oblékl, těžkopádně si nasadil protézu, složil lehátko do rohu místnosti, odsunul psací stůl zpátky na místo. Deset minut od chvíle, kdy zaklepala na dveře, vkulhal do přední kanceláře v silném oblaku deodorantu a našel Robin u pracovního stolu, jak cosi se zájmem sleduje. „Váš čaj,” řekla a ukázala na kouřící hrnek.

„Skvělý, díky. Jen mi dejte ještě chviličku,” řekl a odešel se vyčurat na záchod na odpočívadle. Když si zapínal poklopec, zahlédl svůj obraz v zrcadle. Vypadal pomačkaně a neoholeně. Nebylo to poprvé, co se utěšoval, že jeho vlasy vypadají stejně, ať jsou učesané, nebo neučesané.

„Mám novinku,” řekla Robin, když se vrátil skleněnými dveřmi do kanceláře a s opětovnými díky se chopil svého hrníčku čaje.

„Jo?”

„Našla jsem Rochelle Onifadeovou.”

Odložil hrnek na stůl.

„To si děláte srandu. Jak se vám sakra…?”

„Všimla jsem si ve spise, že by měla ambulantně docházet na kliniku u svatého Tomáše,” prohlásila Robin vzrušeně, celá zčervenala a mluvila překotně, „a tak jsem včera večer do nemocnice zavolala, vydávala se za ni a řekla jsem, že jsem zapomněla, kdy tam mám přijít, a oni mi řekli, že ve čtvrtek dopoledne o půl jedenácté. Máte na to,” pohlédla na monitor počítače, „pětapadesát minut.”

Proč ho nenapadlo jí říct, aby právě tohle udělala?

„Vy jste geniální, fakt geniální…”

Vychrstl si horký čaj na ruku a postavil hrnek na její pracovní stůl. „Víte, kde přesně…?”

„Je to na psychiatrii vzadu za hlavní budovou,” řekla Robin nadšeně. „Vejdete vchodem z Grantley Road, jsou tam dvě parkoviště…”

Natočila k němu monitor, aby mu ukázala plánek Nemocnice u svatého Tomáše. Pohlédl na zápěstí, ale hodinky zůstaly v zadní kanceláři.

„Když půjdete hned, stihnete to v pohodě,” pobídla ho Robin.

„Jo, jenom si vezmu pár věcí.”

Strike si spěšně posbíral hodinky, peněženku, cigarety a telefon. Už byl napůl ze dveří, strkal si peněženku do zadní kapsy kalhot, když na něho Robin promluvila:

„Ehm, Cormorane…”

Nikdy předtím ho křestním jménem neoslovila. Strike měl dojem, že to vysvětluje její jistou ostýchavost; potom si uvědomil, že významně ukazuje na jeho břicho. Pohlédl dolů a uviděl, že má špatně zapnutou košili, takže je vidět kus břicha, které bylo tak chlupaté, že připomínalo tmavý kokosák.

„Aha… jo, díky…”

Robin zdvořile odvrátila zrak k monitoru počítače, zatímco si rozepnul špatně zapnuté knoflíky a pozapínal je správně. „Tak se pak uvidíme.”

„Ano, nashle,” řekla a usmála se na něho, jak pádí pryč. Během pár vteřin byl ale zpátky a mírně funěl.

„Robin, potřeboval bych, abyste se na něco podívala.” Měla už pero v ruce a čekala.

„Sedmého ledna se konala právnická konference v Oxfordu. Účastnil se jí i strýc Luly Landryové Tony. Mezinárodní rodinné právo. Zajímá mě cokoli, co k tomu můžete najít. Obzvlášť pak k jeho tamní přítomnosti.”

„Dobře,” řekla Robin a psala si poznámky.

„Díky. Vy jste génius.”

A byl pryč, nepravidelným krokem scházel po kovových schodech.

Třebaže si prozpěvovala, když si sedala zpátky za stůl, část Robininy radosti během popíjení čaje vyprchala. Trochu doufala, že ji Strike k setkání s Rochelle Onifadeovou, jejíž stín pronásledovala celé dva týdny, přizve.

Ranní špička pominula a davy lidí v metru prořídly. Strike byl rád, že bez problémů našel místo k sezení, protože konec pahýlu ho pořád ještě pálil. U kiosku na stanici si před nástupem do vlaku koupil balíček extra silných mentolových bonbonů a teď cucal čtyři zároveň ve snaze utajit skutečnost, že neměl čas vyčistit si zuby. Zubní kartáček s pastou měl ukryté v útrobách vojenské tašky, třebaže by bylo mnohem pohodlnější nechávat si je na otlučeném umyvadle na záchodě. Když v potemnělém okně vagonu opět zahlédl svůj obraz s hustým strništěm a celkově neupraveným zjevem, musel se ptát sám sebe, proč trvá na smyšlené konstrukci, že má nějaký jiný domov, když je přece naprosto zřejmé, že Robin ví, že v kanceláři přespává.

Strikova paměť i smysl pro orientaci se s přehledem vyrovnaly s úkolem najít vchod na psychiatrickou kliniku v Nemocnici u svatého Tomáše a bez problémů tam dorazil krátce po desáté. Pět minut strávil zjišťováním, jestli automatické dvoukřídlé dveře jsou jediným vchodem z Grantley Road, a teprve poté se uvelebil na kamenné zídce parkoviště, přibližně dvacet metrů od vchodu a s dobrým výhledem na všechny příchozí i odcházející.

Věděl jen to, že dívka, kterou hledá, je pravděpodobně bezdomovkyně a zcela určitě černoška, a když si cestou v metru promýšlel strategii, jak ji najít, dospěl k závěru, že má vlastně jedinou možnost. Když tedy za deset minut půl jedenácté spatřil mířit ke vchodu rychlým krokem vysokou štíhlou černošku, zavolal na ni (třebaže vypadala příliš upraveně a byla příliš hezky oblečená):

„Rochelle!”

Ohlédla se, kdo to volá, ale šla dál bez jediné známky, že by s ní to jméno jakkoli souviselo, a zmizela v budově. Potom přišel bělošský pár a poté skupinka lidí nejrůznějšího věku a barvy pleti, které Strike odhadoval na zaměstnance nemocnice. Nicméně pro každý případ i nyní zavolal:

„Rochelle!”

Někteří z nich se po něm ohlédli, ale okamžitě se dál věnovali svým rozhovorům. Utěšoval se vědomím, že návštěvníci přicházející tímto vchodem budou asi zvyklí na jistý stupeň výstřednosti u lidí, které v jeho okolí potkávají. Strike si zapálil cigaretu a čekal dál.

Půl jedenáctá minula a vstupními dveřmi nevešla už žádná další černoška. Buď má zpoždění, nebo použila nějaký jiný vchod. Na zátylku ho šimral lehounký vánek a on dál seděl, kouřil, pozoroval okolí a čekal. Nemocniční budova byla obrovská, mohutná betonová krabice s obdélníkovými okny. Ze všech stran do ní jistě vedlo bezpočet vchodů.

Strike si natáhl zraněnou nohu, která ho pořád bolela, a znovu se zamyslel nad možností, že by přece jen navštívil svého lékaře. Nicméně už samotná blízkost nemocnice v něm vzbuzovala mírnou depresi. Zaškrundalo mu v žaludku. Cestou sem šel kolem McDonald’s. Jestli se mu ji do dvanácti nepodaří najít, půjde se tam najíst.

Ještě dvakrát zakřičel „Rochelle!” na černošky, které vcházely do budovy nebo z ní vycházely, a v obou případech se po něm ohlédly, ale čistě proto, aby zjistily, kdo volá. V jednom případě se dokonce setkal s pohrdavě přezíravým úšklebkem.

Potom, krátce po jedenácté, se z nemocnice vynořila poněkud nemotornou, kolébavou chůzí malá, podsaditá černošská dívka. S naprostou jistotou věděl, že ji neviděl do budovy vcházet, nejen kvůli jejímu výraznému způsobu chůze, ale taky kvůli nápadnému krátkému kabátu z umělé kožešiny fuchsinové barvy, který nepřidával na kráse ani její výšce, ani šířce.

„Rochelle!”

Dívka se zastavila, otočila se, rozhlížela se kolem sebe a zamračeně hledala člověka, který na ni volá. Strike k ní dokulhal a ona ho pozorovala s pochopitelnou nedůvěrou.

„Rochelle? Rochelle Onifadeová? Dobrý den. Já se jmenuju Cormoran Strike. Můžeme si chvíli promluvit?”

„Chodím vždycky vchodem z Redbourne Street,” řekla mu o pět minut později, když jí svěřil poněkud překroucené a vymyšlené vysvětlení, jak ji našel. „Dneska sem vyšla tudy, protože sem si chtěla zajít do McDonalda.”

Vydali se tudíž právě tam. Strike koupil dvě kávy a dva velké zákusky a všechno přinesl ke stolku u okna, kde čekala zvědavá a nedůvěřivá Rochelle.

Byla to bezvýhradně tuctová osoba. Mastnou pleť barvy spálené země pokrývaly puchýřky akné a dolíčky po vytlačených vřídcích, drobná očka měla hluboko posazená a zuby byly křivé a zažloutlé. Chemicky narovnané vlasy měly asi deset centimetrů svou přirozenou černou barvu a potom dalších patnáct centimetrů křiklavě měděnou, připomínající dráty. Těsné, příliš krátké džíny, leskle šedá kabelka a zářivě bílé tenisky vypadaly lacině. Nicméně měkký kabátek z umělé kožešiny, byť Strikovi připadal nevkusně křiklavý, byl naprosto odlišné kvality: celý podšitý, jak si všiml, když si ho svlékla, hedvábím s jemným vzorkem a s logem nikoli Guye Somého (jak očekával, když si vzpomněl na e-mail Luly Landryové návrháři), nýbrž jednoho Itala, o kterém se už doslechl dokonce i Strike.

„Opravdu nejste žádnej novinář?” zeptala se tlumeným zastřeným hlasem. Strike se už při čekání před nemocnicí snažil připravit si v tomto ohledu důvěryhodný příběh.

„Ne, nejsem novinář. Jak jsem říkal, znám se s Luliným bratrem.” „Vy ste jeho kámoš?”

„Jo. Tedy, ne tak úplně. On si mě najal. Já jsem soukromý detektiv.”

Okamžitě dostala strach, což se ani nesnažila nijak skrývat.

„A kvůli čemu teda se mnou chcete mluvit?”

„Nemáte se čeho bát…”

„Tak proč teda se mnou potřebujete mluvit?”

„Nejde o nic špatného. John si jen není jistý, že Lula spáchala sebevraždu, to je všechno.”

Usoudil, že zůstala sedět na místě jen díky hrůze z toho, jak by si vyložil její okamžitý útěk. Její strach byl zcela neúměrný tomu, jak a co jí řekl.

„Opravdu se nemáte čeho bát,” ujistil ji znovu. „John chce, abych se na všechny okolnosti ještě jednou podíval, to je…”

„Tvrdí snad, že mám s její smrtí něco společnýho?”

„Ne, to samozřejmě netvrdí. Já jen doufám, že byste mi mohla povědět něco o tom, jak se cítila, co měla v úmyslu dělat v oněch hodinách, které předcházely její smrti. Vy jste se s ní vídala pravidelně, ne? Říkal jsem si, že byste mi třeba uměla říct, co se v jejím životě dělo, jak žila.”

Rochelle se nadechla, jako by chtěla promluvit, potom si to ale rozmyslela a pokusila se místo toho napít vařící kávy.

„Co teda, ten její brácha se snaží dokázat, že se nezabila sama? Jako že ji někdo z toho okna strčil?”

„Myslí si, že to není vyloučené.”

Zdálo se, že se nad něčím zamyslela, jako by tomu chtěla přijít na kloub. „S váma já ale mluvit nemusím. Vy nejste jako vopravdickej policajt.” „Jo, to máte pravdu. Ale nechtěla byste pomoct zjistit, co…” „Skočila,” prohlásila Rochelle Onifadeová neústupně. „Kde berete tu jistotu?” zeptal se Strike. „Prostě to vím.”

„Zdá se, že téměř pro všechny její ostatní známé to přišlo jako blesk z čistého nebe.”

„Měla deprese. Jo, byla kvůli tomu na práškách. Stejně jako já. Někdy to zkrátka neustojíte. Je to nemoc,” řekla, i když v jejím podání ta slova zněla jako: „Je to nic moc.”

Nic moc, pomyslel si Strike, na okamžik rozhozený. Spatně se vyspal. Nic moc, to je to místo, kam odešla Lula Landryová a kam všichni, včetně něho a Rochelle, míříme. Někdy se nemoc pomalu, téměř neznatelně mění v nic moc, jako se to právě děje Bristowově matce… někdy se to nic moc najednou zničehonic před člověkem zjeví jako betonový povrch silnice, který vám roztříští lebku.

Bylo mu jasné, že kdyby vytáhl zápisník, přestala by mluvit nebo by rovnou odešla. Pokračoval tudíž v co možná uvolněném kladení otázek, vyptával se jí, jak se dostala do ambulantní péče na klinice, jak se tam seznámila s Lulou.

Pořád ještě byla nesmírně nedůvěřivá a zpočátku odpovídala jednoslabičně, ale pomalu, postupně, přece jen začala být vstřícnější. Její vlastní životní příběh byl politováníhodný. Týrání a zneužívání v dětství, pěstounská péče, vážná duševní nemoc, dětské domovy a výbuchy násilí vrcholící v šestnácti letech bezdomovectvím. Náležitou léčbu si zajistila až jako nepřímý důsledek toho, že ji porazilo auto. V nemocnici její výstřední chování způsobilo, že téměř nebylo možné léčit její tělesná zranění, a tak nakonec povolali psychiatra. Nyní byla na prášcích, a pokud je brala, do značné míry jí ulevovaly a potlačovaly symptomy nemoci. Strikovi připadalo dojemné, že docházka na ambulantní kliniku, kde se seznámila s Lulou Landryovou, se pro Rochelle stala vrcholem celého týdne. S jistou láskou mluvila o mladém psychiatrovi, který skupinu vedl.

„Takže tam jste se s Lulou seznámila?”

„Copak to vám ten její brácha neřek?”

„On to se mnou moc dopodrobna nerozebíral.”

„Jo, vona přišla do naší skupiny jako nová. Poslali ji tam.”

„A vy jste si spolu začaly povídat?”

„Jo.”

„Spřátelily jste se?”

„Jo.”

„Chodila jste na návštěvu k ní domů? Zaplavala jste si v bazénu?” „Proč bych nemohla?”

„Já vás z ničeho neobviňuju. Jenom se ptám.” Roztávala velice pomalu.

„Já nemám ráda plavání. Nemám ráda, když mám mokrej obličej. Chodila sem tam do vířivky. A taky sme chodily po nákupech a tak.”

„Zmínila se vám někdy o svých sousedech? O lidech, kteří s ní bydlí v domě?”

„O těch Bestiguiových? Jen trochu. Neměla je ráda. Ta ženská je mrcha,” řekla Rochelle s nečekanou prudkostí. „Proč si to myslíte?”

„Viděl ste ji? Koukala na mě, jako bych byla kus hadru.” „Co si o ní myslela Lula?”

„Taky ji neměla ráda, ani jejího manžela. To je takovej podlejzák.” „V jakém smyslu?”

„Prostě je,” řekla Rochelle netrpělivě. Když ale na to Strike nic neřekl, pokračovala. „Když byla jeho manželka pryč, věčně se snažil dostat Lulu k sobě dolů do bytu.”

„Sla tam Lula někdy?”

„Co vás nemá,” prohlásila Rochelle rozhodně.

„Předpokládám, že jste si asi s Lulou hodně povídaly, ne?”

„Jo, nakecaly sme toho hodně, hlavně ze zač… jo, fakt hodně.”

Vyhlédla z okna. Náhlá přeháňka kolemjdoucí zaskočila. Sklo vedle nich pokropily elipsovité krůpěje.

„Ze začátku?” řekl Strike. „Mluvily jste spolu později méně?”

„Já už budu muset jít,” prohlásila Rochelle důležitě. „Mám nějakou práci.”

„Lidé jako Lula,” řekl Strike ve snaze držet se svého tématu, „bývají rozmazlení. A nechovají se pak k ostatním hezky. Jsou zvyklí, že je vždycky po jejich…”

„Já nejsem ničí služka,” řekla Rochelle zprudka.

„Neměla vás právě kvůli tomu ráda? Možná vás vnímala jako rovnocenného člověka, ne jako dalšího nohsleda.”

„Jo, to je přesně vono,” řekla Rochelle smířlivě. „Na mě žádnej velkej dojem nedělala.”

„Takže máte pocit, že právě proto si vás vybrala za kamarádku, jako někoho bezprostřednějšího.”

„Jo.”

„A taky vás spojovala ta nemoc, že? Takže jste si s ní rozuměla ve věcech, ve kterých ji moc lidí nechápalo.”

„A taky sem černá,” řekla Rochelle, „a vona se chtěla cejtit jako vopravdová černoška.”

„Mluvila o tom s vámi?”

„Jo, samo,” řekla Rochelle. „Vona chtěla zjistit, vodkud pochází, kam jako patří.”

„Mluvila s vámi o tom, že se snaží najít své černošské příbuzné?” „Jo, jasně. A vona. jo.” Zarazila se téměř viditelně.

„Podařilo se jí vůbec někoho najít? Třeba svého otce?” „Ne. Toho nikdy nenašla. Ani náhodou.” „Opravdu?” „Jo, vopravdu”

Začala hltat rychleji. Strike se obával, že odejde, jakmile dojí.

„Byla Lula v depresi, když jste se setkaly ve Vashti v ten den, kdy umřela?”

„Jo, to byla.”

„Řekla vám proč?”

„K tomu nemusí bejt žádnej důvod. Je to nic moc.” „Ale řekla vám, že se cítí mizerně, ano?” „Jo,” potvrdila po chvilkovém zaváhání.

„Měly jste spolu tenkrát poobědvat, že?” zeptal se. „Kieran mi řekl, že ji na schůzku s vámi vezl. Znáte Kierana? Kierana Kolovas-Jonese?” Tvář jí zjihla, koutky úst se nepatrně zdvihly v úsměvu. „Jo, Kierana znám. Jo, přišla za mnou na schůzku do Vashti.”

„Ale na oběd nezůstala?”

„Ne, měla naspěch,” řekla Rochelle.

Sklonila hlavu, aby se napila kávy a skryla si obličej.

„Proč vám jenom nezavolala? Máte přece telefon, ne?”

„Jo, mám telefon,” vyštěkla naježeně a vytáhla z kožichu zastarale vyhlížející nokii zastrčenou v obalu z křiklavě růžových krystalků.

„Proč vám tedy podle vás prostě jen nezavolala a neřekla vám, že nemá čas se s vámi sejít?”

Rochelle se na něho zamračila.

„Protože nerada používala telefon, že ji odposlouchávají.” „Novináři?”

„Jo.”

Už zákusek téměř snědla.

„Žurnalisty by ale asi příliš nezajímalo, kdyby vám jen oznámila, že nepřijede do Vashti, ne?” „To já nevím.”

„Nepřipadalo vám tehdy divné, že tam jela jen kvůli tomu, aby vám řekla, že nezůstane na oběd?”

„Jo. Ne,” řekla Rochelle. A potom náhle pokračovala docela plynule: „Když má člověk šoféra, tak je mu to jedno, ne? Prostě si jede, kam se mu zachce, nic navíc ho to nestojí, jenom si řeknete, kam vás mají vzít, ne? Jela kolem, tak mi přišla říct, že se nemůže zdržet, protože se musí vidět s tou pitomou Ciarou Porterovou.”

Rochelle se zatvářila, jako by zalitovala toho zrádcovského „pitomou”, jakmile to vyřkla, a stiskla rty, jako by se chtěla pojistit, že už jí žádná podobná slůvka neuniknou.

„A to bylo všechno, co udělala? Přišla do obchodu, řekla: ,Nemůžu se tady zdržet, musím se vrátit domů, protože za mnou přijede Ciara,’ a zase odešla?”

„Jo. Víceméně,” odtušila Rochelle.

„Kieran tvrdí, že vás obvykle vozil domů, když jste někde byly spolu.” „Jo,” řekla. „No, vona ale ten den měla moc napilno, ne?”

Rochelle se velice neobratně snažila skrýt svůj vztek.

„Tak mi popovídejte, co přesně se v obchodě odehrálo. Vyzkoušela si některá z vás nějaké oblečení?”

„Jo,” řekla Rochelle po chvilce mlčení. „Vona si něco zkoušela.” Další váhání. „Dlouhý šaty vod Alexandra McQueena. Vod toho, co se zabil,” dodala odměřeným hlasem.

„Sla jste s ní do zkušební kabinky?”

„Jo.”

„Co se tam odehrálo?” pobídl ji Strike.

Její oči mu připomínaly oči býka, s nímž se jednou střetl tváří v tvář jako malý kluk: hluboce posazené, ošidně klidné, nevyzpytatelné. „Vyzkoušela si ty šaty,” řekla Rochelle. „Nic jiného tam nedělala? Netelefonovala nikomu?” „Ne. Vlastně jo. Možná jo.” „Víte, komu telefonovala?” „To si nevzpomínám.”

Napila se, opět si skryla tvář za papírový kelímek.

„Byl to Evan Duffield?”

„Možná.”

„Nevzpomenete si, co řekla?”

„Ne.”

„Jedna z prodavaček ji při telefonování zaslechla. Podle všeho si s někým domlouvala schůzku na mnohem pozdější dobu u sebe doma. Prý na někdy hodně pozdě v noci, myslí si ta dívka.”

„Jo?”

„Takže to nevypadá, že by to mohl být Duffield, když s tím už měla schůzku v Uzi, ne?”

„Vy toho nějak víte, co?” řekla.

„Že se ten večer sešli v Uzi, ví každý,” řekl Strike. „Bylo to ve všech novinách.”

Rozšiřování a zužování zornic bylo u Rochelle téměř nepostřehnutelné, protože je obklopovaly černé duhovky.

„Jo, to asi jo,” připustila. „Nebyl to Deeby Macc?”

„Ne!” vyjekla smíchy. „Na toho neměla ani číslo.” „Slavní lidé si mohou na sebe většinou obstarat čísla velice snadno,” řekl Strike.

Rochelle se opět zachmuřila. Pohlédla na prázdný displej svého křiklavě růžového mobilu.

„Já myslím, že na něho číslo neměla,” řekla.

„Ale slyšela jste, jak se snaží domluvit si s někým schůzku v pozdních nočních hodinách?”

„Ne,” odpověděla Rochelle, vyhnula se jeho pohledu a kroužila zbytkem kávy v papírovém pohárku. „Na nic takovýho si nepamatuju.”

„Chápete, jak důležité by právě toto mohlo být?” zeptal se Strike a pečlivě si pohlídal, aby jeho hlas nezněl výhružně. „Jestliže si Lula domluvila s někým schůzku na dobu, kdy umřela? Policie se o tom nedozvěděla, že ne? Vy jste jim to neoznámila?”

„Já už musím jít,” řekla, hodila do sebe poslední sousto zákusku, popadla řemínek laciné kabelky a zadívala se na něho.

Strike řekl:

„Už je skoro čas oběda. Můžu vám ještě něco koupit?”

„Ne.”

Ale nehýbala se. Přemítal, jak chudá asi musí být, jestli jí pravidelně, nebo ne. Pod její nepřívětivou nevrlostí cítil cosi, co mu připadalo nesmírně dojemné: urputnou hrdost, zranitelnost.

„Tak jo, tak dobře,” řekla nakonec, odložila kabelku a svezla se zpátky na tvrdou židli. „Dám si Big Maca.”

Bál se, že by mohla mezitím, co bude u pultu, odejít, ale když se s dvěma tácy vrátil, seděla na svém místě; dokonce mu s nevolí poděkovala.

Strike zkusil změnit přístup.

„S Kieranem se znáte docela dobře, že?” navázal na úsměv, který jí předtím rozjasnil tvář, když zmínil jeho jméno.

„Jo,” prohlásila rozpačitě. „Často jsem ho s ní vídala. Von ji vždycky vozil.”

„Kieran říká, že cestou do Vashti Lula něco na zadním sedadle psala. Neukázala vám nebo nedala vám něco, co v autě napsala?”

„Ne,” odpověděla. Nacpala si do pusy hranolky a potom dodala: „Já nic takovýho neviděla. Proč, co to mělo bejt?”

„Já nevím.”

„Třeba to byl seznam, co má nakoupit, nebo něco takovýho, ne?”

„Jistě, to se domnívá policie. Jste si naprosto jistá, že jste si nevšimla, že by měla v ruce kus papíru? Dopis, obálku?”

„Jo, to sem si jistá. Kieran ví, že se mnou mluvíte?” zeptala se Rochelle.

„Ano, říkal jsem mu, že vás mám na seznamu. Říkal mi, že jste bydlela v ubytovně svatého Erasma.”

Zdálo se, že tohle ji potěšilo.

„Kde bydlíte teď?”

„Co je vám do toho?” utrhla se na něho zničehonic prudce. „Mně do toho nic není. Já jen s vámi vedu společenskou konverzaci.” U Rochelle to vyvolalo drobné pohrdavé odfrknutí. „Mám teď v Hammersmithu vlastní byt.”

Chvíli přežvykovala a pak mu vůbec poprvé nabídla nevyžádanou informaci.

„My jsme v tom jeho autě hodně poslouchali Deebyho Macca. Já, Kieran a Lula.”

A začala rapovat:

Žádnej hydrochinon, černá do morku kostí,

když Deebyho nasereš, hrob si včas zajisti.

Řídím svý ferrari, seru na Johari; v hlavě mám jasno,

křičím na tebepostý, Jakeu: Prachy mluvěj za všecko -

Zatvářila se pyšně, jako by ho naprosto dokonale usadila, jako by na to nemohl nic říct.

„To je z ,Hydrochinonu’,” řekla. „Z alba Jake On My Jack.” „Co je to hydrochinon?” zeptal se Strike.

„Pleťovej vodbarvovač. Tohle sme většinou rapovali se staženejma okýnkama,” řekla Rochelle. Její tvář rozzářil z její tuctové obyčejnosti vroucí úsměv nostalgické vzpomínky.

„Takže Lula se asi těšila, že se seznámí s Deebym Maccem, ne?”

„Jo, to se teda těšila,” řekla Rochelle. „Věděla, že je stejnej jako vona, a dělalo jí to radost. Kieran byl taky nadšenej a pořád po Lule chtěl, aby ho s ním taky seznámila. Chtěl Deebyho poznat.”

Její úsměv se vytratil. Zasmušile se chvíli nimrala ve svém burgeru a potom řekla:

„Takže to je všecko, co ste chtěl vědět? Protože já už budu muset jít.”

Pustila se hltavě do zbytku jídla, cpala si do pusy velká sousta.

„S Lulou jste asi navštěvovaly spoustu míst, ne?”

„Jo,” odtušila Rochelle s pusou plnou burgeru.

„Byla jste s ní v Uzi?”

„Jo. Jednou.”

Polkla a rozpovídala se o dalších místech, která navštívila v počátcích svého přátelství s Lulou a která navzdory tomu, že se urputně snažila nevzbudit dojem, že jí životní styl multimilionářky učaroval, oplývala romantikou jako z pohádek. Lula vytáhla Rochelle z bezútěšného světa její ubytovny a skupinové terapie a vtáhla ji, jednou týdně, do víru luxusní zábavy. Strike si všímal, jak málo mu toho Rochelle řekla o Lule jako člověku na rozdíl od Luly jako majitelky kouzelných plastových karet, za které se daly nakupovat kabelky, halenky a šperky, a dalších potřebných prostředků, díky nimž se Kieran objevoval pravidelně jako džin, aby ji vytáhl z ubytovny. Do nejmenších podrobností láskyplně popisovala dárky, které jí Lula nakoupila, obchody, kam ji Lula vzala s sebou, restaurace a bary, které spolu navštívily, místa plná celebrit. Nic z toho ovšem Rochelle podle všeho ani v nejmenším neohromilo; pro každé jméno, které zmínila, měla po ruce odsuzující poznámku:

„To byl dacan.” „Ta je celá z plastu.” „Ti nejsou nic zvláštního.”

„Setkala jste se s Evanem Duffieldem?” zeptal se Strike.

„Jo ten.” Stručné vyjádření bylo plné opovržení. „To je debil.”

„Opravdu?”

„Jo, kretén. Zeptejte se Kierana.”

Snažila se budit dojem, že jsou s Kieranem na jedné lodi jako duševně vyrovnaní, nezaujatí pozorovatelé idiotů zalidňujících Lulin svět. „Z čeho přesně soudíte, že je debil?” „Zacházel s ní jako s onucí.” „Například jak?”

„Prodával historky do novin,” řekla Rochelle a natáhla se pro hranolek. „Vona si jednou všechny vyzkoušela. Všem nám napovídala různý historky, aby zjistila, která z nich se objeví v novinách. Já byla jediná, co držela hubu zavřenou, všichni vostatní to vykecali.”

„Koho si takhle vyzkoušela?”

„Ciaru Porterovou. Potom Duffielda. A toho Guye Summyho,” Rochelle vyslovila návrhářovo křestní jméno anglicky, „ale u toho potom uznala, že to nebyl von. Vomlouvala ho. Ten ji ale zneužíval úplně stejně jako všichni vostatní.”

„Jakým způsobem?”

„Nechtěl, aby pracovala pro nikoho jinýho. Chtěl, aby dělala jenom pro něho, aby měl veškerou reklamu pod palcem von.” „Takže když zjistila, že vám může věřit…” „Jo, to mi pak koupila telefon.” Nastala krátká rozpačitá pauza.

„Aby se se mnou mohla spojit dycky, když bude chtít.” Zničehonic prudkým pohybem sebrala jiskřivě růžovou nokii ze stolu a strčila ji hluboko do kapsy měkounkého růžového kabátu. „Teď se už asi musíte starat o účty sama, že?” zeptal se Strike. Domníval se, že mu odpoví, aby si hleděl svého, ale ona místo toho řekla: „Její rodina si zatím nevšimla, že to pořád platěj.” To vědomí jí zřejmě působilo mírně škodolibou radost. „Ten kabát vám koupila Lula?” zeptal se Strike.

„Ne,” vyštěkla zuřivě na svou obranu. „Ten sem si pořídila sama. Já mám teďka práci.”

„Skutečně? Kde pracujete?”

„Co je vám po tom?” osopila se na něho znovu. „Projevuju zdvořilý zájem.”

Na širokých ústech se jí na okamžik objevil nepatrný úsměv a opět se nechala obměkčit.

„Dělám po vodpoledních v jednom krámě v ulici, kde teď bydlím.” „Jste na jiné ubytovně?”

„Ne,” řekla a on měl opět pocit, že příliš naléhá, že ho Rochelle odmítá pustit dál a že by bylo riskantní, kdyby ještě přitlačil. Změnil téma.

„Musel to být pro vás šok, když Lula zemřela, ne?”

„Jo, to teda byl,” prohlásila zamyšleně. Když si uvědomila, co odpověděla, opravila se: „Já věděla, že je v depresi, jenže nikdy nečekáte, že to ten druhej udělá.”

„Takže byste neřekla, že byla v sebevražedné náladě, když jste se s ní ten den viděla?”

„Já nevím. Já ji nikdy neviděla na moc dlouho, že jo?” „Kde jste byla, když jste se dozvěděla, že umřela?” „Byla sem na ubytovně. Spousta lidí věděla, že sem se s ní znala. Janine mě probudila a řekla mi to.”

„A vaše bezprostřední myšlenka byla, že jde o sebevraždu?” „Jo. A teď už fakt musím jít. Musím jít.”

Rozhodla se a Strike viděl, že tentokrát ji už nedokáže zastavit. Když se nasoukala do absurdního kožešinového kabátku, přehodila si kabelku přes rameno.

„Pozdravujte vode mě Kierana.”

„Jo, vyřídím mu to.”

„Nashle.”

Vykolébala se z restaurace, aniž se ohlédla.

Strike se díval, jak prochází kolem okna se sklopenou hlavou a se svraštělým obočím, až mu zmizela z dohledu. Přestalo pršet. Bezmyšlenkovitě si přisunul blíž její tác a dojedl posledních pár hranolků.

Potom vstal tak prudce, že dívka v baseballové kšiltovce, která právě přicházela k jeho stolu, aby ho uklidila a utřela, o krok uskočila s překvapeným zdušeným výkřikem. Strike vyběhl z McDonald’s a spěchal po Grantley Road.

Rochelle stála na rohu v houfu lidí čekajících u semaforu na přechodu, v kožešinovém fuchsinovém kabátě byla zdálky jasně viditelná. Mluvila do své růžově vyšperkované nokie. Strike ji dohonil, protlačil se skupinkou za jejími zády, přičemž svoji mohutnou postavu použil jako zbraň, takže se lidé rozestupovali, aby se mu vyhnuli.

„… chtěl vědět, s kým si domlouvala tu noc schůzku… jo, a…”

Rochelle se rozhlédla kvůli projíždějícím autům a uvědomila si, že Strike jí stojí hned za zády. Odtáhla mobil od ucha a stiskla tlačítko, aby hovor přerušila.

„Co je?” oslovila ho agresivně.

„S kým jste to mluvila?”

„Hleďte si kurva svýho!” obořila se na něho vztekle. Čekající chodci je mlčky pozorovali. „Vy mě špehujete?” „Jo,” řekl Strike. „Poslyšte.”

Naskočila zelená. Byli jediní dva, kteří se nerozešli přes ulici, a chodci procházející kolem do nich vráželi. „Dáte mi na sebe telefonní číslo?”

Nesmiřitelné býčí oči na něho zíraly nečitelné, bez výrazu, tajnůstkářské.

„Kvůli čemu?”

„Kieran mě požádal, abych si vám o ně řekl,” lhal. „Zapomněl jsem na to. Myslí si, že jste si u něho v autě nechala sluneční brýle.”

Nedomníval se, že ji to přesvědčilo, ale po chvíli mu číslo nadiktovala a on si je zapsal na rub vlastní vizitky.

„Je to všechno?” zeptala se bojovně a přešla přes ulici na ostrůvek uprostřed, kde opět naskočila červená. Strike dokulhal za ní. To, že jí byl stále v patách, jako by ji zároveň rozčilovalo i mátlo.

„Tak co je?”

„Myslím si, že víte něco, co mi nechcete říct, Rochelle.” Hleděla na něho prázdným pohledem.

„Vezměte si tohle,” řekl Strike a vytáhl z kapsy kabátu další vizitku. „Kdyby vás napadlo cokoli, co byste mi chtěla povědět, tak mi zavolejte, ano? Na to mobilní číslo.”

Neodpověděla.

„Jestli Lulu někdo zavraždil,” řekl Strike, zatímco se kolem nich řítila auta a ve stružkách u jejich nohou se třpytila dešťová voda, „a vy o tom něco víte, může i vám hrozit od vraha nebezpečí.”

Vyvolalo to drobný, samolibý a jízlivý úsměv. Rochelle se nedomnívala, že by jí hrozilo nebezpečí. Myslela si, že je v bezpečí.

Naskočil zelený panáček. Rochelle pohodila hřívou suchých, jako hřebíky rovných vlasů a vydala se přes ulici, tuctová, zavalitá a obyčejná, s mobilem stále v jedné ruce a se Strikovou vizitkou v druhé. Strike zůstal stát sám na ostrůvku a díval se za ní s pocitem neschopnosti a tísnivého znepokojení. Možná opravdu nikdy neprodala svůj příběh do novin, ale nemohl jí uvěřit, že si z výdělku za práci v obchodě koupila ten značkový kabát, byť ho sám pokládal za sebeošklivější.

9

Křižovatka ulic Tottenham Court a Charing Cross ještě stále představovala katastrofickou scénu plnou sečných ran ve vozovce, bílých tunelů z dřevotřísky a stavebních dělníků v helmách. Strike procházel úzkými chodníčky obehnanými kovovými zábranami, kolem rachotících rypadel s lžicemi plnými sutin, pokřikujících dělníků a sbíječek a za chůze kouřil.

Cítil se unavený a rozbolavělý, ostře si uvědomoval bolest v noze, své nemyté tělo, mastné jídlo, které mu ztěžka leželo v žaludku. V náhlém popudu odbočil oklikou do Sutton Row, pryč od rachotu a skřípotu stavebních prací, a zavolal Rochelle. Hovor skončil v hlasové schránce, ale ozval se tam její zastřený hlas: nedala mu falešné číslo. žádný vzkaz jí nenechal. Řekl jí už všechno, o čem měl dojem, že by jí říct mohl. Ale i tak mu to dělalo starosti. Trochu si přál, aby ji byl býval potají sledoval a zjistil, kde bydlí.

Když se vrátil zpátky na Charing Cross Road a kulhal do kanceláře přítmím dočasného tunelu pro pěší, vzpomněl si, jak ho ráno Robin vzbudila: diskrétní zaklepání, šálek čaje, strojené vyhýbání se tématu polního lehátka. Tohle neměl dopustit. Existovaly jiné způsoby intimního sblížení než obdiv k ženské postavě v přiléhavých šatech. Nechtěl jí vysvětlovat, proč přespává v práci. Děsil se osobních otázek. A nechal to dojít do situace, kdy ho oslovila křestním jménem, aby mu mohla říct, aby se řádně zapnul. Nikdy neměl zaspat.

Když se šplhal vzhůru po kovových schodech kolem zavřených dveří Crowdyho grafického studia, rozhodl se, že se bude po zbytek dne k Robin chovat trochu odtažitěji a s šéfovskou autoritou, aby vyvážil ten letmý pohled na jeho chlupaté břicho.

Sotva k tomu rozhodnutí dospěl, uslyšel pištivý smích a dva ženské hlasy mluvící současně a přicházející z jeho kanceláře.

Strike ztuhl a v panice naslouchal. Neozval se Charlotte na její esemesku. Snažil se rozpoznat tón a modulaci hlasu. To by jí bylo podobné: přijít, okouzlit jeho výpomocnou sekretářku svým šarmem, spřátelit se s jeho jediným spojencem a zasypat jeho zaměstnankyni vlastní verzí událostí. Oba hlasy se opět prolnuly ve smíchu a Strike nedokázal rozlišit, komu patří.

„Nazdar, Pajdo,” ozval se veselý hlas, když vstoupil do skleněných dveří.

Na prosezené pohovce seděla jeho sestra Lucy, v rukou svírala hrníček s kávou a všude kolem sebe měla navršené nákupní tašky z Marks and Spencer a od Johna Lewise.

První vlnu Strikovy úlevy, že to není Charlotte, zkalila o málo menší hrůza, o čem si asi tak mohly s Robin povídat a kolik toho která z nich teď ví o jeho soukromém životě. Když opětoval Lucyino objetí, všiml si, že Robin opět zavřela dveře jeho kanceláře, aby nebylo vidět lehátko a vojenská taška.

„Robin říkala, žes byl venku na výzvědách, věnovat se detektivní práci.” Zdálo se, že Lucy má výtečnou náladu, což bývalo časté, když se dostala sama z domu, bez doprovodu Grega a kluků.

„Jo, to my detektivové občas děláme,” řekl Strike. „Tys byla nakupovat?”

„Jo, Sherlocku, přesně tak.”

„Nechceš zajít někam na kávu?”

„Já už jednu mám, Pajdo,” řekla a pozdvihla hrníček. „Dneska ti to dvakrát nepálí. Nekulháš trochu?” „Nevšiml jsem si.”

„Byl jsi poslední dobou u doktora Chakrabatiho?” „Docela nedávno,” lhal Strike.

„Jestli vám to nebude vadit, pane Striku,” řekla Robin a oblékala si trenčkot, „zajdu si na oběd. Ještě jsem nic nejedla.”

Teprve nedávné předsevzetí, že s ní bude zacházet s profesionálním odstupem, mu teď připadalo nejen zbytečné, ale také bezcitné. Měla v sobě víc taktu než kterákoli žena, s níž se kdy poznal.

„To je v pořádku, Robin, jistě,” řekl.

„Moc ráda jsem vás poznala, Lucy,” řekla Robin a se zamáváním zmizela a zavřela ze sebou skleněné dveře.

„Ta se mi fakt moc líbí,” prohlásila Lucy nadšeně, když Robininy kroky dozněly na kovových schodech. „Je úžasná. Měl by ses ji pokusit přesvědčit, aby zůstala natrvalo.”

„Jo, je dobrá,” řekl Strike. „Čemu jste se vy dvě tak strašně smály?”

„Ale, jejímu snoubenci, zdá se, že je to něco podobnýho jako Greg. Robin říkala, že teď pracuješ na nějakém důležitém případě. To je dobře. Byla ale strašně diskrétní. Říkala, že jde o nějakou podezřelou sebevraždu. To asi nebude nic moc hezkýho.”

Významně se na něho podívala pohledem, kterému se rozhodl neporozumět.

„Není to poprvé. Měl jsem pár podobných případů už i v armádě.” Pochyboval ale, že ho Lucy poslouchá. Zhluboka se nadechla. Věděl, co přijde.

„Pajdo, vy jste se se Charlotte rozešli?” Bude lepší to mít za sebou. „Jo, rozešli.” „Pajdo!”

„Je to v pohodě, Lucy. Já jsem v pohodě.”

Ale její dobrou náladu v tom okamžiku smetl výbuch zběsilého vzteku a zklamání. Strike trpělivě čekal, vyčerpaný a rozbolavělý, až se její hněv přežene: ona to věděla celou dobu, věděla, že to Charlotte zase udělá; odloudila ho od Tracey i od jeho slibné armádní kariéry, co nejvíc ho znejistila, přesvědčila ho, aby se k ní nastěhoval, jenom, aby ho pak odhodila.

„Skončil jsem to já, Lucy,” řekl, „a s Tracey jsme se rozešli dřív, než…” Ale zrovna tak se mohl pokoušet přimět lávu, aby vytékala opačným směrem: proč mu nedošlo, že se Charlotte nikdy nezmění? Vrátila se k němu jenom kvůli té dramatické situaci, přitahovalo ji jeho zranění i medaile. Ta mrcha si chvíli hrála na pečujícího andílka a pak ji to začalo nudit; je nebezpečná a podlá; měří vlastní cenu jedině spouští, kterou způsobí, vyžívá se v bolesti, kterou trpí ten druhý.

„Opustil jsem ji já, bylo to moje rozhodnutí.”

„Kde bydlíš? Kdy se to stalo? Je to děsná mrcha, ne, promiň, Pajdo, já už jenom nemůžu dál předstírat. Co sis s ní zažíval celý ty roky, panebože, Pajdo, proč ses neoženil s Tracey?”

„Lucy, nezačínejme s tím zase, prosím tě.”

Odsunul stranou pár tašek od Johna Lewise plných malých kalhot a ponožek pro její syny a dosedl ztěžka na pohovku vedle ní. Věděl, že vypadá nemytě a zanedbaně. Lucy měla na krajíčku; pokazil jí den ve městě.

„Tys mi to asi neřekl kvůli tomu, že jsi věděl, že ti udělám takovou scénu, co?” řekla nakonec s hlubokým povzdechnutím.

„Mohlo by to připadat v úvahu.”

„Tak dobře, promiň,” řekla vztekle a v očích se jí třpytily slzy. „Jenže ona je to taková mrcha, Pajdo. Panebože, slib mi, že se k ní už nikdy nevrátíš. Prosím tě, jen tohle mi slib.”

„Už se k ní nevrátím.”

„Kde bydlíš, u Nicka a Ilsy?”

„Ne. Mám takový malý byt v Hammersmithu.” (První místo, které ho napadlo a které si nyní spojoval s bezdomovectvím.) „Garsonku.” „Panebože, Pajdo… pojď bydlet k nám!”

Hlavou se mu mihl obraz modře vymalovaného pokoje pro hosty a Gregův nucený úsměv.

„Já jsem šťastný, kde jsem, Lucy. Teď chci jen pokračovat v práci a sám se sebou se trochu srovnat.”

Trvalo mu další půl hodiny, než se mu ji podařilo dostat z kanceláře. Cítila se provinile, že se nechala unést; omlouvala se, potom se pokusila ospravedlnit, což vyvolalo další útok na Charlotte. Když se konečně rozhodla odejít, pomohl jí dolů s taškami, přičemž se mu úspěšně podařilo odvést její pozornost od krabic plných jeho věcí, které pořád ještě stály na odpočívadle, a nakonec ji na konci Denmark Street naložil do černého taxíku.

Její kulatý obličej se stružkami rozpité řasenky se za ním ohlížel zadním oknem odjíždějícího vozu. Přinutil se k úsměvu a zamával jí, než si zapálil další cigaretu. Uvědomil si, že Lucyina představa soucitu se nepříjemně podobá některým výslechovým technikám, které se používaly na Guantánamu.

10

Když byl Strike náhodou přes poledne v kanceláři, Robin si mu zvykla kupovat krabičku sendvičů spolu se svými a peníze si refundovala z pokladničky s hotovostí.

Dnes ale zpátky moc nepospíchala. Všimla si, i když Lucy si to očividně neuvědomovala, jak je Strike nešťastný, když je zastihl v rozhovoru. Jeho výraz, když vstoupil do kanceláře, byl úplně stejně pochmurný, jako když se setkali poprvé.

Robin doufala, že neřekla Lucy nic, co by se Strikovi nelíbilo. Lucy přímo nevyzvídala, ale kladla otázky, na které bylo těžké znát správné odpovědi. „Už jste se seznámila se Charlotte?”

Robin uhodla, že to byla ta oslnivě nádherná bývalá manželka či přítelkyně, jejíhož odchodu byla svědkem, když sem první ráno nastoupila do práce. Jejich střet, kterému se taktak vyhnuly, se však sotva dal pokládat za seznámení, takže odpověděla:

„Ne, neseznámila.”

„To je zvláštní.” Lucy se neupřímně pousmála. „Myslela bych si, že se s vámi bude chtít seznámit.”

Z jakéhosi důvodu Robin cítila potřebu odpovědět: „Já jsem tu jenom na výpomoc.”

„Ale i tak,” řekla Lucy, která podle všeho té odpovědi porozuměla lépe než sama Robin.

Teprve teď, když bloudila sem a tam uličkou se smaženými lupínky, aniž by se na ně soustředila, jí došlo, co tím Lucy chtěla říct. Robin si uvědomila, že jí možná Lucy chtěla polichotit, až na to, že pouhá možnost, že by jí Strike jakýmkoli způsobem naznačil zájem o milostné sblížení, jí připadala naprosto nechutná.

(„Matte, upřímně, kdybys ho viděl. je obrovskej a obličej má jako zmlácenej boxer. Není přitažlivej ani co by se za nehet vešlo a jsem si jistá, že mu je už přes čtyřicet. A…” hledala, jaké další urážky by mohla uvést pro Strikův vzhled, „má takový divně kudrnatý vlasy jako chlupy v rozkroku.”

Matthew se nicméně s jejím pokračujícím zaměstnáním u Strika opravdu smířil až teď, když Robin přijala práci v mediální poradenské firmě.)

Robin vybrala náhodně dva sáčky slaných a octových brambůrků a zamířila k pokladně. Ještě Strikovi neřekla, že za dva a půl týdne odejde.

Lucy opustila téma Charlotte, jen aby Robin podrobila výslechu ohledně objemu práce, který v ošuntělé kancelářičce zvládají. Robin mluvila pokud možno neurčitě, neboť intuitivně vycítila, že pokud Lucy netuší, jak špatně je na tom Strike finančně, je to zřejmě proto, že nechce, aby to věděla. V naději, že bude rád, když si jeho sestra bude myslet, že podnik vzkvétá, se zmínila, že jeho nejnovější klient je velmi bohatý.

„Asi rozvod, že?” zeptala se Lucy.

„Ne,” odpověděla Robin, „je to. no, já jsem podepsala smlouvu o mlčenlivosti… požádali ho, aby znovu prošetřil případ jedné sebevraždy.”

„Panebože, to nebude pro Cormorana žádná legrace,” řekla Lucy s podivným zabarvením v hlase.

Robin se zatvářila zmateně.

„On vám to neřekl? Mimochodem, lidi to většinou vědí, aniž by jim to někdo musel říkat. Naše matka byla slavná. groupie se tomu říká, je to tak?” Lucyin úsměv byl najednou nucený a hlas, třebaže se snažila o lhostejný odstup, se jí zlomil. „Všechno je to na internetu. Dneska je tam vlastně úplně všechno, nemám pravdu? Umřela na předávkování a řekli, že šlo o sebevraždu, ale Pajda si odjakživa myslel, že to udělal její bejvalej manžel. Nikdy se nic nedokázalo. Pajda zuřil. V každým případě to celý bylo nechutný a strašný. Možná si právě kvůli tomu ten klient Pajdu vybral, předpokládám, že v té sebevraždě šlo asi o předávkování, ne?”

Robin neodpověděla, ale naštěstí na tom nezáleželo. Lucy pokračovala, aniž čekala na odpověď:

„Tenkrát Pajda nechal univerzity a dal se k vojenský policii. Rodina to nesla těžce. On je fakt chytrej, víte; nikdo z naší rodiny v životě nestudoval v Oxfordu. Jenže on se prostě sbalil a vstoupil do armády. A zdálo se, že mu to vyhovuje, vedl si tam opravdu dobře. Abych byla upřímná, myslím si, že je škoda, že odtamtud odešel. Mohl zůstat, dokonce i s tou jeho. však víte. nohou…”

Robin neprozradila ani sebemenším zachvěním víček, že neví.

Lucy usrkla čaje.

„Takže odkud přesně z toho Yorkshiru jste?”

Rozhovor už od té chvíle plynul příjemně, až do Strikova příchodu v okamžiku, kdy se smály Robininu líčení Matthewova posledního pokusu na poli domácího kutilství.

Ale Robin, vracející se do kanceláře se sendviči a s bramborovými lupínky, teď cítila ke Strikovi větší lítost než kdykoli předtím. Jeho manželství, nebo, pokud nebyli sezdaní, jeho vážný vztah, selhalo; přespával ve své kanceláři; byl zraněný ve válce, a teď Robin navíc zjistila, že jeho matka umřela za podezřelých, příšerných okolností.

Nenamlouvala si, že by se v tom soucitu nenašel odstín zvědavosti. Už teď věděla, že někdy v nedaleké budoucnosti se určitě pokusí na internetu vyhledat podrobnosti o smrti Ledy Strikové. Zároveň se ale cítila provinile, že zahlédla další výsek Strikova života, který nebyl určený jejím očím, stejně jako ten kus chlupatého břicha připomínajícího zvířecí srst, který před ní neúmyslně odhalil dnes ráno. Věděla, že je to hrdý a soběstačný muž. To se jí na něm líbilo a kvůli tomu ho obdivovala, i když způsob, jakým se ty kvality projevovaly, polní lůžko, osobní věci v krabicích na odpočívadle, prázdné kelímky od nudlových polévek v odpadkovém koši -, vzbuzoval posměch u takových lidí, jako byl Matthew, který pokládal každého, kdo žije v neurovnaných podmínkách, za zhýralce nebo nezodpovědného příživníka.

Když se Robin vrátila, nebyla si hned jistá, jestli atmosféra v kanceláři trošku zhoustla, nebo se jí to jenom zdá. Strike seděl u monitoru jejího počítače a ťukal na klávesnici, a třebaže jí poděkoval za sendviče, neotočil se (jak to obvykle dělával) na deset minut od obrazovky, aby si s ní promluvil o případu Landryové.

„Ještě tady potřebuju pár minut být. Mohla byste si na chvíli sednout na pohovku?” zeptal se jí a pokračoval v psaní.

Robin přemýšlela, jestli Lucy Strikovi pověděla, o čem spolu mluvily. Doufala, že ne. Potom na sebe dostala vztek, že se cítí provinile. Koneckonců, neprovedla přece nic špatného. Rozčilení v ní na chvíli utlumilo obrovskou touhu dozvědět se, jestli se mu podařilo najít Rochelle Onifadeovou.

„Aha,” zvolal Strike.

Na stránkách italského módního návrháře našel fuchsinový kabát z umělé kožešiny, který na sobě dopoledne měla Rochelle. Dal se pořídit teprve v posledních dvou týdnech a stál patnáct set liber.

Robin čekala, že jí Strike zvolání vysvětlí, ale neudělal to.

„Nenašel jste ji?” zeptala se nakonec, když se Strike otočil od počítače a rozbalil si sendviče.

Vyprávěl jí o jejich setkání, ale veškeré nadšení a vděčnost z dnešního rána, kdy ji opakovaně nazýval „géniem”, byly tytam. Když mu tudíž podávala přehled o výsledcích svého telefonního šetření, zvolila Robin podobně odtažitý tón.

„Volala jsem do Právnické společnosti ohledně konference v Oxfordu sedmého ledna,” řekla. „Tony Landry se konference zúčastnil. Předstírala jsem, že jsem se tam s ním seznámila a že jsem někam založila jeho vizitku.”

Nezdálo se, že by se Strike o informaci, kterou si od ní vyžádal, nějak zvlášť zajímal, dokonce jí ani nesložil poklonu za její iniciativu. Rozhovor vázl k oboustranné nespokojenosti.

Konfrontace s Lucy Strika vyčerpala, chtěl být sám. Rovněž Lucy podezříval, že možná Robin řekla o Ledě. Jeho sestra odsuzovala skutečnost, že jejich matka žila a zemřela jako svým způsobem nechvalně proslulá osobnost, ale v jistých chvílích ji paradoxně popadala touha to všechno rozebírat, obzvlášť s cizími lidmi. Možná to pro ni byl jakýsi bezpečnostní ventil, protože před svými maloměšťáckými přáteli držela svou minulost pod pokličkou, nebo se možná jen snažila přenést boj na nepřátelské území. Takovou měla úzkost z toho, co by už o ní mohli lidé předem vědět, že se snažila předejít zvrhlému zájmu dřív, než se mohl projevit. Jenže on nikdy nechtěl, aby se Robin dozvěděla o jeho matce nebo o jeho noze nebo o Charlotte, ani o žádných jiných bolestných tématech, ve kterých se Lucy tvrdošíjně šťourala, kdykoli se jí naskytla příležitost.

Ve své únavě a mizerné náladě Strike na Robin nespravedlivě rozšířil i svou paušální podrážděnost vůči ženám, které prostě nedokážou nechat člověka na pokoji. Říkal si, že by si mohl odpoledne vzít své poznámky do Tottenhamu, kde bude moct sedět, nerušeně přemýšlet, a nikdo ho nebude otravovat, aby něco vysvětloval.

Robin velmi ostře vnímala změnu atmosféry. Chovala se tudíž po vzoru mlčky přežvykujícího Strika, smetla si z oblečení drobky a potom mu chladným a neosobním tónem předala dopolední zprávy.

„Volal John Bristow a nechal vám tu číslo na mobil Marlene Higsonové. Rovněž se dovolal Guyi Somému, který se s vámi může setkat ve čtvrtek dopoledne v deset hodin ve svém ateliéru v Blunkett Street, pokud se vám to hodí. Je to v Chiswicku, nedaleko Strand-on-the-Green.”

„Skvělý. Díky.”

Toho dne už si toho vzájemně řekli jen velmi málo. Strike strávil velkou část odpoledne v hospodě a vrátil se až za deset minut pět. Trapná rozpačitost mezi nimi přetrvávala a Strike byl vůbec poprvé docela rád, když viděl, že Robin odchází.

ČÁST ČTVRTÁ

Optimumque est, ut vulgo dixere, aliéna insania frui.

A nejlepší je, jak se obecně míní, mít užitek z cizí pošetilosti.

Gaius Plinius Secundus: Historiae naturalis, Kniha XVIII

1

Onoho dopoledne, kdy měl jít na návštěvu do ateliéru Guye Somého, se Strike zašel osprchovat do studentského svazu Londýnské univerzity časně ráno. Z pročtení návrhářovy webové stránky věděl, že Somé obhajuje a propaguje kupování a nošení takových věcí, jako jsou kalhoty z chemicky degradované kůže, vázanky z kovového pletiva nebo černě lemované čelenky, které podle všeho byly vyrobeny odříznutím vrchní části starých buřinek. S mírným pocitem vzdoru si Strike oblékl konvenční, pohodlný tmavě modrý oblek, který měl naposledy u Ciprianiho.

Ateliér, který hledal, se nacházel v nepoužívaném skladišti z devatenáctého století, které stálo na severním břehu Temže. Když se snažil najít vchod, který nebyl zřetelně označený, oslňovala mu oči třpytivě pableskující řeka. Zvenčí nic nenasvědčovalo tomu, k jakému účelu dnes budova slouží.

Nakonec přece jen objevil nenápadný, neoznačený zvonek. Dveře se otvíraly elektronicky zevnitř. V holé, ale vzdušné chodbě bylo chladno od klimatizace. Příchodu dívky s tomatově červenými vlasy předcházel chřestivý cinkot a klapot střevíčků. Oblečená byla od hlavy k patě celá v černém a měla na sobě bezpočet stříbrných náramků.

„Och,” odtušila, když spatřila Strika.

„Mám v deset hodin schůzku s panem Somém,” řekl jí. „Cormoran Strike.”

„Och,” zopakovala. „Tak fajn.”

Zmizela stejnou cestou, kterou přišla. Strike využil čekání a zavolal na mobil Rochelle Onifadeové, což dělal od chvíle, kdy se s ní seznámil, přinejmenším desetkrát denně. Nezvedala to.

Uběhla další minuta a potom se zničehonic objevil drobný černoch a mířil ke Strikovi napříč rozlehlou chodbou kočičími pohyby, zcela bezzvučnými na gumových podrážkách. Kráčel s přehnaným vlněním v bocích, přičemž horní část těla se téměř nepohybovala, až na mírný vyvažující protipohyb v ramenou. Paže mu visely podél těla víceméně toporně.

Guy Somé byl skoro o třicet centimetrů menší než Strike a měl snad setinu jeho tělesného tuku. Návrhářovo přiléhavé černé tričko zdobily vpředu stovky drobounkých stříbrných cvočků, které vytvářely očividně trojrozměrný Elvisův portrét, jako by nosil na hrudníku hračku Pin Art. Oko navíc mátla skutečnost, že pod přiléhavou elastanovou látkou se zřetelně pohybovalo vypracované břišní svalstvo. Somého těsné šedivé džíny na sobě měly lehký náznak tmavého proužku a tenisky byly zřejmě vyrobené z černého semiše a lakované kůže.

S udržovaným štíhlým tělem podivně kontrastovala jeho tvář, neboť ta překypovala přehnanými křivkami: oči byly natolik exoftalmické, že připomínal rybu, jako by mu vystupovaly po stranách hlavy. Tváře měl kulaté a zářivě naleštěné jako jablíčka a oválná ústa s plnými rty byla široká: malou hlavu měl téměř dokonale kulatou. Somé vypadal, jako by ho z měkkého ebenu vytesala mistrovská ruka, kterou už unavila vlastní dokonalost a začala sklouzávat ke groteskní nadsázce.

Podal mu ruku mírně ohnutou v zápěstí.

„Jo, něco z Jonnyho ve vás vidím,” prohlásil s pohledem upřeným do Strikova obličeje. Hlas měl afektovaný s lehkým koknejským přízvukem. „Jste ale mnohem větší pořízek.”

Strike mu potřásl nabízenou rukou. V prstech měl překvapivou sílu. S cinkotem se vrátila dívka s červenými vlasy.

„Hodinu teď budu mít práci, Trudie, tak žádný telefony,” řekl jí Somé. „Jo, a přines nám čaj a nějaký sušenky, miláčku.”

Provedl taneční obrat a kývl na Strika, aby šel za ním.

Cestou vybílenou chodbou minuli otevřené dveře, za nimiž orientální žena středního věku a s plochým obličejem opětovala Strikův pohled skrz průsvitný film jakéhosi zlatého materiálu, který přehazovala přes figurínu. Prostor místnosti kolem ní byl oslnivě ozářen jako operační sál, ale byl plný pracovních stolů, na kterých byly neuspořádaně naházené hromady štůčků látek. Stěny představovaly koláž kostrbatých náčrtků, fotografií a poznámek. Dveře o kus dál otevřela drobná blondýnka oblečená do čehosi, co Strikovi připomínalo obrovskou černou trubkovitou bandáž, a přešla před nimi napříč chodbou. Věnovala mu přesně stejný chladný a prázdný pohled jako Trudie s červenými vlasy. Strike si připadal abnormálně obrovský a chlupatý; huňatý mamut pokoušející se nenápadně vmísit mezi malpy.

Následoval pyšně si vykračujícího návrháře až na konec chodby a dál po točitých schodech z ocele a gumy, na jejichž vrcholu se nacházel rozlehlý bílý obdélník kancelářského prostoru. Vysoká okna od podlahy až ke stropu po celé pravé stěně nabízela úchvatný výhled na Temži a její jižní břeh. Zbytek vybílených stěn byl ověšený fotografiemi. Strikovu pozornost zaujala obrovská, tři a půl metru vysoká zvětšenina proslulého obrazu „Padlí andělé” na stěně naproti Somého pracovnímu stolu. Při bližším prozkoumání si však uvědomil, že to není onen snímek, který znal celý svět. V této verzi měla Lula hlavu zakloněnou v srdečném smíchu: silný sloup hrdla stoupal vertikálně z dlouhých vlasů, které se díky její veselosti rozutekly do všech stran, takže z nich vystupovala i jedna tmavá bradavka. Ciara Porterová vzhlížela k Lule a v obličeji se jí rovněž zračil propukající smích, jenom zřejmě pomaleji pochopila pronesený vtip: pozornost diváka přitáhla okamžitě Lula, stejně jako na slavnější verzi snímku.

Byla tu na fotografiích všude, úplně všude. Na levé straně uprostřed skupiny modelek v průsvitných košilích duhových barev, o kus dál z profilu se zlatými lístky na ústech a očních víčcích. Naučila se, jak naaranžovat tvář do co nejfotogeničtější podoby, na níž se tak nádherně promítnou emoce? Nebo byla jen průzračným povrchem, skrze který přirozeně zářily její pocity?

„Udělejte si pohodlí, sedněte si, kde je vám libo,” řekl Somé a sám se usadil za tmavý stůl ze dřeva a ocele plný skic. Strike si přitáhl židli vyrobenou z jediného kusu ohýbaného plexiskla. Na stole leželo tričko s obrázkem princezny Diany v podobě nevkusně křiklavé mexické madony z třpytivých skleněných střípků a korálků, doplněné o extravagantní šarlatové srdce z lesklého saténu, na kterém byla šikmo posazená vyšívaná koruna.

„Líbí se vám?” zeptal se Somé, když si všiml, kam se Strike dívá. „No jistě,” lhal Strike.

„Prodává se to samo a skoro všude; dopisy od katolíků o nevkusu; Joe Mancura ho měl na sobě v televizi v show Joolse Hollanda. Chtěl bych udělat Williama jako Krista s dlouhým rukávem a v teplém provedení na zimu. Nebo co byste řekl Harrymu s kalašnikovem, který by mu zakrýval péro?”

Strike se neurčitě usmál. Somé si přehodil nohu přes nohu s poněkud rozmáchlejším gestem, než by bylo nezbytně nutné, a s překvapivě chvástavou odvahou prohlásil:

„Takže pan účetní si myslí, že Kukačku moh někdo zabít? Já jsem Lule odjakživa říkal Kukačka,” dodal zbytečně.

„Jo. Jenom John Bristow je právník.”

„To já vím, ale my jsme mu s Kukačkou vždycky říkali pan účetní. Teda já jsem mu tak říkal a Kukačka se někdy přidala, když chtěla být zlomyslná. On se věčně šťoural v jejích procentech a snažil se z kdekoho vyrazit poslední cent. Předpokládám, že vám asi platí nějakou detektivní minimální mzdu, ne?”

„Platí mi vlastně dvojnásobnou mzdu.”

„No toto. Asi je teď trochu štědřejší, když si může dělat s Kukaččinýma penězma, co se mu zachce.”

Somé si okusoval nehet a Strike si vzpomněl na Kierana Kolovas-Jonese; módní návrhář se šoférem měli rovněž podobnou postavu, drobnou, ale dobře stavěnou.

„Tak dobře, jsem tak trochu svině a nasazuju na něho,” řekl Somé a vytáhl si kousek nehtu z úst. „Johna Bristowa jsem nikdy neměl v lásce. Věčně do ní něco hučel. Ať si zamete před vlastním prahem. Měl by si už konečně přiznat, že je gay. Slyšel jste ho, jak se rozplývá nad svou maminkou? Viděl jste tu jeho přítelkyni? Kdybyste nevěděl, jak vypadají fousy, stačí se na ni podívat.”

Drtil slova v jediném nervním a nevraživém proudu, přičemž se zastavil, jen aby si otevřel ve stole utajený šuplík, z něhož vytáhl krabičku mentolových cigaret. Strike si mezitím stačil všimnout, že Somé má nehty okousané až do masa.

„Její rodina byla tím jediným důvodem, proč byla tak rozhozená. Říkával jsem jí: ,Vykašli se na ně, zlato, život jde dál.’ Jenže ona to nedokázala. To byla celá Kukačka, věčně brečela nad rozlitým mlíkem.”

Nabídl Strikovi jednu ze sněhobílých cigaret, detektiv ji odmítl, a Somé si vzápětí sám zapálil zippem s rytinou. Poté zaklapl víčko zapalovače a pokračoval:

„Kéž by tak mě napadlo zavolat soukromýho detektiva. Jenže já na to ani nepomyslel. Jsem rád, že to někdo udělal. Nemůžu uvěřit, že by spáchala sebevraždu. Můj terapeut říká, že to je fáze popírání. Chodím na terapii dvakrát týdně, ale ne že by to v něčem kurva pomáhalo. Nakrad bych si nějaký valium jako lady Bristowová a jel na něm, kdybych ovšem mohl zároveň dál dělat návrhy šatů, jenže jsem to zkoušel tejden, když Kukačka umřela, a vypadal jsem jako zombie. Myslím ale, že mi to pomohlo překlepat pohřeb.”

Cinkot a chřestění na točitém schodišti oznámily příchod Trudie, která se vynořila z podlahy trhavým pohybem. Položila na stůl černý lakovaný podnos, na němž stály dvě ruské čajové sklenice se stříbrným filigránem a v nich vroucí, bledě zelený nálev s povadlými plovoucími lístky. Rovněž tam byl talířek tenkých sušenek, které působily dojmem, jako by byly vyrobeny z živočišného uhlí. Strike si nostalgicky vzpomněl na svůj piroh s bramborovou kaší a mahagonově zbarvený čaj v kavárně Phoenix.

„Díky, Trudie. A přines mi popelník, miláčku.”

Dívka zaváhala, očividně se chystala protestovat.

„Prostě ho přines,” zavrčel Somé. „Já jsem tady kurva šéf, a když se mi zachce, můžu ten barák klidně zapálit. Vytahej z těch požárních hlásičů ty zkurvený baterky. Ale napřed mi dones ten popelník.”

„Minulej tejden se spustil alarm a dole se aktivovaly automatický hasicí přístroje,” vysvětlit Somé Strikovi. „Takže teď sponzoři chtějí, aby se v budově nekouřilo. S tím mi můžou tak akorát políbit prdel.”

Zhluboka si šlukl a kouř vypustil nosem.

„Vy se nebudete na nic ptát? Nebo to tady hodláte jen tak sedět, tvářit se hrozivě a čekat, až někdo ze sebe vybreptá doznání?”

„Můžeme přejít k otázkám,” řekl Strike a vytáhl zápisník a pero. „Vy jste byl v cizině, když Lula zemřela, že?”

„Zrovna jsem se vrátil, dvě hodiny předtím.” Somé zlehka zmáčkl cigaretu v prstech. „Byl jsem v Tokiu, za osm dní jsem se skoro nevyspal. Přistál jsem na Heathrow přibližně o půl jedenáctý s tím nejotřesnějším jet lagem, jakej jsem zažil. Já v letadle nedokážu usnout. Kdyby s náma mělo spadnout, chci být vzhůru.”

„Jak jste se dostal z letiště domů?”

„Taxíkem. Elsa mi zmrvila objednávku na auto. Měl tam na mě čekat šofér.” „Kdo je Elsa?”

„Holka, kterou jsem vyhodil, protože mi zmrvila tu objednávku na auto. To bylo to poslední, po čem jsem kurva toužil, abych musel v tuhle noční dobu hledat taxík.”

„Vy bydlíte sám?”

„Ne. O půlnoci už jsem byl v posteli s Victorem a Rolfem. To jsou moji kocouři,” dodal s náznakem úsměvu. „Vzal jsem si prášek na spaní, pár hodin se prospal a vzbudil se v pět ráno. Pustil jsem si z postele Sky News a na obrazovce se objevil chlápek v příšerný ušance, stál ve sněhu u Kukačky v ulici a tvrdil, že je mrtvá. A dole na obrazovce běžel proužek se zprávama, kde se psalo to samý.”

Somé zuřivě šlukoval cigaretu a při dalších slovech mu z úst stoupal proužek bílého dýmu.

„Málem jsem z toho kurva umřel taky. Myslel jsem si, že ještě spím nebo že jsem se snad probudil v nějaký špatný dimenzi nebo co… Začal jsem všechny obvolávat… Ciaru, Bryony… všichni měli obsazeno. A pokaždý když jsem se podíval na obrazovku, myslel jsem si, že tam najednou řeknou, že došlo k omylu a že to není ona. Modlil jsem se, aby to byla radši ta bezdomovkyně. Rochelle.”

Odmlčel se, jako by očekával od Strika nějaký komentář. Ten si dělal průběžně poznámky a teď se zeptal, aniž přestal psát:

„Vy se s Rochelle znáte?”

„Jo. Kukačka ji sem jednou přitáhla. Ta šla po všem, co se jí nabízelo.” „Co vás vede k takovému vyjádření?”

„Ona Kukačku nenáviděla. Byla žárlivá až na půdu. Já to viděl, i když Kukačka ne. Ta šla jenom po majetku, bylo jí úplně šumák, jestli Kukačka žije nebo je mrtvá. Což, jak se ukázalo, bylo její štěstí…

Takže čím dýl jsem sledoval zprávy, tím víc jsem chápal, že k žádnýmu omylu nedošlo. Totálně mě to sebralo.”

Prsty na sněhobílé tyčince, ze které potahoval, se mu maloučko roztřásly.

„Říkali, že prý sousedka zaslechla hádku. Takže mě pochopitelně napad Duffield. Myslel jsem si, že ji z toho okna vyhodil Duffield. Byl jsem celej nažhavenej říct policajtům, co je to za čuráka; byl jsem připravenej předstoupit před soud a dosvědčit, co je to za hajzla. A jestli mi teď tenhle popel spadne z tý cigarety,” pokračoval přesně stejným tónem, „tak tu mrchu vyrazím.”

Jako by ho slyšela, ozvaly se rychlé krůčky Trudie, které se stále přibližovaly a zesilovaly, až se opět objevila v místnosti, ztěžka oddechovala a v ruce svírala těžký skleněný popelník.

„No děkuju,” řekl Somé s výraznou dikcí, když položila popelník před něho a odcupitala zpátky dolů po schodech.

„Proč jste si myslel, že to byl Duffield?” zeptal se Strike, jakmile usoudil, že je Trudie bezpečně z doslechu.

„Koho jinýho by Kukačka k sobě pustila ve dvě hodiny ráno?”

„Jak dobře se s ním znáte?”

„Docela dost, na to, jakej je to hajzlík.” Somé si vzal sklenici s mátovým čajem. „Proč to ty ženský dělají? I Kukačka… ona nebyla hloupá, ve skutečnosti byla chytrá jak opice… tak co proboha viděla na Evanu Duffieldovi? Já vám to povím,” pokračoval, aniž se odmlčel, aby si počkal na případnou odpověď. „Jsou to ty žvásty o raněný duši básníka, ty sračky o bolavý duši, ty kraviny o zmučeným géniovi. Nevidíš si do huby, zmetku. Nejsi kurva žádnej Byron.”

Praštil sklenicí na stůl, pravý loket si sevřel levou dlaní, aby uklidnil roztřesené předloktí, a dál mocně šlukoval cigaretu.

„Zádnej chlap by se s nikým takovým jako Duffield nezahazoval. Jenom ženský. Jestli se ptáte na můj názor, tak je to pokřivenej mateřskej instinkt.” „Vy si myslíte, že měl na to, aby ji zabil?”

„Samozřejmě že si to myslím,” prohlásil Somé přezíravě. „Samozřejmě že na to měl. Všichni to někde v sobě máme, tu schopnost zabíjet, tak proč by měl bejt Duffield výjimka? Má mentalitu nevycválanýho dvanáctiletýho kluka. Umím si ho představit, jak ho popadne vztek a v záchvatu zuřivosti potom už jenom…”

Volnou rukou naznačil prudký pohyb, jako by do někoho strčil.

„Jednou jsem zažil, jak na ni křičel. Loni na večírku po jedný mojí přehlídce. Skočil jsem mezi ně. Řek jsem mu, ať si to raději rozdá se mnou. Já jsem možná jenom malej buzík,” dodal Somé s pevným výrazem v kulaté tváři, „ale tomu zdrogovanýmu čurákovi se klidně postavím kdykoli. Na pohřbu se taky choval jako cecek.”

„Opravdu?”

„Jo. Potácel se tam, byl zfetovanej. Ani špetka úcty, kurva. Kdybych sám nebyl tak nadopovanej, tak bych mu tenkrát kurva řek, co si o něm myslím. Předstírat, jak ho to sebralo, hajzl jeden pokryteckej.”

„Vás vůbec nenapadlo, že by mohlo jít o sebevraždu?”

Somého podivně vypoulené oči se zabodly do Strika.

„Ani na okamžik. Duffield tvrdí, že byl u svýho dealera, převlečenej za vlka. Co je to kurva za alibi? Doufám, že si to prověřujete. Doufám, že aspoň vás ta jeho sláva kurva neoslňuje jako policii.”

Strike si vzpomněl, jak o Duffieldovi mluvil Wardle.

„Myslím, že jim Duffield nijak oslňující nepřipadal.”

„V tom případě projevili víc vkusu, než bych do nich řek,” podotkl Somé.

„Proč jste si tak jistý, že to nebyla sebevražda? Lula měla přece psychické problémy, ne?”

„Jo, ale my jsme spolu měli smlouvu, podobně jako Marilyn Monroe s Montgomerym Cliftem. Přísahali jsme si, že kdyby jeden z nás vážně pomýšlel na to, že se zabije, zavolá tomu druhýmu. Takže by mi určitě zatelefonovala.”

„Kdy jste s ní naposledy mluvil?”

„Telefonovala mi ve středu, když jsem byl ještě v Tokiu,” odpověděl Somé. „Byla v tomhle úplně blbá, vždycky zapomínala, že je tam o osm hodin víc. Měl jsem ve dvě ráno telefon ztlumenej, takže jsem ho nezved. Nechala mi ale zprávu, a ta vůbec nenaznačovala nějaký sebevražedný myšlenky. Poslechněte si to.”

Sáhl znovu do zásuvky ve stole, zmáčkl nějaká tlačítka a potom podal mobil Strikovi.

A Lula Landryová promluvila do Strikova ucha zblízka a jako živá, lehce ochraptěle a hrdelním hlasem, s úmyslně strojeným koknejským přízvukem.

„Seš v cajku, miláčku? Něco ti musím říct. Nejsem si úplně jistá, esli se ti to bude líbit, ale je to fakt bomba a já sem kurva tak šťastná, že to musím někomu říct. Takže mi cinkni, až budeš moct, jo? Nemůžu se dočkat, mňau, mňau.”

Strike mu telefon vrátil.

„Zavolal jste jí? Zjistil jste, o jakou úžasnou zprávu mělo jít?”

„Ne.” Somé típl cigaretu a okamžitě sáhl po další. „Japonci mi naplánovali jednu schůzku za druhou; vždycky, když jsem si říkal, že bych jí mohl zavolat, bránil tomu časovej rozdíl. V každým případě… abych vám řek pravdu, myslel jsem si, že vím, co se mi chystá říct, a nebyl jsem z toho kurva zrovna dvakrát nadšenej. Myslel jsem si, že je těhotná.”

Somé několikrát pokýval hlavou s čerstvou cigaretou stisknutou v zubech. Potom ji vytáhl a dodal:

„Jo, myslel jsem si, že se nechala zbouchnout.”

„Od Duffielda?”

„To jsem kurva doufal, že ne. V tý chvíli jsem netušil, že se k sobě vrátili. Kdybych byl tady, tak by se s ním neodvážila znovu zaplíst. Ne, počkala si, až budu v Japonsku, mrcha mazaná. Věděla, že ho nesnáším, a nebylo jí jedno, co si o ní myslím. Byli jsme jako rodina, Kukačka a já.”

„Proč jste si myslel, že by mohla být těhotná?”

„Podle toho, jak v tom telefonu mluvila. Slyšel jste to, byla tak nabuzená… Zkrátka jsem měl ten pocit. Bylo to něco, co by bylo Kukačce podobný, a určitě čekala, že budu mít stejnou radost jako ona, a klidně ať jde do prdele kariéra a ať jdu do prdele já, kterej jsem na ni spoléhal při uvedení svý nový řady oděvních doplňků na trh…”

„To byla ta smlouva za pět milionů liber, o které mi říkal její bratr?”

„Jo, a vsadím se, že pan účetní na ni tlačil, aby z toho vymáčkla co nejvíc,” řekl Somé v dalším náznaku rozčileného výbuchu. „Nešlo o to, že by mě Kukačka sama chtěla vyždímat do poslední penny. Ona věděla, že to bude skvělý, a že když tomu půjde naproti, posune ji to na úplně novou úroveň. Nemělo jít jenom o peníze. Všichni si ji spojovali s mýma věcma; její velkej průlom přišel při focení pro Vogue, kdy na sobě měla moje Zubatý šaty. Kukačka moje oblečení milovala, milovala mě, jenže pak se lidi dostanou na určitou úroveň a všichni jim říkají, že mají na víc, a už zapomenou na to, kdo je tam dostal. A najednou je to všechno jenom o tom jednom.”

„Musel jste vědět, že vám za to stojí, když jste s ní uzavřel smlouvu za pět milionů liber, ne?”

„No, víte, já většinu věcí navrhoval přímo pro ni, takže kdyby se s ní muselo fotit jako s těhotnou, nebyla by to zrovna velká zábava. A docela jsem si uměl představit, že Kukačka potom zblbne, na všechno se vykašle a nebude chtít opustit to svý pitomý děťátko. Byla ten typ. Pořád hledala lidi, který by mohla milovat, náhradní rodinu. Ti Bristowovi ji navždycky zkurvili. Adoptovali ji jenom jako hračku pro Yvette, což je ta nejstrašidelnější mrcha na světě.”

„V jakém smyslu?”

„Je majetnická. Morbidní. Nechtěla Kukačku vůbec pustit ze svýho dohledu, aby jí neumřela jako to děcko, kvůli kterýmu si ji koupili, aby jim ho nahradila. Než onemocněla tak, že už to nešlo, chodívala lady Bristowová na každou přehlídku a všem se tam pletla pod nohama. A pak tu byl strýc, kterej s Kukačkou zacházel jako se šmejdem, dokud nezačala vydělávat velký prachy. To pak už byl trochu uctivější. V prašulích se vyznají dobře, tihleti Bristowovi.”

„Je to ale bohatá rodina, ne?”

„Alec Bristow toho po sobě nezanechal zase až tak moc, teda relativně. Nedá se to srovnávat s opravdovým jměním. Ne jako třeba váš táta.”

„Jak je vůbec možný,” řekl Somé a zničehonic vybočil ze směru, kterým se hovor ubíral, „že syn Jonnyho Rokebyho pracuje jako soukromý očko?”

„Protože je to jeho zaměstnání,” odpověděl Strike. „Vraťme se k Bristowovým.”

Vypadalo to, že Somému nevadí, když ho někdo komanduje; spíš se zdálo, že si to užívá, možná kvůli tomu, že to pro něho představovalo nezvyklou zkušenost.

„Já si jenom vzpomínám, že mi Kukačka jednou říkala, že většina majetku, co po sobě Alec Bristow zanechal, je uložena v akciích jeho starýho podniku a že v recesi šel Albris ke dnu. Taky to kurva není žádnej Apple. Kukačka vydělávala víc než celá ta banda dohromady, ještě jí ani nebylo dvacet.”

„Byl ten obraz,” řekl Strike a ukázal na obrovskou fotografii „Padlých andělů” na stěně za svými zády, „součástí oné reklamní kampaně za pět milionů liber?”

„Jo,” řekl Somé. „Ty čtyři kabelky to odstartovaly. Ona tam drží Cashile; všem jsem dal africký jména, jen kvůli ní. Ona byla uhranutá Afrikou. Ta její kurevnická skutečná matka, kterou kdesi vyhrabala, jí napovídala, že její táta byl z Afriky, a Kukačka se z toho totálně zcvokla. Mluvila o tom, že tam půjde studovat, dělat dobrovolnickou práci. vůbec jí přitom nevadilo, že ta stará děvka chrápala možná s padesátkou Jamajčanů. Afričan…” procedil Guy Somé mezi zuby a zamáčkl nedopalek do skleněného popelníku, „blbost. Ta čubka prostě jen řekla Kukačce to, co chtěla slyšet.”

„A vy jste se rozhodl, že fotografii pro kampaň použijete, přestože Lula právě…?”

„Bylo to kurva myšlený jako pocta,” překřičel ho Somé. „V životě nevypadala nádherněji. Mělo to bejt kurva na její počest, na naši počest. Byla to moje múza. A jestli to ti pičusové nechápou, tak ať jdou do prdele, to je všechno. Noviny v týhle zemi jsou horší než ty nejhorší šmejdi. Soudí všechny podle stejnejch kurev, jako jsou oni sami.”

„Den předtím, než umřela, poslali Lule nějaké kabelky…”

„Jo, ty byly ode mě. Poslal jsem jí od každý z nich jednu,” řekl Somé a ukázal na fotografii koncem čerstvě vytažené cigarety. „Stejným kurýrem jsem poslal taky nějaký hadry Deebymu Maccovi.”

„On si je objednal, nebo…?”

„Pozornost podniku, můj milej,” pravil unyle Somé. „Cistě obchodní tah. Dvě speciálně upravený mikiny s kapucí a nějaký doplňky. Propagace od celebrit nikdy neuškodí.”

„Nosil to někdy?”

„To nevím,” řekl Somé trochu zaraženěji. „Měl jsem druhej den na starosti úplně jiný věci.”

„Viděl jsem ho na YouTube v mikině s kapucí a s podobnými cvočky, jako máte vy,” řekl Strike a ukázal Somému na hrudník. „Měl tam zaťatou pěst.”

„Jo, to byla jedna z nich. Asi mu to museli nějak doručit. Na jedný byla pěst, na druhý revolver a na zádech nějaký jeho texty.”

„Mluvila s vámi Lula o tom, že Deeby Macc bude bydlet v bytě o patro níž?”

„To jo. Ona se nemohla dočkat, byla z toho úplně paf. Já jí pořád opakoval, že kdyby napsal tři písničky o mně, čekal bych na něho za dveřma nahej” Somé vypustil kouř dvěma dlouhými proužky z obou nosních dírek a pohlédl na Strika úkosem. „Já je mám rád velký a drsný,” řekl. „Jenže to Kukačka ráda neměla. No vždyť se podívejte, s čím se to nakonec dala dohromady. Pořád jsem do ní hučel, že to přece ona pořád dělá nějaký tanečky kolem svejch kořenů. Říkal jsem jí: ,Najdi si nějakýho hodnýho pořádnýho černocha a usaď se.’ Deeby by byl na to kurva dokonalej; takže proč ne?

Na poslední přehlídce v loňský sezoně jsem ji nechal jít po molu na Deebyho ,Butterface Girl’. ,Ty nejsi, holka, ani trochu taková, podívej se do zrcadla. Vzdej to předem a uber páru, ty přece kurva nejseš Lula.’ Duffield to nesnášel.”

Somé chvíli mlčky kouřil, očima přejížděl po stěně plné fotografií. Strike se zeptal, přestože znal odpověď: „Kde bydlíte? Někde tady v okolí?”

„Ne, já bydlím v Charles Street v Kensingtonu,” řekl Somé. „Loni jsem se tam přestěhoval. Je to z Hackney kurevsky dlouhá cesta, to vám teda povím, ale začínalo to už bejt moc bláznivý. Furt někdo otravoval. Já jsem v Hackney vyrůstal,” vysvětloval, „ještě jako obyčejnej Kevin Owusu. Když jsem odešel z domu, změnil jsem si jméno. Stejně jako vy.”

„Já jsem se nikdy nejmenoval Rokeby,” řekl Strike a otočil prudce stránku v zápisníku. „Moji rodiče nebyli sezdaní.”

„To přece všichni víme, milej pane,” řekl Somé s dalším zábleskem nepřátelství. „Vašeho tátu jsem loni oblíkal na fotky pro Rolling Stone: přiléhavý sako, odrbaná buřinka. Vídáte se s ním často?”

„Ne,” odpověděl Strike.

„Ne, no jasně, vedle vás by vypadal kurva dost starej, že jo?” řekl Somé a zachechtal se. Neklidně se zavrtěl v křesle, zapálil si další cigaretu, stiskl ji mezi rty a přimhouřil na Strika oči skrz mračna mentolového kouře.

„O čem jsme to vlastně mluvili? Začnou vám lidi obvykle vyprávět svoje životní příběhy, když vytáhnete ten zápisník?”

„Někdy.”

„Vy nebudete ten čaj? Nedivím se vám. Nevím, proč piju takovou sračku. Mýho starýho tátu by kleplo, kdyby požádal o čaj a přinesli mu tohle.”

„Vaše rodina pořád žije v Hackney?”

„Nezjišťoval jsem to,” řekl Somé. „Nemluvíme spolu. Řídím se tím, co hlásám, jasný?”

„Proč si Lula změnila jméno, co myslíte?”

„Protože nenáviděla tu svou zatracenou rodinu, měla stejnej důvod jako já. Nechtěla, aby si ji někdo s nima spojoval.”

„Ale proč si tedy zvolila jméno svého strýce Tonyho?”

„Ten není slavnej. Navíc to jméno zní dobře. Deeby by nikdy nemohl napsat písničku ,Double L U B Mine’, kdyby byla Lula Bristowová, ne?”

„Charles Street není moc daleko od Kentigern Gardens, že?”

„Asi dvacet minut pěšky. Chtěl jsem, aby se Kukačka nastěhovala ke mně, když říkala, že už to na tom starým místě nesnáší, jenže to neudělala.

Místo toho si vybrala to zatracený pětihvězdičkový vězení, jen aby utekla novinářům. Vlastně ji tam vyhnali oni. Ti za to můžou.”

Strike si vzpomněl na Deebyho Macca: K pádu z toho okna ji dohnali zkurvený novináři.

„Vzala mě s sebou, abych se s ní na to podíval. Mayfair, plnej bohatejch Rusů a Arabů a hajzlů jako Freddie Bestigui. Řek jsem jí, zlato, tady nemůžeš žít; všude samej mramor a mramor není nic pro lidi, jako jsme my. je to jako bydlet ve vlastní hrobce…”

Zajíkl se, ale pokračoval:

„Lítala v tom už několik měsíců. Dokonce ji kdosi pronásledoval a házel jí dopisy do schránky na dveřích ve tři hodiny ráno; neustále ji ty údery dopisní schránky budily. Taky ji děsily všechny ty věci, co tvrdil, že s ní chce udělat. Potom se rozešla s Duffieldem a to už měla fotografy před barákem čtyřiadvacet hodin denně. Pak zjistila, že jí odposlouchávají telefony. A pak si vzala do hlavy, že najde tu svou krávu matku. To už bylo trochu moc. Chtěla z toho všeho uniknout, cítit se bezpečně. Já jí říkal, aby se nastěhovala ke mně, ale ona místo toho šla a koupila si to zkurvený mauzoleum.

Vzala to, protože se to tvářilo jako pevnost, nepřetžitá bezpečnostní služba. Myslela si, že tam bude přede všema v bezpečí, že se k ní nikdo nedostane.

Jenže to tam od samýho začátku nenáviděla. Já věděl, že to tak dopadne. Byla odstřižená od všeho, co měla ráda. Kukačka milovala pestrost a hlučnou zábavu. Ráda chodila po ulicích, ráda se toulala pěšky, byla svobodná.

Jedním z důvodů, proč policie došla k závěru, že to nebyla vražda, byla ta otevřená okna. Otevřela je sama. Na klikách byly jenom její otisky. Ale já vím, proč je otevřela. Ona pokaždý otvírala okna, i když venku mrzlo, protože nemohla vystát ticho. Chtěla slyšet Londýn.”

Z hlasu Somého se vytratila veškerá prohnanost a sarkasmus. Odkašlal si a pokračoval:

„Snažila se navázat kontakt s něčím opravdovým. Mluvili jsme o tom skoro pořád. Bylo to naše veliký téma. Proto se zapletla s tou zatracenou Rochelle. Byl to případ Božího obdarování. Kukačka si myslela, že právě tak by dopadla, kdyby nebyla krásná; a kdyby si ji Bristowovi nevybrali jako hračku pro Yvette.”

„Povězte mi něco o tom člověku, co jí házel dopisy do schránky.” „Psychopat. Myslel si snad, že jsou manželé nebo co. Dostal soudní zákaz se k ní přibližovat a nařízenou psychiatrickou léčbu.” „Máte ponětí, co s ním je teď?”

„Myslím, že ho vykázali zpátky do Liverpoolu,” řekl Somé. „Ale policie ho prověřovala. V tu noc, co umřela, byl prý na uzavřeným oddělení.” „Znáte se s Bestiguiovými?”

„Vím jenom to, co mi o nich řekla Lula: že on byl slizoun a ona chodící vosková figurína. Ani ji nepotřebuju znát. Znám ten typ. Bohatý holky utrácejí prachy svejch ošklivejch manželů. Chodívají na moje přehlídky. Chtějí se se mnou kamarádit. Vždycky dám přednost poctivý kurvě.”

„Freddie Bestigui byl na stejném venkovském sídle jako Lula o víkendu týden předtím, než umřela.”

„Jo, slyšel jsem o tom. Jel po ní,” řekl Somé opovržlivě. „Ona to dobře věděla. Nebyla to pro ni žádná výjimečná životní zkušenost, rozumíte. Z toho, co mi povídala, to ale vypadá, že se nikdy nedostal dál, než že se s ní snažil jet výtahem.”

„Po tom víkendu u Dickieho Carburyho už jste s ní nemluvil, že?”

„Ne. Ono tam k něčemu došlo? Nepodezříváte snad Bestiguiho, že ne?”

Somé se v křesle napřímil a upřeně se na Strika zadíval.

„Do prdele. Freddie Bestigui? No, hajzl to je, to já vím. Znám i tu holku. teda, spíš je to známá jednoho známýho. pracovala v jeho producentský společnosti a on se ji kurva pokusil znásilnit. Ne, nepřeháním,” řekl Somé. „Doslova. Znásilnit. Po práci ji trochu opil a pak ji strhnul na zem. Jedna asistentka si tam zapomněla mobil, vrátila se pro něj, a tak je tam našla. Bestigui jim oběma zaplatil. Všichni jí říkali, aby podala trestní oznámení, ale ona si vzala peníze a utekla. Říká se, že svou druhou ženu trestal dost ujetým způsobem; proto taky z manželství odešla s třema milionama. Vyhrožovala mu, že to dá do novin. Ale Kukačka by si v žádným případě nepustila Freddieho Bestiguiho do bytu ve dvě ráno. Jak říkám, nebyla to hloupá holka.”

„Co víte o Derricku Wilsonovi?” „Kdo to je?”

„Hlídač bezpečnostní služby, který měl službu tu noc, kdy Lula umřela.”

„Nic.”

„Takový mohutný chlap, s jamajským přízvukem.”

„Možná to pro vás bude překvapení, ale ne všichni černoši v Londýně se navzájem znají.”

„Chtěl jsem jen vědět, jestli jste s ním někdy náhodou nemluvil nebo jestli jste neslyšel, jak s ním mluví Lula.”

„Ne, my jsme mluvili o zajímavějších věcech než o hlídačích.”

„Platí totéž i o jejím řidiči, Kieranu Kolovas-Jonesovi?”

„Kolovas-Jonese znám, to vím, kdo je,” řekl Somé s drobným úsměškem. „Vždycky tak srandovně pózoval, když si myslel, že bych se moh dívat z okna. Jenže měří kurva nějakejch sto padesát cenťáků, a to je na modeling moc málo.”

„Mluvila o něm někdy Lula?”

„Ne, proč by o něm měla mluvit?” zeptal se Somé netrpělivě. „Byl to její šofér.”

„Říkal mi, že si byli docela blízcí. Zmínil se, že mu věnovala sako, které jste navrhoval. V ceně devíti set liber.”

„To je teda kurva kauf,” řekl Somé s lehkým opovržením. „Moje skutečný věci se prodávají od tří táců nahoru za kabát. Já plácnu na nějaký nylonový oblečky logo a prodává se to jako blázen, takže by byla blbost, kdybych to nedělal.”

„Jo, na to jsem se vás chtěl právě zeptat,” řekl Strike. „Takže to je ta vaše konfekční řada, ano?”

Somé vypadal pobaveně.

„Přesně tak. To jsou věci, který se nedělají na míru, chápete? Koupíte si je v obchodě přímo ze stojanu.”

„Dobře. Kde se tyhle věci prodávají?”

„Jsou všude. Kdy jste byl naposled v nějakým obchodě s oblečením?” zeptal se Somé a svýma škodolibýma vypoulenýma očima přejel po Strikově tmavomodrém saku. „Co to máte mimochodem na sobě? Svůj demobilizační oblek?”

„Když říkáte všude…”

„Lepší obchoďáky, butiky, internet,” vypočítával pohotově Somé. „Proč?” „Jeden ze dvou mužů, které zachytila onu noc bezpečnostní kamera, jak běží ze směru, kde se nachází Lulin dům, měl na sobě mikinu s vaším logem.” Somé mírně trhl hlavou v odmítavě podrážděném gestu. „Stejně jako milion dalších lidí.” „Neviděl jste…?”

„Já žádný ty hovadiny nesledoval,” skočil mu Somé prudce do řeči. „Všechno to. všechno to zpravodajství. Nechtěl jsem o tom nic číst, nechtěl jsem na to myslet. Řek jsem jim, ať mi s tím dají pokoj,” pokračoval a rozmáchlým gestem ukázal ke schodům a svému štábu. „Já věděl jen tolik, že je mrtvá a že Duffield se chová jako člověk, kterej má co skrývat. To je všechno, co jsem věděl. To mi stačilo.”

„Dobře. Zůstaňme ještě u tématu oblékání: na poslední fotografii Luly, na té, na které vchází do domu, měla na sobě podle všeho šaty a kabát…”

„Jo, měla na sobě Maribelle a Faye,” řekl Somé. „Šaty se jmenovaly Maribelle…”

„Ano, chápu,” přerušil ho Strike. „Ale v době smrti na sobě měla něco jiného.”

Somého to očividně překvapilo. „Opravdu?”

„Jo. Na policejních snímcích mrtvého těla…”

Somé ale v odmítavém, sebeobranném gestu vymrštil vzhůru paže, vyskočil z křesla, těžce oddechoval a přešel ke stěně s fotografiemi, kde z několika snímků shlížela usměvavá, toužebně nostalgická nebo vyrovnaně sebevědomá Lula. Když se módní návrhář otočil zpátky ke Strikovi, stály mu v oněch podivně vypoulených očích slzy.

„Do prdele,” řekl tichým hlasem, „takhle o ní nemluvte. Mrtvý tělo. Do prdele. Vy jste asi docela bezcitnej hajzl, co? Zádnej div kurva, že vás starej Jonny nemá moc v lásce.”

„Nechtěl jsem vás rozrušit,” odtušil Strike chladně. „Chci pouze zjistit, jestli by vás nenapadl nějaký důvod, proč se po návratu domů převlékla do jiných šatů. Když vypadla z okna, měla na sobě kalhoty a halenku pošitou flitry.”

„Jak bych měl kurva vědět, proč se převlíkla?” zeptal se Somé rozčileně. „Třeba jí byla zima. Třeba si… Tohle je kurva naprosto směšný. Jak bych moh něco takovýho vědět?”

„Já se jen ptám,” řekl Strike. „Někde jsem četl, že jste novinářům řekl, že umřela v jedněch z vašich šatů.”

„To jsem nebyl já, já nikdy nic takovýho neoznámil. Nějaká mrcha z bulváru zavolala do kanceláře a zeptala se na název toho oblečení. Jedna ze švadlen jí to řekla a oni ji označili za moji mluvčí. A hned si dovodili, že z toho chci vytřískat reklamu, kundy. Do prdele.”

„Myslíte, že byste mi mohl zařídit schůzku s Ciarou Porterovou a s Bryony Radfordovou?”

Somé působil zmateně, jako by ho to vyvedlo z rovnováhy.

„Cože? Jo…”

Rozplakal se ale upřímně. Nelapal po dechu a hlasitě nevzlykal jako Bristow, nýbrž plakal tiše a slzy, které stékaly po hladce oholených černých tvářích, mu smáčely tričko. Polkl a zavřel oči, otočil se ke Strikovi zády, opřel se čelem o zeď a roztřásl se.

Strike mlčky čekal, než si Somé několikrát osušil tvář a obrátil se zpátky k němu. Své slzy nijak nekomentoval, vrátil se do křesla, posadil se a zapálil si cigaretu. Po dvou či třech hlubokých potáhnutích pronesl věcným a střízlivým hlasem:

„Jestliže se převlékla, musela čekat nějakou návštěvu. Kukačka se vždycky oblékala adekvátně k situaci. Někoho musela očekávat.”

„No, tak nějak jsem si to myslel,” řekl Strike. „Ale nejsem odborník na ženy ani na jejich oblékání.”

„To ne,” řekl Somé se stínem jízlivého úsměšku, „na to opravdu nevypadáte. Chcete tedy mluvit s Ciarou a Bryony?”

„Pomohlo by to.”

„Obě pro mě ve středu fotí: Arlington Terrace 1 v Islingtonu. Když přijdete kolem pátý, měly by už být volný, aby si s váma promluvily.” „To jste moc hodný, díky.”

„Já nejsem hodný,” odpověděl Somé tiše. „Chci vědět, co se stalo. Kdy budete mluvit s Duffieldem?”

„Hned, jakmile se mi ho podaří sehnat.”

„On si myslí, že je z toho už venku, hajzlík. Musela se převlíct, protože věděla, že má přijít, ne? I když se pohádali, věděla, že za ní půjde. Jenže on s váma mluvit nebude.”

„Ale bude,” prohlásil Strike nenuceně, když odložil zápisník a podíval se na hodinky. „Připravil jsem vás o spoustu času. Ještě jednou díky.”

Když Somé doprovázel Strika zpátky dolů po točitém schodišti a vybílenou chodbou, vracela se mu postupně sebevědomá mondénní chůze. Když si pak v chladivé vydlážděné recepci podávali ruce, nebyla už na něm znát ani stopa po prožité bolesti.

„Shoďte trochu,” řekl Strikovi na rozloučenou, „a pošlu vám něco ve velikosti XXL.”

Když dveře bývalého skladiště za Strikem jemně doklaply, uslyšel ještě, jak Somé volá na dívku s rajčatově červenými vlasy za přepážkou recepce: „Já vím, na co myslíš, Trudie. Představuješ si, jak si tě bere natvrdo zezadu, že jo? že jo, miláčku? Mohutnej, drsnej vojáček.” Pak už jen Trudieino vyjeknutí a předstíraně pohoršený smích.

2

To, jak se Charlotte smířila se Strikovým mlčením, nemělo obdoby. Nenásledovaly žádné další telefonáty ani esemesky. Dál předstírala, že jejich poslední, hnusná a výbušná hádka ji neodvolatelně změnila, připravila ji o lásku i o zběsilý vztek. Strike však znal Charlotte důvěrně, byla jako bakterie žijící v jeho krvi už patnáct let. Věděl, že jedinou reakcí na způsobenou bolest, je u ní snaha napadnout a zranit provinilce pokud možno co nejhlouběji, bez ohledu na to, jakou cenu za to bude muset sama zaplatit. Co se stane, když jí odmítne dělat obecenstvo a vydrží to dost dlouho? Byla to jediná strategie, kterou dosud nikdy nevyzkoušel, a taky jediná, která mu zbývala.

Čas od času, když se Strikova odolnost ocitla na nízkém bodě (pozdě v noci, když ležel sám na polním lehátku), infekce opakovaně propukala: lítost a touha začaly dorážet a on ji najednou viděl před sebou, nádhernou a nahou, jak mu šeptá něžná slůvka; nebo jak tiše pláče a říká mu, že dobře ví, že je zkažená, hrozná a nemožná, ale že on je to nejlepší a nejopravdovější, co v životě poznala. Potom když si uvědomil, že by stačilo jen zmáčknout pár tlačítek a mohl by si s ní promluvit, připadalo mu to jako příliš křehká barikáda proti pokušení a občas se dokonce vysoukal ze spacáku, přeskákal potmě k Robininu opuštěnému pracovnímu stolu, rozsvítil lampičku a upřeně zíral, někdy i celé hodiny, do vyšetřovacího spisu. Jednou nebo dvakrát takto nad ránem zatelefonoval na mobil Rochelle Onifadeové, nikdy to však nezvedla.

Ve čtvrtek dopoledne se Strike vrátil na zídku před Nemocnicí u svatého Tomáše a čekal tam tři hodiny v naději, že Rochelle opět zahlédne, ale neukázala se. Požádal Robin, aby do nemocnice zatelefonovala, ale tentokrát nepřítomnost Rochelle odmítli komentovat a odolali všem pokusům vytáhnout z nich její adresu.

V pátek dopoledne se Strike vrátil z výletu do Starbucks a našel v kanceláři sedět Spannera, nikoli však na pohovce vedle Robinina pracovního stolu, nýbrž přímo na stole. V puse měl nezapálenou, ručně ubalenou cigaretu a nakláněl se k Robin, očividně mnohem zábavnější, než jak ho Strike běžně znal, protože se smála oním zdráhavým způsobem ženy, která se sice baví, ale zároveň se snaží dát jasně najevo, že svatyně je dobře bráněná.

„Brý ráno, Spannere,” pozdravil Strike, ale káravý tón jeho pozdravu nijak nezkrotil ani rozvášněný jazyk těla počítačového specialisty, ani široký úsměv na jeho tváři.

„Všechno v cajku, Fede? Přinesl jsem ti vrátit ten Dell.”

„Skvělý. Dvojitý caffe latte bez kofeinu,” řekl Strike k Robin a postavil před ni nápoj. „Gratis,” dodal, když sáhla po peněžence.

Měla dojemný odpor k vybírání peněz z pokladničky za drobné nákupy pamlsků do kanceláře. Před hostem Robin nic nenamítla, jen Strikovi poděkovala a vrátila se ke své práci, což naznačila mírným pootočením kancelářského křesla po směru hodinových ručiček od obou mužů.

Škrtnutí zápalky vrátilo Strikovu pozornost od dvojitého espressa k hostovi.

„Tohle je nekuřácká kancelář, Spannere.” „Cože? Vždyť ty hulíš jako fabrika.” „Tady uvnitř ne. Pojď.”

Strike odvedl Spannera do své kanceláře a pečlivě za sebou zavřel dveře. „Je zasnoubená,” řekl a posadil se na své obvyklé místo. „Takže plýtvám střelivem, co? Aha, tak jo. Jen mi dej vědět, kdyby to zasnoubení nedopadlo. Je to přesně můj typ.” „Nemyslím, že zrovna ty bys byl její.” Spanner se chápavě usmál. „Ve frontě už stojíš ty, co?”

„Ne,” řekl Strike. „Jenom vím, že její snoubenec je účetní, kterej hraje ragby. Hladce oholenej pořízek z Yorkshiru s hranatou bradou.”

Vytvořil si překvapivě jasný obraz Matthewa, třebaže neviděl ani jednu fotografii.

„To jeden nikdy neví. Třeba může snít o výměně za nějakou nervní chcípláckou trosku,” řekl Spanner, se zhoupnutím položil laptop Luly Landryové na stůl a sedl si naproti Strikovi. Na sobě měl poněkud chatrnou mikinu a na holých nohou kristusky; byl to zatím nejteplejší den v roce. „Tak jsem se v tý šunce pořádně povrtal. Jak moc tě zajímají technický detaily?”

„Vůbec. Potřebuju ale vědět, že to, cos našel, dokážeš srozumitelně vysvětlit u soudu.”

Poprvé v celé záležitosti Spanner vypadal, že ho to skutečně zaujalo. „To myslíš vážně?”

„Hodně vážně. Budeš umět dokázat obhájci, že své věci rozumíš?”

„Samo že to budu umět.”

„V tom případě mi pověz jen to důležitý.”

Spanner na chvíli zaváhal a snažil se něco vyčíst z výrazu Strikovy tváře. Pak konečně spustil:

„Heslo je Agyeman a bylo změněno pět dní předtím, než umřela.” „Můžeš mi to hláskovat?”

Spanner mu heslo odhláskoval a ke Strikovu údivu dodal: „Je to příjmení. Ghanský. Dala si do záložek stránku SOAS, Školy orientálních a afrických studií, a tam se to jméno najde. Podívej.”

Zatímco Spanner mluvil, jeho hbité prsty rachotily po klávesnici. Otevřel stránku, o níž se zmínil, ohraničenou zeleným okrajem a se záložkami: škola, novinky, zaměstnanci, studenti, knihovna a několika dalšími.

„Když umřela, tak ta stránka ale vypadala takhle.”

A po dalším rachotu kláves rozklikl téměř identickou stránku, tentokrát však obsahující, jak záhy odhalil rychle se pohybující kurzor, link na nekrolog jistého J. P. Agyemana, emeritního profesora africké politologie.

„Tuhle verzi stránky si uložila,” řekl Spanner. „A historie jejího pohybu po internetu ukazuje, že měsíc předtím, než umřela, hledala na Amazonu jeho knížky. Přibližně v téže době se ale dívala na spoustu knížek o afrických dějinách a politice.”

„Nějaký důkaz, že by se přihlásila ke studiu na SOAS?”

„V počítači ne.”

„Nějaký další zajímavosti?”

„No, všiml jsem si už jediný další věci, a sice že sedmnáctýho března někdo vymazal obrovskou složku fotografií.” „Jak to víš?”

„Existuje software, který umí obnovit i věci, o kterých si lidi myslí, že je z disku nadobro odstranili,” řekl Spanner. „Jak asi myslíš, že se jim daří chytat všechny ty pedofily?”

„Získals ty fotky zpátky?”

„Jo. Dal jsem ti je sem,” podal Strikovi flash disk. „Myslel jsem si, že to asi nebudeš chtít dávat zpátky do počítače.” „Ne, takže ty fotografie někdo…?”

„Nic zvláštního. Prostě je někdo jen vymazal. Jak říkám, průměrnej uživatel si neuvědomí, že když chce něco doopravdy schovat, musí se sakra snažit, a ne jen zmáčknout ,delete’.”

„Sedmnáctého března,” odtušil Strike.

„Jo. Na svatýho Patrika.”

„Deset týdnů poté, co umřela.”

„Mohli to udělat policajti,” navrhl Spanner.

„Policajti to nebyli,” řekl Strike.

Když Spanner odešel, pospíchal do předpokoje a vystrnadil Robin od počítače, aby se podíval na fotografie, které byly odstraněny z notebooku. Když jí vysvětlil, co Spanner zjistil, a otevřel složku na flash disku, cítil, jak je Robin nedočkavá.

Těsně předtím, než se na monitoru objevila první fotografie, se Robin na zlomek vteřiny lekla, že možná uvidí něco děsivého; důkaz kriminálního činu nebo nějaké perverzity. O utajování obrázků na internetu se doslechla pouze v souvislosti s hrůznými případy týrání a znásilňování. Po několika minutách ale Strike vyjádřil i její vlastní pocity:

„Normální společenský fotky.”

Neznělo to tak zklamaně, jak to cítila Robin, a trochu se za sebe zastyděla; chtěla snad vidět něco otřesného? Strike roloval obrázky skupinek rozesmátých dívek, kamarádky modelky, sem tam nějaká celebrita. Bylo zde několik snímků Luly s Evanem Duffieldem, pár z nich očividně zhotovených jedním z nich, který držel fotoaparát na délku paže, přičemž oba byli na snímcích evidentně sjetí nebo opilí. Na několika obrázcích se ukázal Somé; vedle něho vypadala Lula vážněji, zaraženěji. Byla zde spousta fotografií Ciary Porterové, jak se s Lulou objímají v různých barech, tančí v klubech a chichotají se spolu na pohovce v nějakém přecpaném bytě.

„To je Rochelle,” řekl zničehonic Strike a ukázal na rozmrzelou malou tvář vykukující zpod Ciařina podpaží na skupinové fotografii. K focení přizvali i Kierana Kolovas-Jonese; stál na samém konci a zářil štěstím.

„Buďte tak hodná,” řekl Strike, když skončil s prohlídkou všech dvě stě dvanácti snímků, „projděte to sama a pokuste se identifikovat přinejmenším všechny slavné lidi, abychom mohli začít s pátráním, kdo mohl mít zájem na tom, aby ty fotky z notebooku odstranil.”

„Vždyť ale na nich není vůbec nic kompromitujícího,” namítla Robin.

„Musí být,” odtušil Strike.

Vrátil se do své kanceláře, odkud zatelefonoval Johnu Bristowovi (má jednání a nepřeje si být vyrušován: „Ať mi, prosím, zavolá, co nejdřív, jakmile bude moct”), Eriku Wardlovi (hlasová schránka: „Mám otázku ohledně laptopu Luly Landryové”) a Rochelle Onifadeové (čistě pro každý případ; žádná odpověď, žádná možnost zanechat vzkaz: „Hlasová schránka je plná”).

„S panem Bestiguim mi pořád nepřeje štěstí,” řekla Robin Strikovi, když se vynořil z kanceláře a našel ji, jak hledá odkazy k neznámé brunetě pózující s Lulou na pláži. „Telefonovala jsem tam znovu dneska ráno, ale on prostě nezavolá zpátky. Zkusila jsem už všechno možné: vydávala jsem se za různé lidi, říkala, že to je naléhavé, co je na tom k smíchu?”

„Jenom si zrovna říkám, proč vám nikdo z těch lidí, ke kterým pořád chodíte na pohovory, ještě nenabídl práci,” řekl Strike.

„Aha,” odpověděla Robin a maloučko se začervenala. „Oni mi ji už nabídli. Všichni. A já přijala místo personalistky.”

„Aha. Tak dobře,” odtušil Strike. „Ani jste se nezmínila. Blahopřeju.”

„Promiňte, myslela jsem, že jsem vám to už řekla,” zalhala Robin.

„Takže končíte… Kdy?”

„Za čtrnáct dní.”

„Aha. To má asi Matthew radost, ne?” „Ano,” řekla, trochu zaskočená, „to má.”

Skoro jako by Strike věděl, jak málo se Matthewovi líbí, že pro něho pracuje. To ale přece není možné; dávala si velký pozor, aby se ani náznakem nezmínila o napětí doma.

Zazvonil telefon a Robin ho zvedla.

„Kancelář Cormorana Strika? … Ano, kdo volá, prosím? … To je Derrick Wilson,” řekla a podala mu sluchátko. „Zdravím, Derricku.”

„Pan Bestigui na pár dní odjel,” ozval se Wilsonův hlas. „Jestli chcete přijít prohlédnout si dům…”

„Budu tam za půl hodiny,” řekl Strike.

Už byl na nohou, kontroloval si kapsy, jestli má peněženku a klíče, když vtom si uvědomil mírně skleslou náladu Robin, třebaže dál pozorně studovala nekompromitující fotografie.

„Nechcete jít se mnou?”

„Ano!” vyhrkla radostně, popadla kabelku a zároveň už vypínala počítač.

3

Těžké, černě natřené dveře domu číslo 18 v Kentigern Gardens se otevřely a před nimi se objevila mramorem obložená recepce. Přímo naproti vchodu byla elegantní, vestavěná mahagonová přepážka a napravo od ní schodiště, které okamžitě mizelo z dohledu (mramorové schody se zábradlím ze dřeva a mosazi); vstup do výtahu s vyleštěnými zlatými dveřmi a masivní dveře z hnědého dřeva zasazené v bíle omítnuté stěně. Na bílé kostce v rohu mezi těmito dveřmi a hlavním vchodem se vyjímaly tmavě růžové královské lilie v trubicovitých vázách a v teplém vzduchu kolem sebe šířily těžkou vůni. Stěna po levé ruce byla obložená zrcadly, která zdánlivě zdvojovala prostor a odrážela postavy Strika a Robin, dveře výtahu a nad nimi moderní lustr z kostek broušeného skla a zároveň prodlužovala přepážku recepce do podoby protáhlého kusu naleštěného dřeva.

Strike si vzpomněl, co mu říkal Wardle: „Byty celý obložený mramorem jako kurva v nějakým… v nějakým pitomým pětihvězdičkovým hotelu.” Robin vedle něho se snažila tvářit, že ji to neohromilo. Tak takhle si žijí multimilionáři. Ona s Matthewem bydlela v přízemí řadového domku v Claphamu; obývací pokoj měli asi stejně velký jako zdejší místnost určenou pro odpočinek hlídačů, kteří nejsou ve službě. Tu jim Wilson ukázal jako první. Bylo tam místo tak akorát pro stolek a dvě židle. Ve skříňce na stěně visely všechny univerzální klíče a další dveře odtud vedly na malou toaletu.

Wilson měl na sobě černou uniformu, která střihem připomínala policejní oděv, byly na ní mosazné knoflíky a doplňovala ji černá vázanka a bílá košile.

„Monitory,” ukázal Strikovi, když vyšli ze zadní místnosti a zastavili se u přepážky recepce, pod níž byla před zraky hostů ukryta řada černobílých obrazovek. Na jednu se přenášel obraz z kamery nad vstupními dveřmi, která nabízela omezený výhled do ulice; další ukazovala podobně prázdný pohled do podzemního parkoviště; třetí prázdnou zahradu za domem, kterou tvořil trávník, nějaké luxusní rostliny a vysoká zeď, na kterou se Strike před časem vytáhl; a čtvrtá vnitřek kabiny stojícího výtahu. Kromě monitorů zde byly dva kontrolní panely pro vyhlašování poplachů, poplašné zařízení od dveří k bazénu a podzemnímu parkovišti a dva telefony, jeden napojený na telefonní síť a druhý určený pouze pro spojení s třemi byty v domě.

„Tyhle,” řekl Wilson a ukázal na masivní dřevěné dveře, „vedou do tělocvičny, k bazénu a podzemnímu parkovišti.” Na Strikovu žádost se tam šli podívat.

Tělocvična byla malá, ale obložená zrcadly stejně jako recepce, takže vypadala dvojnásob prostorná. Měla jedno okno do ulice a obsahovala běžecký pás, přístroje na šlapání a veslování a sadu činek.

Další mahagonové dveře vedly k úzkému mramorovému schodišti osvětlenému krychlovými nástěnnými světly. Po něm sešli na malé odpočívadlo, odkud vedly obyčejné, bíle natřené dveře k podzemnímu parkovišti. Wilson je otevřel dvěma klíči, jedním dozickým a druhým patentním, a pak rozsvítil. Světlem zalitý prostor byl téměř stejně dlouhý jako ulice, plný nejrůznějších ferrari, audi, bentleyů, jaguárů a BMW za miliony liber. V šestimetrových rozestupech podél zadní zdi se táhla řada stejných dveří jako ty, kterými sem právě vešli: vstupy do jednotlivých domů v Kentigern Gardens. Elektrická garážová vrata vedoucí do Vazalské ulice se nacházela blízko domu číslo 18 a po jejich obvodu sem prosvítalo stříbřité denní světlo.

Robin přemítala, na co asi zamlklí muži vedle ní myslí. Byl Wilson zvyklý na mimořádné životy lidí, kteří zde bydlí? Kteří mají k dispozici podzemní parkoviště, bazény a ferrari? A myslí snad Strike (stejně jako ona) na to, že ta dlouhá řada dveří představuje možnosti, které si doposud neuvědomila? Příležitost k tajnému, skrytému přebíhání mezi sousedy a skrývání se a odcházení tolika způsoby, kolik jich nabízejí všechny domy v ulici? Potom si ale všimla bezpočtu černých čumáků vyčnívajících v pravidelných odstupech z přítmí horních částí stěn, zásobujících obrazy bezpočet monitorů. Je možné, že by se tu noc nikdo na žádný z nich nedíval?

„Tak jo,” prohlásil Strike a Wilson je vedl zpátky po mramorovém schodišti a dveře od parkoviště za nimi zamkl.

Cestou dolů po dalším ramenu schodiště cítili s každým schodem stále silnější pach chlóru, až Wilson dole otevřel dveře a všechny je zavalila vlna teplého, vlhkého, chemií prosyceného vzduchu.

„Tohle jsou ty dveře, které tenkrát v noci nebyly zamčené?” zeptal se Strike Wilsona. Ten přikývl, stiskl další vypínač a světla se rozzářila.

Vyšli na široký mramorový okraj bazénu, který byl zakrytý silnou umělohmotnou fólií. Protější stěna byla opět obložená zrcadly; Robin viděla, jak tam všichni tři stojí, nevhodně oblečení u nástěnné malby tropických rostlin a poletujících motýlů, která se táhla až nahoru na strop. Bazén byl asi patnáct metrů dlouhý a na vzdáleném konci byla šestiúhelníková vířivka, za níž stály tři převlékací kabinky s uzamykatelnými dveřmi.

„Tady nejsou kamery?” zeptal se Strike a rozhlédl se kolem sebe. Wilson zavrtěl hlavou.

Robin ucítila, jak jí vzadu na šíji a v podpaží začínají stékat krůpěje potu. U bazénu bylo tísnivé dusno a Robin byla ráda, když mohla vyjít po schodech před oběma muži zpátky do recepce, kde naopak vládla pohoda a místnost byla dobře odvětraná. Zatímco byli pryč, objevila se zde drobná blondýnka v růžové pracovní vestě, džínách a tričku a nesla si plastový kbelík plný čisticích prostředků.

„Ahoj, Derricku,” řekla s těžkým přízvukem, když se z podzemí vynořil hlídač. „Potšebuju klíč od dvojka.”

„To je Lešinka,” představil ji Wilson. „Uklízečka.”

Obdařila Robin a Strika drobným milým úsměvem. Wilson zašel za mahagonovou přepážku a podal jí zpod pultu klíč. Lešinka se poté vydala vzhůru po schodech a v ruce si houpala kbelíkem. Zadek nacpaný v přiléhavých džínách se jí svůdně vlnil. Strike, vědomý si Robinina postranního pohledu, neochotně odtrhl oči.

Strike s Robin následovali Wilsona nahoru do bytu číslo jedna, který Wilson odemkl univerzálním klíčem. Strike si všiml, že vstupní dveře mají staromódní kukátko.

„To je byt pana Bestiguiho,” oznámil Wilson a vypnul alarm naťukáním kódu na číselnou klávesnici po pravé straně dveří. „Lešinka už tady dnes ráno byla.”

Strike cítil leštěnku a na bílém koberci v předsíni spatřil stopy po vysavači. Z předsíně s mosaznými nástěnnými světly na zdech vedlo pět bílých dveří bez jediné poskvrnky. Všiml si nenápadné klávesnice poplašného zařízení napravo od dveří, v pravém úhlu k obrazu, na kterém se zasněné kozy s pasáčky vznášely nad vesnicí tonoucí v modravém oparu. Na černě nalakovaném stolku pod Chagallem stály vysoké vázy s orchidejemi.

„Kde je Bestigui?” zeptal se Strike Wilsona.

„V Los Angeles,” odpověděl hlídač. „Vrátí se za dva dny.”

Ve světlém, sluncem prozářeném obývacím pokoji byla tři vysoká okna, každé s mělkým kamenným balkonkem za nimi. Stěny měly barvu holubí modři jinak bylo téměř všechno bílé. Vše zářilo novotou a mělo elegantní, nádherné proporce. Také tady visel jediný, originální obraz: morbidní, neskutečný, na kterém byl muž převlečený za kosa a s kopím v ruce, zavěšený do šedivě laděného ženského torza bez hlavy.

Právě z tohoto pokoje podle svého tvrzení Tansy Bestiguiová uslyšela hádku v bytě o dvě patra výš. Strike přistoupil blíž k vysokým oknům, všímal si moderního zavírání, síly skla a dokonalého odhlučnění, ruch ulice sem nedoléhal, ani když přiložil ucho na centimetr k chladnému sklu. Balkon za oknem byl uzounký a plný květináčů s keříky zastřiženými do podoby zašpičatělých kuželů.

Strike zamířil do ložnice. Robin zůstala v obýváku, pomalu se otáčela, povšimla si lustru z benátského skla, tlumeného koberce ve světle modrých a růžových odstínech, obrovského plazmového televizoru, moderního skleněného jídelního stolu s kovovou konstrukcí a kovových židlí s polštáři s hedvábnými potahy; na skleněných konferenčních stolcích i na krbové římse z bílého mramoru ležely drobné stříbrné umělecké předměty. S trochou smutku pomyslela na pohovku z IKEA, na kterou byla až doteď tak pyšná; potom si se studem vzpomněla na Strikovo polní lehátko v kanceláři. Když se střetla s Wilsonovým pohledem, nevědomky ozvěnou zopakovala slova Erika Wardla:

„Je to jinej svět, že?”

„Jo,” odtušil. „Tady nemůžete mít děti.”

„To ne,” řekla Robin, kterou nenapadlo podívat se na byt z tohoto úhlu.

Její zaměstnavatel vyšel z ložnice, očividně pohroužený do promýšlení nějaké teorie, která by ho uspokojila, a zmizel v předsíni.

Strike si ve skutečnosti prověřoval, že logická cesta z ložnice Bestiguiových do koupelny vede přes předsíň a zcela míjí obývací pokoj. Navíc podle jeho přesvědčení byl jediným místem v bytě, odkud Tansy mohla případně zahlédnout smrtelný pád Luly Landryové, a uvědomit si, co vlastně vidí -, právě obývací pokoj. Navzdory ujištění Erika Wardla bylo zřejmé, že někdo stojící v koupelně mohl mít jen velice omezený výhled na okno, kolem kterého Landryová padala: určitě nedostatečný na to, aby si v noci mohl být jistý, že padající předmět je člověk, natož aby poznal, o koho jde.

Strike se vrátil do ložnice. Když teď Bestigui obýval manželský přístav sám, spával na straně blíž dveří do předsíně, alespoň soudě podle změti prášků, skleniček a knížek naskládaných na nočním stolku. Strika napadlo, jestli tomu tak bylo i v době, kdy ještě žil s manželkou.

Z ložnice se vcházelo do prostorné šatny se zrcadlovými dveřmi. Byla plná italských obleků a košil značky Turnbull & Asser. Dvě mělké rozdělené zásuvky obsahovaly pouze zlaté a platinové manžetové knoflíčky. Za falešným panelem vzadu za regálem na boty se nacházel sejf.

„Já myslím, že to by nám tady stačilo,” řekl Strike Wilsonovi, když se vrátil k oběma společníkům do obývacího pokoje.

Když z bytu odcházeli, Wilson opět nastavil alarm.

„To znáte všechny kódy pro různé byty?”

„Jo,” odvětil Wilson. „Musím, pro případ, že by se třeba spustily.”

Vystoupali po schodech do druhého patra. Schodiště se točilo tak těsně kolem výtahové šachty, že vůbec nebylo vidět za jeho ohyb. Do bytu číslo dvě vedly naprosto stejné dveře jako do bytu číslo jedna, jenom tyto byly pootevřené. Zevnitř uslyšeli hučení Lešinčina vysavače.

„Teď tady máme ubytované manžele Kolčakovy z Ukrajiny,” dodal Wilson.

Předsíň byla co do tvaru stejná jako v bytě číslo jedna a měla i mnoho dalších společných prvků včetně klávesnice poplašného zařízení na stěně v pravém úhlu ke vchodovým dveřím; předsíň však byla vydlážděná a neležel v ní koberec. Naproti dveřím viselo namísto obrazu obrovské zrcadlo v pozlaceném rámu a na dvou vratkých, vysokých dřevěných stolcích po stranách stály ozdobné lampy od Tiffanyho.

„Ty růže od Bestiguiho stály na něčem podobném?” zeptal se Strike.

„Přesně na jednom takovým, ano,” řekl Wilson. „Ten je teď zpátky v obýváku.”

„A vy jste ho dal sem, doprostřed předsíně, s růžemi ve váze?”

„Jo, Bestigui chtěl, aby je Macc uviděl hned, jak vejde do bytu, ale byla tu spousta místa po obou stranách, jak je obejít, to vidíte. Nikdo je nemusel shodit na zem. Ale on to byl mladej policajt,” dodal Wilson shovívavě.

„Kde jsou ta tlačítka pro spuštění poplachu, o kterých jste mi povídal?” zeptal se Strike.

„Všude po bytě,” řekl Wilson a vedl je z předsíně do ložnice. „Jedno je u postele a druhý v obýváku.” „Ty jsou ve všech bytech?”

„Jo.”

Poloha ložnic, obývacího pokoje, kuchyně a koupelny byla naprosto stejná jako v bytě číslo jedna. Většina úprav byla podobná, dokonce včetně zrcadlových dveří v šatně, kterou si šel Strike prohlédnout. Zatímco otevíral jednotlivé skříně a prohlížel si dámské šaty a kostýmky v hodnotě tisíců liber, vešla z ložnice Lešinka s opaskem, dvěma kravatami a několika v igelitu zabalenými šaty hozenými přes ruku, čerstvě přinesenými z čistírny.

„Dobrej,” pozdravil Strike.

„Dobrý den,” odpověděla, přistoupila ke skříni a vysunula věšák na kravaty. „Promiňte, prosím.”

Ustoupil stranou. Byla malá a velice hezká, přidrzlým, holčičím způsobem. Měla docela plochou tvář, malý tupý nosík a slovanské oči. Pečlivě věšela vázanky a Strike ji při tom chvíli pozoroval.

„Já jsem soukromý detektiv,” ozval se posléze. Potom si vzpomněl, že Eric Wardle popsal její angličtinu jako „mizernou”. „Policista?” zkusil. „Aha. Policie.”

„Vy jste tady byla v ten den, co umřela Lula Landryová, že?”

Musel zkusit štěstí ještě několikrát, než se mu podařilo sdělit, co má přesně na mysli. Když však podstatu jeho otázky pochopila, nijak se nezdráhala na dotazy odpovídat, pokud při tom mohla rovnat a třídit oblečení.

„Já vždycky napřed uklízet schody,” řekla. „Slečna Landryová mluví moc nahlas na její bruder. On křičet, že dává příteli strašně moc peněz, a ona na něho moc zlá.”

„Uklízím číslo dva, prázdno. Už je uklizeno. Rychlovka,” pokračovala. „Byl v bytě Derrick s člověkem z bezpečnostní firmy, když jste tam uklízela?”

„Derrick a…?”

„Opravář? Na alarm?”

„Ano, alarm muž a Derrick, ano.”

Strike slyšel, jak v předsíni mluví Robin s Wilsonem.

„Vy znovu nastavíte alarm, když uklidíte?”

„Nastavit alarm? Ano,” řekla. „Jedna devět šest devět, stejně jako vchod, Derrick mi říká.”

„Řekl vám to číslo dřív, než s tím mužem od alarmu odešli?”

Opět to chvíli trvalo, než se mu podařilo vysvětlit smysl otázky, a když ji pochopila, zatvářila se netrpělivě.

„Ano, to už říkám. Jedna devět šest devět.”

„Takže jste ten alarm zase nastavila, když jste tady skončila s úklidem?”

„Nastavila alarm, ano.”

„A ten alarm muž vypadal jak?”

„Alarm muž? Vypadal?” Půvabně se zamračila, nakrčila drobný nosík, kolem něhož se jí nadělaly vrásky, a pokrčila rameny. „Já nevidět jeho obličej. Ale modrá, celý modrá…” dodala a volnou rukou, přes kterou neměla přehozené igelitové pytle se šaty, se v širokém gestu rozmáchla, aby obsáhla celou postavu.

„Kombinéza?” napověděl, ale ona se na to slovo zatvářila s bezradným nepochopením. „Tak dobře, kde jste uklízela potom?”

„Číslo jedna,” odpověděla Lešinka a vrátila se ke své práci, věšela šaty na stojany, obcházela je z jedné strany na druhou, aby našla správné držáky. „Umyla veliký okna. Paní Bestiguiová mluvila telefonem. Rozčilená. Naštvaná. Říká, že nechtít už lhát.”

„Ona nechtěla lhát?” opakoval Strike.

Lešinka přikývla a stoupla si na špičky, aby pověsila večerní šaty, které splývaly až na zem.

„Vy jste ji slyšela,” zopakoval Strike znovu co nejzřetelněji, „jak do telefonu říká, že už nechce lhát?”

Lešinka opět přikývla s prázdným, nevinným výrazem.

„Potom mě uvidí a zakřičet: ,Běž pryč, běž pryč!’”

„Opravdu?”

Lešinka přikývla a dál věšela šaty. „Kde byl pan Bestigui?” „Ne tady.”

„Nevíte, s kým to mluvila? Tedy v telefonu?”

„Ne.” Potom ale trochu potutelně dodala: „S ženou.”

„S ženou? Jak to víte?”

„Křičí, křičí do toho telefonu. Slyším žena.”

„Byla to hádka? Spor? Křičely na sebe? Nahlas, ano?”

Strike slyšel sám sebe, jak upadá do absurdního, přehnaně zjednodušujícího jazyka lingvisticky hendikepovaného Angličana. Lešinka opět přikývla, otvírala zásuvky a snažila se najít místo pro opasek, poslední předmět, který jí zůstal v ruce. Když ho konečně stočila a odložila, narovnala se a vrátila se do ložnice. Sel za ní.

Zatímco stlala postele a uklízela na nočních stolcích, ujistil se, že byt Luly Landryové uklízela ten den jako poslední, když modelka odjela na návštěvu k matce. Nevšimla si ničeho nezvyklého a neviděla ani žádný modrý dopisní papír, ať už popsaný, nebo prázdný. Kabelky od Guye Somého a jeho zásilku několika značkových kusů pro Deebyho Macca doručili na recepci přibližně v době, kdy s úklidem skončila, takže její poslední pracovní úkon spočíval v tom, že odnesla návrhářovy dary nahoru do bytů Luly a Macca.

„A když jste tam dala ty věci, tak jste opět zapnula alarm?” „Zapnula alarm, ano.”

„U Luly?”

„Ano.”

„A jedna devět šest devět v bytě číslo dva?” „Ano.”

„Vzpomenete si, co jste nesla do bytu Deebyho Macca?”

Některé z těch věcí musela předvést pantomimicky, ale podařilo se jí sdělit, že si vzpomíná na dvě mikiny, opasek, klobouk, rukavice a (prsty jí nejistě hrály kolem zápěstí) manžetové knoflíčky.

Po uložení všech věcí na otevřené police v šatně za ložnicí, aby je Macc nemohl přehlédnout, opět nastavila alarm a odešla domů.

Strike jí srdečně poděkoval a zdržel se jen tak dlouho, aby se mohl ještě jednou pokochat jejím zadkem v těsných džínách, když natřásala polštář, ale pak už se vrátil k Robin a Wilsonovi do předsíně.

Když pokračovali po schodech do třetího patra, Strike si ověřil Lešinčinu verzi u Wilsona, který potvrdil, že instruoval opraváře, aby nastavil alarm na 1969, stejně jako domovní dveře.

„Prostě jsem zvolil číslo, který si Lešinka snadno zapamatuje, protože kód domovních dveří zná. Macc si to moh přenastavit na něco jinýho, kdyby chtěl.”

„Vzpomenete si, jak vypadal ten opravář? Říkal jste, že to byl někdo nový?”

„Takovej mladíček. Vlasy až sem.” Wilson si ukázal k ramenům. „Běloch?”

„Jo, běloch. Vypadal, že se možná ještě ani neholí.”

Dorazili ke dveřím bytu číslo tři, někdejšího domova Luly Landryové. Když Wilson otvíral třetí hladce natřené bílé vstupní dveře se skleněným kukátkem velikosti revolverové kulky, Robin přeběhl po těle mráz, jakýsi strach smíšený se vzrušením.

Byt v nejvyšším patře se od předešlých dvou architektonicky lišil: byl menší, ale vzdušnější. Nedávno ho celý vymalovali v odstínech smetanově bílé a kávové barvy. Guy Somé Strikovi řekl, že jeho předchozí slavná obyvatelka milovala pestrost; nyní však byt působil stejně neosobním dojmem jako každý druhý luxusní hotelový pokoj. Strike je mlčky vedl do obývacího pokoje.

Koberec zde nebyl tak přepychový, vlněný jako u Bestiguiho, byl vyrobený z přírodní, pískově zbarvené juty. Strike po něm přejel patou. Nezanechalo to na něm žádnou stopu.

„Vypadala podlaha stejně, když tady bydlela Lula?” zeptal se Wilsona.

„Ano. Ona si to tak vybrala. Bylo to skoro nové, a tak to tady nechali.”

Namísto pravidelně rozmístěných vysokých oken v bytech v nižších podlažích s třemi oddělenými malými balkony se střešní byt mohl pochlubit dvěma dvoukřídlými okny vedoucími na jediný podlouhlý balkon. Strike teď ty dveře odemkl a vyšel na něj. Robin se na to nemohla dívat. Když krátce pohlédla na Wilsonovu flegmatickou tvář, otočila se, prohlížela si natřepané polštáře a černobílé reprodukce a snažila se nemyslet na to, co se zde odehrálo před třemi měsíci.

Strike se díval dolů na ulici a Robin by možná udivilo, kdyby věděla, že jeho myšlenky nejsou ani zdaleka tak vědecky nezaujaté a chladně věcné, jak by očekávala.

Představoval si člověka, který se naprosto přestane ovládat; někoho běžícího k Landryové, která stojí urostlá a krásná, v šatech, které si oblékla, aby v nich přijala tolik očekávaného hosta; vrah, vzteky bez sebe, ji napůl vleče a napůl strká a nakonec ji hrubou silou rozlíceného šílence shodí dolů. Těch pár vteřin, které trval její pád vzduchem vstříc betonu přikrytému jen zdánlivě měkkou vrstvou sněhu, jí muselo připadat jako věčnost. Máchala kolem sebe rukama, snažila se v nemilosrdně prázdném vzduchu najít nějakou oporu; a potom, aniž měla čas cokoli napravit, vysvětlit, odkázat nebo se omluvit, aniž dostala šanci, kterou mají ti, již jsou o svém blízkém konci předem varováni, narazila na tvrdou zem.

Mrtví mohou promlouvat pouze ústy těch, kteří zůstali naživu, a pomocí znamení, která po sobě zanechali. Za slovy, která napsala přátelům, Strike vycítil živou, aktivní ženu; slyšel její hlas v telefonu, který měl přiložený k uchu; když se teď ale díval dolů na to poslední, co ve svém životě viděla, cítil se jí být zvláštním způsobem nablízku. Pravda pomalu nabývala konkrétní obrysy, vynořovala se z masy nesouvislých detailů. Co postrádal, byl důkaz.

Když tam nehybně stál na balkoně, zazvonil mu mobil. Na displeji se objevilo jméno a telefonní číslo Johna Bristowa. Zvedl to.

„Zdravím, Johne, děkuju, že voláte.”

„To je v pohodě. Máte něco nového?” zeptal se právník.

„Snad. Nechal jsem Lulin laptop prohlédnout odborníkem a ten zjistil, že z něho byla vymazána složka s fotografiemi poté, co Lula zemřela. Nevíte o tom něco?”

Jeho slova se na druhém konci setkala s hlubokým mlčením. Jediný důkaz, podle kterého Strike poznal, že hovor nebyl přerušen, byl nezřetelný hluk, který slyšel v pozadí na Bristowově straně.

Konečně ze sebe právník vypravil zcela změněným hlasem:

„Byly vymazány až potom, co Lula umřela?”

„Tak to aspoň ten odborník tvrdí.”

Strike sledoval automobil, jak zvolna projíždí ulicí dole a zastavuje asi uprostřed. Vystoupila z něj žena zahalená v kožešinách.

„Já… já se omlouvám,” řekl Bristow a jeho hlas zněl, jako by byl naprosto vyvedený z míry. „Já jsem prostě… prostě v šoku. Nevymazali tu složku třeba na policii?”

„Kdy jste si od nich laptop vyzvedl?”

„No… myslím, že někdy v únoru. Začátkem února.”

„Ta složka byla vymazána sedmnáctého března.”

„Ale… to prostě nedává smysl. Nikdo přece neznal heslo.”

„Někdo ho očividně znal. Říkal jste, že policie vaší matce přístupové heslo sdělila.”

„Moje matka by určitě nemazala…”

„Já neříkám, že to udělala. Neexistuje třeba možnost, že by nechala počítač otevřený a spuštěný? Nebo že by řekla heslo i někomu dalšímu?”

Napadlo ho, že Bristow musí být v kanceláři. Slyšel v pozadí nezřetelné hlasy a kdesi v dálce ženský smích.

„To by myslím bylo možné,” odtušil Bristow zvolna. „Ale kdo by mazal fotografie? Pokud ovšem… ale to je přece panebože něco strašného…”

„O co jde?”

„Nemyslíte, že by ty snímky mohla ukrást některá ze zdravotních sester? Aby je prodala do novin? To je ale hrozná představa… zdravotní sestra…”

„Ten odborník ví jenom tolik, že je někdo smazal. Nenašel se žádný důkaz, že by je někdo zkopíroval a ukradl. Ale přesně, jak říkáte, možné je všechno.”

„Ale kdo jiný. chci říct, že se mi přirozeně příčí představa, že by mohlo jít o zdravotní sestru, ale kdo jiný by to mohl být? Od chvíle, kdy ho policie vrátila, byl počítač celou dobu u matky.”

„Johne, máte přehled o všech lidech, kteří v posledních třech měsících navštívili vaši matku?”

„Myslím, že ano. Tedy, pochopitelně si nemohu být stoprocentně jistý…”

„To ne. A v tom je ta potíž.”

„Ale proč, proč by někdo něco takového dělal?”

„Mě napadá několik možných důvodů. Velice by mi ale pomohlo, kdybyste se na to mohl matky zeptat, Johne. Jestli kolem poloviny března nenechala někdy laptop běžet bez dozoru. Jestli se o něj některý z jejích návštěvníků nezajímal.”

„Já. zkusím to.” Bristowův hlas zněl napjatě, skoro plačtivě. „Ona je teď velice, nesmírně zesláblá.”

„To je mi líto,” řekl Strike nezúčastněně. „Brzy se vám ozvu. Nashle.”

Vrátil se z balkonu a zavřel za sebou dveře. Obrátil se k Wilsonovi.

„Derricku, můžete mi předvést, jak jste to tady prohledával? V jakém pořadí jste tenkrát v noci prohlížel jednotlivé pokoje?” Wilson se na chvíli zamyslel a pak řekl:

„Napřed jsem šel sem. Rozhlídnul jsem se a uviděl otevřený dveře na balkon. Nedotk jsem se jich. A pak,” vybídl je gestem, aby ho následovali, „jsem nahlídnul sem…”

Robin šla oběma mužům v patách a povšimla si nepatrné změny ve způsobu, jakým Strike s pracovníkem ostrahy mluvil. Pokládal mu jednoduché, trefné otázky, soustředil se na to, co Wilson cítil, čeho se dotýkal, co viděl a slyšel na každém kroku, když procházel byt.

Pod Strikovým vedením se Wilsonova řeč těla začala měnit. Přehrával, jakým způsobem tiskl kliky dveří od jednotlivých místností, jak se chvatně rozhlížel kolem sebe. Když přecházel do jediné ložnice, provedl to zpomaleným během, pobídnutý Strikovou soustředěnou pozorností; spustil se na kolena, aby ukázal, jak nahlédl pod postel, a na Strikovo pobídnutí si vzpomněl, že pod nohama našel ležet zmuchlané šaty; se soustředěným výrazem v tváři je zavedl do koupelny, kde jim předvedl, jak se otočil, aby zkontroloval prostor za dveřmi, než se sprintem rozběhl (téměř pantomimicky to napodobil tím, jak při chůzi přehnaně máchal pažemi) zpátky ke vstupním dveřím.

„A potom,” řekl Strike, který dveře otevřel a pokynul Wilsonovi, aby z nich vyšel, „jste vyběhl ze dveří…”

„Vyběh jsem ze dveří,” potvrdil Wilson basovým hlasem, „a zmáčk jsem tlačítko výtahu.”

Naznačil, jak to udělal a pak s úzkostí čekal, co bude uvnitř, až se dveře výtahu otevřou.

„Nic, a tak jsem se rozběh zase zpátky dolů.”

„Co jste v tu chvíli slyšel?” zeptal se Strike a šel za ním. Ani jeden z nich nevěnoval pozornost Robin, která za sebou zavřela dveře od bytu.

„Odkudsi zdálky křičeli Bestiguiovi, a zabočil jsem tady za roh a…”

Wilson se prudce zastavil na jednom schodu. Strike, který vypadal, jako by něco podobného očekával, se zastavil také. Robin do něho v běhu narazila a začala se zmateně omlouvat, což Strike zarazil zdviženou rukou. Wilson vypadá jako v hypnotickém stavu, pomyslela si.

„Uklouznul jsem,” dokončil Wilson. Znělo to, jako by to i jeho zaskočilo. „Já na to zapomněl. Uklouznul jsem. Tady. Spad jsem na záda. Tvrdě jsem dopad na zadek. Byla tu rozlitá voda. Tady. Kapky vody. Tady.”

Ukazoval na místo na schodech.

„Kapky vody,” opakoval Strike.

„Jo.”

„Ne sněhu.”

„Ne.”

„žádné mokré stopy od bot.”

„Kapky. Velký kapky. Tady. Noha se mi svezla a uklouznul jsem. Ale hned jsem vstal a běžel dál.”

„Řekl jste o těch kapkách vody policii?”

„Ne. Zapomněl jsem na to. Až doteď. Úplně jsem na to zapomněl.”

Cosi, co Strika celou dobu trápilo, se konečně vyjasnilo. Zhluboka si spokojeně povzdychl a usmál se. Jeho zbylí dva společníci na něho nechápavě zírali.

4

Před Strikem se prostíral víkend, teplý a prázdný. Seděl opět u otevřeného okna, kouřil, sledoval davy nakupujících na Denmark Street a s otevřeným šanonem založeným k případu na klíně a s policejním vyšetřovacím spisem na pracovním stole si dělal seznam bodů, které je ještě třeba vyjasnit, prosíval nepřehlednou změť nejrůznějších informací, které doposud nashromáždil.

Nějakou chvíli rozjímal nad fotografií průčelí domu číslo 18, jak vypadalo onoho rána, kdy Lula zemřela. Byl zde malý, ale pro Strika podstatný rozdíl mezi podobou fasády tehdy a nyní. Čas od času se přesunul k počítači; jednou, aby vyhledal agenta, který zastupuje Deebyho Macca, potom se podíval na cenu akcií společnosti Albris. Zápisník ležel vedle něho otevřený na stránce plné zkratkovitých vět a otázek, všechny byly napsané jeho hustým, kostrbatým rukopisem. Když mu zazvonil mobil, zvedl si ho k uchu, aniž se podíval, kdo volá.

„Ale vida, pan Strike,” ozval se hlas Petera Gillespieho. „To je od vás moc hezké, že jste to zvedl.”

„Aha, dobrý den, Petere,” pozdravil Strike. „Takže vy teď pracujete i o víkendech?”

„Někteří z nás nemají na vybranou a musejí pracovat i o víkendech. V pracovní dny jste mi to ani jednou nevzal.” „Měl jsem moc práce. Mám toho teď hodně.” „Aha. Znamená to snad, že můžeme brzy očekávat splátku?” „Já očekávám, že ano.” „Vy očekáváte, že ano?”

„Jo,” odtušil Strike. „Měl bych na tom být tak, že bych vám měl být schopen během několika příštích týdnů něco dát.”

„Pane Striku, váš přístup mě ohromuje. Zavázal jste se splácet panu Rokebymu měsíčně a v současné chvíli jste pozadu až do výše…”

„Nemůžu vám zaplatit, co nemám. Když počkáte, budu vám schopný vrátit všechno. Možná dokonce najednou.”

„Obávám se, že to bohužel není dost dobrá nabídka. Pokud ty splátky nedoženete…”

„Pane Gillespie,” přerušil ho Strike s očima upřenýma do jasné oblohy za oknem, „oba přece víme, že starej Jonny se nebude soudit se svým jednonohým synem, jenž se vrátil jako válečný hrdina, kvůli splátkám půjčky, která by jeho majordomovi nestačila kurva ani na extázi. Já mu jeho prachy vrátím i s úrokem během několika příštích měsíců a bude si je moct strčit do prdele a zapálit, jestli bude chtít. To mu ode mě vyřiďte a teď už mi kurva vlezte na záda.”

Strike ukončil hovor a pobaveně si všiml, že mu vlastně vůbec neujely nervy a dál se cítí v docela dobré náladě.

Pracoval až do noci na místě, které už začal považovat za Robinino kancelářské křeslo. Než šel spát, třikrát podtrhl jako poslední pracovní úkon slova „hotel Malmaison, Oxford” a tlustě inkoustem obkroužil jméno „J. P. Agyeman”.

Země se zvolna šinula k volbám. V neděli si Strike zalezl do postele brzy a sledoval denní zprávy, vyvracení nejrůznějších tvrzení a protitvrzení, sliby předváděné na jeho přenosném televizoru. V každé zpravodajské relaci, kterou sledoval, vládlo neradostné ovzduší. Zadlužení země bylo tak obrovské, že to bylo obtížné pochopit. Přicházely na řadu škrty, ať vyhraje kdokoli; hluboké, bolestivé škrty. A straničtí lídři občas Strikovi připomínali svými vyhýbavými slovy chirurgy, kteří ho opatrně informovali, že možná bude pociťovat jisté nepohodlí; a říkali mu to lidé, kteří nikdy osobně neprožili bolest, již se mu chystali způsobit.

V pondělí ráno Strike vyrazil na schůzku do Canning Townu, kde se měl setkat s Marlene Higsonovou, biologickou matkou Luly Landryové. Domluvu toho rozhovoru provázela spousta potíží. Bristowova sekretářka Alison zatelefonovala Robin číslo Marlene Higsonové a Strike jí osobně zavolal. I když byla očividně zklamaná, že cizí člověk v telefonu není novinář, vyjádřila zpočátku ochotu se s ním setkat. Potom ale zavolala zpátky do kanceláře, a to hned dvakrát: poprvé aby se Robin zeptala, jestli jí detektiv zaplatí náklady na cestu do města, na což dostala zápornou odpověď; vzápětí, hluboce uražená, schůzku zrušila. Strike jí zavolal podruhé a podařilo se mu s ní předběžně domluvit, že by se mohli sejít v místní hospodě u jejího bydliště. Podrážděný hlas v hlasové schránce potom schůzku zrušil ještě jednou.

Strike jí nato zatelefonoval potřetí a řekl jí, že je přesvědčen, že jeho vyšetřování se blíží do závěrečné fáze, po níž budou důkazy předány policii, což vyústí, o tom neměl nejmenší pochyby, v další výbuch veřejného zájmu. A když tak o tom přemýšlí, pokračoval, jestliže mu nemůže nijak pomoct, mohlo by ji to alespoň uchránit před záplavou mediálního zájmu. Marlene Higsonová se okamžitě začala dožadovat svého práva povědět všechno, co ví, a Strike se milostivě uvolil se s ní setkat, jak už sama navrhla, v pondělí dopoledne na zahrádce hospody Ordnance Arms.

Jel metrem a nadzemní dráhou na nádraží v Canning Townu. Ze stanice byl pěkný výhled na Canary Wharf, jehož elegantní futuristické budovy na horizontu připomínaly řadu lesklých kovových kvádrů; jejich rozměry bylo z té dálky obtížné odhadnout, podobně jako velikost státního dluhu. Ale po pěti minutách chůze se ocitl tak daleko od nablýskaného korporátního světa bílých límečků, jak to jen bylo možné. Za moderní přestavbou starých doků, kde mnozí z oněch finančníků bydleli v kreacích módních architektů, se tísnila zástavba Canning Townu, z níž vyzařovala chudoba a strádání. Strike to znal odedávna, protože tady kdysi bydlel jeho starý kamarád, který mu prozradil místo, kde se ukrýval Brett Fearney. Sel po Barking Road, za zády Canary Wharf, kolem budovy s velkým plakátem „Odevzdej svůj chlast”, který považoval za podivnou protialkoholní agitaci, než si uvědomil, že před nastávajícími volbami někdo v posledním slově umně přimaloval písmena „c” a „t”.

Ordnance Arms se nacházela v sousedství zastavárny s honosným názvem English Pawnbroking Company. Byla to prostorná, nízká a kdysi bíle omítnutá hospoda. Interiér byl zařízený seriózně a účelně, na cihlově červené stěně visela přehlídka dřevěných hodin a jediným náznakem něčeho tak frivolního jako dekorace byl červený koberec s divokým vzorem. Jinak tu byly jenom dva kulečníkové stoly, dlouhý a dobře přístupný bar a spousta prostoru pro volný pohyb hostů. Zrovna teď, v jedenáct hodin dopoledne, tu bylo prázdno, až na jednoho malého staříka v rohu a veselou servírku, která svého jediného zákazníka oslovovala „Joey” a Strikovi ukázala cestu dozadu na zahrádku.

Ze zahrádky se vyklubal neutěšený vybetonovaný dvorek za hospodou, na kterém stály popelnice a jediný dřevěný stůl, u něhož seděla na bílé plastové židli žena s tlustýma nohama přehozenýma přes sebe a s cigaretou, kterou držela v prstech v pravém úhlu k obličeji. Na vysoké zdi byl natažený ostnatý drát, o který se zachytila igelitová taška a šustila v mírném vánku. Za zdí se tyčil mohutný, žlutě omítnutý činžák, z jehož balkonů ve velké většině přetékala špína chudoby.

„Paní Higsonová?”

„Můžeš mi říkat Marlene, lásko.”

Změřila si ho pohledem odshora dolů s lhostejným úsměvem a s důležitým výrazem v tváři. Pod šedou mikinou s kapucí zapnutou na zip měla na sobě růžovou, přiléhavou halenku z umělého vlákna a legíny, které končily pěkných pár centimetrů nad holými, šedobílými kotníky. Na nohou měla špinavé gumové sandály a na prstech spoustu zlatých prstenů. žluté vlasy, od kořínků několik centimetrů odrostlé v hnědošedých odstínech, měla sčesané dozadu a sepnuté špinavou froté gumičkou.

„Mohu vám přinést něco k pití?”

„Když jinak nedáš, tak si dopřeju jeden Carling.”

Způsob, jímž se k němu naklonila, jakým si odhrnula pramínky slámových vlasů z napuchlých očí, dokonce i způsob, jakým držela cigaretu, to všechno vzbuzovalo groteskně koketní dojem. Zřejmě neznala jiný způsob, jak se chovat k jakémukoli muži. Strikovi připadala dojemná i odpudivá zároveň.

„Sok?” řekla Marlene Higsonová, když jim Strike oběma koupil pivo a přisedl si k jejímu stolu. „To si piš, že to byl šok, když sem se jí vzdala.

Skoro mně to utrhlo srdce, dyž odcházela, ale chtěla jsem jí dopřát lepší život. Nenašla sem v sobě sílu udělat to nějak jinak. Říkala sem si, že jí dopřeju všecky ty věci, který já nikdy neměla. Já vyrostla v chudobě, ve vopravdický chudobě. Neměli sme nic, doslova nic.”

Odvrátila od něho zrak a zhluboka si potáhla ze své rothmansky. Když stáhla ústa kolem cigarety a kolem se utvořil vějířek drobných vrásek, vypadalo to jako kočičí řiť.

„A Dez, můj přítel, víš, ten z toho taky nebyl zrovna dvakrát nakřivo -rozumíš, vona byla barevná, takže každej hned viděl, že není jeho. A taky postupně tmavnou, chápeš; dyž se narodila, byla úplně bílá. Ale stejně bych ji nikomu nedala, dybych nevycejtila příležitost, že by mohla mít lepší život, a říkala sem si, že jí nebudu chybět, že je eště moc malá. Něco do začátku sem jí dala, a třeba až bude starší, přijde a najde si mě. A ten můj sen se mi splnil,” dodala s nesnesitelně okázalým dojetím. „Přišla a našla si mě.”

„Povím ti něco fakt divnýho, jo?” pokračovala, aniž se stačila nadechnout. „Jeden můj kámoš mi říká zrovna tejden předtím, než mi zavolala: ,Víš, koho mi připomínáš?’ A já mu povídám: ,Ty seš blbej,’ ale on na to: ,Úplně jako ty. Ty samý oči a tvar obočí,’ rozumíš?”

Podívala se plná nadějí na Strika, který se nedokázal přimět k reakci. Připadalo mu nemožné, že by se z téhle šedofialové kaše mohla vyklubat tvář bohyně Nefertiti.

„Můžeš to vidět na mejch fotkách, dyž sem byla mladší,” dodala s náznakem uražené pýchy. „Důležitý je, že sem myslela, že jí dávám lepší život, a oni ji pak strčili těm hajzlům, omlouvám se za ten výraz. Kdybych to věděla, tak bych se o ni radši postarala sama, a to sem jí taky řekla. Rozplakalo ji to. Starala bych se o ni a nikdy bych ji nenechala odejít.

No jasně. Mluvila se mnou. Se vším se mi svěřila. Docela vycházela s tím svým tátou, se sirem Alekem. Zdálo se, že ten je fajn. Jenže ta matka byla šílená kráva. To teda jo. Prášky. Polykala tuny prášků. Bohatý mrchy žerou prášky na ty svý zkurvený nervy. Lula se mnou mluvila vo všem, rozumíš. No, je to přece nějaký pouto, ne? To se nedá zlomit, to je krev.

Bála se, co by ta mrcha vyváděla, dyby zjistila, že Lula hledá svou skutečnou mámu. A taky měla pořádnej strach, co ta kráva udělá, až se o mně domáknou noviny, enomže tak to chodí, dyž ste slavnej jako vona, tak vyšťouraj všecko, ne? Ale ty lži, který při tom napíšou. Někerý věci, co o mně říkali, byly takový, že mám dodnes sto chutí je zažalovat.

O čem sem to mluvila? O její matce, jo. Povídám Lule: ,Proč si s tím dělat hlavu, zlato, já si myslím, že ti stejně bude líp bez ní. Ať si mrcha nasere, dyž nechce, abysme se my dvě vídaly.’ Jenže Lula byla moc hodná holka a dál za ní chodila na návštěvu, čistě z povinnosti.

V každým případě měla svůj vlastní život, mohla si dělat, co chtěla, ne? I s tím svým Evanem, co byl do ní blázen. Řekla sem jí mimochodem, že s tím nesouhlasím,” prohlásila Marlene Higsonová s groteskně přísným výrazem. „No jo. Drogy. Viděla sem spoustu takovejch, co na ně doplatili. Musím ale říct, že je to v jádru milej kluk. To se musí nechat. Nemá s tím nic společnýho. To vám můžu vodpřisáhnout.”

„Vy jste se někdy potkali?”

„To ne, ale jednou mu volala, dyž byla se mnou, a já je slyšela, jak spolu mluví po telefonu, a oni byli do sebe vopravdu zamilovaný. Ne, vo Evanovi nemůžu říct nic špatnýho. A taky s tím neměl nic společnýho, to je dokázaný. Ne, vopravdu vo něm nemůžu říct křivý slovo. Kdyby nechal těch drog, dostal by mý požehnání. Říkala sem jí: ,Přiveď ho někdy, ať vidíme, esli si sedneme,’ ale ona ho nikdy s sebou nevzala. Von měl taky furt nějakou práci. Je to pod tou hřívou vlasů milej a pohlednej kluk,” řekla Marlene, „to je vidět na všech jeho fotkách.”

„Mluvila s vámi někdy o svých sousedech?”

„O tom Fredovi Beastigweeovi? Jo, vo tom mi povídala hodně, že jí nabízí role ve svejch filmech. Řekla sem jí, proč ne? Mohla by to bejt sranda. I kdyby se jí to třeba nelíbilo, tak by to hodilo, kolik?, dalšího půl melounu v bance?”

Přimhouřila krví podlité oči, ale na nic konkrétního se nedívala; vypadala jen na okamžik jako omámená, ztracená v rozjímání nad částkami tak obrovskými a omračujícími, že zcela přesahovaly její chápání, jako obraz nekonečna. Už jen mluvit o nich znamenalo pocítit moc peněz, pouhá představa bezmezného bohatství jí na tváři vykouzlila zasněný výraz. „Slyšela jste ji někdy mluvit s Guyem Somém?”

„No jéje, ona měla Geeho ráda, byl na ni hodnej. Já osobně dávám přednost klasičtějším věcem. Můj styl to teda není.”

Natáhla se, aby elegantně típla cigaretu do popelníku, a šokující růžová halenka z umělé příze, přetažená přes tukové záhyby přetékající v pase z legín, se celá zatřásla.

„Je jako můj brácha, říkala mi a já jí povídám, že mi falešní bráchové vůbec nevadí, ale proč spolu nezkusíme najít moje kluky? Jenže to ji nebralo.”

„Vaše kluky?”

„Mý syny, moje další děti. Jo, měla sem po ní ještě dvě: jednoho s Dezem a pak pozdějc přišel ještě jeden. Vzala mi je sociálka, ale já jí říkala, že s jejíma penězma bysme je mohly najít. Povídám jí: ,Dyž mi dáš nějaký prachy, ne moc, já nevím, stačí pár táců, tak zkusím sehnat někoho, kdo je najde, zatajíme to před novinama, postarám se o to, pude to mimo tebe’. Jenže ji to nebralo,” opakovala Marlene.

„Víte, kde teď vaši synové jsou?”

„Vzali si je jako mimina, nevím, co je s nima teď. Měla sem problémy. Nebudu ti lhát, já měla zatraceně těžkej život.”

A podrobně mu svůj těžký život začala líčit. Byl to drsný příběh plný násilnických mužů, závislosti na drogách, ignorance, chudoby a zvířecích instinktů přežít, které za sebou zanechaly nezaopatřené děti, protože ty vyžadovaly dovednosti, které si Marlene nikdy neosvojila.

„Takže vy nevíte, kde se teď nacházejí vaši dva synové?” zopakoval Strike otázku o dvacet minut později.

„Ne, jak to mám do prdele vědět?” odpověděla Marlene, která se propovídala do zahořklosti. „Ji to stejně nezajímalo. Ona už jednoho bílýho bráchu měla, no ne? Pídila se po černošský rodině. To bylo to, co ve skutečnosti hledala.”

„Ptala se vás na svého otce?”

„Jo, a já jí řekla všechno, co sem věděla. Byl to africkej študent. Bydlel vo poschodí vejš, kousek vocaď na Barking Road. Bydleli tam tři. Dole je tam teď sázková kancelář. Byl to moc hezkej kluk. Párkrát mi pomoh s nákupem.”

Když to člověk slyšel Marlene Higsonovou vyprávět, námluvy probíhaly s téměř viktoriánskou zdvořilostí; během několika prvních měsíců své známosti podle všeho nepostoupili s africkým studentem dál než k podání rukou.

„A potom, protože mi už tolikrát pomoh s tím nákupem, sem ho pozvala dál, rozumíš, čistě jen jako poděkování, fakt. Já nemám žádný předsudky. Pro mě sou všichni stejný. ,Nedáš si čaj,’ povídám, to bylo všechno. A pak,” pokračovala Marlene a doprostřed vágně vykreslených čajových šálků a ubrousků vstoupila krutá realita, „sem zjistila, že sem těhotná.”

„Řekla jste mu to?”

„No jo, a on pořád mluvil vo tom, jak mi bude pomáhat a jak bude vodpovědnej a bude vo mě pečovat. A pak přišly školní prázdniny. Říkal, že se vrátí,” řekla Marlene opovržlivě. „A vzal kramle. Neudělaj to ale všichni? A co sem měla dělat? Vodjet ho hledat do Afriky?

Stejně to ale pro mě nebyla žádná pohroma. Já do něho nebyla udělaná; to už sem chodila s Dezem. Jemu děcko nevadilo. Nastěhovala sem se k Dezovi krátce potý, co Joe zdrhnul.”

„Joe?”

„Tak se menoval. Joe.”

Řekla to přesvědčivě, ale Strika napadlo, že to možná bylo jen díky tomu, že tu lež opakovala už tolikrát, až se příběh zcela zautomatizoval. „Jak se jmenoval příjmením?”

„To si kurva nepamatuju. Ty seš stejnej jako vona. Dyť je to dobře přes dvacet let. Mumumba,” prohlásila Marlene Higsonová bez uzardění. „Nebo tak nějak.”

„Nemohl to být třeba Agyeman?”

„Ne.”

„Owusu?”

„Dyť ti to povídám,” řekla útočně, „byl to Mumumba nebo co.”

„Ne Macdonald? Nebo Wilson?”

„To si děláš prdel? Macdonald? Wilson? Z Afriky?” Strike dospěl k závěru, že její vztah s Afričanem nikdy nepokročil až k výměně příjmení.

„A říkáte, že to byl student? Kde studoval?” „Na univerzitě,” odpověděla Marlene. „Nevzpomenete si, na které?”

„Zatraceně, to já nevím. Nemoh bys mi dát cígo?” dodala trochu smířlivějším tónem.

„Jo, jen si poslužte.”

Zapálila si cigaretu svým umělohmotným zapalovačem a nadšeně několikrát potáhla. Potom, obměkčená zdarma získaným tabákem, prohlásila:

„Možná to mělo něco společnýho s muzeem. Jako by to k tomu patřilo, něco takovýho.”

„Patřilo to k muzeu?”

„Jo, protože si pamatuju, jak mi povídá: ,Já někdy ve volném čase chodím do muzea.’” Podle jejího líčení působil africký student jako Angličan z horních vrstev. Samolibě se usmívala, jako by podobné využívání volného času bylo něčím absurdním a směšným.

„Nevzpomenete si, do jakého muzea to chodil?”

„Muzeum… muzeum Anglie nebo tak nějak,” řekla a po chvilce dodala podrážděně: „Seš stejnej jako vona. Jak si mám něco takovýho do prdele pamatovat po takový době?”

„A když odjel domů, tak jste ho už víckrát neviděla?”

„Nee,” odpověděla. „Taky sem to nečekala.” Napila se piva. „Asi bude mrtvej,” dodala.

„Proč to říkáte?”

„Afrika, jasný?” řekla. „Mohli ho třeba vodprásknout, ne? Nebo umřel hlady. Cokoli. Dyť víte, jak to tam chodí.”

To Strike opravdu věděl. Vzpomněl si na přeplněné ulice Nairobi; na letecký pohled na angolský deštný prales s mlhou visící nad vrcholky stromů a na nenadálou, když se vrtulník otočil, dech beroucí krásu vodopádu padajícího po úbočí hory utápějící se v bujné zeleni; a na masajskou ženu s dítětem u prsu sedící na krabici, zatímco ji Strike snaživě vyslýchá ohledně údajného znásilnění a Tracey vedle něho obsluhuje videokameru.

„Nevíte, jestli se Lula pokusila otce najít?”

„Jo, zkoušela to,” prohlásila Marlene pohrdavě.

„Jak?”

„Hledala v univerzitních záznamech,” odpověděla Marlene.

„Ale když jste si nemohla vzpomenout, odkud byl…”

„Já nevím, vona si myslela, že snad našla to místo nebo co, ale jeho najít nedokázala, to ne. Asi sem si dobře nezapamatovala to jeho méno, nevím. Pořád vo tom mlela: jak prej vypadal, kde studoval. Řekla sem jí, že byl vysokej a hubenej a že mi má bejt co vděčná, že má uši po mně, a ne po něm, protože kdyby měla ty jeho pitomý sloní lupeny, tak by mohla na kariéru modelky zapomenout.”

„Mluvila s vámi někdy Lula o svých přátelích?”

„To jo. Třeba ta malá černá mrcha, Raquelle, nebo jak se to menovala. Pijavice, snažila se Lulu oškubat, jak to šlo. Jo, ta si přišla na svý. Samý šaty a šperky a kdovíco eště. Jednou sem Lule říkala: ,Docela by se mi hodil novej kabát.’ Ale netlačila sem, chápeš. Zato Raquelle se nestyděla žebrat.”

Opovržlivě si odfrkla a dopila pivo.

„Setkala jste se někdy s Rochelle?”

„Tak se menovala, že jo? Jo, jednou. Přijela v nějakým fáru se šoférem vyzvednout Lulu, která u mě byla na návštěvě. Sklebila se na mě zadním okýnkem jako hotová královna ze Sáby. Řekla bych, že se jí po tom všem teď bude stejskat. Sla po všem jak slepice po flusu.”

„A pak tu byla Ciara Porterová,” pokračovala Marlene pokud možno s ještě větší nevraživostí, zabraná do vzpomínek, „ta chrápala s Luliným klukem tu noc, co Lula umřela. Odporná hnusná mrcha.”

„Znáte se s Ciarou Porterovou?”

„Viděla sem to v novinách. Jel k ní, že jo, Evánek? Když se napřed pohádal s Lulou. Tak šel k Ciaře. Zatracená čubka.”

Jak to Marlene líčila dál a dál, začalo být zřejmé, že Lula držela svou biologickou matku přísně stranou svých přátel a že až na jednu výjimku, kdy krátce zahlédla Rochelle, jsou dedukce a názory Marlene na Lulin společenský život a lidi, jimiž se obklopila, založeny výhradně na novinových článcích, které lačně hltala.

Strike přinesl další pití a poslouchal, jak Marlene popisuje hrůzu a otřes, který zakusila, když se doslechla (od sousedky, která k ní se zprávou přiběhla ráno osmého), že se její dcera zabila pádem z balkonu. Pečlivě volenými dotazy Strike zjistil, že Marlene se s Lulou neviděla celé dva měsíce před její smrtí. Potom si vyslechl stížnosti na to, jak s ní po modelčině smrti zacházela Lulina adoptivní rodina.

„Nechtěli mě tam, hlavně ten zatracenej strýc. Viděl ste se s ním? S tím Tonym Landrym? Vozvala sem se mu kvůli pohřbu a vysloužila sem si leda tak výhrůžky. Povídám mu: ,Sem její matka. Mám právo tam jít.’ A von mi vodpověděl, že žádná její matka nejsem, že její matka je ta šílená mrcha, lady Bristowová. To je teda zajímavý, říkám já, protože si docela dobře pamatuju, jak sem ji tlačila ze svý frndy. Vomlouvám se za tu hrubost, ale takhle člověk dopadne. A von řek, že dělám potíže, když mluvím do novin. To voni přišli a našli si mě,” oznámila Strikovi rozčileně a zabodla prst do vzduchu směrem k činžáku, který na ně shlížel zpoza zdi. „Noviny si mě našly samy. To je jasný, že sem jim ten příběh pověděla ze svý strany, jak to vidím já. To je přece pochopitelný.

No ale, nechtěla sem dělat scény, určitě ne na pohřbu, nechtěla sem nic kazit, ale nikdo mě nebude vodstrkovat. Sla sem tam a sedla si dozadu. Viděla sem tam tu zatracenou Rochelle, ohlížela se po mně, jako bych byla nějakej ksindl. Nakonec mně ale nikdo v ničem nebránil.

Dostali, co chtěli, ta jejich zasraná rodina. Já nedostala nic. Dočista nic. Tak by to Lula určitě nechtěla, to vím na beton. Určitě by chtěla, abych něco měla. Ne že by mně šlo vo prachy,” řekla Marlene a považovala to za projev důstojnosti. „Pro mě to nebylo vo penězích. Moji dcerku mi nic nenahradí, ani deset, ani dvacet milionů.”

„Mimochodem, Lulu by to pořádně rozzuřilo, kdyby se dověděla, že sem nic nedostala,” pokračovala. „Všechny ty prachy se vypařily. Lidi mi nevěřej, když jim řeknu, že sem nic nedostala. Já mám co dělat, abych zaplatila nájem, a po mý vlastní dceři zůstaly miliony. Ale to se nedá nic dělat. Tak to chodí, bohatý budou dycky bohatý, ne? Voni nic z toho nepotřebovali, ale nevadí jim, když dostanou zase vo trochu víc. Nevím, jak se tomu Landrymu spí, ale to je jeho věc.”

„Řekla vám Lula někdy, že vám něco odkáže? Nezmínila se o tom, že by sepsala závěť?”

Marlene najednou zavětřila, jako by ucítila závan naděje.

„Ale jo, říkala, že se vo mě postará, to jo. Jo, povídala, že mě zavopatří. Myslíš, že bych to měla někomu říct? Zmínit se vo tom?”

„Nemyslím, že by to mělo nějaký význam, pokud nesepsala závěť a něco vám v ní neodkázala,” řekl Strike.

Obličej jí opět posmutněl a získal obvyklý podrážděný výraz.

„Asi ji ti hajzlové zničili. To klidně mohli udělat. Je to ta sorta lidí, pro který to není problém. Za toho jejího strejdu bych teda ruku do ohně nedala.”

5

„To se opravdu omlouvám, že se vám neozval,” řekla v kanceláři o deset kilometrů dál Robin do sluchátka. „Pan Strike je teď velice zaneprázdněný. Poznačím si vaše jméno a telefonní číslo a dohlédnu na to, aby vám dnes odpoledne zatelefonoval.”

„Ale ne, to není potřeba,” odpověděla žena. Měla příjemný, kultivovaný hlas, možná maličko ochraptělý, působil dojmem, že její smích musí být sexy a výrazný. „Já s ním vlastně nepotřebuju mluvit. Mohla byste mu jenom ode mě vyřídit vzkaz? Chtěla jsem mu jen něco oznámit, nic víc. Panebože, tohle je. trochu trapné; nechtěla jsem, aby se to dozvěděl tímhle způsobem. No, když už jsem to nakousla. Mohla byste mu tedy říct, že volala Charlotte Campbellová a že jsem zasnoubená s Jagem Rossem? Nechtěla jsem, aby se to dozvěděl od někoho jiného nebo se o tom někde dočetl. Jagovi rodiče totiž nelenili a dali to do zatracenejch Timesů. Je to trapné.”

„Aha. Tak dobře,” řekla Robin a mozek měla zničehonic paralyzovaný úplně stejně jako pero v ruce.

„Mockrát vám děkuju, Robin jste říkala? Díky. Nashle.”

Charlotte zavěsila jako první. Robin odložila sluchátko zpomaleným pohybem a cítila, že je plná pochybností. Takovou zprávu vyřizovat nechtěla. Jistě, byla by pouhý posel, ale cítila by se, jako by útočila na Strikovo odhodlání držet svůj soukromý život pod pokličkou, na jeho důsledné vyhýbání se tématu krabic s jeho majetkem, polního lůžka, zbytků po jeho večeřích každé ráno v odpadkovém koši.

Robin zvažovala své možnosti. Mohla by zapomenout zprávu předat a prostě mu vyřídit, aby Charlotte zavolal, a nechat tak na ní, ať si tu špinavou práci udělá sama (jak si to Robin zformulovala). Co když jí ale Strike zavolat odmítne a řekne mu o tom zasnoubení někdo jiný? Robin neměla ani ponětí, jak velké množství společných přátel Strike a jeho bývalá (přítelkyně? snoubenka? manželka?) mají. Kdyby se oni dva s Matthewem někdy rozešli a on se zasnoubil s jinou ženou (bodlo ji v prsou jen při tom pomyšlení), všichni její nejbližší kamarádi i rodina by měli pocit, že je to jejich věc, a bezpochyby by jí to pospíchali říct. Předpokládala, že by zřejmě dala přednost tomu, aby ji na to předem upozornili co možná nejklidnějším a nejohleduplnějším způsobem.

Když za necelou hodinu uslyšela Strika stoupat po schodech, jak v očividně dobré náladě mluví s někým v mobilu, zažila Robin prudký záchvat nevolnosti, jako by měla před důležitou zkouškou. Jakmile otevřel skleněné dveře a všimla si, že vůbec nemá v ruce mobil, nýbrž si jenom zvesela pobrukuje, cítila se jen o to hůř.

„Seru na tvý mediky, seru na Johari,” mumlal si Strike, který nesl v podpaží krabici s elektrickým ventilátorem. „Dobrý odpoledne.”

„Dobrý den.”

„Říkal jsem si, že by se nám tohle mohlo hodit. Je tu dusno.” „Ano, to bude skvělý.”

„V tom obchodě zrovna hráli Deebyho Macca,” informoval ji Strike, odložil ventilátor do rohu a sundával si sako. ,Cosi, cosi a ferrari, seru na tvý mediky, seru na Johari.’ To by mě zajímalo, kdo je to ten Johari. Asi nějakej rapper, se kterým se porvali, ne?”

„Ne,” řekla Robin a toužebně si přála, aby Strike nebyl tak veselý. „To je termín z psychologie. Okno Johari. Pozná se podle toho, jak dobře známe sami sebe a jak dobře znají druzí lidé nás.”

Strike se zarazil uprostřed pohybu a zůstal na ni upřeně zírat se sakem, které chtěl pověsit na věšák, v natažené ruce.

„To jste se určitě nedočetla v časáku o celebritách.”

„Ne. Studovala jsem na univerzitě psychologii. Ale nechala jsem toho.”

Nejasně cítila, že by snad mohlo urovnat hrací pole, kdyby mu řekla o vlastních osobních selháních, než mu sdělí tu špatnou zprávu.

„Vy jste nechala univerzity?” Zdálo se, že ho to zcela netypicky zaujalo. „To je mi náhoda. Já taky. Tak proč teda to ,seru na Johari’?”

„Deeby Macc podstoupil ve vězení terapii. Zaujalo ho to a hodně si o psychologii četl. A tohle mám právě z těch novin,” dodala. „Vy jste zlatý důl užitečných informací.”

Žaludek se jí opět sevřel, jako když se výtah náhle rozjede dolů. „Když jste byl pryč, volala jakási Charlotte Campbellová.” Trhl sebou, vzhlédl k ní a zamračil se.

„Požádala mě, abych vám vyřídila vzkaz, který zněl,” Robin sklouzla pohledem stranou, na okamžik upřeně pozorovala Strikovo ucho, „že se zasnoubila s Jagem Rossem.”

Nedokázala se ubránit, vrátila se očima zpět k jeho tváři a projelo jí hrůzyplné zachvění.

Jednou z nejranějších a nejživějších vzpomínek Robinina dětství byl den, kdy nechali uspat jejich pejska. Ona sama byla ještě příliš malá, aby rozuměla tomu, co jí tatínek říká. Nepomíjející existenci Bruna, milovaného labradora jejího nejstaršího bratra, považovala za danou samozřejmost. Zmatená vážností rodičů se otočila ke Stephenovi, aby zjistila, jak má správně reagovat, a veškerý její dosavadní pocit bezpečí se zhroutil jako domeček z karet, protože poprvé ve svém krátkém životě spatřila, jak z jeho drobného veselého obličeje mizí veškeré štěstí a klid, rty mu zbělely a ústa zůstala nevěřícně dokořán. V tichu zaslechla bezděké zaúpění, jež předcházelo jeho strašlivě zoufalému výkřiku, a potom se už neutěšitelně rozplakala, nikoli kvůli Brunovi, nýbrž kvůli příšernému strachu o svého bratra.

Strike nepromluvil ihned. Potom ze sebe vypravil s patrným úsilím:

„Dobře. Díky.”

Odešel do své kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Robin se posadila zpátky k pracovnímu stolu a cítila se jako popravčí. Nedokázala se na nic soustředit. Zvažovala, že by zase zaklepala na jeho dveře a nabídla mu čaj, ale rozhodla se, že raději ne. Pět minut roztěkaně přerovnávala věci na pracovním stole, přičemž se pravidelně ohlížela k zavřeným dveřím kanceláře, dokud se znovu neotevřely. Trhla sebou a předstírala, že usilovně pracuje na klávesnici.

„Robin, já si teď na chvíli odskočím něco vyřídit,” řekl.

„Fajn.”

„Kdybych nepřišel do pěti, tak to tu můžete zamknout.” „Ano, jistě.” „Uvidíme se zítra.”

Vzal si z věšáku sako a odešel odhodlaným krokem, který však Robin neoklamal.

Práce na vozovce se rozrůstaly jako zhoubný nádor; každý den se rozšiřovalo území chaosu a provizorních konstrukcí, které měly chránit chodce a umožňovat jim bezpečný průchod zpustošeným terénem. Strike si ničeho z toho nevšímal. Kráčel bezmyšlenkovitě po rozhoupaných prknech pěších lávek do Tottenhamu, na místo, které měl spojené s únikem a záchranou.

Podobně jako v Ordnance Arms i tady bylo prázdno až na jednoho zákazníka: starého muže hned za dveřmi. Strike si koupil pintu bittru Doom Bar a sedl si s ní na jednu z nízkých lavic potažených červenou kůží, u zdi, téměř až pod sentimentální viktoriánskou dívkou rozhazující růžová poupata, sladkou, hloupoučkou a prostou. Pil, jako by pivo bylo lékem, bez radosti, soustředěný na výsledek.

Jago Ross. Musela s ním být v kontaktu, stýkat se s ním už v době, kdy ještě žili spolu. Dokonce ani Charlotte s veškerou svou hypnotickou mocí nad muži, s ohromujícími a sebejistými diplomatickými schopnostmi, nemohla dojít od obnovení známosti k zasnoubení během tří týdnů. Scházela se s Rossem potají, přičemž zároveň přísahala věčnou lásku Strikovi.

To vrhalo zcela odlišné světlo na šokující novinu, kterou mu oznámila měsíc před koncem jejich vztahu, i na fakt, že mu odmítla poskytnout důkazy, na měnící se data a pak náhlý konec všeho.

Jago Ross už byl jednou ženatý. Měl děti. Charlotte se doneslo, že hodně pije. Litovala jeho ženu. Společně se smáli tomu, jak šťastně mu tenkrát před lety unikla.

Strike si koupil druhé pivo a po chvíli třetí. Chtěl v sobě utopit nutkání vydat se ji hledat, které v něm jiskřilo jako elektrické výboje, touhu hlasitě řvát, řádit jako tajfun, rozbít Jagu Rossovi hubu.

V Ordnance Arms si nedal nic k jídlu a ani potom nic nejedl. A bylo to už dlouho, co naposled zkonzumoval tolik alkoholu na jeden zátah. Trvalo mu jen necelou hodinu vytrvalého, osamělého a cílevědomého pití piva, než se náležitě opil.

Když se u jeho stolu objevila štíhlá pobledlá postava, řekl jí podroušeně, že si vybrala špatného muže a špatný stůl.

„Ne, nevybrala,” odpověděla Robin pevným hlasem. „Já si jen taky přinesu něco k pití, ano?”

Odešla a on rozpitým pohledem sledoval kabelku, kterou si položila na židli. Byla uklidňujícím způsobem důvěrně známá, hnědá, trochu ošoupaná. Obvykle si ji dávala v kanceláři na věšák. Přátelsky se na ni usmál a připil si s ní.

Výčepní u baru, který byl mladý a působil plachým dojmem, řekl Robin: „Myslím, že už má dost.” „Moje chyba to není,” odsekla.

Hledala už Strika v Intrepid Fox, což bylo nejblíž u kanceláře, v Molly Moggs, Spice of Life a v Cambridge. Tottenham byl poslední hospodou, kterou měla v úmyslu vyzkoušet.

„Co se děje?” zeptal se jí Strike, když si k němu přisedla.

„Nic se neděje,” odpověděla Robin a upila ze svého malého piva. „Jenom jsem se chtěla přesvědčit, že jste v pořádku.”

„Jo, já jsem v cajku,” řekl Strike a potom ve snaze to lépe objasnit dodal: „Jsem v pořádku.”

„Výborně.”

„Já jenom oslavuju zasnoubení svý snoubenky,” řekl a pozdvihl svou jedenáctou pintu k nejistému přípitku. „Nikdy se s ním neměla rozcházet. Nikdy,” řekl nahlas a jasně. „Se s ním. Neměla. Rozcházet. S Jeho Ctihodností. Jagem Rossem. Kterej je pozoruhodná pica.”

Poslední slovo doslova zařval na celý lokál. V hospodě už bylo víc lidí, než když sem Strike přišel, a zdálo se, že většina z nich ho slyšela. Obraceli se k němu ostražitými pohledy, někteří ještě dřív, než zakřičel. Jeho mohutná postava, pokleslá víčka a agresivní výraz kolem něj vytvořili menší bezpečnostní zónu, do níž se nikdo neodvážil vstoupit. Cestou na toalety lidé jeho stůl obcházeli, jako by byl přinejmenším třikrát tak veliký.

„Nepůjdeme se projít?” navrhla Robin. „Nedáme si někde něco k jídlu?”

„Víte co?” řekl a naklonil se k ní s lokty zapřenými o stůl, málem si při tom převrhl pivo. „Víte vy co, Robin?”

„Co?” řekla a přidržela mu sklenici na místě. Zničehonic ji přepadlo silné nutkání se rozchechtat. Většina hostů v hospodě je sledovala.

„Vy jste strašně hodná holka,” řekl Strike. „Vážně. Jste strašně hodnej člověk. Toho jsem si všiml,” dodal a vážně přikyvoval. „Ano. Všiml jsem si toho.”

„Děkuju vám,” řekla s úsměvem a usilovně se snažila potlačit smích. Narovnal se, zavřel oči a prohlásil: „Promiňte. Já jsem ožralej.” „Ano.”

„Dneska už toho moc neudělám.”

„Ne.”

„Nic jsem nejedl.”

„Nezajdeme se tedy někam najíst?”

„Jo, to můžeme,” řekl pořád ještě se zavřenýma očima. „Řekla mi, že je těhotná.”

„Aha,” řekla Robin smutně.

„Jo. To mi řekla. A potom řekla, že o to přišla. Moje to bejt nemohlo. Nevycházelo to.”

Robin na to nic neřekla. Nechtěla, aby si pamatoval, že to slyšela. Otevřel oči.

„Odešla od něho kvůli mně a teď od něho odešla… ne, teď odešla ode mě kvůli němu…” „To je mi líto.”

„. odešla ode mě kvůli němu. Vám to nemá bejt co líto. Vy jste hodnej člověk.”

Vytáhl z kapsy cigarety a jednu si strčil mezi rty.

„Tady se nesmí kouřit,” připomněla mu jemně, ale barman, který očividně čekal na záminku, k nim okamžitě přiběhl a tvářil se rozčileně.

„S tím musíte jít ven,” oznámil Strikovi co nejhlasitěji.

Strike zíral na mladíka kalnýma očima, překvapeně.

„To je v pořádku,” řekla Robin barmanovi a popadla kabelku. „Jdeme, Cormorane.”

Vstal, mohutný, toporný, kymácel se ze strany na stranu, když se soukal z těsného prostoru za stolem, a zabodával se pohledem do barmana, jemuž Robin nemohla vyčítat, že o krok ustoupil.

„To nemusíte,” řekl mu Strike, „takhle křičet. To není potřeba. Spíš je to kurva sprostý.”

„Tak stačí, Cormorane, jdeme,” řekla Robin a ustoupila, aby mohl projít.

„Ještě moment, Robin,” řekl Strike a zvedl do vzduchu mohutnou dlaň. „Jenom chviličku.”

„Panebože,” odtušila Robin potichu.

„Boxoval jste někdy?” zeptal se Strike barmana, který vypadal vyděšeně.

„Cormorane, jdeme.”

„Já bejval boxer. V armádě, kámo.”

U baru nějaký vtipálek zamumlal: „Já bych to mohl pískat.”

„Pojďme, Cormorane,” řekla Robin. Vzala ho v podpaží a k její velké úlevě a překvapení se s ní pokorně vydal k východu. Připomnělo jí to, jak vedla mohutného clydesdalského hřebce, kterého na své farmě choval její strýc.

Venku na čerstvém vzduchu se Strike zády opřel o jedno z hospodských oken a bezvýsledně se pokusil zapálit si cigaretu. Nakonec mu musela připálit Robin.

„Potřebujete se najíst,” řekla mu, zatímco kouřil se zavřenýma očima a mírně se přitom nakláněl, takže se bála, že spadne. „Pomůže vám to vystřízlivět.”

„Já nechci vystřízlivět,” zamumlal Strike. Ztratil rovnováhu a před pádem se zachránil jen několika rychlými drobnými krůčky do strany.

„Pojďte,” řekla a vedla ho přes dřevěný můstek klenoucí se nad propastí rozkopané ulice, kde konečně zmlkli stavaři i jejich rachotící stroje a odešli na noc domů.

„Robin, věděla jste, že jsem bejval boxer?”

„Ne, to jsem nevěděla,” řekla.

Chtěla ho odvést zpátky do kanceláře a dát mu najíst tam, ale on se zastavil u prodejny kebabu na konci Denmark Street, a než ho mohla zadržet, vpotácel se dovnitř. Sedli si k jedinému stolku na chodníku před prodejnou, jedli kebab a on jí vyprávěl o své kariéře armádního boxera, přičemž občas odbočoval, aby jí připomněl, jak strašně hodná je osoba. Podařilo se jí ho přesvědčit, aby mluvil trochu tišeji. Plný účinek alkoholu, který zkonzumoval, byl pořád silně cítit a zdálo se, že jídlo v tom pomohlo jen nepatrně. Když odešel na záchod, byl tam tak dlouho, že dostala strach, jestli neomdlel.

Podívala se na hodinky a zjistila, že je už deset minut po sedmé. Zavolala Matthewovi a řekla mu, že musí v kanceláři dořešit jednu naléhavou záležitost. Nezněl v telefonu nadšeně.

Strike se vypotácel zpátky na ulici a cestou se praštil o rám dveří. Pevně se opřel o výlohu a pokusil se zapálit si další cigaretu.

„Robin,” řekl, když to vzdal, a zadíval se dolů na ni. „Robin, víte, co je to kai…” škytl. „Kai… kairós?”

„Kairós?” zopakovala a bezděky doufala, že to nebude nic sexuálního, nic, co by už později nedokázala zapomenout, obzvlášť když majitel občerstvení očividně poslouchal a drze se uculoval za jejich zády. „Ne, to nevím. Nevrátíme se do kanceláře?”

„Vy nevíte, co to znamená?” zeptal se a upřeně jí hleděl do očí.

„Ne.”

„To je řecky,” poučil ji. „Kairós. Pravej okamžik. A znamená to,” a odkudsi ze svého opilého mozku vydoloval překvapivě srozumitelná slova, „výmluvná chvíle. Zvláštní okamžik. Vrcholný okamžik.”

Ach, prosím, pomyslela si Robin, prosím, jen mi teď nezačni říkat, že zrovna takový mezi námi nastal.

„A víte, jakej byl ten náš, Robin? Mezi mnou a Charlotte?” řekl a zahleděl se někam do střední vzdálenosti s nezapálenou cigaretou v ruce. „To bylo, když přišla na oddělení v nemocnici, já jsem byl v nemocnici dost dlouho a všichni tam za mnou chodili a přišla i ona, a když ona vešla na to oddělení, neřekla ani slovo,” odmlčel se, aby nabral dech, a znovu si škytl, „a dala mi po dvou letech pusu a byli jsme zase spolu. Nikdo neřekl ani slovo. To bylo kurva nádherný. Nejkrásnější ženská, jakou jsem kdy viděl. Nejlepší okamžik celýho mýho zkurvenýho života, asi. Promiňte, Robin,” dodal, „že říkám kurva. Omlouvám se za to.”

Robin se chtělo smát i brečet zároveň, i když nevěděla, proč by se měla cítit smutná.

„Mám vám zapálit cigaretu?”

„Vy jste skvělej člověk, Robin, víte to?”

Než odbočili do Denmark Street, znenadání se zastavil a kymáceje se jako strom ve větru jí burácivým hlasem sdělil, že Charlotte Jaga Rosse nemiluje. Všechno je to jen hra, hra, která má jeho, Strika, co nejvíc ranit.

Před černými domovními dveřmi do kanceláře se znovu zastavil a zvedl obě ruce, aby jí zabránil jít s ním nahoru.

„Vy už musíte jít domů, Robin.”

„Já se jenom přesvědčím, že jste se dostal v pořádku nahoru.”

„Ne. Ne. Mně už je dobře. A mohl bych zvracet. Jsem ožralej jak slíva a potácím se jako beznohej. Což možná tak úplně nechápete, že ne?” řekl Strike. „Nebo snad jo? Tak teď už to v hrubejch obrysech víte. Neříkal jsem vám to?”

„Já nevím, o čem mluvíte.”

„To nevadí, Robin. Vy teď běžte domů. Já budu zvracet.” „Jste si jistý…?”

„Omlouvám se, že jsem pořád kurvoval. Vy jste strašně hodnej člověk, Robin. Tak už sbohem.”

Otočila se za ním ještě jednou, když vycházela na Charing Cross Road. Děsivým, nemotorným krokem opilce kráčel odhodlaně směrem k Denmark Place, kde se chtěl bezpochyby někde v temném koutě vyzvracet, než se vydá po schodech ke svému polnímu lůžku a rychlovarné konvici.

6

Chvíle přechodu mezi spánkem a bděním nebyla zcela zřetelná. Napřed ležel tváří dolů ve snové krajině rozlámaného železa, sutin a nářků, zkrvavený a neschopný slova; potom ležel na břichu promáčený potem, tvář přitisknutou k lehátku, hlava mu třeštila bolestí a v otevřených ústech měl sucho a vycházel z nich nechutný zápach. Nezataženými žaluziemi dovnitř dopadalo slunce, které ho pálilo do sítnice i přes zavřená víčka: oči měl zarudlé, krvavé vlásečnice tvořily jemnou síť roztaženou přes drobná, výsměšně vystřelující světýlka.

Byl úplně oblečený, protézu připevněnou k noze, ležel na spacáku, jako by sem spadl. Palčivé vzpomínky byly jako střepy zabodnuté do spánků: přesvědčování barmana, že další pivo je opravdu dobrý nápad. Usměvavá Robin na druhé straně stolu. Opravdu v tom stavu, ve kterém byl, dokázal sníst kebab? V jednu chvíli si vzpomněl, jak bojoval s poklopcem, zoufale toužil močit, ale nedokázal vytáhnout cíp košile, který se zachytil v zipu. Zašmátral si dole rukou, dokonce už tento nepatrný pohyb ho nutil k sténání nebo k zvracení, a k jisté neurčité úlevě zjistil, že zip má zapnutý.

Strike se pomalu, jako člověk, který na ramenou vyvažuje nějaký křehký balík, zvedl do sedu a s přimhouřenýma očima se rozhlédl po oslnivě ozářené místnosti bez sebemenší představy, kolik asi může být hodin a co je vlastně za den.

Dveře mezi oběma kancelářemi byly zavřené a neslyšel za nimi žádný pohyb. Možná ta výpomocná sekretářka už odešla nadobro. Potom uviděl na podlaze hned za dveřmi ležet bílý obdélník, očividně prostrčený škvírou pod nimi. Strike se opatrně postavil na všechny čtyři a vydal se pro lístek, ve kterém záhy poznal vzkaz od Robin.

Milý Cormorone (předpokládal, že po včerejšku už asi nebude cesta zpátky k „panu Strikovi”),

přečetla jsem si na začátku spisu Váš seznam bodů, které je třeba vyšetřit. Říkala jsem si, že bych se mohla pustit do prvních dvou (Agyeman a hotel Malmaison). Kdybyste chtěl, abych se raději vrátila do kanceláře, budu na mobilu.

Budík hned za dveřmi jsem vám nastavila na dvě hodiny, abyste měl dost času přichystat se na pátou na schůzku na Arlington Place 1 k rozhovoru s Ciarou Porterovou a Bryony Radfordovou.

Na mém pracovním stole je voda, aspirin a alka-seltzer.

Robin

P. S. Nemějte prosím výčitky ohledně včerejšího večera. Neřekl jste ani neudělal nic, čeho byste měl litovat.

Pět minut zaraženě seděl na lehátku, držel vzkaz v ruce a přemýšlel, jestli náhodou nebude ještě zvracet, ale radoval se z teplých slunečních paprsků, které se mu opíraly do zad.

Po čtyřech aspirinech a sklenici vody s rozpuštěnou šumivou tabletkou alka-seltzeru, která mu téměř vyřešila otázku ohledně zvracení, následovala čtvrthodina na zašlé toaletě s výsledky, které hrubě urážely čich i sluch; ale dalo se to vydržet díky pocitu hluboké vděčnosti nad nepřítomností Robin. Když se vrátil do její kanceláře, vypil další dvě láhve vody a vypnul budík, který se rozřinčel s takovou silou, že měl dojem, že se mu rozskočí lebka. Po chvíli rozvažování si vybral čisté oblečení, z vojenské tašky si vytáhl sprchový gel, deodorant, žiletku, krém na holení a ručník, ze dna jedné z krabic na odpočívadle vylovil plavky, z jiné vytáhl dvě šedé kovové berle a poté odkulhal se sportovní taškou hozenou přes rameno a s berlemi v ruce dolů po kovových schodech.

Cestou do Malet Street si koupil rodinné balení mléčné čokolády. Bernie Coleman, jeden známý ze zdravotnické armádní jednotky, kdysi Strikovi vysvětloval, že většina symptomů spojovaných se strašnou kocovinou je důsledek dehydratace a hypoglykemie, což jsou nevyhnutelné následky delšího zvracení. Strike se prokousával čokoládou, berle zastrčené v podpaží, a každý krok mu vibroval v hlavě, v níž měl neustále pocit, jako by ji svíral těsně omotaný drát.

Ale usměvavý bůh opilosti ho ještě úplně neopustil. Příjemně odpoutaný od skutečnosti a ostatních lidských bytostí scházel k bazénu studentského svazu Londýnské univerzity s upřímným pocitem oprávněného nároku a jako obvykle ho nikdo neoslovil. Dokonce ani jediný další návštěvník v šatně, který po krátkém pohledu, v němž se zračil zdrženlivý zájem, na protézu, kterou si Strike odvazoval, zdvořile odvrátil zrak. Nacpal umělou nohu do skříňky spolu s včerejším oblečením, a jelikož neměl drobné, nechal ji otevřenou. Pak na berlích zamířil do sprchy, přičemž mu břicho přetékalo přes okraj plavek.

Když se mydlil, uvědomil si, že čokoláda s aspirinem začínají postupně otupovat bolest a zabraly i proti zvedání žaludku. Poprvé nyní vyšel k velkému bazénu. Byli tam jen dva studenti, oba plavali v rychlých drahách, s plaveckými brýlemi na očích, nevšímaví ke všemu kromě vlastní zdatnosti. Strike přešel na opačnou stranu bazénu, berle opatrně odložil vedle schůdků a vklouzl do pomalé dráhy.

Byl nejhůř z formy za celý svůj život. Neohrabaně a nesouměrně plaval po straně bazénu, ale chladivá čistá voda konejšila tělo i duši. S funěním bazén jednou přeplaval, odpočíval na jeho konci, silné paže roztažené na jeho okraji, voda ho příjemně laskala a Strike zíral vzhůru do vysokého bílého stropu.

Drobné vlnky, přeběhlíci vyslaní sem mladými atlety z protější strany bazénu, ho lechtaly na hrudníku. Strašlivá bolest hlavy pomalu ustupovala do ztracena; planoucí rudé světlo zahlédnuté v mlze. Chlór ho pálil v nose a byl cítit ostrou nemocniční vůní, ale už se mu z toho nechtělo tolik zvracet. Úmyslně, jako člověk, který si strhne obvaz na zasychající ráně, obrátil pozornost k oné záležitosti, kterou se pokoušel utopit v alkoholu.

Jago Ross byl ve všech ohledech přímý Strikův protipól: pohledný ve stylu árijského prince, majitel svěřenského fondu, zrozený k tomu, aby nastoupil na předurčené místo v rodinné hierarchii i v hierarchii světa; muž oplývající sebevědomím, jaké člověku dokáže dodat jen dobře zdokumentovaný rodokmen sahající přes dvanáct generací. Opustil postupně řadu ambiciózních zaměstnání ve vysokých funkcích, vypěstoval si trvalou závislost na alkoholu a měl brutální způsoby přešlechtěného, špatně vychovaného zvířete.

Charlotte i Ross patřili do onoho úzkého, propojeného kruhu smetánky vychované na soukromých internátních školách, kde všichni znají rodiny ostatních, spojené generacemi vzájemného křížení a dávnými školními vazbami. Zatímco mu voda pleskala o hustě porostlý hrudník, Strike jako by viděl sebe, Charlotte i Rosse z velké dálky, jakoby obráceným dalekohledem, takže oblouk jejich příběhu se najednou klenul zcela zřetelně: odráželo se v něm Charlottino každodenní nepokojné chování, ona dychtivost po stupňujících se emocích, jež se většinou projevovaly destruktivitou. Jaga Rosse si zajistila v osmnácti jako hlavní výhru, jako nejvýraznější exemplář daného druhu, jaký jen mohla najít, a přímo ztělesnění žádoucí partie, jak to viděli její rodiče. Snad to bylo všechno jen až příliš samozřejmé a určitě příliš očekávatelné, protože potom ho nechala být kvůli Strikovi, který navzdory vší své chytrosti představoval pro Charlottinu rodinu hotovou pohromu: nezařaditelný voříšek neznámé rasy. Co tedy po všech těch letech zbývalo ženě, která toužila po citových bouřích, než opakovaně Strika opouštět, až nakonec jediným způsobem, jak odejít se skutečně oslnivou brilantností, bylo opsat celý kruh, vrátit se na místo, kde ji našel?

Strike nechal své rozbolavělé tělo volně plynout po vodě. Závodící studenti ještě pořád drtili metry plaváním nahoru dolů v rychlé dráze.

Strike Charlotte dobře znal. Čekala, že ji zachrání. Tohle byl ten poslední, nejkrutější test.

Neplaval zpátky, jen tak bokem poskakoval vodou, rukama se chytal za okraj dlouhé strany bazénu, jak to dělával během fyzioterapie v nemocnici.

Druhá sprcha byla příjemnější než první; pustil si vodu tak horkou, jakou snesl, celý se namydlil a pak otočil kohoutkem na studenou, aby se opláchl.

Už s nasazenou protézou se nad umyvadlem oholil s ručníkem uvázaným přes bedra a pak se s nebývalou pečlivostí oblékl. Ještě nikdy na sobě neměl nejdražší oblek a košili, které vlastnil. Byly to dárky od Charlotte k jeho posledním narozeninám: roucha přiměřená k jeho snoubence; vzpomněl si, jak celá zářila, když zíral na své nepovědomě elegantní já ve velkém nástěnném zrcadle. Oblek i košile od té doby visely v jejich skříni, protože od loňského listopadu se Charlotte do společnosti moc nechodili; protože jeho narozeniny byly posledním skutečně šťastným dnem, který spolu strávili. Krátce nato vztah začal upadat do kolotoče důvěrně známých starých křivd, do stejné bažiny, do níž zabředli už mnohokrát dřív, ale které se tentokrát chtěli za všech okolností upřímně vyhnout.

Mohl ten oblek spálit. Místo toho se ho ze vzdoru rozhodl vzít na sebe, zbavit ho asociací, které se s ním spojovaly, a udělat z něj obyčejné oblečení. Sako bylo ušité tak dovedně, že v něm vypadal štíhlejší a tělesně zdatnější. Rozhalenku bílé košile si nechal u krku rozepnutou.

Strike míval v armádě pověst člověka, který se dokáže dostat z následků nadměrného požívání alkoholu s neobyčejnou rychlostí. Muž, jenž opětoval jeho pohled v malém zrcátku, byl pobledlý, se zarudlými stíny pod očima, ale v elegantním italském obleku přesto vypadal mnohem lépe, než se mu to kdy v posledních týdnech podařilo. Modřina pod okem konečně zmizela a škrábance se zahojily.

Obezřetně zvolené lehké jídlo, hojné množství vody, ještě jedna cesta za vyprázdněním na záchod v restauraci, další analgetika; a potom, v pět hodin, dochvilný příjezd na Arlington Place 1.

Dveře mu po druhém zaklepání otevřela popuzeně se tvářící žena v brýlích s černými obroučkami a s krátkým prošedivělým mikádem. Pustila ho neochotně dovnitř a poté se rychle vzdálila vydlážděnou halou s velkolepým schodištěm se zábradlím z tepaného železa a přitom zakřičela: „Guyi! Nějaký Strike?”

Po obou stranách haly byly další místnosti. Nalevo postával hlouček lidí, kteří snad všichni byli oblečení v černém a hleděli vstříc jakémusi silnému zdroji světla, jež Strike neviděl, ale které nasvěcovalo jejich soustředěné tváře.

Právě ze dveří této místnosti vyšel do haly Somé. I on měl brýle, v nichž vypadal starší; džíny měl vyboulené a odřené a na bílém tričku se vyjímalo velké oko, z něhož stékala třpytivá krvavá slza, tvořená při bližším ohledání červenými flitry.

„Budete muset počkat,” prohlásil stroze. „Bryony má spoustu práce a Ciaře to bude ještě nějakou tu hodinu trvat. Jestli chcete, můžete si udělat pohodlí támhle,” ukázal k místnosti po pravé ruce, kde bylo vidět roh stolu naloženého podnosy s jídlem, „nebo můžete klidně zůstat tady a dívat se stejně jako tahle banda neužitečnejch parchantů,” pokračoval a zničehonic zvýšil hlas a nevraživým pohledem probodával chumel mladých mužů a žen, kteří upřeně hleděli ke zdroji světla. Ti se bez protestu okamžitě rozprchli, někteří z nich zamířili napříč halou do místnosti naproti.

„Lepší oblek, mimochodem,” dodal Somé se zábleskem své někdejší provokativní vyzývavosti. Odkráčel svižným krokem zpátky do místnosti, z níž přišel.

Strike se vydal v návrhářových stopách a stoupl si na místo uvolněné nevybíravě rozprášenými diváky. Místnost byla protáhlá a téměř holá, ale ozdobné římsy, bílé prázdné stěny a okna bez záclon jí dodávaly atmosféru truchlivé majestátnosti. Mezi Strikem a ateliérovým prostorem na vzdáleném konci místnosti, který byl oslnivě nasvícený obloukovými světly a odraznými deskami, postávala další skupina lidí včetně dlouhovlasého fotografa skloněného nad fotoaparátem. Byla tam rafinovaně naaranžovaná scéna z rozbitých starých židlí, z nichž jedna byla převržená, a tři modelky. Byly to zástupkyně onoho výjimečného plemene s tvářemi i těly vzácných proporcí, které přesně zapadají mezi kategorie zvláštní a impozantní. S jejich nádherně jemnými údy a nebezpečnou hubeností je vybrali, domníval se Strike, kvůli dramatickému kontrastu v zabarvení pleti i fyziologických rysů. Černošská dívka se stejně tmavou kůží jako Somé, s afro účesem a podlouhlýma, svůdnýma očima seděla jako Christine Keelerová na otočené židli s roztaženýma dlouhýma nohama v bílých kamaších pokropených vodou z rozprašovače, od pasu nahoru očividně nahá. Nad ní stála euroasijská kráska s rovnými černými vlasy zastřiženými do asymetrické ofiny a v bílém tílku ozdobeném řetězy a taktak zakrývajícím stydkou kost. Po straně, vykloněná bokem na opěradle druhé židle, byla Ciara Porterová: alabastrově bílá, s dlouhými, jakoby dětskými blonďatými vlasy, v bílé poloprůhledné kombinéze, skrz niž bylo zřetelně vidět její bledé, špičaté bradavky.

Vizážistka, téměř stejně vysoká a hubená jako modelky, se právě skláněla nad černošskou dívkou, tiskla jí malou podušku po stranách nosu. Tři modelky čekaly mlčky ve svých pózách, nehybné jako obraz, všechny tři tváře prázdné a bez výrazu, čekaly, až dostanou pokyn, aby se soustředily. Ostatní lidé v místnosti (zdálo se, že fotograf má dva asistenty; Somého, který si stranou okusoval nehty, doprovázela ona naštvaně vyhlížející žena v brýlích) mluvili tlumenými hlasy, jako by se báli, že naruší jakousi jemnou rovnováhu.

Nakonec se vizážistka vrátila k Somému, který k ní rychle prohodil několik neslyšitelných slov doprovozených výraznými gesty; přešla zpět pod jasně nasvícená světla a bez jediného slova, které by k modelce pronesla, rozcuchala a přearanžovala dlouhou hřívu Ciary Porterové. Ciara na sobě nedala nijak znát, že se jejího těla někdo dotkl, a dál mlčky a trpělivě čekala. Bryony opět ustoupila do stínu a na něco se Somého zeptala. Odpověděl pokrčením ramen a dal jí jakýsi tichý pokyn, po kterém se rozhlédla kolem sebe, až jí oči spočinuly na Strikovi.

Sešli se u paty impozantního schodiště.

„Dobrý den,” zašeptala. „Pojďme tudy.”

Vedla ho přes halu do protilehlé místnosti, která byla poněkud menší než ta první a dominoval jí obrovský stůl obložený jídlem podávaným v bufetovém stylu. Před mramorovým krbem stálo několik dlouhých šatních stojanů na kolečkách přecpaných nejrůznějšími pomuchlanými kreacemi s flitry a peřím, seřazenými podle barev. Sešli se zde vyhnaní přihlížející diváci, všichni ve věku mezi dvacítkou a třicítkou; rozmlouvali spolu tiše, nesoustavně zobali po troškách jídlo z poloprázdných táců s mozzarellou a parmskou šunkou, případně mluvili do svých telefonů nebo si s nimi pohrávali v ruce. Když kráčel za Bryony do malé zadní místnosti, která se proměnila v provizorní maskérnu, několik z nich Strika podrobilo tázavým pohledům.

Před jediným rozměrným oknem stály dva stoly s velkými přenosnými zrcadly. Z okna byla vyhlídka do elegantně upravené zahrady. Černé plastové krabice rozložené všude kolem Strikovi připomněly bedýnky, které si jeho strýc Ted brával na ryby, až na to, že Bryony v malých šuplících neměla rybářské mušky, ale byly přecpané nejrůzněji odstínovanými pudry a barvičkami; na ručnících roztažených na stolech ležely seřazené všelijaké tuby a kartáče.

„Tak zdravím,” řekla normálním tónem hlasu. „Panebože. To napětí by se tady dalo krájet, co? Guy byl vždycky perfekcionista, ale tohle je jeho první skutečný focení od tý doby, co umřela Lula, takže je, rozumíte, vážně nervózní.”

Měla tmavé, moderně nepravidelně sestřižené vlasy; bledou pleť a výrazné, přitom však přitažlivé rysy. Dlouhé, mírně do O zakřivené nohy se skrývaly v přiléhavých džínách, dále na sobě měla černé tílko, několik jemných zlatých řetízků kolem krku, prstýnky na prstech včetně palců a rovněž nízké botky, které připomínaly baletní piškoty z černé kůže. Podobná obuv působila na Strika odjakživa jako mírné antiafrodiziakum, protože mu připomínala do sebe stočené trepky, jaké jeho teta Joan nosívala v kabelce, a tudíž i puchýře a kuří oka.

Strike se pustil do vysvětlování, co od ní bude chtít, ale ona ho ihned přerušila.

„Guy mi všechno řekl. Nedáte si cigaretu? Když tady otevřeme, můžeme kouřit uvnitř.”

S těmi slovy se škubnutím otevřela dveře vedoucí přímo na vydlážděnou plochu zahrady.

Udělala si trochu místa na jednom ze zaneřáděných maskérských stolů a uvelebila se na něm; Strike se posadil na jednu z opuštěných židlí a vytáhl zápisník.

„Tak spusťte,” řekla a okamžitě dodala, aniž mu ponechala prostor, aby mohl promluvit: „Já na to odpoledne ve skutečnosti myslím od té doby pořád. Je to tak strašně smutný.”

„Znala jste se s Lulou dobře?” zeptal se Strike.

„Jo, docela dobře. Dělala jsem jí make-up pro několik sezení, chystala jsem ji na dobročinnou přehlídku na záchranu deštných pralesů. Když jsem jí řekla, že umím niťovat obočí…”

„Cože umíte?”

„Niťovat obočí. Je to stejný, jako když ho vytrháváte, ale s nitěmi. Stačí?” Strike si nedokázal představit, jak může něco takového fungovat. „No dobře…”

„… požádala mě, jestli bych jí to nemohla udělat u ní doma. Na ni se lepili paparazzi úplně pořád, dokonce i když šla jen na kosmetiku. Bylo to šílený. Tak jsem se nabídla, že jí pomůžu.”

Měla ve zvyku pohazovat hlavou, aby si z očí odhodila přerostlou ofinu, a trochu se zajíkala. Teď si vlasy přehodila na stranu, prohrábla si je prsty a zadívala se na něho skrze ně.

„Přišla jsem tam kolem třetí. Byly s Ciarou úplně posedlé tím, že přijede Deeby Macc. Znáte to, holčičí řeči. V životě by mě nenapadlo, co přijde. V životě.”

„Lula se tedy těšila, ano?”

„To jo, panebože, co myslíte? Jak byste se asi cítil vy, kdyby někdo skládal písničky o. No zkrátka,” dodala s krátkým zajíkavým zasmáním, „možná je to spíš holčičí věc. On má děsný charizma. My jsme se tomu s Ciarou nějakou chvíli smály, zatímco jsem Lule dělala obočí. Potom mě Ciara požádala, abych jí udělala nehty. Skončilo to tak, že jsem jim jsem udělala oběma, takže jsem tam nakonec strávila takových. přinejmenším tři hodiny. Jo, odcházela jsem kolem šestý.”

„Takže byste Lulinu náladu označila za vzrušenou a radostnou, ano?”

„Jo. No, víte, trochu vystresovaná něčím byla. Pořád sledovala mobil. Ležel jí na klíně, když jsem jí dělala obočí. Já věděla, co to znamená: Evan s ní zase zametal.”

„Ona se o něčem takovém zmínila?”

„Ne, ale já jsem věděla, že je na něho fakt strašně naštvaná. Proč si asi myslíte, že Ciaře řekla to o svým bratrovi? O tom, že mu všechno nechá?” Strikovi to připadalo poněkud přitažené za vlasy.

„I tohle jste ji slyšela říkat?”

„Cože? Ne, ale slyšela jsem o tom. Teda potom, chci říct. Ciara nám to všem říkala. Já myslím, že jsem byla zrovna na záchodě, když o tom mluvila. V každým případě tomu naprosto věřím. Naprosto.”

„A proč?”

Zatvářila se zmateně.

„No. ona svýho bratra fakt milovala, ne? Panebože, to bylo odjakživa jasný. Pravděpodobně to byl jedinej člověk, na kterýho se mohla spolehnout. O několik měsíců dřív, přibližně v době, kdy se s Evanem poprvý rozešli, jsem ji chystala pro přehlídku Stelly a ona všem povídala, jak ji strašně štve její brácha, protože všude rozhlašuje, jakej je Evan vyžírka. A víte, on ji Evan to poslední odpoledne zase pořád buzeroval a nenechal ji na pokoji, a tak si říkala, že James, jmenuje se James?, ho nakonec asi odhadl správně. Vždycky věděla, že hledí jen na její zájmy, i když se občas choval trochu panovačně. Tohle je fakt strašně vykořisťovatelskej byznys, víte. Všichni sledují nějaký svý cíle.”

„Kdo podle vás sledoval svoje cíle s Lulou?”

„Panebože, no přece všichni,” řekla Bryony a rozmáchla se širokým gestem rukou, v níž držela cigaretu, aby jím obsáhla veškerý obydlený prostor celého světa. „Byla přece nejžádanější modelka na světě, každej si z ní chtěl něco urvat. Chci říct, Guy…” Bryony se ale odmlčela. „No, Guy je sice podnikatel, ale on ji fakt zbožňoval; po té záležitosti s tím chlápkem, co ji pronásledoval, chtěl, aby šla k němu bydlet. Dodnes se s její smrtí nesrovnal. Slyšela jsem, že se s ní dokonce pokusil zkontaktovat přes nějaký spiritisty. Říkala mi to Margo Leiterová. Guy je z toho dodnes zničenej, skoro nemůže slyšet její jméno, aby se nerozbrečel. V každým případě,” pokračovala Bryony, „to je všechno, co vím. Vůbec by mě nenapadlo, že se s ní to odpoledne vidím naposled. Chci říct…panebože.”

„Zmínila se o Duffieldovi, když jste jí… ehm… niťovala to obočí?”

„Ne,” odpověděla Bryony, „ale to by ani nedělala, ne, jestli ji opravdu namíchnul?”

„Takže pokud si vzpomínáte, tak mluvila převážně o Deebym Maccovi?”

„No… o něm jsme mluvily spíš já s Ciarou.” „Ale myslíte si, že se těšila na setkání s ním?” „Panebože, to jo, samozřejmě.”

„Ještě mi povězte, jestli jste náhodou během té doby, co jste byla v bytě, nezahlédla nějaký kus modrého papíru s Luliným rukopisem.”

Bryony zavrtěla hlavou, vlasy jí spadly do obličeje a zase si je odhrnula roztaženými prsty.

„Cože? Ne. Ne, ničeho takovýho jsem si nevšimla. Proč, co to mělo být?”

„Nevím,” řekl Strike. „To bych právě rád zjistil.”

„Ne, já to neviděla. Modrej jste říkal? Ne.”

„Viděla jste u ní jakýkoli papír, na který by si něco psala?”

„Ne, na žádný papíry si nevzpomínám. Ne.” Pohodila hlavou a setřásla si vlasy z obličeje. „Chci říct, že něco takovýho se tam samozřejmě mohlo povalovat, ale nemusela jsem si toho nutně všimnout.”

Místnost byla zašlá. Snad se mu jenom zdálo, že se jí změnila barva v tváři, ale to, jak ohnula pravou nohu, opřela si chodidlo o koleno a zkoumala si podrážku kožené baletní botky kvůli čemusi, co tam očividně nebylo, si určitě nevymyslel.

„Lulin řidič, Kieran Kolovas-Jones…”

„To myslíte toho sladkýho, absolutně roztomilýho klučinu?” řekla Bryony. „My jsme si z ní kvůli Kieranovi utahovaly. On do ní byl prostě totálně udělanej. Myslím, že teď ho občas využívá Ciara.” Bryony se krátce významně zachichotala. „Ona má Ciara takovou pověst, že si umí užívat. Chci jen říct, že člověk ji musí mít rád, ale…”

„Kolovas-Jones tvrdí, že když Lula toho dne odjížděla od matky, psala na zadním sedadle jeho auta něco na modrý papír…”

„Mluvil jste už s Lulinou matkou? Ta je trochu divná.”

„… a já bych rád zjistil, o co šlo.”

Bryony švihla nedopalkem cigarety z otevřených dveří a neklidně si na stole poposedla.

„To mohlo být cokoli.” Čekal na nevyhnutelný návrh a nebyl zklamán. „Seznam nákupů nebo tak něco…”

„Jo, to by mohlo být. Ale kdyby to náhodou, čistě teoreticky, byl dopis na rozloučenou…”

„Ale nic takovýho to přece být nemohlo, chci říct, že to je přece hloupost: jak by to mohl být dopis na rozloučenou? Kdo napíše dopis na rozloučenou takovou dobu předem a pak si jde normálně zatančit do klubu? Vždyť to vůbec nedává smysl!”

„Nevypadá to moc pravděpodobně, souhlasím, ale bylo by dobré zjistit, o co šlo.”

„Třeba to s její smrtí nemělo vůbec nic společnýho. Proč by to třeba nemohl být dopis Evanovi, aby mu řekla, jak je na něho naštvaná?”

„Zdá se, že na něho v tu chvíli nebyla naštvaná, k tomu došlo až později v ten samý den. A vůbec, proč by mu psala dopis, když na něho měla telefon, a navíc se s ním večer měla vidět?”

„Nevím,” řekla Bryony netrpělivě. „Já jenom říkám, že to mohlo být něco, na čem vůbec nezáleží.”

„A vy jste si opravdu úplně jistá, že jste žádný takový papír neviděla?”

„Ano, to si jsem naprosto jistá,” řekla a tentokrát už její tvář opravdu zčervenala. „Byla jsem tam kvůli práci, ne abych strkala nos do jejích věcí. Je to teda všechno?”

„Jo, myslím, že to je všechno, na co jsem se vás ohledně toho odpoledne potřeboval zeptat,” řekl Strike, „ale možná byste mi mohla pomoct ještě s něčím jiným. Znáte Tansy Bestiguiovou?”

„Ne,” odpověděla Bryony. „Jenom její sestru Ursulu. Ta si mě párkrát objednala na velký večírky. Je příšerná.”

„V jakém smyslu?”

„Prostě jedna z těch rozmazlených bohatých ženských, i když,” řekla Bryony se zkřivenými rty, „ona není ani zdaleka tak bohatá, jak by si přála. Obě sestry Chillinghamovy se vdaly za starý chlápky s ranci peněz; řízený střely se schopností zacílit na majetek, jedna jako druhá. Ursula si myslela, že vyhrála jackpot, když si vzala Cypriana Maye, jenže on nemá ani zdaleka dost prachů, aby jí to stačilo. Táhne jí teď na čtyřicítku a příležitosti už nejsou takový, jako bývaly. Řekla bych, že ji žere, že si už nepolepší.”

Potom, když si uvědomila, že tón její řeči si zřejmě žádá vysvětlení, dodala:

„Já se omlouvám, ale ona mě obvinila, že jí poslouchám její zatracený zprávy v hlasový schránce.” Vizážistka si založila ruce před tělem a zlostně se na Strika zahleděla. „Chci jenom říct: proboha, co je to za nápad. Hodila mi mobil a řekla mi, ať jí zavolám taxík, ani mě o to sakra slušně nepožádala, ani nepoděkovala. Já jsem dyslektička. Stiskla jsem blbý tlačítko a ona na mě hned začala ječet jako pominutá.”

„Proč myslíte, že ji to tak rozčílilo?”

„Protože jsem slyšela, jak jí nějaký muž, a manžel to nebyl, říká, že leží v hotelovým pokoji a představuje si, jak ji líže,” prohlásila klidně.

„Takže si nakonec přece jen ještě možná polepší?” zeptal se Strike.

„To není to samý,” řekla Bryony, potom ale spěšně dodala: „Je to přece pěkně nechutnej vzkaz. V každým případě, poslyšte, já už se tam budu muset vrátit, jinak Guye chytne rapl.”

Nechal ji jít. Když odešla, napsal si další dvě stránky poznámek. Bryony Radfordová se předvedla jako vysoce nespolehlivá svědkyně, ovlivnitelná a prolhaná, ale řekla mu toho mnohem víc, než sama tušila.

7

Fotografování se protáhlo o další tři hodiny. Strike čekal na zahradě, kouřil a napájel se další dávkou lahvové vody. Padl soumrak. Čas od času se vracel zpátky do budovy, aby zjistil, jak věci pokročily, ale šlo to neuvěřitelně pomalu. Občas zahlédl nebo zaslechl Somého, jemuž očividně tekly nervy, štěkal instrukce po fotografovi nebo po některém z černě oděných poskoků, kteří poletovali mezi stojany s oblečením. Konečně skoro v devět hodin, když Strike snědl několik dílků pizzy, kterou objednala nerudná a unavená asistentka kadeřníka, sestoupila Ciara Porterová ze schůdků, na nichž pózovala se svými dvěma kolegyněmi, a setkala se se Strikem v maskérně, kde už Bryony rychle vše sklízela.

Ciara na sobě stále měla tuhé stříbrné minišaty, v nichž stála modelem pro několik posledních snímků. Byla vytáhlá a hranatá, s mléčně bílou pletí, vlasy téměř stejně světlými a bledě modrýma, daleko od sebe posazenýma očima. Natáhla své nekonečně dlouhé nohy v botách s vysokou podrážkou, které byly dlouhými stříbrnými tkaničkami přivázané k lýtkům, a zapálila si lehkou marlborku.

„Bože, nemůžu uvěřit, že jste Rokersův syn!” řekla zadýchaně, chryzoberylové oči i plné rty měla dokořán. „To je víc než zvláštní! Vždyť se s ním znám. Pozval nás loni s Lulkou na uvedení svejch Greatest Hits! A znám i vaše bratry, Ala a Eddieho! Říkali mi, že mají staršího bráchu u vojáků! Bože. To je šílený. Už budeš hotová, Bryony?” dodala Ciara kousavě.

Vizážistka pracně sbírala veškeré nástroje a pomůcky svého řemesla. Nyní viditelně zrychlila, zatímco Ciara mlčky kouřila a sledovala ji.

„Jo, tak hotovo,” prohlásila nakonec Bryony zvesela, přehodila si těžkou krabici přes rameno a do každé ruky vzala pár dalších zavazadel. „Tak čau, Ciaro. Sbohem,” dodala ke Strikovi a odešla.

„To je tak vlezlá drbna,” řekla Ciara Strikovi. Pohodila dozadu dlouhými světlými vlasy, přesunula své štíhlé nohy a zeptala se: „Vídáte se s Alem a Eddiem často?” „Ne,” odpověděl Strike.

„A vaše máma,” pokračovala neodbytně a vypustila kouř koutkem úst. „To je přece taková, řekla bych, legenda. Víte, jak Baz Carmichael dvě sezony zpátky udělal celou kolekci, kterou nazval Supergroupie? A že jedinou inspirací pro ni byla Bebe Buellová a vaše maminka? Maxisukně, košile bez knoflíků a vysoký boty?”

„To jsem nevěděl,” řekl Strike.

„No, to bylo něco jako… znáte tu skvělou hlášku o šatech Ossieho Clarka, jak se líbí mužům, protože je můžou fakt snadno z holek sundat a ošoustat je? To je, řekla bych, celá ta éra vaší maminky v kostce.”

Setřásla si opět vlasy z očí a upřeně se na něho zadívala, ne však chladným a urážlivě hodnotícím způsobem jako Tansy Bestiguiová, nýbrž s jakýmsi upřímným a neskrývaným úžasem. Bylo pro něho obtížné udělat si názor na to, jestli je skutečně upřímná, nebo jen hraje vlastní postavu; bránila tomu její krása, do níž byla zahalená jako do pavučiny a skrz kterou ji nešlo jasně vidět.

„Kdyby vám to tedy nevadilo, rád bych se vás zeptal na Lulu.”

„Panebože, jo. Jasně. Ne, já chci vážně pomoct. Když jsem se doslechla, že to někdo vyšetřuje, říkala jsem si: Výborně. Konečně.”

„Opravdu?”

„Jo, panebože. Celý nás to všechny tak strašně zaskočilo. Byl to šok. Prostě jsem tomu nemohla uvěřit. Pořád ji mám v mobilu, podívejte.”

Prohrabávala obrovskou kabelku, až konečně vytáhla bílý iPhone. Projížděla seznam kontaktů, naklonila se k němu a ukázala mu jméno „Lulka”. Její parfém voněl nasládle a štiplavě zároveň.

„Pořád čekám, že mi zavolá,” řekla Ciara, na okamžik smutně zaražená, a spustila telefon zpátky do kabelky. „Nedokážu ji vymazat. Pořád si říkám, že bych to měla udělat, a potom jako bych vždycky ztratila odvahu, chápete?”

Neklidně se zavrtěla, skrčila si jednu dlouhou nohu pod sebe a několik vteřin dál mlčky kouřila.

„Vy jste s ní strávila většinu jejího posledního dne, je to tak?” zeptal se Strike.

„To mi sakra ani nepřipomínejte,” řekla Ciara a zavřela oči. „Rozebírala jsem si to v duchu snad milionkrát. Snažila jsem se přijít na kloub tomu, jak může někdo být naprosto, totálně šťastnej a pak najednou během pár hodin bejt mrtvej.”

„Ona byla naprosto šťastná?”

„Panebože, byla v tom posledním týdnu šťastnější, než jsem ji kdy viděla. Vrátily jsme se z Antiguy, kde jsme makaly pro Vogue, a dali se znovu dohromady s Evanem a měli spolu obřad vzájemnýho zaslíbení; pro ni to bylo něco fantastickýho, byla v sedmým nebi”

„Vy jste na tom obřadu byla?”

„No jasně,” řekla Ciara a odhodila nedopalek cigarety do plechovky od koly, kde zhasl se zřetelným zasyčením. „Bože, to byla absolutní romantika. Evan to na ni vybalil v baráku u Dickieho Carburyho. Znáte Dickieho Carburyho, toho restauratéra? On má v Cotswoldsu takový báječný místečko a my tam jeli všichni na víkend a Evan koupil oběma stejný náramky od Ferguse Keana, senzační, z oxidovanýho stříbra. Přinutil nás všechny jít po večeři k jezeru, i když mrzlo a všude byl sníh, a potom zarecitoval svou vlastní básničku, kterou pro ni napsal, a dal jí na zápěstí náramek. Lulka se mohla umlátit smíchy, ale potom najednou zase ona odrecitovala jednu básničku, kterou uměla nazpaměť. Od Walta Whitmana. Bylo to,” řekla najednou Ciara se vší vážností, „namouduši tak úchvatný, ta básnička se tam dokonale hodila, úplně to do sebe zaklaplo. Lidi si myslejí, že modelky jsou dutý, rozumíte.” Pohodila opět vlasy dozadu a nabídla Strikovi cigaretu, než si vzala sama. „Mě už vážně otravuje říkat lidem, že mám přerušený studium angličtiny v Cambridgi.”

„Opravdu?” zeptal se Strike, neschopný potlačit v hlase překvapení.

„Jo,” řekla a ladně vypustila kouř z úst, „ale, rozumíte, v modelingu se mi tak náramně daří, že v něm ještě minimálně další rok zůstanu. Otvírá to člověku dveře, chápete?”

„Takže ten zásnubní obřad byl, když… Týden předtím, než Lula zemřela?” „Jo,” řekla Ciara. „V sobotu předtím.”

„A šlo pouze o vzájemnou recitaci a výměnu náramků. žádné sliby, žádný duchovní?”

„Ne, to nebylo nic oficiálního ani právně závaznýho, byl to jen takovej nádhernej, dokonalej okamžik. Teda až na Freddieho Bestiguiho, ten byl trochu vopruz. Ale aspoň,” Ciara zhluboka potáhla z cigarety, „tam nebyla ta jeho pitomá manželka.”

„Tansy?”

„Tansy Chillinghamová, jo. To je mrcha. žádnej div, že se rozvádějí. žili si každej po svým. Člověk je nikdy neviděl nikde spolu.

Abych řekla pravdu, Freddie nebyl ten víkend až tak zlej, když se vezme v úvahu, jak ošklivou má pověst. Jenom je to suchar a otrava, třeba jenom to, jak se snažil vetřít k Lulce, ale nebyl až tak strašnej, jak se o něm říká. Doslechla jsem se historku o jedný zřejmě totálně naivní holce, který slíbil malou roli v jednom filmu… No, já vlastně nevím, jestli je to pravda.” Ciara přimhouřila oči a chvíli pozorovala hořící konec své cigarety. „V každým případě to nenahlásila.”

„Říkala jste, že Freddie byl vopruz. Jak se to projevovalo?”

„Panebože, on pořád jako by Lulku tlačil ke zdi a mlel o tom, jak by byla úžasná na plátně a jak skvělej chlap je její táta.”

„Sir Alec?”

„Jo, samozřejmě, sir Alec. Panebože,” odtušila Ciara s vykulenýma očima, „kdyby tak znal jejího skutečnýho otce, to by se Lulka pominula radostí. To by se jí splnil sen! Ale to ne, on jenom říkal, že se zná se sirem Alekem dlouhý roky a že oba prý pocházejí z jednoho místa v East Endu, takže je vlastně cosi jako její kmotr či co. Já myslím, že se snažil bejt zábavnej, ale nebyl. V každým případě ale všichni můžou dosvědčit, že to na ni jen všelijak hrál, aby ji dostal do filmu. Na tom obřadu se choval jako pitomec; pořád vykřikoval: ,Odvedu nevěstu k oltáři.’ Byl nadranej; při večeři chlastal jako drak. Dickie mu musel zavřít hubu. Potom po obřadu jsme si dali všichni v domě šampaňský a Freddie si dal snad další dvě lahve navrch k tomu, co už do sebe nalil. Pořád na Lulku povykoval, že by z ní byla úžasná herečka, ale ona neměla zájem. Prostě ho ignorovala. Muchlovali se s Evanem na gauči, úplně jako…”

A zničehonic se v Ciařiných černě obtažených očích zatřpytily slzy a ona si na ně rychle přitiskla dlaně svých nádherných bílých rukou, aby to nebylo vidět.

„… byli do sebe šíleně zamilovaní. Ona byla tak strašně šťastná, v životě jsem ji neviděla šťastnější.”

„Večer předtím, než Lula zemřela, jste se viděla s Freddiem Bestiguim ještě jednou, že? Vy dvě jste ho prý potkaly v recepci, když jste odcházely z domu. Je to pravda?”

„Jo,” řekla Ciara a pořád si ještě osušovala oči. „Jak jste se tohle dozvěděl?”

„Od Wilsona, z recepce. Domnívá se, že Bestigui řekl Lule něco, co se jí nelíbilo.”

„Jo. To má pravdu. Úplně jsem na to zapomněla. Freddie prohlásil cosi o Deebym Maccovi, o tom, jak Lulku vzrušuje představa, že se tam má nastěhovat, a jak jemu by se opravdu líbilo, kdyby je dostal společně do filmu. Nevzpomenu si přesně, jak to říkal, ale znělo to od něho oplzle, rozumíte?”

„Věděla Lula, že Bestigui a její adoptivní otec jsou přátelé?”

„Říkala mi, že o tom slyšela vůbec poprvý. Vždycky se na večírcích Freddiemu vyhýbala. Neměla ráda Tansy.”

„Proč?”

„No, Lulku nikdy nezajímaly ty kecy, jako kterej manžel má kurva největší jachtu, nechtěla patřit mezi ně. Ona byla o tolik lepší než tihle všichni. Byla úplně jiná než tyhle Chillinghamovic holky.”

„Tak dobře,” řekl Strike, „můžete mi teď vylíčit to odpoledne a večer, který jste s ní strávila?”

Ciara hodila druhý nedopalek do plechovky od koly, opět to tiše syklo a ona si okamžitě zapálila další cigaretu.

„Jo. Fajn, nechte mě chvilku přemýšlet. No, sešli jsme se u ní odpoledne. Přišla Bryony, aby jí udělala obočí, a nakonec nám oběma udělala manikúru. Zkrátka jsme spolu měly něco jako holčičí odpoledne.”

„Jak vypadala?”

„Byla…” zaváhala Ciara. „No, nebyla až tak šťastná jako celej ten tejden. Ale rozhodně ne na sebevraždu, to teda v žádným případě.”

„Její řidič, Kieran, se domnívá, že když odjížděla z domu své matky v Chelsea, vypadala divně.”

„Panebože, jo, proč by neměla? Její máma má přece rakovinu, ne?”

„Mluvila Lula o své matce, když jste se setkaly?”

„Ne, vlastně ani ne. Zmínila se, že byla u ní na návštěvě, protože matku trochu rozhodila ta operace, ale nikdo v tu chvíli nepřemýšlel o tom, že by lady Bristowová měla umřít. Ta operace ji měla naopak vyléčit, ne?”

„Zmínila Lula nějaký jiný důvod, proč se cítí být méně šťastná než dřív?”

„Ne,” řekla Ciara po zamyšlené pauze. „Vzpomínám si, že si často kontrolovala mobil, ale s nikým nemluvila, aspoň pokud si pamatuju. Jestli někomu telefonovala, tak to dělala potichu. Občas z pokoje odešla. Nevím.”

„Bryony se domnívá, že se těšila na příjezd Deebyho Macca.”

„Kristepane,” odtušila Ciara netrpělivě. „To všichni ostatní byli z Deebyho Macca bez sebe, Guy a Bryony a… no, já asi trochu taky,” dodala s milou upřímností. „Ale Lulku to tolik nebralo. Byla zamilovaná do Evana. Nemůžete věřit všemu, co Bryony říká.”

„Měla Lula u sebe nějaký kus papíru, na který byste si vzpomněla? Modrý list papíru, na kterém by měla něco napsané?”

„Ne,” řekla Ciara opět. „Proč? Co to mělo být?”

„Prozatím to ještě nevím,” řekl Strike a Ciara najednou vypadala hodně zaraženě.

„Panebože, snad mi nechcete říct, že zanechala nějakej vzkaz? Proboha. To by přece bylo šílený, ne? Ale, ne! To by přece muselo znamenat, že byla už předem rozhodnutá to udělat.”

„Třeba to bylo něco jiného,” řekl Strike. „Během vyšetřování jste se zmínila, že Lula vyjádřila úmysl odkázat všechno svému bratrovi, je to tak?”

„Jo, to je pravda,” řekl Ciara upřímně a přikývla. „Ono k tomu došlo tak, že Guy poslal Lulce ty žůžový kabelky ze svý nový série. Já věděla, že mně žádnou nepošle, i když na tý reklamě jsem byla i já. V každým případě já jsem rozbalila tu bílou, Cashile, víte, a ta byla prostě nádherná. On do nich udělal takovou odnímatelnou hedvábnou vložku a nechal ji jen pro ni potisknout úžasným africkým vzorem. Tak jí povídám: ,Lulko, tuhle mi odkážeš, jo?’ Prostě jen jako vtip. A ona řekla jakoby úplně vážně: Já všechno odkážu bráchovi, ale jsem si jistá, že ti nechá cokoli, co budeš chtít.’”

Strike ji sledoval, poslouchal a hledal jakoukoli známku toho, že lže nebo přehání, ale řekla ta slova s lehkostí a podle všeho upřímně.

„To byla dost divná odpověď, říct něco takovýho, ne?” zeptal se.

„Jo, asi jo,” řekla Ciara a ještě jednou si setřásla vlasy z obličeje. „Ale Lulka byla už taková; uměla být občas trochu ponurá a dramatická. Guy říkával: ,Nekukej tolik, Kukačko.’ V každým případě,” povzdychla si Ciara, „tu narážku ohledně kabelky Cashile nepochopila. Doufala jsem, že mi ji prostě dá, vždyť přece měla čtyři.”

„Řekla byste, že jste si byly s Lulou blízké?”

„No páni, to jo, superblízký, ona se mi svěřovala úplně se vším.”

„Pár lidí se zmínilo, že nedůvěřovala lidem příliš snadno. Bála se prý, že se ty důvěrnosti objeví v novinách. Slyšel jsem, že si lidi zkoušela, aby zjistila, jestli jim může věřit.”

„No jo, ona opravdu měla tak trochu paranoiu, když její skutečná máma začala prodávat historky o ní novinářům. Dokonce se mě zeptala,” řekla Ciara s ležérním máchnutím cigaretou, „jestli jsem někomu řekla, že už zase chodí s Evanem. Bože, co si myslela? To přece v žádným případě nemohla utajit. Všichni o tom mluvili. Řekla jsem jí: ,Lulko, existuje jediná horší věc, než když se o člověku moc mluví, a to, když se o něm nemluví vůbec.’ To je Oscar Wilde,” dodala vlídně. „Ale Lulka tuhle stránku slávy nesnášela.”

„Guy Somé si myslí, že Lula by se nedala znovu dohromady s Duffieldem, kdyby on býval neodjel do zahraničí.”

Ciara vrhla letmý pohled ke dveřím a ztišila hlas.

„To je Guyovi podobný. On se k Lulce choval superochranářsky. Zbožňoval ji, on ji fakt miloval. Myslel si, že Evan se pro ni nehodí, ale upřímně řečeno, on skutečnýho Evana nezná. Evan je možná totálně rozesranej, ale je to dobrej člověk. Nedávno šel navštívit lady Bristowovou a já mu říkala: ,Proč, Evane, co tě proboha svatýho přimělo podstoupit něco takovýho?’ Protože, rozumíte, její rodina ho nenáviděla. A víte, co mi na to odpověděl? ,Chci prostě mluvit s někým, komu vadí stejně jako mně, že už tu není.’ No není to smutný?” Strike si odkašlal.

„Noviny to daly Evanovi totálně sežrat, to je tak nefér, on prostě nemůže nic udělat dobře.”

„V tu noc, kdy umřela, Duffield přišel k vám, ano?”

„Panebože, jo, a už je to tu zase!” řekla Ciara rozhořčeně. „Udělali z toho, že jsme spolu snad souložili nebo co! Neměl u sebe peníze a jeho šofér mu ujel, a tak šel pěšky přes celej Londýn, aby přenocoval u mě. Spal na pohovce. Takže jsme byli spolu, když jsme se tu zprávu dozvěděli.”

Zvedla si cigaretu k plným rtům a zhluboka potáhla, oči sklopené k podlaze.

„Bylo to strašný. Neumíte si to představit. Strašný. Evan byl… panebože. A potom,” řekla hlasem jen o málo silnějším než šepot, „všichni začali říkat, že to udělal on. Když Tansy Chillinghamová řekla, že slyšela tu hádku. Noviny začaly šílet. Bylo to otřesný.”

Vzhlédla ke Strikovi a odhrnula si vlasy z obličeje. Strohé stropní světlo nasvěcovalo její dokonalou tělesnou schránku.

„Vy jste se s Evanem neviděl, že ne?”

„Ne.”

„A chcete? Můžete jít hned se mnou. Říkal, že dnes večer přijde do Uzi.”

„To by bylo skvělé.” „Úžo. Tak vydržte.”

Vyskočila a zakřičela do otevřených dveří:

„Guyi, miláčku, můžu si to pro dnešek nechat na sobě? Ale no tak! Jenom do Uzi… ”

Somé vešel do malé místnosti za nimi. Za brýlemi vypadal unaveně. „Tak dobře. Nezapomeň se v tom nechat pořádně vyfotit. A jestli to zničíš, tak dám tu tvou hubenou bílou prdel k soudu.”

„Dám na to pozor. A beru s sebou Cormorana, aby se seznámil s Evanem.”

Strčila si cigarety do obrovské kabelky, ve které očividně měla i veškeré své civilní oblečení, a přehodila si ji přes rameno. Na podpatcích byla jen o dva centimetry nižší než detektiv. Somé vzhlédl ke Strikovi a zadíval se na něho přimhouřenýma očima.

„Koukejte dát tomu hajzlíkovi pořádně zabrat.”

„Guyi!” okřikla ho Ciara a ušklíbla se. „Nebuď hnusnej.”

„A dávejte na sebe pozor, mistře Rokeby,” dodal Somé s obvyklou drobnou dávkou jízlivosti. „Ciara je příšerná děvka, že jo, miláčku? A je stejná jako já. Má je ráda veliký.”

„Guyi!” vykřikla Ciara v předstíraném zděšení. „Tak pojďte, Cormorane. Venku na mě čeká řidič.”

8

Když se venku setkali s Kieranem Kolovas-Jonesem, předem varovaný Strike se nepodivil ani zdaleka tolik jako šofér. Kolovas-Jones mu přidržel otevřené levé dveře pro spolucestujícího, jen slabě osvětlený žárovkou z interiéru auta, ale Strike zachytil náhlou změnu výrazu jeho tváře, když očima spočinul na Ciařině společníkovi.

„Dobrý večer,” pozdravil Strike a obešel auto, aby si otevřel dveře sám a sedl si dozadu vedle Ciary.

„Kierane, ty se už s Cormoranem znáš, ne?” řekla Ciara, když se soukala dovnitř. Šaty jí vyjely nahoru až na sám vrchol dlouhých nohou. Strike si nebyl vůbec jistý, jestli měla něco pod nimi. Předtím pod průsvitnou kombinézou určitě neměla podprsenku.

„Ahoj, Kierane,” řekl Strike.

Řidič kývl na Strika ve zpětném zrcátku, ale nepromluvil. Zaujal přísně profesionální postoj, ale Strike silně pochyboval, že by stejné dekorum zachovával i jindy, bez přítomnosti detektivů.

Automobil se odlepil od obrubníku. Ciara se opět začala hrabat v kabelce; vytáhla parfém ve spreji a hojně si jím postříkala v širokých kruzích šíji a ramena; potom si přejela rty jemným štětečkem s leskem.

„Co budu potřebovat s sebou? Peníze. Cormorane, mohl byste bejt takovej drahoušek a dal si tohle někam do kapsy? Nechci si brát dovnitř tenhle ranec.” Podala mu zmačkaný svazeček dvacetilibrovek. „Vy jste zlatíčko. Jo, a taky budu potřebovat telefon. Neměl byste ještě jednu kapsu pro můj telefon? Panebože, v tý tašce je ale bordel.”

Hodila kabelu na podlahu auta.

„Když jste říkala, že najít skutečného otce by bylo pro Lulu splněním životního snu…”

„To by teda bylo. Mluvila o tom úplně pořád. Totálně ji dostalo, když jí ta mrcha, její vlastní matka, řekla, že to byl Afričan. Guy vždycky tvrdil, že to jsou kecy, ale on tu ženskou nesnášel.”

„On se s Marlene Higsonovou znal?”

„To ne, on prostě jen nenáviděl samu tu ideu, že existuje. Viděl, jak je z toho Lulka naměkko, a chtěl ji chránit, aby nebyla zklamaná.”

Tolik ochrany, pomyslel si Strike, když vůz zahýbal za roh do potemnělé ulice. Byla Lula skutečně tak křehká? Kolovas-Jones měl předpisově, toporně vzpřímenou hlavu a častěji, než bylo nezbytné, ulpíval ve zpětném zrcátku pohledem na Strikově obličeji.

Ciara bez pobízení pokračovala.

„A potom si Lulka myslela, že je mu na stopě, tomu svýmu vlastnímu otci. Ale pak to zase totálně vychladlo. Slepá ulička. Jo, bylo to smutný. Ona si fakt myslela, že ho našla, a pak jí to najednou všechno proklouzlo mezi prstama.”

„Co to bylo za stopu?”

„Něco ohledně toho, jakou studoval školu. Něco, co jí řekla matka. Lulka si myslela, že našla školu, do který musel chodit, a prohledávala tam archivní materiály nebo něco takovýho. S tou svou srandovní kamarádkou, jak jen se jmenovala…”

„Rochelle?” pomohl jí Strike. Motor mercedesu teď tiše předl po Oxford Street.

„Jo, Rochelle, to je ono. Lulka se s ní seznámila snad někde na léčení… ubožátko. Lulka na ni byla neuvěřitelně hodná. Brávala ji s sebou na nákupy a vůbec. No ale toho otce stejně nenašly nebo možná hledaly na špatným místě nebo co. Už si to nepamatuju.”

„Hledala muže jménem Agyeman?”

„O žádným jménu se myslím nikdy nezmínila.”

„Nebo Owusu?”

Ciara na něho užasle obrátila své nádherné oči. „To je přece Guyovo skutečný jméno!” „Já vím.”

„Panebože,” zahihňala se Ciara. „Guyův táta v životě nechodil na žádnou univerzitu. Byl to šofér autobusu. Guye mlátil za to, že si furt jen maluje nějaký šatičky. Guy si proto změnil jméno.”

Vůz zpomalil. Dlouhá fronta, v níž lidé stáli po čtyřech, se táhla podél celého bloku a končila u nenápadného vchodu, který by klidně mohl být vstupem do rodinného domu. Kolem dveří v bílém průčelí se sloupy se tísnil houf tmavých postav.

„Paparazzi,” promluvil za celou dobu vůbec poprvé Kolovas-Jones. „Buďte při vystupování z auta opatrná, Ciaro.”

Mrštně vyklouzl od volantu a přešel k bočnímu vchodu po levé straně budovy; ale senzacechtiví fotografové už tam utíkali: zlověstně vyhlížející, tmavě oblečení muži zvedali už v běhu své fotoaparáty s protáhlými čumáky teleobjektivů.

Ciara se Strikem se vynořili do blesků fotoaparátů jako do zběsilé střelby; Strike měl okamžitě oslepené sítnice, jako by se ocitl ve sněhové vánici; sklonil hlavu, rukou instinktivně sevřel štíhlou paži Ciary Porterové a provedl ji k černému obdélníku, který představoval útočiště. Dveře se jako kouzelným mávnutím otevřely a oni bez zastavení prošli dovnitř. Davy lidí stojících ve frontě spustily pokřik, protestovaly proti jejich přednostnímu vstupu, ječely nadšením. A potom blesky přestaly a oni byli uvnitř, kde se ozýval rachot industriální hudby s hlasitou, vlezlou basovou linkou.

„No teda, máte úžasnej smysl pro orientaci,” řekla Ciara. „Já se většinou tak nějak potácím mezi ochrankou a nakonec mě vždycky musí někdo dovnitř postrčit.”

Strikovi před očima dosud dohasínaly pruhy a záblesky fialových a žlutých světel. Pustil její paži. Byla tak bledá, že v přítmí téměř světélkovala. Skupina asi deseti lidí, kterou vpustili za nimi, je tlačila dál do prostor klubu.

„Tak jdeme,” řekla Ciara, vsunula mu do dlaně svou jemnou ruku s dlouhými štíhlými prsty a táhla ho za sebou.

Když procházeli hustým davem lidí, oba vyšší než většina návštěvníků, mnozí se za nimi otáčeli. Strike zahlédl cosi, co vypadalo jako obrovská akvária zapuštěná do stěn, v nichž plavaly jakési neforemné chomáče vosku, které mu připomněly staré lávové lampy jeho matky. Podél stěn se táhly dlouhé, černou kůží polstrované lavice a o kus dál, blíž k tanečnímu parketu, bylo několik boxů se stoly. Díky šikovně rozmístěným zrcadlům bylo obtížné určit, jak je klub veliký; v jednu chvíli se Strike zahlédl přímo před sebou a za stříbřitou vzdušnou nymfou v podobě Ciary si připadal jako elegantně oblečená gorila. Hudba ho prostupovala do poslední buňky, vibrovala mu v hlavě i tělem; dav na tanečním parketu byl tak hustý, že působilo jako menší zázrak, když lidé dokázali aspoň podupávat a pohupovat se do rytmu.

Dorazili k polstrovaným dveřím hlídaným vyholeným vyhazovačem, který se na Ciaru rozšklebil, přičemž odhalil dva zlaté zuby, a otevřel jim utajený vchod.

Vstoupili do tiššího, i když neméně přecpaného prostoru s barem, očividně určeného pro slavné a jejich kamarády. Strike si všiml jedné televizní moderátorky v minisukni, herce z televizních seriálů, komika, který se proslavil především svým sexuálním apetitem; a potom zahlédl v protějším rohu Evana Duffielda.

Seděl v rohu na spojnici dvou lavic potažených černou kůží s pažemi roztaženými do pravého úhlu na opěradlech obou, kde se mačkali lidé z jeho společnosti, většinou ženy. Měl na sobě přiléhavé černé džíny a kolem krku šátek se vzorem lebek se zkříženými hnáty. Tmavé vlasy po ramena měl obarvené na blond; byl sinalý, s výraznými lícními kostmi, kolem bystrých tyrkysových očí se mu táhly tmavě fialové šmouhy.

Skupinka kolem Duffielda vyzařovala do prostoru téměř magnetickou sílu. Strike ji vnímal v kradmých postranních pohledech, které k ní vysílali ostatní návštěvníci místnosti pro vyvolené, i v uctivém prázdném prostoru kolem nich, širším, než jaký lidé poskytli komukoli jinému. Očividná a na odiv dávaná suverenita Duffielda a celé jeho kohorty nebyla, jak Strike okamžitě pochopil, ničím jiným než nacvičenou pózou; všichni oplývali zvýšenou ostražitostí kořisti kombinovanou s nenucenou arogancí predátorů. V převráceném potravním řetězci lidské slávy to byly velké dravé šelmy, neustále pronásledované a lovené; dostávali, co si zasloužili.

Duffield mluvil se svůdnou brunetkou. Naslouchala mu s lehce pootevřenými rty a bezmála směšnou soustředěností. Když se přiblížila Ciara se Strikem, Strike si všiml, že Duffield na zlomek vteřiny spustil oči z brunetky, aby podle Strikovy domněnky provedl bleskový průzkum místnosti, zjistil rozsah pozornosti, jakou mu věnuje jeho okolí, a odhadl možnosti, které se mu nabízejí.

„Ciaro!” vykřikl chraptivě.

Když Duffield svižně vyskočil, brunetka vypadala, jako by jí někdo vynadal. Hubený Duffield, který měl přesto vypracované svaly, se vysoukal zpoza stolu a objal se s Ciarou. Ta byla v botách s platformou o hlavu vyšší než on. Pustila Strikovu ruku, aby mohla objetí opětovat. Zdálo se, že po několik hvězdných okamžiků je sledovali všichni přítomní; potom se vzpamatovali a vrátili se ke svým hovorům a míchaným nápojům.

„Evane, tohle je Cormoran Strike,” představila ho Ciara. Naklonila se ústy k Duffieldovu uchu a Strike spíš uviděl, než uslyšel, jak říká: „Je to syn Jonnyho Rokebyho!”

„Fakt, kámo?” zeptal se Duffield a podal mu ruku, kterou Strike stiskl.

Podobně jako u jiných notorických děvkařů, s nimiž se Strike v životě setkal, i Duffieldův hlas a chování byly poněkud afektované. Možná se tito muži dlouhodobým ponořením do ženského světa feminizovali nebo to možná představovalo způsob, jak ženy odzbrojit a dobýt. Duffield zatřepáním ruky naznačil ostatním, aby se na lavici posunuli a udělali pro Ciaru místo; bruneta se tvářila schlíple. Strike si musel najít nízkou kostku na sezení, přisunul si ji ke stolu a zeptal se Ciary, co chce přinést k pití.

„Úúú, přineste mi Uzikoktejl,” odpověděla, „a použijte mý peníze, zlato.”

Její koktejl silně voněl po pernodu. Strike si koupil vodu a vrátil se ke stolu. Ciara s Duffieldem se teď téměř dotýkali nosy a mluvili spolu; když ale Strike postavil na stůl sklenice s pitím, Duffield se kolem sebe rozhlédl.

„Tak čím se živíte, Cormorane? Muzikou?”

„Ne,” odpověděl Strike. „Já jsem detektiv.”

„Do prdele, to snad ne,” řekl Duffield. „Tak koho jsem podle vás zavraždil tentokrát?”

Lidé ve skupince kolem něho se odvážili jízlivě nebo nervózně pousmát, ale Ciara řekla:

„Nech si ty vtípky, Evane.”

„Já nevtipkuju, Ciaro. Až si budu dělat srandu, tak to poznáš, protože budu kurva zábavnej.” Brunetka se rozhihňala. „Říkal jsem, že nevtipkuju,” vyštěkl Duffield.

Bruneta se zatvářila, jako by dostala facku. Zbytek skupiny jako by se neznatelně stáhl, dokonce i v tom natěsnaném prostoru; začali si mezi sebou povídat a na čas si přestali Ciary, Strika i Duffielda všímat.

„To nebylo hezký, Evane,” řekla Ciara, ale její výtka spíš hladila, než bodala, a Strike postřehl, že v pohledu, který vrhla po brunetce, nebyla ani stopa po soucitu.

Duffield bubnoval prsty na okraji stolu.

„Takže co vy jste to vlastně za detektiva, Cormorane?”

„Soukromý detektiv.”

„Evane, miláčku, Cormorana si najal Lulčin bratr…”

Duffield ale očividně zahlédl někoho nebo něco u baru, co přitáhlo jeho zájem, protože se zničehonic zvedl a zmizel v klubku lidí, kteří tam postávali.

„On má odjakživa poruchu soustředění a vždycky je trochu mimo,” řekla Ciara omluvně. „A navíc je pořád ještě z tý Lulky úplně na sračky. Fakt,” dodala přesvědčivě, napůl naštvaně a napůl pobaveně, když Strike pozdvihl obočí a sarkasticky pohlédl směrem k dráždivě smyslné brunetce, která teď v ruce otáčela prázdnou sklenicí od mojita a tvářila se zasmušile. „Máte něco na tom svým elegantním saku,” řekla Ciara a naklonila se k němu, aby z něho smetla drobky, které tam podle Strika zřejmě zůstaly po pizze na Arlington Place. Zaznamenal prudký náraz jejího nasládlého, kořeněného parfému. Stříbrný materiál jejích šatů byl tak tuhý, že se rozevíral jako brnění a odstával jí od těla, což mu nabídlo ničím neomezený výhled na drobná bělostná prsa a špičaté, lasturově růžové bradavky.

„Co je to za parfém, který používáte?”

Vrazila mu pod nos zápěstí.

„To je Guyova novinka,” řekla. „Jmenuje se Éprise, to je francouzsky .poblázněný’, víte?” „Jo,” odtušil.

Duffield se vracel, v ruce měl další drink a prodíral si cestu davem. Tváře všech přítomných se za ním otáčely přitahovány jeho aurou. Jeho nohy v těsných džínách připomínaly čističe dýmek a s temnými šmouhami kolem očí vypadal jako porouchaný Pierrot.

„Evane, zlatíčko,” začala Ciara, když se Duffield opět usadil, „Cormoran vyšetřuje…”

„On vás prve slyšel,” přerušil ji Strike. „Tohle není potřeba.”

Pomyslel si, že herec určitě uslyšel i tuto jeho poznámku. Duffield rychle upíjel ze své sklenice a sem tam něco prohodil ke skupince kolem sebe. Ciara usrkávala koktejl a potom dloubla do Duffielda.

„Jak jde film, zlato?”

„Skvěle. Teda, sebevražednej drogovej dealer. Nic extra náročnýho, co bych nezvládl, rozumíš.”

Všichni se zasmáli, kromě samotného Duffielda. Bubnoval prsty na stole do rytmu a občas do toho poškubával nohama.

„Nudím se,” oznámil.

Přimhouřil oči s pohledem upřeným ke dveřím a celá skupina ho sledovala s upřímnou touhou, pomyslel si Strike, aby je vzal s sebou. Duffield sjel pohledem z Ciary na Strika. „Nechcete jít ke mně?”

„To bude bezva,” vypískla Ciara a s kočičím triumfálním výrazem, kterým sjela brunetku, dopila jedním douškem svůj drink.

Hned za prostorem VIP se k Duffieldovi vrhly dvě opilé dívky; jedna si vyhrnula halenku a žadonila, aby se jí podepsal na prsa.

„Nebuď tak vulgární, lásko,” řekl Duffield a protlačil se kolem ní. „Máš tady auto, Cici?” zakřičel přes rameno a dál si razil cestu davem lidí, lhostejný k výkřikům a ukazujícím prstům.

„Jistě, zlato,” zvolala Ciara. „Zavolám ho. Cormorane, miláčku, máte ten můj telefon?”

Strike přemýšlel, co asi paparazzi před klubem udělají z toho, když Ciara s Duffieldem budou odcházet společně. Ciara teď křičela do svého iPhonu. Dorazili ke dveřím. „Počkejte, prozvoní mě, až bude před vchodem.”

Oba s Duffieldem vypadali lehce nervózně; ostražitě, soustředěně, jako sportovci před vstupem na stadion. Potom Ciařin mobil zabzučel.

„Tak fajn, je tady,” řekla.

Strike poodstoupil, aby ji pustil s Duffieldem jako první, a pak rychle přešel k přednímu sedadlu spolujezdce, zatímco Duffield oběhl v oslepujícím cvakání blesků auto zezadu za pokřiku lidí z fronty před klubem a vrhl se na zadní sedadlo ke Ciaře, které pomohl dovnitř Kolovas-Jones. Strike přibouchl přední dveře, což přinutilo dva muže, kteří se skláněli do auta a zběsile fotili Duffielda a Ciaru, prudce uskočit stranou.

Kolovas-Jones si dával nehorázně načas, než se vrátil do auta. Strike měl pocit, jako by vnitřek mercedesu představoval zkumavku, zároveň uzavřenou a nechráněnou, jak vybuchovaly další a další blesky. K čelnímu oknu i k oknům na boku auta se tiskly objektivy fotoaparátů; ve tmě pluly kolem oken nepřátelské tváře a tmavé postavy pobíhaly před nehybným automobilem sem a tam. Za výbuchy světel se vzdouvala nejasná šedivá fronta zvědavých a vzrušených lidí.

„Tak na to už sakra šlápněte!” zavrčel Strike na Kolovas-Jonese, který túroval motor mercedesu. Paparazzi blokující cestu poodstoupili, ale pořád dál fotografovali.

„Spánembohem, vy kundy,” ozval se Evan Duffield ze zadního sedadla, když se vůz dal do pohybu a odlepil se od obrubníku.

Ale fotografové se rozběhli podél automobilu a blesky dál šlehaly po obou stranách; Strike se celý koupal v potu: najednou se ocitl zpátky na žluté prašné cestě v natřásajícím se vikingu se zvuky ohňostroje prskajícího v afghánském vzduchu; vpředu zahlédl nějakého mladíka utíkajícího před nimi ze silnice, jak za sebou táhne malého chlapce. Bezmyšlenkovitě zařval: „Brzdi!” Vrhl se dopředu a popadl Anstise, novopečeného otce, kterému se před dvěma dny narodilo dítě a který seděl vedle řidiče; poslední, co si pamatoval, byl Anstisův nesouhlasný výkřik a tlumená kovová rána, když narazil do zadních dveří, než se viking s ohlušujícím zábleskem rozprskl do vzduchu a svět se ponořil do rozmazané mlhy plné bolesti a hrůzy.

Mercedes zabočil za roh do téměř opuštěné ulice. Strike si uvědomil, že zatínal svaly tak křečovitě, že ho ve zbývajícím lýtku bodala svíravá bolest. V bočním zrcátku viděl dvě motorky, které je sledovaly, každá s dvěma jezdci. Princezna Diana a pařížský tunel; záchranka odvážející mrtvolu Luly Landryové a fotoaparáty zdvižené vysoko do vzduchu proti tmavým sklům, když projížděla davem; obojí mu vířilo hlavou, zatímco se vůz rychle řítil potemnělými ulicemi.

Duffield si zapálil cigaretu. Strike koutkem oka zahlédl, jak se Kolovas-Jones ve zpětném zrcátku na svého pasažéra zamračil, ale nijak nezaprotestoval. Po chvíli začala Ciara Duffieldovi něco šeptat. Strike měl pocit, že zaslechl své jméno.

Po pěti minutách zahnuli za další roh a uviděli kus před sebou další malou skupinku černě oděných fotografů, kteří začali cvakat blesky a rozběhli se proti přijíždějícímu autu, jakmile se objevilo v zatáčce. Motocykly zastavovaly v jejich těsném závěsu. Strike viděl, jak všichni čtyři muži běží, aby zachytili okamžik, kdy se otevřou dveře vozu. Adrenalin explodoval: Strike si představil sám sebe, jak prudce vyráží z auta, rozdává rány, drahé fotoaparáty se tříští o beton a jejich majitelé padají k zemi. A Duffield, jako kdyby četl Strikovy myšlenky, prohlásil s rukou přichystanou na klice dveří:

„Vykopněte jim ty blinkry, Cormorane, vy jste na to stavěnej.”

Otevřené dveře, noční vzduch a další nesnesitelné cvakání blesků. Strike kráčel rychle jako býk se skloněnou hlavou, oči měl upřené na Ciařiny vratké podpatky, nechtěl se nechat oslepit. Vyběhli po třech schodech, Strike jako poslední; a byl to on, kdo práskl dveřmi domu do tváří fotografů.

Po zkušenosti z pronásledování se Strike na okamžik cítil na stejné lodi se svými dvěma společníky. Útulná, tlumeně osvětlená hala působila bezpečným a přátelským dojmem. Za dveřmi paparazzi pořád ještě něco volali jeden na druhého a jejich strohé výkřiky v něm vyvolávaly vzpomínky na vojáky provádějící průzkum budov. Duffield zápasil u zámku dalších dveří s řadou klíčů.

„Bydlím tady teprve dva týdny,” vysvětloval, když konečně otevřel tím, že do dveří zatlačil ramenem. Jakmile překročili práh, vysoukal se z těsného saka, pohodil je na zem vedle dveří a vedl je krátkou chodbou do obývacího pokoje, kde rozsvítil světla, přičemž se houpal v úzkých bocích téměř stejně přehnaně jako Guy Somé.

Skrovné, vkusně šedé a černé vybavení se ztrácelo pod všudypřítomným nepořádkem a pokoj páchl cigaretovým kouřem, konopím a alkoholovými výpary. Strikovi to živě připomnělo jeho dětství.

„Musím se jít vychcat,” oznámil Duffield, a když odcházel, zavolal přes rameno a palcem ve vzduchu ukázal směr: „Pití je v kuchyni, Cici.”

Usmála se na Strika a potom odešla dveřmi, na které Duffield ukázal.

Strike se rozhlížel po pokoji, který působil dojmem, jako by ho opustili rodiče s vybraným vkusem a ponechali ho v péči dospívajícího dítěte. Všechna představitelná místa byla zaskládaná hromadami poházených věcí, většinou v podobě různých popsaných papírů. O stěnu stály opřené tři kytary. Zaneřáděný skleněný konferenční stolek byl obklopený černobílou sedací soupravou, natočenou k obrovské plazmové televizi. Přetékající nepořádek padal z konferenčního stolku na černý kožešinový kobereček pod ním. Za vysokými okny se vzdušnými šedivými záclonami Strike rozpoznával siluety fotografů, kteří se v pouličním světle stále potloukali kolem domu.

Duffield se vrátil a cestou si zapínal poklopec. Když zjistil, že je v místnosti sám se Strikem, nervózně se zachichotal.

„Udělejte si pohodlí, jako doma, chlape. Hele, já se vlastně znám s vaším tátou.”

„Jo?” odtušil Strike a posadil se do jednoho měkkého, hranatého koženého křesla.

„Jo. Potkal jsem se s ním víckrát,” řekl Duffield. „Bezva chlápek.” Vzal do ruky kytaru a začal na ni vybrnkávat nějakou melodii, pak si to ale rozmyslel a postavil nástroj zpátky ke stěně. Vrátila se Ciara a nesla láhev vína a tři skleničky.

„Nemohl by sis pořídit uklízečku, milánku?” zeptala se Duffielda vyčítavě.

„Každá to vzdá,” řekl Duffield. Přehoupl se přes opěradlo křesla a přistál s nohama přehozenýma bokem. „žádná neměla kurva výdrž.”

Strike odsunul stranou nepořádek na konferenčním stolku, aby Ciara měla kam postavit láhev se skleničkami.

„Myslela jsem si, že se stěhuješ k Mo Innesový,” řekla a nalévala víno.

„Jo, to nevyšlo,” řekl Duffield a prohrabával nepořádek na stole, jestli tam nenajde cigarety. „Starej Freddie mi to tady pronajal jen na měsíc, co budu točit v Pinewood Studios. Chce mě držet co nejdál od mejch starejch rejdišť.”

Špinavými prsty přejel po korálcích, které na první pohled připomínaly růženec; na stolku se povalovala spousta prázdných krabiček od cigaret s utrženými kousky kartonu, tři zapalovače, jeden z nich Zippo s rytinou, cigaretové papírky, zapletené kabely nezapojené do žádných přístrojů, balíček karet, špinavý flekatý kapesník, všelijaké upatlané zmačkané papíry, hudební časopis s působivou černobílou fotografií Duffielda na obálce, otevřená i neotevřená pošta; zmuchlané černé kožené rukavice, bezpočet drobných mincí a v čistém porcelánovém popelníku na okraji hromádky odpadků jediný manžetový knoflíček v podobě mrňavého stříbrného revolveru. Nakonec se mu podařilo objevit pod pohovkou měkkou krabičku gitanek. Zapálil si, vypustil dlouhý oblak kouře ke stropu a poté se obrátil na Ciaru, která se mezitím usadila na pohovce v pravém úhlu k oběma mužům a pomalu upíjela víno.

„Budou zase psát, že spolu šoustáme, Ci,” řekl a ukázal na okno, za nímž se plížily stíny vyčkávajících fotografů.

„A co budou psát o Cormoranovi? Proč byl u toho s náma?” zeptala se Ciara a loupla očima po Strikovi. „Trojka?”

„Ochranka,” odtušil Duffield a přejel po Strikovi přimhouřenýma očima. „Vypadá jako boxer. Nebo jako zápasník ve volným stylu. Nechcete něco pořádnýho k pití, Cormorane?”

„Ne, díky,” odpověděl Strike.

„Co to má bejt? Abstinent, nebo ve službě?”

„Ve službě.”

Duffield zvedl obočí a zahihňal se. Vypadal nervózně, střílel po Strikovi pohledy, bubnoval prsty na skleněném stolku. Když se ho Ciara zeptala, jestli byl znovu navštívit lady Bristowovou, zdálo se, že se mu ulevilo, že mu nabídla téma k hovoru.

„To už ne, kruci. Jednou stačilo. Bylo to fakt něco příšernýho. Ubohá mrcha. Na smrtelný posteli, kurva.”

„Bylo to od tebe ale neuvěřitelně hezký, Evane.”

Strikovi bylo jasné, že se mu snaží Duffielda předvést v co nejlepším světle.

„Znáte se s Lulinou matkou dobře?” zeptal se Duffielda.

„Ne. Než Lula umřela, viděl jsem se s ní jenom jednou. Nelíbil jsem se jí. Nikomu z Luliny rodiny jsem se nelíbil. Nevím,” ošil se, „prostě jsem jen chtěl mluvit s někým, komu skutečně není u prdele, že je mrtvá.”

„Evane!” stiskla Ciara rty. „Mně přece není jedno, že je mrtvá, to teda promiň!”

„Jo, jasně…”

Jedním ze svých podivných, žensky vláčných pohybů se Duffield stočil v křesle tak, že ležel v téměř embryonální poloze, a hluboce potahoval z cigarety. Na stole vedle jeho hlavy ležela, ozářená kuželem světla stolní lampičky, obrovská inscenovaná fotografie, na které byl s Lulou Landryovou zřejmě během fotografování pro nějaký módní časopis. Předstírali na ní, že spolu zápasí na pozadí umělých stromů; ona měla na sobě červené šaty dlouhé až na zem a on byl v úzkém černém obleku s chlupatou vlčí maskou zvednutou nahoru nad čelo.

„To by mě zajímalo, co by asi řekla moje máma, kdybych natáhl brka. Mý rodiče proti mně vedou soudní řízení,” informoval Duffield Strika. „No vlastně především můj zasranej fotr. Protože jsem jim před pár rokama čajznul telku. Víte vy co?” dodal a natáhl krk, aby se podíval na Ciaru. „Už pět tejdnů a dva dny jsem čistej.”

„To je naprosto báječný, zlato! Fantastický!”

„Jo,” odtušil. Opět se narovnal a posadil se. „Nepoložíte mi nějaký otázky?” dožadoval se u Strika. „Myslel jsem si, že vyšetřujete Lulinu vraždu, nebo ne?”

Předstíranou odvahu zrazovalo chvění prstů. Roztřásla se mu kolena, úplně stejně jako Johnu Bristowovi.

„Vy si myslíte, že to byla vražda?” zeptal se Strike.

„Ne.” Duffield si potáhl z cigarety. „Jo. Možná. Já nevím. Vražda dává určitě větší smysl než nějaká pitomá sebevražda. Protože by neodešla bez toho, aby mi zanechala nějakej vzkaz. Pořád ještě čekám, že se ten vzkaz objeví, rozumíte, teprve potom budu vědět, že to je skutečný. Zatím to skutečně nevypadá. Nepamatuju si pořádně ani na pohřeb. Byl jsem kurva úplně mimo. Zobal jsem toho tolik, že jsem kurva nemohl chodit. Myslím, že kdybych si dokázal vzpomenout na ten pohřeb, bylo by lehčí se s tím nějak srovnat.”

Vrazil si do pusy cigaretu a začal zase prsty bubnovat o okraj skleněného stolku. Po nějaké chvíli, nejspíš v rozpacích ze Strikova mlčenlivého pozorování, zaútočil:

„Tak se mě na něco ptejte. Kdo si vás vlastně najal?”

„Lulin bratr John.”

Duffield přestal bubnovat.

„Ten škrobenej čurák, co sedí na penězích?”

„Sedí na penězích?”

„Byl totálně posedlej tím, jak Lula utrácí svý prachy, jako by mu do toho něco bylo. Bohatý lidi si vždycky myslej, že všichni ostatní jsou zasraný příživníci, nevšiml jste si? Celá ta její pitomá rodina si myslela, že jdu jenom po penězích, a jakmile se jim to tam jednou usadilo,” zdvihl si prst ke spánku v gestu, jako by ho tam chtěl zavrtat, „pochybnosti byly na světě, jasný?”

Popadl ze stolku jeden ze zapalovačů a začal s ním škrtat. Strike sledoval, jak ze zippa naplano létají modré jiskry, zatímco Duffield dál mluvil.

„Řekl bych, že si myslel, že by jí bylo líp s nějakým blbým bohatým účetním, jako je on.”

„On je právník.”

„To je jedno. Jakej je v tom rozdíl, celý je to jenom o tom, jak pomoct pracháčům, aby těma svejma pazourama mohli nahrabat co nejvíc peněz, ne? On po svým tátovi zdědil ten svůj zasranej svěřenskej fond, takže co má co strkat rypák do toho, co dělá s prachama jeho ségra?”

„Proti jakým nákupům své sestry měl konkrétní výhrady?”

„Mně to bylo všechno u prdele. Celá ta zasraná rodina byla stejná; nevadilo jim, když rozhazovala jejich způsobem. Když všechno zůstávalo v rodině, bylo to v pořádku. Lu věděla, že je to banda prodejnejch kriplů, ale jak říkám, zanechalo to v ní jistý stopy. Nasadilo jí to brouky do hlavy.”

Odhodil nefunkční zapalovač zpátky na stůl, skrčil si kolena k bradě a neklidnýma tyrkysovýma očima se zabodával do Strika.

„Takže on si pořád myslí, že jsem to udělal já, že jo? Ten váš klient.”

„Ne, nedomnívám se, že by si myslel něco takového,” řekl Strike.

„Tak v tom případě si to v tý svý úzkoprsý kebulce musel rozmyslet, protože než to uzavřeli jako sebevraždu, všude prý chodil a na potkání každýmu vyprávěl, že jsem to byl já. Jenomže já mám náhodou neprůstřelný alibi, takže ať se jde vycpat. Ať jdou do prdele. Všichni.”

Neklidně vstal, dolil si víno do sklenky, které se téměř nedotkl, a pak si zapálil další cigaretu.

„Co mi můžete povědět o tom dnu, kdy Lula zemřela?” zeptal se Strike.

„Myslíte o tý noci.”

„Den, který té noci předcházel, může být taky docela důležitý. Je tam pár věcí, které bych si rád vyjasnil.” „Fakt? Tak jen do toho.”

Duffield se svalil zpátky do křesla a opět si přitáhl kolena k bradě.

„Lula vám přibližně mezi polednem a šestou hodinou opakovaně volala, ale vy jste jí to nezvedal.”

„Nezvedal,” potvrdil Duffield. Začal se dětinsky nimrat v dírce na koleně kalhot. „No, byl jsem v jednom kole. Pracoval jsem. Na písničce. Nechtěl jsem to přerušovat a přijít o inspiraci.”

„Takže jste nevěděl, že vám telefonuje?”

„No, to jo. Viděl jsem, že mi volá.” Poškrábal se na nose, natáhl si nohy na skleněný stolek, založil si ruce a řekl: „Měl jsem pocit, že bych jí měl dát trochu za vyučenou. Nechat ji v nejistotě, co udělám.”

„Proč podle vás potřebovala dostat za vyučenou?”

„Kvůli tomu pitomýmu rapperovi. Chtěl jsem, aby se po dobu, co tam u nich v baráku bude bydlet, nastěhovala ke mně. ,Nebuď labuť, copak mi nevěříš?’” Jeho imitace Lulina hlasu a výrazu tváře byly nepřirozeně holčičí. „Povídám jí: ,To ty nebuď kurva labuť. Dokaž mi, že se nemám čeho bát, a nastěhuj se ke mně.’ Jenže ona ne. A tak jsem si říkal, tu hru můžeme hrát oba, miláčku. Uvidíme, jak se ti to bude líbit. Tak jsem k sobě pozval Ellie Carreirovou a trochu jsme spolu psali a pak jsem vzal Ellie s sebou do Uzi. Lu si kurva neměla na co stěžovat. Normální práce. Prostě jsme spolu skládali písničky. Jsme jenom kamarádi, stejně jako ona a ten její gangsterskej rapper.”

„Já myslím, že se s Deebym Maccem nikdy nepotkali.”

„To nepotkali, jenomže on ty svý záměry dával kurva docela veřejně najevo, ne? Slyšel jste tu písničku, co napsal? Učurávala z toho do kalhotek.”

„,Kurva ty nejsi celá…’” začala Ciara ochotně citovat, ale Duffield ji sjel tak ostrým pohledem, že okamžitě zmlkla. „Zanechala vám nějaké hlasové zprávy?”

„Jo, dvě. ,Evane, mohl bys mi, prosím tě, zavolat? Je to naléhavý. Nechci o tom mluvit po telefonu.’ Ono to bylo kurva vždycky naléhavý, když potřebovala zjistit, co mám za lubem. Věděla, že jsem naštvanej. Bála se, že jsem možná zavolal Ellie. S Ellie ona měla fakt problém, protože věděla, že jsme spolu dřív šoustali.”

„Říkala, že je to naléhavé a že o tom nechce mluvit po telefonu?”

„Jo, ale to mě jenom tak zkoušela přinutit, abych jí zavolal. Jedna z těch jejích her. Lu uměla kurva pořádně žárlit. A taky byla zatraceně manipulativní.”

„Napadá vás, proč by asi mohla ten den volat opakovaně i svému strýci?” „Jakýmu strýci?”

„Jmenuje se Tony Landry, to je další právník.”

„ Tomu? Tomu by nevolala v žádným případě, toho kurva nesnášela ještě víc než svýho bráchu.”

„Volala mu, opakovaně, ve stejnou dobu jako vám. A zanechala mu přibližně stejný vzkaz.”

Duffield se špinavými nehty poškrábal na neholené bradě a upřeně na Strika civěl.

„Já nevím, o co šlo. Možná o její mámu. Stará lady B. měla jít do nemocnice nebo něco takovýho.”

„Nemyslíte si, že se to dopoledne mohlo odehrát něco, co pokládala za relevantní jak pro vás dva, tak pro svého strýce? Nebo co by vás tři mělo zajímat?”

„Neexistuje téma, který by mohlo zajímat zároveň mě i toho jejího zatracenýho strýce,” řekl Duffield. „Já se s ním jednou viděl. Zajímaly ho akorát tak ceny akcií a podobný sračky.”

„Nemohlo jít třeba o ni, o něco osobního?”

„Kdyby to bylo něco, co by se týkalo jenom jí, tak by nevolala tomu hajzlovi. Neměli se rádi.” „Z čeho tak usuzujete?”

„Měla k němu úplně stejnej vztah, jako mám já ke svýmu fotrovi. Oba dva si myslej, že my stojíme za hovno.” „Mluvila o tom s vámi?”

„No jistě. On tvrdil, že její psychický problémy jsou ve skutečnosti jenom rozmazlenost, upozorňování na sebe. Divadlo. Přítěž pro její matku. Když začala vydělávat, začal trochu dolejzat, ale ona mu to nezapomněla.”

„A když přišla do Uzi, tak vám neřekla, proč vám volala?”

„Vůbec nic,” řekl Duffield. Zapálil si další cigaretu. „Byla nasraná od tý chvíle, co tam přijela, protože tam byla Ellie. Ani trochu se jí to nelíbilo. Měla fakt blbou náladu, že jo?”

Poprvé se obrátil o podporu ke Ciaře a ta smutně přikývla.

„Vlastně se mnou vůbec nemluvila,” řekl Duffield. „Většinou mluvila s tebou, ne?”

„Jo,” potvrdila Ciara. „Ale neříkala mi nic o tom, že by ji snad něco rozhodilo nebo něco takovýho.”

„Už několik lidí mi říkalo, že její telefon byl odposlouchávaný.” začal Strike. Duffield mu skočil do řeči.

„No to jo, odposlouchávali naše hovory celý tejdny. Věděli všechno, kde se máme sejít, úplně všecko. Hnusný hajzlové. Když jsme zjistili, co se děje, změnili jsme si telefonní čísla a byli jsme pak sakra opatrní ohledně vzkazů, co jsme si nechávali.”

„Takže by vás nepřekvapilo, kdyby vám Lula potřebovala říct něco důležitého nebo znepokojujícího, co by nechtěla rozebírat po telefonu?”

„To ne, ale kdyby to bylo kurva tak důležitý, tak by mi to v klubu řekla.”

„A neřekla?”

„Ne, jak říkám, celej večer se mnou vůbec nemluvila.” Na ostře řezané čelisti se Duffieldovi chvěl sval. „Pořád si kurva kontrolovala mobil. Mně bylo jasný, proč to dělá: snažila se mě vytočit. Předváděla mi, že se nemůže dočkat, až se vrátí domů a seznámí se s tím pitomcem Deebym Maccem. Počkala, až Ellie půjde na hajzl, vstala a přišla za mnou, aby mi oznámila, že odchází, a dodala, že si můžu nechat ten náramek; ten, co jsem jí dal, když jsme měli ten náš jakoby zásnubní obřad. Mrskla s ním přede mě na stůl, všichni kolem na to zírali s otevřenou hubou. Tak jsem ho sebral a povídám: ,Nemá někdo zájem? Zdá se, že je volnej.’ A ona vysmahla.”

Vůbec nemluvil, jako by Lula před třemi měsíci zemřela, spíš jako by se to všechno stalo včera a pořád ještě existovala naděje na usmíření. „Ale vy jste se ji pokusil zadržet, ne?” zeptal se Strike. Duffield přimhouřil oči. „Zadržet ji?”

„Podle svědků jste ji popadl za ruce.” „Fakt? Na to si nepamatuju.”

„Ona se vám ale údajně vytrhla a vy jste ji nechal jít, je to pravda?”

„Počkal jsem deset minut, protože jsem jí nechtěl dopřát radost, že ji budu všem na očích uhánět, a potom jsem z klubu odešel a řekl šoférovi, ať jede do Kentigern Gardens.”

„A měl jste nasazenou vlčí masku,” dodal Strike.

„Jo, abych nasral ty parchanty,” kývl k oknu, „co by rádi prodali moje fotky, na kterejch budu vypadat zničeně nebo nasraně. Oni to úplně nenávidí, když si člověk zakryje obličej. Připravuje je tím o to jejich pitomý parazitický živobytíčko. Jeden z nich se mi pokusil Vlka strhnout, ale já se nedal. Nastoupil jsem do auta a nabídnul jim pár snímků, jak jim Vlk ukazuje v zadním okně fakáč. Když jsme přijeli na roh do Kentigern Gardens a viděli, že tam je taky paparazziů jak nasráno, bylo mi jasný, že ona už musí být doma.”

„Vy jste znal kód pro otevření vchodových dveří?”

„Devatenáct set šedesát devět. Ale bylo mi jasný, že řekla ostraze, aby mě nepouštěli nahoru. Nechtěl jsem před tou hordou lidí chodit dovnitř, abych pak za pět minut vyletěl s nakopnutou prdelí. Pokusil jsem se jí z auta zavolat, ale nebrala to. Říkal jsem si, že už je možná dole, aby uvítala v Londýně toho zasranýho Deebyho Macca. A tak jsem jel za svým člověkem, co umí ulevit od bolesti.”

Típl cigaretu o zatoulanou kartu na kraji stolu a začal hledat další tabák. Strike, který potřeboval promazat soukolí rozhovoru, mu nabídl cigaretu ze své krabičky.

„Díky, díky. Jo, tak jsem se nechal zavízt na místo, vystoupil a šel na návštěvu za kamarádem, kterej už všechno v dané záležitosti, jak by mohl říct strýc Tony, vypověděl na policii. Potom jsem se šel trochu projít a existuje záznam z bezpečností kamery u stanice metra, kterej dokazuje, že potom někdy kolem… já nevím… třetí? čtvrtý?”

„O půl pátý,” řekla Ciara.

„Jo, to jsem se přišel vetřít ke Ciaře.”

Duffield žmoulal cigaretu, potáhl, sledoval, jak její špička zasvítila, a poté vyfoukl kouř a pravil zvesela:

„Takže já mám prdel v suchu, ne?”

Strikovi nepřipadalo jeho uspokojení příliš sympatické.

„A kdy jste se dozvěděl, že je Lula mrtvá?”

Duffield si znovu přitáhl nohy k hrudníku.

„Vzbudila mě Ciara a řekla mi to. Já tomu nemohl… byl jsem kurva. jo, zkrátka. Do prdele.”

Založil si ruce za hlavou a zíral do stropu.

„Já tomu kurva nemohl. nemohl jsem tomu uvěřit. Nemohl jsem tomu kurva uvěřit.”

Strike ho sledoval a pomyslel si, že je zřejmě svědkem toho, jak si Duffield poprvé uvědomuje, že ta dívka, o které mluvil tak neuctivě a kterou podle vlastních slov provokoval, zesměšňoval a miloval, se už skutečně nikdy nevrátí; že se roztříštila na kaši na zasněženém asfaltu a že jak ji, tak jejich vztah už nikdy nebude možné obnovit. Na okamžik vypadala Duffieldova tvář zírající do prázdného bílého stropu groteskně, jako by se smál od ucha k uchu; byl to však škleb bolesti, úsilí nezbytné k tomu, aby přemohl slzy. Paže mu sklouzly podél těla a zabořil obličej do dlaní, čelo si opřel o kolena.

„Ach, zlatíčko,” řekla Ciara, s cinknutím odložila víno na stůl a natáhla ruku, aby mu ji položila na špičaté koleno.

„Tohle mě fakt odrovnalo,” řekl Duffield huhňavě zpod svých paží. „Děsně mě to rozesralo. Chtěl jsem si ji vzít. Já ji kurva miloval, fakt. Do prdele, už o tom nechci mluvit.”

Vyskočil a odešel z pokoje, demonstrativně popotahoval a utíral si nos do rukávu.

„Copak jsem vám to neříkala?” pošeptala Ciara Strikovi. „Je úplně na sračky.”

„No, já nevím. Zdá se, že se zbavil návyku. Už měsíc je bez heroinu.” „Já vím, a nechci, aby do toho zase spadnul.”

„Tohle je mnohem jemnější, než jak by to schytal od policie. Já jsem zdvořilý.”

„Díval jste se ale na něho zle. Fakt, tak nějak opravdu tvrdě, jako byste mu nevěřil ani slovo z toho, co říká.” „Myslíte si, že se ještě vrátí?”

„Ano, samozřejmě že se vrátí. Prosím vás, buďte trochu hodnější…”

Když se Duffield vrátil, Ciara si rychle zase sedla na své místo. Duffield se tvářil zdrceně a jeho afektovaná chůze už byla o něco méně výrazná. Hodil sebou do křesla, na kterém seděl už předtím, a řekl Strikovi:

„Nemám cíga. Můžu si od vás ještě jednu vzít?”

Strike mu přes stůl jednu cigaretu neochotně podal, sám už měl totiž jenom tři. Připálil mu a potom se zeptal: „Můžeme ještě chvíli mluvit?”

„O Lule? Vy mluvit můžete, jestli chcete. Já nevím, co jinýho bych vám ještě mohl povědět. žádný další informace už nemám.”

„Proč jste se rozešli? Tedy myslím poprvé. Proč vás pustila k vodě v Uzi, je mi docela jasné.”

Koutkem oka zahlédl, jak Ciara nenápadně udělala rozhořčené gesto. Očividně mu to u ní neprošlo jako „hodnější” chování.

„Co to má s tím kurva co dělat?”

„Všechno je důležité,” řekl Strike. „Všechno to skládá obraz o jejím životě. Všechno to pomáhá vysvětlit, proč se možná zabila sama.” „Já myslel, že hledáte vraha.”

„Já hledám pravdu. Takže proč jste se spolu poprvé rozešli?”

„Jak tohle může bejt do prdele důležitý?” vybuchl Duffield. Jeho vztek, přesně jak Strike očekával, byl agresivní a prchlivý. „To se snad kurva snažíte tvrdit, že to je moje chyba, že skočila z balkonu? Jak s tím může mít náš první rozchod něco společnýho, vy chytráku? To se přece stalo dva měsíce předtím, než umřela. Do prdele, to se klidně můžu taky prohlásit za detektiva a dávat lidem debilní otázky. Vsadím se, že to docela nese, ne? Když si pokaždý najdete nějakýho debilního zazobanýho klienta.”

„Nech toho, Evane,” řekla Ciara sklíčeně. „Říkal jsi, že chceš pomoct…”

„Jo, já chci pomoct, ale tohle přece kurva není fér.”

„Jestli na tu otázku nechcete odpovědět, žádný problém,” řekl Strike. „Není to vaše povinnost.”

„Já nemám co skrejvat, jde jenom o to, že to je kurva dost osobní záležitost, ne? My se rozešli,” zařval, „kvůli drogám, kvůli její rodině a jejím kamarádkám, který ji proti mně poštvávali, a protože vůbec nikomu nevěřila ohledně těch zkurvenejch novin, jasný? Kvůli tomu všudypřítomnýmu tlaku.”

A Duffield skrčil prsty rozevřených dlaní a roztřesené ruce si prudce přitiskl jako sluchátka na uši, přičemž naznačil rostoucí tlak.

„Tlak, kurva, tlak, jenom kvůli tomu jsme se rozešli.”

„Vy jste v té době užíval spoustu drog, je to tak?”

„Jo.”

„A Lule se to nelíbilo?”

„No, lidi kolem ní jí říkali, že se jí to nelíbí, rozumíte?” „Jako například kdo?”

„Jako například její rodina, jako ten zasranej Guy Somé. Ten debilní skrček a buzerant.”

„Když říkáte, že nikomu nevěřila ohledně novin, co tím přesně máte na mysli?”

„Copak to do prdele není jasný? Copak to všechno neznáte od svýho táty?”

„Já vím o svým otci úplný hovno,” pravil Strike klidně.

„Oni jí přece kurva napíchli telefon, člověče, což se teda jeden cejtí fakt divně. Copak nemáte žádnou představivost? Začala bejt paranoidní z toho, že o ní lidi prodávají historky. Snažila se vzpomenout, co do telefonu řekla a co ne, a kdo asi na ni může do novin donášet. Úplně ji to rozhasilo.”

„Obviňovala z prodeje historek i vás?”

„Ne,” vyštěkl Duffield a potom se stejnou vervou dodal: „Jo, občas. Jak se dozvěděli, že jdeme sem, a jak se dozvěděli, že jsem ti řekla, bla bla bla… Řekl jsem jí, že to celý kurva patří do toho balíku, kterýmu se říká sláva, jasný, jenže ona si myslela, že se to dá dělat tak, že se vlk nažere a koza zůstane celá.”

„Ale vy jste tedy o ní nikdy neprodal do novin žádnou historku?”

Zaslechl, jak Ciara při nádechu zajíkavě sykla.

„To kurva v žádným případě,” prohlásil Duffield tiše a díval se Strikovi bez mrknutí do očí. „V žádným případě, kurva. Jasný?” „A na jak dlouho jste se rozešli?” „Na dva měsíce, tak nějak.”

„Ale dali jste se znovu dohromady přibližně týden předtím, než umřela?” „Jo. Na večírku u Mo Innesový.”

„A o čtyřicet osm hodin později jste už měli ten jakoby zásnubní obřad? V Carburyho domě v Cotswoldsu?”

„Jo.”

„A kdo všechno věděl, že se to tam odehraje?”

„To byla spontánní záležitost. Koupil jsem ty náramky a prostě jsme to udělali. Bylo to nádherný, člověče.”

„Fakt to bylo krásný,” špitla Ciara jako smutná ozvěna.

„Takže když to novináři tak rychle odhalili, musel jim to asi říct někdo z těch, kdo tam byli?”

„Jo, to bych si myslel.”

„Jelikož vaše telefony v té době nikdo neodposlouchával, ne? Změnili jste si přece čísla.”

„To já kurva nemůžu vědět, jestli byly odposlouchávaný. Zeptejte se těch zmetků, co to dělají.”

„Mluvila s vámi vůbec o tom, že se snaží najít svého otce?”

„Ten byl mrtvej… cože, vy myslíte jako vlastního otce? Jo, o to se zajímala, ale nikam to zjevně nevedlo. Její matka nevěděla, kdo to byl.”

„Nikdy vám nevyprávěla o tom, jestli se jí podařilo o něm něco zjistit?”

„Snažila se, ale nikam to nevedlo, takže se rozhodla, že se zapíše na kurz afrických studií. To měl bejt její táta, celej ten zkurvenej africkej kontinent. Byl za tím ten čurák Somé, měl v tom prsty jako obvykle.”

„V jakém smyslu?”

„Hodilo se všechno, co ji odvádělo ode mě. Cokoli, co je dva spojovalo. Pokud šlo o ni, byl to ten nejžárlivější hajzl, pečlivě si ji hlídal. Byl do ní zamilovanej. Já vím, že je teplej,” dodal Duffield netrpělivě, když chtěla Ciara protestovat, „ale není první buzík, co znám, kterej se zbláznil do holky. On omrdá cokoli, teda pokud jde o lidi, ale ji nechtěl vůbec pustit z očí. Když za ním nepřišla, dostával záchvaty, nelíbilo se mu, když pracovala pro někoho jinýho.

Mě nesnáší do morku kostí. Dej si bacha, ty hajzlíku. Hecoval Lu, aby se dala dohromady s Deebym Maccem. Kdyby s ním šoustala, bylo by to pro něho opravdový terno. Zbavil by se mě. Dozvěděl by se kurva veškerý podrobnosti. Přes ni by se s ním seznámil a nafotil by si toho gangstera ve svým oblečení. Somé není žádnej obyčejnej debil. Celou dobu ji využíval pro svý kšefty. Snažil se ji dostat lacino nebo zadarmo a ona si to, husa, nechala od něho líbit.”

„Ty vám dal Somé?” zeptal se Strike a ukázal na černé kožené rukavice na konferenčním stolku. Všiml si drobného zlatého loga GS na manžetách. „Cože?”

Duffield se naklonil a zvedl jednu rukavici na ukazováčku. Nechal si ji viset před očima a zkoumal ji.

„Do prdele, máte pravdu. V tom případě půjdou rovnou do popelnice,” odhodil rukavici do rohu místnosti; narazila do odložené kytary, která vydala dutý, odražený akord. „Mám je z toho focení,” řekl Duffield a ukázal na černobílou obálku časopisu. „Somé by mi jinak tak akorát nasral, ten by mi nedal ani páru od svejch chcanek. Nemáte ještě žváro?”

„Už jsme všecko vykouřili,” lhal Strike. „Řeknete mi, proč jste mě pozval k sobě domů, Evane?”

Nastalo dlouhé ticho. Duffield civěl na Strika, který intuitivně vycítil, že herec ví, že mu ohledně cigaret lže. Ciara na něho rovněž upřeně zírala, rty měla lehce pootevřené, ztělesňovala nádherně zmatenou krásku.

„Proč si myslíte, že bych vám na tohle měl odpovídat?” ušklíbl se Duffield.

„Já si totiž nemyslím, že jste mě sem pozval, protože byste se chtěl potěšit z mé společnosti.”

„Nevím,” odtušil Duffield zřetelně nepřátelským tónem. „Třeba jsem doufal, že s váma bude sranda jako s vaším tátou?”

„Evane,” vyštěkla Ciara.

„Tak dobře, jestli mi už nemáte co říct…” řekl Strike a zvedl se z křesla. K jeho mírnému překvapení a Duffieldově očividné nelibosti Ciara odložila prázdnou sklenku od vína a začala pomalu rozkládat své dlouhé nohy, chystala se taky vstát.

„Tak dobře,” pronesl Duffield ostře. „Mám ještě jednu věc.”

Strike klesl zpátky do křesla. Ciara hodila Duffieldovi jednu ze svých cigaret. Vzal si ji a zamumlal díky. Potom si i ona sedla a zadívala se na Strika.

„Tak do toho,” pobídl Strike Duffielda, který si hrál se zapalovačem.

„Tak dobře. Nevím, jestli je to důležitý,” řekl herec. „Ale nechci, abyste někde vykládal, kde jste se k tý informaci dostal.”

„To nemůžu zaručit,” řekl Strike.

Duffield se zamračil, opět se mu roztřásla kolena a chvíli kouřil s očima upřenýma do země. Strike koutkem oka zahlédl, že Ciara pootevřela ústa a chystá se promluvit, a zarazil ji zdviženou otevřenou dlaní.

„No,” řekl Duffield, „před dvěma dny jsem obědval s Freddiem Bestiguim. Když šel k baru, nechal na stole ležet svůj BlackBerry.” Duffield potáhl a zavrtěl se. „Nechci, aby mě vyhodili,” řekl a upřeně se na Strika zadíval. „Já tu práci kurva potřebuju.”

„Mluvte,” pobídl ho Strike.

„Dostal e-mail. Zahlídl jsem Lulino jméno. Přečetl jsem si to.”

„Fajn.”

„Bylo to od jeho ženy. Psala něco jako: Já vím, že už bychom měli všechno vyřizovat jenom přes právníky, ale jestli mi nemůžeš nabídnout nic lepšího než jeden a půl milionu, řeknu všem, kde přesně jsem byla, když umřela Lula Landryová, a jak jsem se tam přesně dostala, protože už je mi nanic z toho, jak si to kvůli tobě vyžírám. Tohle není planá výhrůžka. Začínám mít dojem, že bych to měla říct na policii v každým případě.’ Nebo nějak v tom smyslu,” dodal Duffield.

Přes okno se záclonami se tlumeně ozval smích dvou čekajících fotografů.

„To je velice užitečná informace,” řekl Strike Duffieldovi. „Děkuju vám.”

„Nechci, aby se Bestigui domákl, že jsem vám to řekl já.”

„Nemyslím si, že by do toho vaše jméno muselo jakkoli vstupovat,” řekl Strike a opět vstal. „Díky za vodu.”

„Počkejte, zlatíčko, já půjdu s váma,” řekla Ciara a tiskla si k uchu telefon. „Kierane? Odcházíme s Cormoranem. Hned teď. Tak sbohem, Evane, miláčku.”

Sklonila se k němu a políbila ho na obě tváře, zatímco Duffield, napůl vstávající z křesla, vypadal vyvedený z rovnováhy. „Můžeš tady zůstat, jestli…”

„Ne, zlato, zítra odpoledne mám práci. Potřebuju se vyspat do krásy,” řekla.

Když Strike vyšel na práh domu, oslepily ho další blesky; tentokrát se ale zdálo, že paparazzi jsou zmatení. Když pomáhal Ciaře ze schodů a nastoupil za ní na zadní sedadlo auta, jeden z nich na Strika vykřikl: „Co ty seš sakra zač?”

Strike třískl s úšklebkem dveřmi. Kolovas-Jones už seděl za volantem; vyjeli od obrubníku a tentokrát je nikdo nepronásledoval.

Přibližně blok ujeli mlčky a pak Kolovas-Jones pohlédl do zpětného zrcátka a zeptal se Ciary:

„Domů?”

„Asi jo. Kierane, mohl byste pustit rádio? Mám chuť na trochu muziky,” řekla. „Trochu hlasitěji, zlato. Jo, tohle miluju.”

Prostor automobilu zaplnil „Telephone” od Lady Gaga.

Otočila se ke Strikovi a přes její výjimečně krásnou tvář přejížděly oranžové pruhy pouličních světel. Z dechu jí táhl alkohol, z pleti stoupala vůně onoho nasládlého, kořeněného parfému.

„Na nic jinýho už se mě zeptat nechcete?”

„Víte, že vlastně ano?” opáčil Strike. „Proč máte v té kabelce odnímatelnou podšívku?”

Několik vteřin ho beze slova pozorovala a pak se zachichotala, opřela se mu o rameno a dloubla do něho. Pružným a ohebným tělem se k němu dál tiskla a řekla:

„S váma je teda docela zábava.”

„Ale proč ji tam tedy máte?”

„Kabelka je tak přece mnohem osobnější věc. Člověk si ji může přizpůsobit, chápete; může si koupit několik různých podšívek a střídat je; můžete je taky vytáhnout a použít jako šálu; mimochodem nádhernou. Hedvábí s úžasným vzorem. Lemování kolem zipu je úžasně rokenrolový.”

„To je zajímavé,” řekl Strike, zatímco ona si přisunula stehno souběžně s jeho a znovu se zasmála hlubokým hrdelním smíchem.

Volej si, komu chceš, ale doma nikdo není, zpívala Lady Gaga.

Hudba překrývala jejich hovor, ale oči Kolovas-Jonese se s nadbytečnou pravidelností odvracely od silnice před automobilem do zpětného zrcátka. Po další minutě Ciara prohlásila:

„Guy má pravdu, mám je opravdu ráda veliký. A ty seš skutečnej chlapák. A takovej jakoby drsnej. Je to sexy.” O blok dál zašeptala:

„Kde bydlíš?” Otírala se mu o tvář hedvábnou lící jako kočka.

„Já přespávám na lehátku v kanceláři.”

Znovu se zachichotala. Určitě byla trochu opilá.

„To myslíš vážně?”

„Jo.”

„Tak pojedeme ke mně, ne?”

Její jazyk byl studený a sladký a chutnal po pernodu.

„Spala jsi s mým otcem?” podařilo se mu ze sebe vypravit mezi tím, co tiskla své plné rty na jeho.

„Ne… panebože, to ne…” Maloučko se uchechtla. „On si barví vlasy. má je tak nějak fialový… Říkávala jsem mu rocková švestka…”

A potom, o deset minut později, když ho zřetelný hlas v hlavě pobídl, aby se nenechal kvůli touze ponížit, se na chvíli vynořil nad hladinu, nadechl se a zamumlal:

„Mám jenom jednu nohu.”

„Nemluv hlouposti.”

„Já neříkám hlouposti… přišel jsem o ni při výbuchu v Afghánistánu.”

„Ubožátko…” zašeptala. „Já ti ji namasíruju.”

„Jo, jenom, tohle není noha… No ale pomáhá to…”

9

Robin vyběhla po řinčících kovových schodech ve stejných botách s nízkým podpatkem, které na sobě měla i předchozí den. Před čtyřiadvaceti hodinami, neschopná vypudit z hlavy výraz „soukromé očko”, si zvolila pro celodenní chození tu nejméně elegantní obuv, nadšená tím, čeho všeho ve starých černých botách dosáhla, takže si tak trochu přivlastnily kouzlo Popelčiných skleněných střevíčků. Nemohla se dočkat, až Strikovi poví všechno, co zjistila, a tak do Denmark Street přes sluncem zalité výkopy v ulici téměř běžela. Byla si jistá, že jakýkoli přetrvávající pocit trapnosti po Strikových opileckých eskapádách z předvčerejšího večera zcela zastíní jejich společné vzrušení nad jejími oslnivými sólovými objevy z předešlého dne.

Když ale doběhla na odpočívadlo ve druhém patře, náhle se zarazila. Už potřetí byly skleněné dveře zamčené a kancelář za nimi neosvětlená a tichá.

Odemkla si a narychlo zkontrolovala stav věcí. Dveře do hlavní kanceláře byly otevřené dokořán. Strikovo lehátko stálo úhledně složené stranou. V koši nebyly žádné známky nějakého večerního jídla. Obrazovka počítače byla temná, rychlovarná konvice studená. Robin byla nucena dojít k závěru, že Strike nestrávil (takto si to pro sebe zformulovala) noc doma.

Pověsila si kabát, z kabelky vytáhla malý zápisník, zapnula počítač a po několika minutách nadějeplného, ale bezvýsledného čekání se pustila do psaní přehledné zprávy o tom, co zjistila předchozího dne. Nemohla dospat, jak byla rozrušená z představy, až bude Strikovi všechno osobně líčit. Psát to teď do počítače znamenalo hořké rozčarování. Kde vězí?

Jak jí prsty létaly po klávesnici, přišla jí na mysl odpověď, která se jí příliš nezamlouvala. Zničila ho snad zpráva o zasnoubení jeho bývalé natolik, že by k ní šel žebrat, aby se za toho druhého muže nevdávala? Nekřičel snad na celou Charing Cross Road, že Charlotte Jaga Rosse nemiluje? Mohla to být koneckonců pravda; třeba se Charlotte vrhla Strikovi do náručí a teď spí usmíření a s propletenými údy v domě či v bytě, z kterého jej před čtyřmi týdny vyhodila. Robin si vzpomněla na Lucyiny skryté narážky a invektivy na adresu Charlotte a obávala se, že žádný podobný návrat ke Strikovu předchozímu životu nevěstí nic dobrého pro její zaměstnání. Ne že by na tom záleželo, připomněla si, přičemž nepřestávala zuřivě psát s netypickou nepřesností. Za týden stejně odcházíš. Ta úvaha ji vyvedla z míry ještě víc.

Nebo taky Strike samozřejmě mohl jít k Charlotte a ta ho nepustila dovnitř. V tom případě byla záležitost jeho současného pobytu poněkud naléhavější a vzbuzovala méně osobní znepokojení. Co když zase odešel ven, tentokrát nikým nekontrolován a nechráněn, pevně odhodlán se zase opít? Robininy hbité prsty zpomalily a posléze se zcela zastavily uprostřed věty. Otočila se na kancelářském křesle a zadívala se na mlčící telefon.

Je docela dobře možné, že je jediná, kdo ví, že Cormoran Strike není tam, kdy by měl být. Neměla by mu zavolat na mobil? A co když to nezvedne? Kolik hodin má počkat, než se obrátí na policii? Napadlo ji, že by mohla zatelefonovat do práce Matthewovi a požádat ho o radu, ale rychle tu myšlenku zapudila.

S Matthewem se pohádali, když Robin přišla hrozně pozdě domů poté, co doprovázela opilého Strika z Tottenhamu zpátky do kanceláře. Matthew jí znovu zopakoval, že je naivní, přecitlivělá a důvěřivá a že má slabost pro srdceryvné příběhy; že Strike potřeboval dostat sekretářku lacino, a aby toho dosáhl, neštítil se použít citové vydírání; že žádná Charlotte s největší pravděpodobností vůbec neexistuje, že to byl jen absurdní fígl, jak získat Robinin soucit a její služby. Potom se Robin přestala ovládat a řekla Matthewovi, že pokud ji někdo vydírá, tak je to on s těmi svými ustavičnými kecy o penězích, jimiž by měla přispívat do rozpočtu, a s narážkami, že se na chodu domácnosti nepodílí stejnou měrou. Copak si nevšiml, že ji práce u Strika baví? Nenapadlo tu jeho necitlivou, omezenou účetnickou dušičku, že by se třeba děsila té nudné, suchopárné práce na personálním oddělení? Matthewa to zděsilo a potom (třebaže si vyhradil právo nadále odsuzovat Strikovo chování) se jí dokonce začal omlouvat; jenže Robin, která většinou bývala smířlivá a přívětivá, zůstala tentokrát odměřená a naštvaná. Příměří, které zavládlo následující ráno, jiskřilo nepřátelstvím, především ze strany Robin.

Když teď v tichu pozorovala mlčící telefon, přelila se část jejího hněvu z Matthewa ke Strikovi. Kde je? Co dělá? Proč se chová tak nezodpovědně, přesně podle Matthewových obvinění? Ona tu je, stará se o chod kanceláře a on podle všeho někde honí svoji bývalou snoubenku a jejich podnik je mu ukradený.

… jeho podnik.

Kroky na schodišti: Robin měla pocit, že v nich rozpoznala tu velice jemnou nepravidelnost Strikovy chůze. Čekala, zabodávala pohled ke schodům, až si byla jistá, že kroky minuly odpočívadlo v prvním patře. Potom se na křesle energicky otočila zpátky k monitoru a začala s obnovenou silou bušit do kláves, přičemž se jí prudce rozbušilo srdce.

„Dobré ráno.”

„Dobré.”

Věnovala Strikovi kraťoučký pohled, ale nepřestala psát. Vypadal unaveně, neoholeně a byl nezvykle dobře oblečený. Okamžitě se tak utvrdila v názoru, že se pokusil usmířit s Charlotte; podle toho, jak vypadal, úspěšně. Další dvě její věty byly plné překlepů.

„Jak to jde?” zeptal se Strike, když si všiml Robinina profilu se zaťatou čelistí a jejího odtažitého chování.

„Dobře,” odsekla Robin.

Měla v úmyslu před něho položit dokonale sepsanou zprávu a potom s ním s ledovým klidem probrat dohodu o jejím odchodu. Třeba by mu mohla navrhnout, ať si v týdnu najme nějakou další brigádnici, aby mohla své následnici předat agendu, než kancelář opustí.

Strike, jehož řetěz příšerné smůly se ve velkolepém stylu přerušil teprve před pár hodinami a cítil se být po mnoha měsících poprvé zase blízko k životnímu optimismu, se na setkání se svou sekretářkou těšil. V žádném případě se jí nehodlal svěřovat se svými nočními zážitky (nebo přinejmenším ne s těmi, které toho tolik vykonaly pro vzkříšení jeho pošramoceného ega), neboť instinktivně býval v těchto věcech spíš uzavřený a doufal, že si mezi sebou v co největší míře zachovají někdejší hranice, které se roztříštily po jeho hojné konzumaci piva Doom Bar. Nicméně měl v úmyslu pronést plamennou omluvu za své výstřelky před dvěma dny, plnou uznání a vděku, a vyložit jí veškeré zajímavé závěry, které si odnesl ze včerejšího vyšetřování.

„Nedáte si hrníček čaje?”

„Ne, díky.”

Podíval se na hodinky.

„Vždyť jsem přišel jenom o jedenáct minut pozdě.”

„To je jenom na vás, kdy přijdete. Chci říct,” pokusila se trochu zmírnit napětí, když si uvědomila, že její tón je až příliš agresivně nepřátelský, „že mi není nic po tom, co jste… kdy sem přijdete.”

Jelikož si už předem v duchu zkoušela bezpočet uklidňujících a velkorysých odpovědí na Strikovy předpokládané omluvy za opilecké chování před osmačtyřiceti hodinami, měla nyní pocit, že v jeho přístupu není ani špetka studu nebo výčitek svědomí.

Strike se zabýval konvicí a hrníčky a za pár minut vedle ní postavil horký čaj.

„Říkala jsem, že ne…”

„Mohla byste nechat chvilku stranou ten důležitý dokument, když vám potřebuju něco důležitého říct?”

Uložila zprávu několika údery do kláves, otočila se tváří k němu a založila si paže před tělem. Strike se posadil na starou pohovku.

„Chtěl jsem se vám omluvit za ten předvčerejší večer.”

„To není potřeba,” řekla přiškrceným, napjatým hlasem.

„Ale ano, je. Já si moc nepamatuju, co všechno jsem prováděl. Doufám, že jsem nebyl hnusný.”

„To jste nebyl.”

„Asi jste už pochopila jádro problému. Moje bývalá snoubenka se právě zasnoubila s dávným milencem. Trvalo jí to tři týdny od rozchodu se mnou a už má na prstě zase jiný prstýnek. Ale to je jenom takový slovní obrat, já jí ve skutečnosti nikdy žádný prstýnek nekoupil; nikdy jsem na něj neměl peníze.”

Z jeho tónu Robin pochopila, že k žádnému usmíření nedošlo; kde ale v tom případě strávil dnešní noc? Spustila ruce a bezmyšlenkovitě zvedla čaj.

„Neměla jste za povinnost mě hledat a najít mě v tom stavu, ale pravděpodobně jste mě zachránila před pádem do nějakého výkopu nebo před tím, abych někomu rozbil hubu, a za to vám moc děkuju.”

„V pohodě,” řekla Robin.

„Jo, a taky díky za alka-seltzer,” řekl Strike.

„Pomohlo?” zeptala se Robin prkenně.

„Málem jsem to tady všechno pozvracel,” řekl Strike a něžně praštil pěstí do prosezené pohovky, „ale jakmile to začalo působit, pomohlo mi to strašně moc.”

Robin se zasmála a Strike si vzpomněl, poprvé za celou tu dobu, na vzkaz, který mu prostrčila pode dveřmi, když spal, i na výmluvu, kterou uvedla pro svou taktní nepřítomnost.

„Tak dobře, teď se těším, že si poslechnu, jak jste si včera vedla,” lhal. „Nenechávejte mě v napětí.”

Robin rozkvetla jako leknín.

„Právě jsem to sepisovala.”

„Tak si to napřed poslechněme a do spisu to můžete napsat později,” řekl Strike a v duchu si poznamenal, že nebude problém to v případě potřeby ze spisu vyhodit, kdyby to bylo k ničemu.

„Tak fajn,” řekla Robin, zároveň vzrušená i nervózní. „No, jak jsem vám psala, viděla jsem, že se chcete podívat na profesora Agyemana a na hotel Malmaison v Oxfordu.”

Strike přikývl, vděčný za tu připomínku, protože si už nebyl schopný vzpomenout na takové podrobnosti z Robinina vzkazu, který četl v nejhorší fázi své příšerné kocoviny.

„Takže,” pokračovala Robin trochu zadýchaně, „ze všeho nejdřív jsem šla na Russell Square do SOAS: Školy orientálních a afrických studií. Tak jste to asi myslel, ne?” dodala. „Podívala jsem se na mapu: je to kousek pěšky od Britského muzea. Tak byly ty poznámky míněny?” Strike opět přikývl.

„No, šla jsem tam a předstírala, že píšu dizertaci o africké politice a že bych potřebovala nějaké informace o profesoru Agyemanovi. Nakonec mě poslali k jedné tajemnici na katedře politických věd, která mi opravdu hodně pomohla, vlastně s ním kdysi pracovala a poskytla mi o něm spoustu užitečných informací včetně bibliografie a krátkého životopisu. Studoval na SOAS.”

„Opravdu?”

„Ano,” potvrdila Robin. „A mám jeho fotku.”

Ze zápisníku vytáhla fotokopii a podala ji přes stůl Strikovi.

Uviděl černocha s protáhlým obličejem a s vystouplými lícními kostmi; na ježka ostříhané šedivé vlasy, vousy a brýle se zlatými obroučkami zastrčenými za příliš velkýma ušima. Dlouho na ni beze slova zíral, a když konečně promluvil, vypadlo z něho pouze:

„Kristepane.”

Robin čekala, radostí bez sebe. „Kristepane,” opakoval Strike. „Kdy umřel?”

„Před pěti lety. Tajemnice o tom nechtěla moc mluvit. Říkala, že to byl nesmírně chytrý a taky strašně hodný, laskavý člověk. Přesvědčený křesťan.”

„Měl rodinu?”

„Ano. Zanechal po sobě vdovu a syna.”

„Syna,” opakoval Strike.

„Ano,” řekla Robin. „Slouží v armádě.”

„V armádě,” odtušil Strike jako její věrná, unylá ozvěna. „Neříkejte.” „Je v Afghánistánu.”

Strike vstal a začal přecházet po místnosti, obrázek profesora Josiaha Agyemana v ruce.

„Pluk asi nemáte, že ne? Ne že by na tom záleželo. Můžu si to najít,” dodal.

„Ptala jsem se na to,” řekla Robin a dívala se do svých poznámek, „ale úplně to nechápu, existuje snad regiment, který by se jmenoval ženisté nebo tak ně…”

„To je technický prapor,” řekl Strike. „To můžu všecko zkontrolovat.”

Zastavil se u Robinina pracovního stolu a znovu se zahleděl do tváře profesora Josiaha Agyemana.

„Byl původem z Ghany,” řekla. „Ale rodina žila až do jeho smrti v Clerkenwellu.”

Strike jí vrátil fotografii.

„Neztraťte to. To jste si vedla sakra výborně, Robin.”

„To ještě není všechno,” řekla a celá zčervenala vzrušením, přičemž se úporně snažila neusmívat. „Odpoledne jsem se vydala vlakem do Oxfordu, do hotelu Malmaison. Víte, že ten hotel přestavěli ze starého vězení?”

„Opravdu?” odtušil Strike a opět se usadil na pohovce.

„Ano. Vlastně je docela pěkný. Řekla jsem si, že se budu vydávat za Alison a že budu chtít zkontrolovat, jestli tam Tom Landry náhodou něco nenechal nebo něco.”

Strike usrkl čaj a pomyslel si, jak vysoce je asi nepravděpodobné, že by se sekretářka osobně vydala zjišťovat něco takového tři měsíce po konferenci.

„No ale to byla chyba.”

„Opravdu?” řekl opatrně neutrálním tónem.

„Ano, protože Alison sedmého sama jela do Malmaisonu a snažila se tam Tonyho Landryho najít. Bylo to neuvěřitelně trapné, protože jedna z dívek na recepci tam ten den byla a pamatovala se na ni.”

Strike odtáhl hrníček od úst.

„Tak to je ale skutečně velice zajímavé,” řekl.

„Já vím,” pravila Robin vzrušeně. „Takže jsem musela přemýšlet fakt rychle.”

„Řekla jste jim, že se jmenujete Annabel?”

„Ne,” řekla a krátce se zasmála. „Řekla jsem, že tedy dobře, že jim povím pravdu a že jsem jeho přítelkyně. A trochu jsem se rozplakala.” „Vy jste plakala?”

„Ono to vlastně nebylo tak těžké,” řekla Robin překvapeně. „Prostě jsem se dostala do role. Řekla jsem, že se bojím, že má někoho bokem.”

„Snad ne Alison? Jestli ji viděli, tak by nemohli uvěřit, že…”

„Ne, ale řekla jsem, že si myslím, že ve skutečnosti v hotelu vůbec nebyl. V každém případě jsem tam ztropila menší scénu a ta dívka, co mluvila s Alison, si mě vzala stranou a snažila se mě utišit; řekla, že oni nemohou bez dobrého důvodu poskytovat informace o ubytovaných hostech, že mají svůj kodex a bla bla bla. znáte to. Ale jen abych přestala brečet, mi nakonec řekla, že se ubytoval šestého večer a odhlásil osmého ráno. Když se odhlašoval, udělal poprask kolem toho, že mu dali špatné noviny, proto si ho zapamatovala. Takže tam určitě byl. Dokonce jsem se jí vyptávala, rozumíte, malinko jako hysterka, jak může vědět, že to byl opravdu on, a ona mi ho dokonale popsala. Já vím, jak vypadá,” dodala, než se Strike stačil zeptat. „Vyhledala jsem si ho, než jsem tam jela. Jeho fotka je na stránkách firmy Landry, May, Patterson.”

„Vy jste geniální,” řekl Strike, „a tohle je sakra podezřelé. Co vám řekla o Alison?”

„Jenom to, že tam přijela a chtěla se s ním vidět, ale on tam nebyl. Ale potvrdili jí, že se tam ubytoval. A ona potom odjela.”

„Tak to je hodně divný. Měla přece vědět, že je na konferenci. Proč nešla rovnou tam?”

„To nevím.”

„Neřekla vám ta vstřícná ženská v hotelu, že by ho viděla i někdy jindy než při ubytování a při odhlašování?”

„Ne,” odpověděla Robin. „Ale víme, že na konferenci byl, ne? To jsem přece kontrolovala, pamatujete?”

„Víme, že se podepsal na prezenční listinu a pravděpodobně si vyzvedl visačku se jménem. A potom jel zpátky do Chelsea navštívit sestru, lady Bristowovou. Proč?”

„No… byla přece nemocná.”

„Opravdu? Právě podstoupila operaci, která ji měla údajně vyléčit.” „Hysterektomii,” řekla Robin. „Nemyslím si, že se člověk po takovém zákroku cítí zrovna báječně.”

„Takže tu máme muže, který nechová svou sestru nijak zvlášť v lásce, to mi potvrdil vlastními slovy -, který věří, že právě prodělala operaci, jež jí zachránila život, a který ví, že má k ruce ještě dvě své děti. Proč ta naléhavá potřeba se s ní vidět?”

„No,” odtušila Robin, už s menší sebejistotou, „řekla bych, že. právě se přece vrátila z nemocnice.”

„O čemž pravděpodobně věděl už předtím, než odjel do Oxfordu. Proč tedy nezůstal v Londýně a nenavštívil ji, když to cítil tak naléhavě, a neodjel pak v klidu na odpolední jednání na konferenci? Proč jezdit skoro sto kilometrů autem, zůstat přes noc v tom luxusním vězení, jít na konferenci, zapsat se na prezenční listinu a pak se stejně vrátit do Londýna?”

„Třeba mu někdo zatelefonoval, že se lady Bristowové přitížilo, to by se přece mohlo stát, ne? Mohl mu třeba zavolat John Bristow a požádat ho, aby přijel.”

„Bristow se nikdy nezmínil o tom, že by žádal strýce, aby se u jeho matky zastavil. Já bych řekl, že v té době nebyli příliš zadobře. O té Landryho návštěvě oba hovoří dost vyhýbavě. Ani jeden z nich o tom nemluví rád.”

Strike vstal a začal přecházet sem a tam, přičemž trochu kulhal, ale bolest v noze si téměř neuvědomoval.

„Ne, ne,” řekl, „že Bristow požádal o návštěvu svou sestru, která podle všech dostupných vyjádření byla miláček jeho matky, to dává smysl. Ale že by o totéž požádal matčina bratra, který byl mimo město a v žádném případě si na matku tolik nepotrpěl, aby kvůli ní takhle bláznivě jezdil sem a tam. tady něco smrdí. A teď ještě zjistíme, že Alison jela hledat Landryho do hotelu v Oxfordu. Byl normální pracovní den. Kontrolovala ho sama od sebe, nebo ji tam někdo poslal?”

Zazvonil telefon. Robin zvedla sluchátko. Ke Strikovu překvapení okamžitě přešla do velice afektovaného australského přízvuku.

„Je mi líto, ale není tady… Ne… Ne… Nevím, kde by mohla být… Nee… Já se jmenuju Annabel.”

Strike se tiše smál. Robin po něm vrhla předstíraně sklíčený pohled. Po necelé minutě dušené australštiny zavěsila.

„Rychlá řešení,” řekla.

„Zdá se, že znám spoustu Annabel. Tahle zněla spíš jihoafricky než australsky.”

„A já si teď chci poslechnout, co jste dělal včera vy,” řekla Robin, která už dál nedokázala udržet na uzdě svou zvědavost. „Setkal jste se s Bryony Radfordovou a Ciarou Porterovou?”

Strike jí pověděl o všem, co zažil, vynechal pouze pokračování noci po exkurzi do bytu Evana Duffielda. Obzvlášť zdůraznil, jak Bryony Radfordová trvala na tom, že omylem vyslechla vzkazy v telefonní schránce Ursuly Mayové jenom kvůli své dyslexii; taky ji upozornil na opakované tvrzení Ciary Porterové, že jí Lula řekla, že všechno odkáže svému bratrovi, na rozmrzelost Evana Duffielda nad tím, že se Lula dívala v Uzi pořád na hodinky, a na výhrůžný e-mail, který Tansy Bestiguiová poslala svému odloučenému manželovi.

„Takže kde byla Tansy?” zeptala se Robin, která poslouchala každé slovo Strikova vyprávění s napjatou pozorností. „Kdybychom tak tohle dokázali zjistit.”

„Ale já si jsem docela jistý, že vím, kde byla,” řekl Strike. „Jde jen o to, jak ji přimět, aby to přiznala, když by ji to mohlo připravit o několikamilionové urovnání s Freddiem, takže to asi bude poněkud obtížné. Když se ale znovu podíváte na ty policejní fotografie, určitě na to přijdete sama.”

„Ale.”

„Podívejte se na ty fotky, na kterých je průčelí domu ráno, kdy Lula umřela, a potom se zamyslete nad tím, jak to tam vypadalo, když jsme tam byli my. To bude dobrý detektivní trénink.”

Robin zakusila mohutnou vlnu vzrušení a štěstí, kterou okamžitě zchladilo svíravé bodnutí lítosti, protože ona už brzo odejde na personální oddělení.

„Musím se převléct,” řekl Strike a vstal. „Zkusíte mi, prosím, ještě jednou sehnat Freddieho Bestiguiho?”

Zmizel ve své kanceláři, zavřel za sebou dveře a oblek nosící štěstí (domníval se, že by mu tak teď mohl začít říkat) vyměnil za starou pohodlnou košili a trochu volnější kalhoty. Když cestou na záchod míjel Robinin pracovní stůl, telefonovala a měla výraz nezaujaté pozornosti naznačující, že čeká na spojení. Strike si nad popraskaným umyvadélkem vyčistil zuby a uvědomil si, o kolik jednodušší teď bude mít život s Robin, když mlčky přiznal, že bydlí v kanceláři. Vrátil se a našel ji podrážděnou, už netelefonovala.

„Já myslím, že se už ani neobtěžují zaznamenávat si moje vzkazy,” řekla Strikovi. „Říkají jenom, že je v Pinewood Studios a že ho nemohou rušit.”

„No tak aspoň víme, že se vrátil do země,” odpověděl Strike.

Vytáhl z kartotéky průběžnou zprávu, posadil se zpátky na pohovku a mlčky začal do spisu doplňovat poznámky ze svých včerejších rozhovorů. Robin ho koutkem oka sledovala, fascinovala ji pedantská pečlivost, s jakou Strike sestavoval svá zjištění do tabulek, jak přesně zaznamenával, kde a od koho získal sebenepatrnější informaci.

„Předpokládám správně,” zeptala se po dlouhém mlčení, během něhož svůj čas dělila mezi tajné pozorování pracujícího Strika a zkoumání fotografie čelní fasády domu čísla osmnáct v Kentigern Gardens na Google Earth, „že musíte být takhle pečlivý, abyste náhodou na něco nezapomněl?”

„Nejde jenom o to,” odpověděl Strike, který psal dál, aniž vzhlédl. „Taky člověk nesmí dát do ruky argumenty obhajobě.”

Mluvil tak klidně a uvážlivě, že Robin nad významem jeho slov chvíli váhala pro případ, že by mohla něčemu špatně porozumět.

„To myslíte jako… obecně?” vypravila ze sebe nakonec. „Z principu?”

„Ne,” řekl Strike a dál pokračoval v zápisu. „Myslím to tak, že zvlášť v tomto případě nechci připustit, aby obhájce toho člověka, který zavraždil Lulu Landryovou, u soudu vysekal, protože by dokázal, že do sebe všechno řádně nezapadá, a tudíž by mohl zpochybnit moji hodnověrnost jako svědka.”

Strike se opět předváděl a dobře to věděl; nedokázal si ale pomoct. Vezl se, jak si to pro sebe formuloval, na vysoké vlně. Někdo by možná považoval za nevkusné, že nachází zábavu a povyražení ve vyšetřování vraždy, ale on nacházel humor i na těch nejtemnějších místech.

„Nemohla byste skočit pro pár sendvičů, Robin? Buďte tak hodná,” dodal, jen aby se mohl pokochat jejím uspokojivě užaslým výrazem.

Během její nepřítomnosti dopsal své poznámky a zrovna se chystal zatelefonovat dávnému kolegovi z Německa, když Robin vtrhla dovnitř s dvěma krabičkami sendvičů a výtiskem novin.

„Na první stránce ve Standardu je vaše fotka,” vyhrkla udýchaně.

„Cože?”

Byla to fotografie Ciary vstupující za Duffieldem do jeho bytu. Ciara vypadala úchvatně; Strike se na půl vteřiny přenesl zpátky do chvíle v půl třetí ráno, kdy ležela, bělostná a nahá, pod ním, dlouhé hedvábné vlasy rozhozené na polštáři jako mořská panna, a sténala a vzdychala.

Strike začal opět vnímat: byl na fotografii z půlky odříznutý; jedna paže zvednutá, aby si udržel fotografa od těla.

„To je v pořádku,” řekl Robin, pokrčil rameny a vrátil jí noviny. „Myslejí si, že jsem jejich gorila.”

„Píše se tady,” řekla Robin, když otočila na vnitřní stranu novin, „že odešla od Duffielda se svým tělesným strážcem ve dvě hodiny.”

„No tak vidíte.”

Robin na něho upřeně zírala. Jeho vyprávění o nočním dění končilo jeho společným pobytem s Duffieldem a Ciarou v Duffieldově bytě. Byla tak zaujatá střípky různých důkazů, které jí předkládal, že si naprosto přestala lámat hlavu s tím, kde spal. Předpokládala, že odešel a nechal modelku s hercem v bytě.

Do kanceláře přišel v obleku, který měl na fotografii.

Otočila se k němu zády a přečetla si článek na druhé straně. Vyplývalo z něho zcela zřetelně, že Ciara s Duffieldem si užívali milostné dostaveníčko, zatímco údajný bodyguard čekal v hale.

„Vypadá tak senzačně i ve skutečnosti?” zeptala se Robin s nepřesvědčivou nenuceností, když složila Standard a hodila ho na stůl.

„Jo, to vypadá,” řekl Strike a přemýšlel, jestli se mu to jen zdá, že ta tři slova zněla jako vychloubání. „Chcete se sýrem a se zeleninou, nebo s vajíčkem a majonézou?”

Robin si vybrala naslepo a vrátila se do svého křesla, aby se najedla. Nová hypotéza o Strikově nočním pobytu zastínila dokonce i její vzrušení nad vývojem případu. Bude pro ni těžké sladit představu romantika stiženého životní pohromou se skutečností, že se právě (zdálo se jí to neuvěřitelné, ale přesto dobře uslyšela jeho ubohý pokus skrýt vlastní pýchu) vyspal topmodelkou.

Znovu se rozezněl telefon. Strike s plnou pusou chleba se sýrem zvedl ruku, aby Robin zarazil, polkl a zvedl sluchátko sám. „Cormoran Strike.” „Striku, tady je Wardle.” „Zdravím, Wardle, jak se máte?”

„Popravdě řečeno, zrovna teď ne moc dobře. Právě jsme z Temže vylovili mrtvolu, která u sebe měla vaši vizitku. A tak si říkáme, co byste nám k tomu mohl povědět.”

10

Byl to první taxík, který si Strike podle svého názoru spravedlivě dopřál od chvíle, kdy si odstěhoval své věci z Charlottina bytu. Sledoval taxametr s odtažitým zájmem a taxík mířil do Wappingu. Taxikář považoval za svou povinnost seznámit ho s tím, proč je Gordon Brown ostudný ubožák. Strike seděl celou cestu mlčky.

Nebude to první márnice, kterou Strike navštíví, a zdaleka ne první mrtvola, kterou uvidí. Stal se už téměř imunním vůči otevřeným ranám po kulkách; viděl těla roztrhaná, rozcupovaná na kousky, s odhalenými vnitřnostmi jako v řeznictví: všechno lesklé a krvavé. Strike nikdy nebyl fajnovka; dokonce i pohled na ty nejzohavenější mrtvoly, studené a bílé v mrazicích boxech, mu připadal normální, standardní pro člověka s jeho povoláním. Do jeho snů se opakovaně vracely jen mrtvoly, které viděl přímo v životě a v akci, nezpracované a nechráněné byrokratickými procedurami. Jeho matka v pohřební síni ve svých oblíbených dlouhých šatech s rukávy do zvonu, vychrtlá, ale mladá, bez viditelných stop po vpichování jehly. Seržant Gary Topley ležící v prachu afghánské cesty pokropené krví a s neporaněnou tváří, ale bez těla pod horními žebry. Když tam Strike ležel v rozpáleném prachu, snažil se nedívat na Garyho prázdný obličej, bál se pohlédnout dolů a zjistit, kolik těla chybí jemu. ale propadl se natolik rychle do chřtánu bezvědomí, že to zjistil, až když se probral v polní nemocnici.

V malé předsíni márnice visela na holé cihlové stěně impresionistická reprodukce. Strike na ní spočinul pohledem a přemýšlel, kde už ten obraz viděl, až si konečně vzpomněl, že visí nad krbem u Lucy a Grega.

„Pane Striku?” oslovil ho šedovlasý zřízenec, který vykoukl zpoza dveří v bílém plášti a latexových rukavicích. „Pojďte dál.”

Téměř vždycky to bývali veselí, příjemní muži, tihle správci mrtvol. Strike šel za ním do mrazivé záře rozlehlé místnosti bez oken, podél jejíž pravé stěny se táhla řada ocelových dveří mrazicích boxů. Mírně se svažující dlážděná podlaha klesala k odvodnímu kanálku vedoucímu středem sálu; světlo bylo oslňující. Od tvrdých lesklých povrchů se odrážel každý zvuk, takže to působilo dojmem, jako by do místnosti vpochodovala menší skupinka lidí.

Před jedním mrazicím boxem stál připravený kovový vozík a vedle něho postávali dva důstojníci z kriminálky, Wardle a Carver. Ten první Strika pozdravil pokývnutím a zamumlal nějaká slova na přivítanou; druhý, tělnatý muž se skvrnami v obličeji a s lupy na ramenou obleku, jen cosi zavrčel.

Zřízenec zatáhl za silnou kovovou páku na dveřích mrazáku. Objevila se temena tří anonymních hlav, naskládaná jedno nad druhým, každé zahalené bílým plátnem, zplihlým a prořídlým od častého praní. Zřízenec zkontroloval visačku přišpendlenou k látce zakrývající prostřední hlavu; nebylo na ní jméno, pouze rukou naškrábané včerejší datum. S nacvičenou rutinou tělo stáhl z pojízdného lehátka na připravený vozík. Strike si všiml, že Carver o krok ustoupil a poskytl tak zřízenci větší prostor, aby mohl s vozíkem vyjet od dveří mrazáku. Stále přitom pohyboval čelistí, jako by žvýkal. Zbylé mrtvoly s dutým bouchnutím zmizely z očí.

„Nebudeme se obtěžovat s inspekční místností, když tady nikdo jiný není,” prohlásil zřízenec úsečně. „Nejlepší světlo je uprostřed,” dodal, zajel s vozíkem vedle středového odtokového kanálku a odtáhl prostěradlo.

Odhalilo se tělo Rochelle Onifadeové, opuchlé a roztažené do stran, z její tváře navždy zmizela podezíravost a nahradil ji jakýsi prázdný údiv. Z Wardlova stručného popisu v telefonu Strike dopředu věděl, koho uvidí, až se prostěradlo stáhne, ale děsivá zranitelnost mrtvé ženy ho znovu naplno zasáhla, když se díval na její tělo, mnohem menší, než když seděla naproti němu, hltala hranolky a tajila informace.

Strike policistům oznámil její jméno, odhláskoval je, aby je mohli zřízenec i Wardle správně přepsat, jeden na visačku a druhý do zápisníku; rovněž jim poskytl jedinou adresu, kterou ve spojení s ní znal: ubytovna svatého Erasma pro bezdomovce v Hammersmithu.

„Kdo ji našel?”

„Říční policie ji vylovila včera pozdě v noci,” řekl Carver. Promluvil za celou dobu vůbec poprvé. V hlase s výrazným přízvukem z jižního Londýna se ozýval spodní tón nepřátelství. „Mrtvoly většinou vyplavou tak po třech týdnech, ne?” dodal a poznámku, spíš tvrzení než otázku, směřoval ke zřízenci, který si tlumeně, opatrně odkašlal.

„To se považuje za obvyklý průměr, ale vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se v tomto případě ukázalo, že je to míň. Jsou zde jisté indikace.”

„Jo, dobře, to všechno nám řekne patolog,” odtušil Carver přezíravě.

„Nemůže to být tři týdny,” řekl Strike a zřízenec se na něho lehce usmál s vděkem za projevenou solidaritu.

„Proč ne?” obořil se na něho Carver.

„Protože od včerejška přede dvěma týdny jsem jí koupil hamburger s hranolky.”

„Aha,” odtušil zřízenec a kývl přes mrtvolu na Strika. „Právě jsem se chystal říct, že vzplývavost mrtvého těla může uspíšit zvýšená konzumace uhlovodanů krátce před smrtí. Mrtvola víc opuchne.”

„Tehdy jste jí dal svou vizitku?” zeptal se Strika Wardle.

„Jo. Překvapuje mě, že je ještě čitelná.”

„Měla ji v plastovém obalu spolu s Oyster card v zadní kapse džínů. Pouzdro ji ochránilo.” „Co měla na sobě?”

„Mohutný kabát z umělé růžové kožešiny. Jako by stáhli z kůže nějakýho plyšáka. Džíny a sportovní boty.”

„Přesně v tomhle byla oblečená, když jsem jí kupoval ten burger.”

„V tom případě by nám obsah žaludku měl dát přesnou.” spustil zřízenec.

„Nevíte, jestli neměla nějaký příbuzný?” zeptal se Carver Strika. „Má tetu v Kilburnu. Ale nevím, jak se jmenuje.”

Zpoza téměř zavřených víček prosvítaly Rochelliny lesknoucí se oční bulvy; měly v sobě charakteristický třpyt utonulých. V záhybech nosních dírek se nacházely stopy krvavé pěny.

„Jak vypadají její ruce?” zeptal se Strike zřízence, protože Rochelle byla odhalená pouze po ňadra.

„Na nějaký ruce se vykašlete,” vyštěkl Carver. „Tady jsme skončili, díky,” obrátil se hlasitě ke zřízenci a jeho hlas se ozvěnou odrážel místností. Potom dodal ke Strikovi: „S vámi bychom si potřebovali promluvit. Venku čeká auto.”

Pomáhal policii s vyšetřováním. Strike si vzpomínal, jak to vyjádření zaslechl jako malý kluk ve zprávách. Jeho matka dávala tohle jeho rané zaujetí odjakživa za vinu svému bratru Tedovi, vysloužilému příslušníku vojenské policie a studnici (pro Strika) vzrušujících příběhů plných cestování, záhad a dobrodružství. Pomáhat policii s vyšetřováním: jako pětiletý si pod tím výrazem Strike představoval ušlechtilého a nestranného občana, který dobrovolně věnuje svůj čas a energii, aby podporoval práci policie, jež ho vybaví lupou a pendrekem a umožní mu operovat pod rouškou fascinující anonymity.

A taková byla realita: malá vyšetřovací místnost s kelímkem kávy z automatu, kterou mu přinesl Wardle, jehož přístup ke Strikovi postrádal animozitu, která Carverovi prskala ze všech pórů, ale na druhou stranu už v něm nenacházel ani někdejší sympatie. Strike měl podezření, že Wardlův nadřízený neví v plné šíři, k jaké výměně informací mezi nimi došlo.

Na malém černém tácku na poškrábané desce stolu leželo v drobných sedmnáct pencí, jeden patentní klíč a síťová průkazka na londýnskou dopravu v plastovém pouzdře; Strikova vizitka byla vybledlá a zkrabatělá, ale stále čitelná.

„A co její kabelka?” zeptal se Strike Carvera, který seděl na druhé straně stolu, zatímco Wardle se opíral o kartotéku v rohu. „Sedá. Laciná, vypadala jako z umělé kůže. Ta se asi neobjevila, co?”

„Pravděpodobně si ji nechala v tom svém squatu nebo kde to sakra bydlela,” odtušil Carver. „Sebevrazi se většinou nebalí na cestu, když jdou skočit z mostu.”

„Já si nemyslím, že skočila,” řekl Strike.

„Ale? Vážně?”

„Proto jsem chtěl vidět její ruce. Nesnášela vodu na obličeji, řekla mi to. Když lidé bojují ve vodě o život, postavení jejich rukou…”

„No, je hezké slyšet od vás odborný názor,” skočil mu do řeči Carver s ledovou ironií v hlase. „Já vás přece znám a vím, co jste zač, pane Striku.”

Opřel se na židli a založil si ruce za hlavou, čímž odhalil zaschlé skvrny od potu na košili v podpaží. Přes stůl zavanul ostrý, nakyslý, cibulový tělesný pach.

„Je to bývalý vyšetřovatel vojenské policie,” prohodil Wardle od kartotéky.

„To vím,” vyštěkl Carver a zvedl huňaté obočí tečkované lupy. „Už jsem slyšel od Anstise všechno o té zatracené noze i o medaili za záchranu života. Docela barvitej životopis.”

Carver sundal ruce dolů, naklonil se nad stůl a propletl si prsty rukou namísto za hlavou na jeho desce. Světlo zářivek příliš nepřidávalo na kráse jeho pleti lančmítové barvy ani fialovým pytlům pod očima, v nichž se zračila tvrdost.

„Vím, kdo je váš táta a vůbec.”

Strike se poškrábal na neoholené bradě a čekal.

„Vy byste asi byl rád stejně bohatej a slavnej jako papínek, co? O tom to všechno je, nemám pravdu?”

Carver měl zářivě modré, krví podlité oči, které si Strike odjakživa (minimálně od chvíle, kdy se s přesně takovýma očima setkal u jednoho majora od paragánů, kterého posléze degradovali za vážné ublížení na zdraví) spojoval s cholerickou, agresivní povahou.

„Rochelle neskočila. Stejně jako neskočila Lula Landryová.”

„Blbost,” zařval Carver. „Mluvíte s dvěma chlapama, kteří prokázali, že Landryová skočila. Prošli jsme hergot všechno do posledního důkazu, všechno jsme pročesali setsakra hustým hřebenem. Já vím, o co vám jde. Dojíte toho blbce Bristowa, snažíte se z něho vyždímat co nejvíc. Proč se na mě kurva tak křeníte?”

„Přemýšlím, za jakýho blbce asi budete vy, až tenhle rozhovor vyjde v novinách.”

„Neopovažujte se mně kurva vyhrožovat novinama, tupče.”

Carverův plochý, široký obličej získal přísnou zaťatost; oslnivě modré oči živě zářily v brunátné tváři.

„Dostal jste se do pořádný šlamastyky, kamaráde, z který vás nevyseká ani slavnej taťka, ani dřevěná noha, ani válečný hrdinství. Jak můžeme vědět, že jste tu ubohou chudinku nevyděsil tak, že šla skočit z mostu? Byla duševně nemocná, ne? Jak můžeme vědět, že jste v ní nevzbudil pocit, že provedla něco špatnýho? Byl jste poslední člověk, kterej ji viděl naživu, kamaráde. Já bych moc nerad seděl na tom místě, co teď sedíte vy.”

„Rochelle přešla Grantley Road a odešla na opačnou stranu ulice stejně živá, jako jste teď vy. Určitě najdete někoho, kdo ji viděl poté, co jsme se rozešli. Na ten kabát nemůže nikdo zapomenout.”

Wardle se odlepil od kartotéky, přitáhl si ke stolu umělohmotnou židli a přisedl si k nim.

„Tak se na to tedy podívejme,” řekl Strikovi. „Povězte nám tu svou teorii.”

„Vydírala vraha Luly Landryové.”

„Jděte se bodnout,” vyštěkl Carver a Wardle hvízdl s mírně teatrálním pobavením.

„V ten den, kdy umřela,” pokračoval Strike, „se Landryová setkala s Rochelle na patnáct minut v obchodě v Notting Hillu. Hned Rochelle zatáhla do zkušební kabinky, odkud telefonovala někomu, koho prosila, aby ji v časných ranních hodinách navštívil u ní doma. Telefonát zaslechla prodavačka z obchodu, která byla v sousední kabince; dělí je pouze závěs. Ta dívka se jmenuje Mel, má červené vlasy a tetování.”

„Lidi nakecají spoustu nesmyslů, když jde o celebritu,” řekl Carver.

„Kdyby Landryová někomu z té kabinky telefonovala,” řekl Wardle, „byl by to Duffield nebo její strýc. Podle výpisu z jejího telefonu to byli jediní dva lidé, jimž se celé odpoledne snažila dovolat.”

„Proč asi chtěla při tom telefonátu u sebe Rochelle?” zeptal se Strike. „Proč zatáhla kamarádku s sebou do kabinky?”

„To ženské dělají,” řekl Carver. „Ony stádně i močí.”

„Používejte sakra trochu mozek: telefonovala přece z Rochellina mobilu,” prohlásil Strike podrážděně. „Všechny kolem sebe si testovala, aby zjistila, kdo na ni donáší novinám. Rochelle byla jediná, která uměla držet jazyk za zuby. Potvrdila si, že té holce může věřit, koupila jí mobil, zaregistrovala ho na Rochellino jméno, ale postarala se o veškerý platby. Svůj vlastní telefon měla napíchnutý, ne? Začínala být paranoidní, že ji odposlouchávají a že na ni donášejí, a tak koupila nokii, kterou zaregistrovala na cizí jméno, aby si pro případ potřeby zajistila zcela bezpečný prostředek komunikace.

Připouštím, že to úplně nevylučuje jejího strýce ani Duffielda, protože volání z jiného čísla mohl být dohodnutý signál. Nebo mohla Rochellino číslo použít pro volání někomu jinému; někomu, koho nechtěla prozradit novinám. Já číslo Rochellina mobilu mám. Zjistěte, kterému operátorovi patří, a všechno si to budete moct zkontrolovat. Přístroj sám byla růžová nokia v obalu s krystalky, tu ale nenajdete.”

„Jo, protože ta je na dně Temže,” řekl Wardle.

„Tam samozřejmě není,” řekl Strike. „Má ji vrah. Musel ji z ní pochopitelně dostat, než ji hodil do řeky.”

„Neserte s tím!” poškleboval se Carver a Wardle, který proti svému přesvědčení přece jen projevoval jistý zájem, zavrtěl hlavou.

„Proč by jinak Landryová chtěla mít u sebe Rochelle, když telefonovala?” opakoval Strike. „Proč by nezavolala z auta? Proč Rochelle, bezdomovkyně a doslova bez prostředků, nikdy neprodala na Landryovou nic novinám? Za to by jí zaplatili pořádnej balík. Proč toho tedy nevyužila, když už byla Landryová stejně mrtvá a už by jí to nijak neublížilo?”

„Ze slušnosti?” navrhl Wardle.

„Jo, to je jedna možnost,” řekl Strike. „Tou druhou je, že si líp vydělávala vydíráním vraha.” „Kecy!” zaúpěl Carver.

„Jo? Ten plyšáckej kabát, který měla na sobě, stál jeden a půl tácu.” Nastalo krátké ticho.

„To jí ho asi dala Landryová,” řekl Wardle.

„Kdyby tomu tak bylo, muselo by se jí podařit koupit něco, co v lednu ještě vůbec nebylo v obchodech.”

„Landryová byla modelka, měla v tom světě svoje kontakty, do prdele práce,” vyštěkl Carver, jako by vyprovokoval sám sebe.

„Proč,” pokračoval Strike, opřel se o předloktí a ponořil se do oblaku nepříjemného tělesného pachu, který obklopoval Carvera, „se Lula Landryová zdržovala, aby se v tom obchodě zastavila jen na čtvrt hodiny?”

„Pospíchala.”

„Ale proč tam vůbec jela?” „Nechtěla tu holku zklamat.”

„Přinutila Rochelle přijít tam přes půlku města, holku bez domova a bez peněz, holku, kterou většinou vozila domů autem s řidičem -, jen aby ji zatáhla do zkušební kabinky a o patnáct minut později odešla a nechala ji zase jít domů samotnou.”

„Byla to rozmazlená mrcha.”

„Kdyby to tak bylo, proč by tam vůbec jezdila? Jedině proto, že jí to stálo za to, že pro to měla vlastní důvody. A jestli to rozmazlená mrcha nebyla, musela se nacházet v citovém rozpoložení, které ji přinutilo jednat jinak, než se obvykle chovala. Existuje svědek, který tvrdí, že Lula někoho v telefonu prosila, aby ji přišel navštívit do jejího bytu někdy po jedné hodině v noci. A pak je tu také onen kus modrého papíru, který u sebe měla, když šla do Vashti, a který podle všeho od té doby nikdo neviděl. Co s ním udělala? Proč ho psala na zadním sedadle auta, než se setkala s Rochelle?”

„Mohl to být třeba.” začal Wardle.

„To do prdele nebyl žádnej nákupní seznam,” zasténal Strike a praštil do stolu, „a nikdo nepíše sebevražednej vzkaz na rozloučenou osm hodin dopředu, aby si pak šel zatančit. Ona přece sakra psala závěť, copak to nechápete? Vzala ji s sebou do Vashti, aby měla Rochelle za svědka.”

„Kecy!” přerušil ho znovu Carver, ale Strike ho ignoroval a obracel se jen na Wardla.

„… což souhlasí i s tím, že Ciaře Porterové řekla, že všechno odkáže bratrovi, ne? Prostě to jenom zákonně stvrdila. To měla v úmyslu.”

„Proč by tak najednou psala závěť?”

Strike zaváhal a opřel se do židle. Carver se na něho jízlivě usmál. „Došla představivost?”

Strike si zhluboka povzdechl. Nepříjemná noc plná alkoholem nasáklého bezvědomí a potom ta plná příjemných rozkoší; za celých dvanáct hodin jen půlka sendviče se sýrem a nakládanou zeleninou: cítil se vyčerpaný, prázdný.

„Kdybych měl nezvratný důkaz, tak bych vám ho předložil.”

„Pravděpodobnost, že se lidi, kteří mají sklony k sebevraždě, skutečně zabijí, se postupně zvyšují, to jste nevěděl? Tahle Raquelle byla maniodepresivní. Měla špatnej den, vzpomněla si, jak skončila její kamarádka, a tak podobným způsobem skočila. Což nás přivádí okamžitě zpátky k vám, kamaráde, protože pronásledujete lidi a stahujete je…”

„… do propasti, jo,” odtušil Strike. „To lidi často říkají. Ale za daných okolností je to sakra ubohej nevkus. A co svědectví Tansy Bestiguiové?”

„Kolikrát to máme opakovat, Striku? My jsme prokázali, že to nemohla slyšet,” řekl Wardle. „Prokázali jsme to bez jakýchkoli pochybností.”

„Ne, neprokázali jste to,” řekl Strike, když konečně, třebaže to v tu chvíli nejméně čekal, ztratil trpělivost. „Celou tu svou teorii jste založili na jedný kardinální kravině. Kdybyste brali Tansy Bestiguiovou aspoň trochu vážně, kdybyste ji zlomili a přiměli ji, aby vám hergot řekla celou pravdu, Rochelle Onifadeová ještě mohla žít.”

Hněvem rozběsněný Carver držel Strika u výslechu celou další hodinu. Posledním skutkem pohrdavého opovržení bylo, když Wardlovi řekl, aby vyprovodil „mladého Rokebyho” z areálu a ujistil se, že opravdu odejde.

Wardle vyprovodil Strika k východu bez jediného slova.

„Potřebuju, abyste zasáhli,” řekl Strike, když se zastavil ve dveřích, za nimiž už temněla obloha.

„Už jste toho ode mě dostal dost, kamaráde,” řekl Wardle s otráveným výrazem. „Budu to mít pár dní na talíři,” ukázal palcem přes rameno směrem ke Carverovi a jeho prchlivým výbuchům, „jenom kvůli vám. Já vám říkal, že to byla sebevražda.”

„Wardle, jestli toho šmejda nikdo nedopadne, je nebezpečí, že sejme další dva lidi.” „Striku.”

„Co kdybych vám přinesl důkaz, že Tansy Bestiguiová nebyla v okamžiku, kdy Lula spadla z balkonu, ve svém bytě? Že byla někde, odkud opravdu mohla všechno slyšet?”

Wardle protočil oči ke stropu a na chvíli je zavřel.

„Jestli máte důkaz.”

„Nemám, ale co nevidět ho mít budu.”

Prošli kolem nich dva muži, kteří se spolu živě bavili a nahlas se smáli. Wardle zavrtěl hlavou, zatvářil se podrážděně, ale přesto se neodvrátil.

„Jestli chcete něco od policie, zavolejte Anstisovi. To je člověk, který je vám zavázaný.”

„Tohle pro mě Anstis udělat nemůže. Potřebuju po vás, abyste zatelefonoval Deebymu Maccovi.” „Proboha proč?”

„Slyšel jste mě. Mně asi telefon nezvedne, ne? S vámi ale mluvit bude. Máte úřední autoritu a navíc se zdá, že jste se mu zamlouval.”

„Chcete mi snad naznačit, že Deeby Macc ví, kde byla Tansy Bestiguiová ve chvíli, kdy Lula Landryová zemřela?”

„Ne, to samozřejmě do prdele neví, byl přece v klubu Barrack. Já chci vědět, jaké přesně oblečení mu přeposlali z Kentigern Gardens do hotelu Claridges. A především jaké věci dostal od Guye Somého.”

Pro Wardla nevyslovil Strike jméno francouzsky.

„Vy chcete. proč?”

„Protože jeden z těch běžců na záznamu bezpečnostní kamery měl na sobě Deebyho mikinu.”

Wardle, který na okamžik vypadal zaujatě, se znovu propadl do výrazu znaveného podráždění.

„Tohle oblečení je k vidění úplně všude,” prohlásil po nějaké chvíli. „Věci s logem GS. Nylonový soupravy, sportovní věci.”

„Tohle byla speciálně upravená mikina, jediná na světě. Zavolejte Deebymu a zeptejte se ho, co dostal od Somého. To je všechno, co od vás potřebuju. Na čí straně chcete stát, Wardle, jestli se ukáže, že mám pravdu?” „Nevyhrožujte, Striku.”

„Já vám nevyhrožuju. Myslím na několikanásobného vraha, který si běhá po svobodě a zřejmě plánuje další vraždu, ale jestli se bojíte reakce novin, nemyslím si, že by to nespočítaly všem, kteří se budou držet teorie o sebevraždě i poté, co se objeví další mrtvola. Zavolejte tomu Deebymu Maccovi, Wardle, dřív než dojde k další vraždě.”

11

„Ne,” prohlásil Strike večer energicky do telefonu. „Začíná to být nebezpečné. Sledování nepatří mezi povinnosti sekretářky.”

„Stejně jako mezi ně nepatří návštěva hotelu Malmaison v Oxfordu nebo SOAS,” podotkla Robin, „ale docela vám vyhovovalo, když jsem obojí udělala.”

„Vy nikoho sledovat nebudete, Robin. Ostatně pochybuju, že by se to líbilo Matthewovi.”

To je legrační, pomyslela si Robin, která seděla v županu na posteli s telefonem přitisknutým k uchu, jak si Strike pamatuje jméno jejího snoubence, přestože se s ním nikdy neviděl. Podle její zkušenosti se muži většinou neobtěžovali podobný druh informací uchovávat. Matthew běžně jména zapomínal, dokonce i jméno své čerstvě narozené neteře. Považovala to ovšem za důkaz, že Strike je zřejmě vycvičený, aby si podobné detaily pamatoval.

„K tomu nepotřebuju povolení od Matthewa,” řekla. „Navíc si nemyslím, že by to mělo být nebezpečné. Přece si nemyslíte, že by Ursula Mayová někoho zabila.”

(Na konci věty nechala ve vzduchu viset nevyslovené „že ne?’)

„To ne, ale nechci, aby se vrah dozvěděl, že se začínám zajímat, kde se pohybuje. Mohl by znervóznět a někdo další proto skončit pádem z výšky.”

Robin přes tenkou látku županu přímo slyšela, jak jí buší srdce. Věděla, že jí neřekne, koho za vraha považuje; dokonce se trochu bála se to dozvědět, navzdory tomu, že na nic jiného nedokázala myslet.

To ona zavolala Strikovi. Uběhlo už několik hodin od chvíle, kdy obdržela esemesku, v níž stálo, že musí jít na policii do Scotland Yardu podat vysvětlení, a požádal ji, aby v pět hodin, až bude odcházet z práce, zamkla kancelář. Robin si dělala starosti.

„Tak mu zavolej, jestli kvůli tomu nemůžeš spát,” řekl jí Matthew. Nebylo to přímo nevrlé vypěnění, ani jí tak úplně nenaznačil, že stojí, aniž by znal jakékoli podrobnosti, pevně na straně policie.

„Poslyšte, něco bych od vás ale přece jen potřeboval,” řekl Strike. „Zatelefonujte zítra ráno Johnu Bristowovi a informujte ho o Rochelle.”

„Dobře,” řekla Robin s očima upřenýma na obrovského plyšového slona, kterého jí Matthew dal k jejich prvnímu společnému Valentýnu před osmi lety. Dárce sám sledoval v obýváku noční zprávy. „Co budete dělat vy?”

„Já zajedu do Pinewood Studios trochu si popovídat s Freddiem Bestiguim.”

„Jak to chcete udělat?” řekla Robin. „Nepustí vás k němu.” „Ale ano, pustí,” odpověděl Strike.

Když se rozloučili, Strike zůstal ve ztemnělé kanceláři chvíli bez hnutí sedět. Myšlenka na pouze zčásti strávené jídlo od McDonald’s v žaludku nafouklého Rochellina těla ho cestou ze Scotland Yardu neodradila od konzumace dvou Big Maců, velké krabice hranolků a zmrzliny McFlurry. Zvuky přeskupujících se plynů z jeho břicha se nyní mísily s duněním baskytary z kavárny 12 Bar, kterého si Strike v posledních dnech sotva všímal; ten dunivý hluk klidně mohl být jeho vlastní pulz.

Neuvěřitelný nepořádek v holčičím bytě Ciary Porterové, její široká vzdychající ústa, dlouhé bělostné nohy pevně svírající jeho záda, to všechno patřilo k jakémusi životu, který žil kdysi strašně dávno. Veškeré jeho myšlenky se nyní upíraly k zavalité, nepřitažlivé Rochelle Onifadeové. Vzpomínal, jak překotně mluvila do svého mobilu ani ne pět minut poté, co se rozešli, na sobě totéž oblečení, které měla, když ji vytáhli z řeky.

Byl si jistý, že ví, co se stalo. Rochelle zatelefonovala vrahovi, aby mu oznámila, že právě poobědvala se soukromým detektivem; schůzku si domluvila svým třpytivým růžovým telefonem; večer, možná po jídle nebo nějakém pití, se loudavou chůzí vydali k řece. Myslel na Hammersmith Bridge, pelyňkově zelený a zlatě zdobený most v místech, kde měla podle svého tvrzení nový byt: proslulé místo sebevrahů, s nízkým zábradlím a prudkým proudem Temže dole. Neuměla plavat. Noc: milenci v hravé předstírané strkanici, auto projíždějící kolem, výkřik a šplouchnutí vody. Všiml by si toho někdo?

Pokud by měl vrah pevné nervy a pořádnou dávku štěstí, tak ne; a v tomto případě šlo o vraha, který už prokázal, že oplývá tím prvním a zneklidňujícím, lehkomyslným způsobem spoléhá na to druhé. Obhájce bude bezpochyby argumentovat sníženou příčetností kvůli domýšlivému přeceňování vlastních sil, v němž byla Strikova kořist podle jeho názoru naprosto jedinečná; a možná, říkal si, jde přímo o patologii, nějaký vědecky zařaditelný druh šílenství, ale Strika psychologie zase tolik nezajímala. Podobně jako John Bristow i on chtěl pouze spravedlnost.

Ve tmě kanceláře se mu myšlenky nenadále a neužitečně zatoulaly daleko zpátky v čase, k úmrtí, které ho v životě zasáhlo nejvíc; které, jak Lucy mylně předpokládala, pronásledovalo Strika při každém vyšetřování a ovlivňovalo všechny jeho případy; k vraždě, která rozlomila jeho a Lucyin život na dvě ostře oddělené epochy, takže všechno ve své paměti mohl snadno rozdělit na události, které se staly před tím, než jejich matka zemřela, a na ty, k nimž došlo až potom. Lucy si myslela, že kvůli Ledině smrti utekl k vojenské policii; že byl k tomu zaměstnání přitahován frustrovanou vírou ve vinu svého nevlastního otce; domnívala se, že každá mrtvola, kterou během své profesionální kariéry spatřil, musí v jeho duši vyvolávat obraz jejich matky; že každý vrah, s nímž se setkal, musí být jako jejich nevlastní otec; že nutkání vyšetřit smrt jiných lidí souvisí s jeho dávnou snahou o sebeospravedlnění.

Ale Strike ve skutečnosti o tuto kariéru usiloval dávno předtím, než poslední jehla napíchla žílu Ledina těla; dávno předtím, než pochopil, že jeho matka (a všichni lidé na celém světě) je smrtelná a že vraždy jsou něčím víc než pouhými hádankami, které je třeba vyřešit. Byla to naopak Lucy, která nikdy nezapomněla a žila v mračnu vířících vzpomínek jako v roji malých černých mušek; která si do všech nepřirozených úmrtí promítala protikladné city, jež v ní vzbuzoval předčasný skon jejich matky.

Dnes večer se však přece jen oddával právě tomu, co Lucy zarytě považovala za jeho obvyklou činnost: vzpomínal na Ledu a spojoval si ji s tímto případem. Leda Střiková, supergroupie. Tak se vždycky objevovala v titulcích pod svou nejslavnější fotografií vůbec, jedinou, na které byli jeho rodiče spolu. Byla to černobílá fotka, na níž měla srdcovitý obličej, lesklé tmavé vlasy a jakoby zasněné, krátkozraké oči. A na druhé straně, oddělený od ní obchodníkem s uměním, aristokratickým playboyem (první od té doby zemřel vlastní rukou, druhý na AIDS) a Carlou Astolfiovou, druhou ženou jeho otce, stál sám Jonny Rokeby, androgynní a divoký: vlasy téměř stejně dlouhé jako Leda. Sklenky s martini a cigarety, kouř stoupající v kroužcích od úst modelky, ale jeho matka je ze všech nejelegantnější.

Všichni kromě Strika zřejmě pohlíželi na Ledinu smrt jako na politováníhodný, ale nepřekvapivý výsledek riskantně prožívaného života za hranicemi společenských norem. Dokonce i ti, kteří ji znali ze všech nejlépe a nejdéle, se spokojili s vysvětlením, že se sama předávkovala drogou, kterou našli v jejím těle. Jeho matka se podle téměř jednomyslného přesvědčení svého okolí pohybovala na příliš pochybné hraně života a dalo se očekávat, že ji jednoho dne překročí a zmizí ze světa, propadne se do smrti, zůstane ležet ztuhlá a studená na posteli se špinavým povlečením.

Nikdo nedokázal uspokojivě vysvětlit, proč to udělala, dokonce ani strýc Ted (zamlklý a k smrti unavený se opíral o pracovní desku u kuchyňského dřezu), ani teta Joan (se zarudlýma očima, ale rozčilená u malého kuchyňského stolu objímala devatenáctiletou Lucy, která jí vzlykala na rameni). K předávkování zkrátka směřoval celý její životní styl: se všemi těmi squaty, muzikanty a divokými večírky i s veškerou špínou jejího posledního vztahu a domova; s přítomností drog, které měla stále na dosah; s jejím lehkomyslným a nekonečným hledáním vzrušení a nevšedních zážitků. Strike byl jediný, kdo se ptal, jestli někdo věděl o tom, že by si jeho matka píchala do žíly; byl jediný, kdo rozlišoval mezi její celoživotní zálibou v konopí a nenadálou oblibou heroinu; byl jediný, kdo kladl nikým nezodpovězené otázky a vnímal podezřelé okolnosti. Jenže byl dvacetiletý student a nikdo ho neposlouchal.

Po vynesení rozsudku se Strike sbalil a všechno opustil: nakrátko rozvířený zájem tisku, zoufalé zklamání tety Joan, když nechal svá oxfordská studia, Charlotte, popuzenou a zaskočenou jeho náhlým zmizením, která už ale přitom spala s nějakým novým milencem, Lucyin křik a scény. S podporou pouze od strýce Teda zmizel do armády a znovu zde objevil život, jaký poznal s Ledou: neustálé změny bydliště, samostatnost a věčné výzvy poznávat něco dalšího.

Dnes večer ale nemohl ve své matce nevidět duchovní sestru té krásné, tolik potřebné a depresivní dívky, která skončila s rozraženou lebkou a rozlámaným tělem na umrzlé ulici, i obyčejné neznámé bezdomovkyně, která teď ležela v mrazivé márnici. Leda, Lula a Rochelle nebyly ženy jako Lucy nebo jeho teta Joan; nechránily se prozíravě před násilím ani před novými nadějemi a příležitostmi; neuvázaly se k životu s hypotékami a dobrovolnickou prací, se spolehlivými manžely a vymydlenými dětičkami: jejich smrt se tudíž nepovažovala za „tragickou” stejným způsobem jako smrt usedlých, úctyhodných manželek.

Jak snadno se dá zneužít sklon člověka k sebedestrukci; jak snadné je postrčit ho do nebytí a pak hned ustoupit stranou, pokrčit rameny a souhlasit s tím, že šlo o nevyhnutelný důsledek chaotického, rozháraného života.

Téměř veškeré hmotné důkazy Luliny vraždy byly dávno zničeny, pošlapány nebo přikryty hustě padajícím sněhem; nejpřesvědčivější stopou, kterou Strike měl, byl nakonec ten zrnitý černobílý záběr z bezpečnostní kamery, na němž dva muži utíkají od místa činu: jeden z důkazů, jemuž se dostalo jen zběžné pozornosti a zkoumání, než ho policie odložila stranou, protože došla k přesvědčení, že do domu nikdo nevstoupil, Landryová spáchala sebevraždu a na filmovém záznamu není nic jiného než párek zlodějů, kteří chtěli ukrást auto.

Strike se probral ze zamyšlení a pohlédl na hodinky. Bylo půl jedenácté, ale on si byl jistý, že muž, s nímž si chce promluvit, bude ještě vzhůru. Rozsvítil stolní lampičku, vzal si mobil a vytočil číslo, tentokrát do Německa.

„Oggy,” zaburácel plechově hlas na druhém konci. „Jak se sakra máš?”

„Něco bych od tebe potřeboval, kámo.”

A Strike požádal nadporučíka Grahama Hardacreho, aby mu sehnal veškeré dostupné informace o jistém Agyemanovi od Královského ženijního praporu, jehož křestní jméno a hodnost nezná, ale rád by se především dozvěděl, kdy přesně sloužil na misi v Afghánistánu.

12

Bylo to teprve druhé auto, které řídil od chvíle, co přišel o nohu. Zkusil řídit už Charlottin lexus, ale dnes nechtěl zažít pocit nedostatečnosti, a tak si půjčil Hondu Civic s automatickou převodovkou.

Cesta do Iver Heath trvala necelou hodinu. Vstup do Pinewood Studios úspěšně zrealizoval díky kombinaci rychlého mluvení, zastrašování a zamávání pravým, byť prošlým oficiálním průkazem; hlídač, zpočátku apatický, se nechal ukolébat Strikovou nenucenou sebedůvěrou i slovy „Oddělení zvláštního vyšetřování” na průkazce s fotografií.

„Máte domluvenou schůzku?” zeptal se Strika z půlmetrové výšky nad jeho hlavou v budce vedle automatické závory a rukou si přikrýval telefonní sluchátko.

„Ne.”

„O co jde?”

„O pana Evana Duffielda,” odpověděl Strike a všiml si, jak se strážný zamračil, otočil se k němu bokem a něco mumlal do mluvítka.

Přibližně za minutu ukázal Strikovi cestu a pustil ho dovnitř. Strike jel po mírně se klikatící cestě podél hlavní budovy studia a znovu se zamyslel nad tím, jak snadno lze zneužít pověsti některých lidí, vyhlášených chaosem ve svém životě a sklony k sebedestrukci.

Zaparkoval o několik řad za mercedesem s připraveným řidičem, který stál na místě opatřeném cedulí PRODUCENT FREDDIE BESTIGUI, a beze spěchu vystoupil z auta, zatímco ho Bestiguiův šofér sledoval ve zpětném zrcátku. Strike vstoupil prosklenými dveřmi do prostoru, odkud vedlo vzhůru fádní úřední schodiště. Zrovna po něm sbíhal nějaký mladík, který působil dojmem poněkud upravenější verze Spannera.

„Kde najdu pana Freddieho Bestiguihiho?” zeptal se ho Strike.

„Druhé patro, první dveře vpravo.”

Byl stejně ošklivý jako jeho filmy, poďobaný a s býčí šíjí seděl za pracovním stolem na druhém konci místnosti za skleněnou příčkou, mračil se do monitoru počítače. Kancelář před ním byla rušná a plná nepořádku i půvabných mladých žen u pracovních stolů; na sloupech visely připínáčky uchycené filmové plakáty a vedle režijních rozvrhů byly přišpendlené fotografie domácích mazlíčků. Pěkná dívka hned u dveří, která měla před ústy mikrofon napojený do telefonní centrály, vzhlédla ke Strikovi a oslovila ho:

„Dobrý den, co si přejete?”

„Přišel jsem za panem Bestiguim. Nemusíte se obtěžovat, uvedu se sám.” Vešel k Bestiguiovi do kanceláře dřív, než stačila zareagovat. Bestigui vzhlédl drobnýma očima ztracenýma v masitých polštářcích tváře, jejíž snědá pleť byla plná černých znamének. „Kdo jste?”

To už za stolem vstával a rukama s tlustými prsty svíral okraj stolní desky.

„Jmenuji se Cormoran Strike. Jsem soukromý detektiv, najal si mě…” „Eleno!” převrhl Bestigui šálek s kávou a ta se rozlila po naleštěném dřevě a do rozložených papírů. „Táhněte kurva do prdele! Ven! VEN!” „… bratr Luly Landryové John Bristow.” „ELENO!”

Hezká štíhlá dívka se sluchátky a mikrofonem na hlavě vběhla dovnitř a celá roztřesená se postavila vedle Strika, očividně vystrašená. „Volej ochranku, ty krávo líná!”

Vyběhla z kanceláře. Bestigui měřící nanejvýš sto pětašedesát centimetrů se teď vysoukal zpoza stolu a nebojácně se postavil mohutnému Strikovi jako pitbul, na jehož dvorek vtrhl rotvajler. Elena nechala dveře otevřené; lidé z kancelářského prostoru zírali dovnitř, vyděšení, uhranutí.

„Snažím se vás sehnat už celé týdny, pane Bestigui.”

„Teď jste ale v pěkným průseru, příteli,” skočil mu do řeči Bestigui a přistoupil k němu o krok blíž se zaťatými čelistmi. Narovnal se v robustních ramenou.

„… abych si s vámi promluvil o noci, kdy zemřela Lula Landryová.”

Dva muži v bílých košilích a s vysílačkami v rukou běželi podél skleněné stěny po Strikově pravé ruce; mladí, vytrénovaní a s napjatými výrazy v tvářích.

„Vyveďte ho!” zařval Bestigui a ukázal na Strika, když se oba muži spolu napřed srazili ve dveřích a poté vstoupili dovnitř.

„Obzvlášť,” pokračoval Strike, „o tom, kde se nacházela vaše manželka Tansy v okamžiku, kdy Lula spadla…”

„Odveďte ho odtud a zavolejte sakra policii! Jak se sem vůbec dostal?”

„… protože jsem viděl pár fotografií, které dávají jejímu svědectví za pravdu. Nesahejte na mě,” dodal Strike k mladšímu z obou strážných, který ho tahal za paži, „nebo vás prohodím tím oknem.”

Strážný ho nepustil, ale pohlédl na Bestiguiho kvůli dalším instrukcím.

Producent soustředěně zavrtával své jasně tmavé oči do Strika. Ruce rváče sevřel v pěst a opět je uvolnil. Po několika dlouhých vteřinách prohlásil:

„Žvaníte nesmysly.”

Nenařídil ale čekajícím strážným, aby Strika odvlekli z místnosti.

„V časných ranních hodinách osmého ledna stál na chodníku naproti vašeho domu fotograf. Pořídil snímky, ale nechápe, co na nich vyfotil. Pokud si o tom nechcete popovídat, tak dobře; policie nebo noviny, mně je to jedno. Nakonec to vyjde nastejno.”

Strike popošel pár kroků ke dveřím. Strážné, kteří ho doposud oba drželi za paže, to zaskočilo a na okamžik je to uvedlo do absurdní situace, kdy ho naopak přidrželi v místnosti.

„Vypadněte,” obořil se Bestigui příkře na své přisluhovače. „Kdybych vás potřeboval, dám vám vědět. A zavřete za sebou dveře.”

Odešli. Když se dveře zavřely, Bestigui prohlásil:

„Tak dobře, ať už se jmenujete, jak chcete, pět minut vám věnovat můžu.”

Strike se bez pobídnutí posadil do černého koženého křesla naproti Bestiguiovu stolu a producent se vrátil na své místo za ním, přičemž Strika podrobil tvrdému, chladnému pohledu, který se vůbec nepodobal tomu, jak se na něho zadívala Bestiguiova odloučená manželka; tohle bylo pečlivé a podrobné zkoumání profesionálního hazardního hráče. Bestigui se natáhl pro krabičku krátkých doutníků, přitáhl si k sobě černý skleněný popelník a připálil si zlatým zapalovačem.

„No dobře, tak si poslechněme, co je na těch údajných fotografiích vyfocené,” řekl s přimhouřenýma očima skrz oblaka štiplavého kouře v karikatuře filmového mafiána.

„Silueta,” řekl Strike, „ženy krčící se na balkonu za okny vašeho obývacího pokoje. Vypadá, že je nahá, ale jak vy i já víme, byla ve spodním prádle.”

Bestigui pár vteřin mohutně bafal, potom vyndal doutníček z úst a řekl:

„Kecy. To by z ulice nikdo nemohl vidět. Balkon má pevnou kamennou zídku, z toho úhlu byste nemohl vidět vůbec nic. Prostě to jenom zkoušíte.”

„Ve vašem obýváku se svítilo. Její siluetu je vidět škvírami mezi kameny. Tehdy tam bylo samozřejmě místo, protože tam nebyly ty keříky, že? Lidi nedokážou odolat pokušení a dodatečně místo činu upravit, i když se jim třeba podaří vyváznout,” dodal Strike konverzačním tónem. „Vy jste se snažil předstírat, že tam nikdy nebylo dost místa, aby si na balkoně mohl někdo dřepnout, že? Jenže se nejde vrátit tak dokonale a upravit minulost ve Photoshopu. Vaše žena tam tudíž mohla výborně slyšet, co se odehrálo na balkoně ve třetím patře těsně předtím, než Lula Landryová zemřela.”

„A takhle se to podle mě stalo,” pokračoval Strike, zatímco Bestigui dál mhouřil oči skrz kouř stoupající z jeho doutníku. „Pohádali jste se s manželkou, když se svlékala do postele. Možná jste právě objevil v koupelně její skrýš nebo jste ji nachytal, jak sjíždí dvě lajny najednou. Rozhodl jste se ji tudíž náležitě potrestat a zavřel jste ji na balkon, kde bylo pod nulou.

Lidé by se mohli ptát, jak je možné, že si ulice plná paparazziů nevšimne skoro nahé ženy, kterou jim kousek nad hlavou někdo vystrčí na balkon, jenže ono hustě sněží a oni vesele podupávají, snaží se zahřát a rozproudit krev a jejich pozornost se upírá na roh ulice, odkud čekají příjezd Luly a Deebyho Macca. A Tansy je taky pěkně zticha, ne? Krčí se a schovává. Nechce se ukázat, polonahá, před třiceti fotografy. Mohl jste ji tam taky vystrčit ve stejnou chvíli, kdy se na rohu objevilo Lulino auto. Nikdo by se nedíval do vašich oken, kdyby se tam zrovna objevila Lula Landryová ve svých kraťounkých šatičkách.”

„To je kravina,” řekl Bestigui. „žádný fotky nemáte.”

„Já jsem netvrdil, že je mám. Říkal jsem, že jsem je viděl.”

Bestigui vyndal doutník z úst, rozmyslel si, že radši nic říkat nebude, a doutník mezi rty zase vrátil. Strike nechal uplynout delší chvíli, ale když bylo zřejmé, že Bestigui nehodlá využít příležitosti, aby něco řekl, pokračoval:

„Tansy musela začít bušit na okno okamžitě poté, co Landryová proletěla kolem ní. Vy jste asi nečekal, že vaše žena začne ječet a bušit do skla, že ne? Je docela pochopitelné, že vám nebylo po chuti, aby se někdo stal svědkem vašeho domácího násilí, a tak jste jí otevřel. Ona ale proběhne kolem vás, ječí jako pominutá a zamíří si to z bytu dolů po schodech za Derrickem Wilsonem.

V tu chvíli vy se podíváte dolů přes zábradlí a uvidíte na ulici ležet mrtvou Lulu Landryovou.”

Bestigui vyfoukl pomalu kouř, aniž by spustil oči ze Strikova obličeje.

„To, co jste udělal poté, může být před soudem docela kompromitující. Nezavolal jste na policii. Neutíkal jste za svou napůl zmrzlou, hysterickou ženou. Dokonce jste ani, což by už soud snad mohl spíše pochopit, neutíkal spláchnout koks, o kterém jste věděl, že leží volně přístupný na očích v koupelně.

Ne, vy, než jste se vydal za svou ženou nebo zavolal policii, jste utřel otisky prstů na okně. Aby tam nezůstaly žádné otisky, které by dokazovaly, že se Tansy dotýkala skla zvenčí, nemám pravdu? Vaším prvním zájmem bylo ujistit se, že vám nikdo nedokáže, že jste svou manželku vyhodil na balkon ve chvíli, kdy venku bylo minus deset stupňů. Se svou nelichotivou pověstí násilníka a tyrana a s hrozbou soudního řízení ze strany mladé zaměstnankyně jste nechtěl dopřát novinám ani žalobci další nepřímé důkazy, že?

Jakmile jste se ubezpečil, že se vám podařilo odstranit veškeré stopy, které po ní zůstaly na skle okna, běžel jste dolů a přinutil ji vrátit se do bytu. V tom krátkém čase, který jste měl k dispozici, než přijela policie, jste ji výhrůžkami donutil k tomu, aby souhlasila, že neprozradí, kde byla, když tělo sletělo z horního patra. Nevím, co jste jí za to slíbil nebo čím jste jí vyhrožoval; ale ať to bylo cokoli, zafungovalo to.

Jenže jste se pořád ještě necítil úplně v bezpečí, protože Tansy byla v takovém šoku a tak vynervovaná, že jste měl strach, že by se někde mohla prořeknout. A tak jste se pokusil odvést pozornost policie a teatrálně jste se rozčiloval nad tím, že jeden z policistů nedopatřením shodil v bytě Deebyho Macca vázu s přichystanými květinami, a jen jste doufal, že se dá Tansy dohromady a dodrží vaši dohodu.

No a ona ji dodržela, ne? Bůh ví, kolik vás to stálo, ale nechala se kvůli vám vláčet bulvárem; musela skousnout, že ji označovali za fantastu, co si koksem vyšňupal mozek; držela se té své absurdní báchorky o tom, že slyšela, jak se Landryová s vrahem nahoře hádají, přes dvě patra a zvukotěsná okna.

Jakmile si ale uvědomí, že existuje fotografický důkaz o tom, kde se v té chvíli nacházela,” pokračoval Strike, „myslím, že ráda půjde s pravdou ven. Vaše žena možná na první pohled vypadá, že ze všeho nejvíc na celém světě miluje peníze, ale svědomí ji trápí. Jsem přesvědčený, že se docela rychle nechá zlomit.”

Bestigui dokouřil malý doutník až na několik posledních milimetrů. Pomalu ho típl do černého skleněného popelníku. Uběhlo několik dlouhých vteřin a skrz postranní skleněnou stěnu k nim doléhaly hlasy a vyzvánění telefonů.

Bestigui vstal a zatáhl na skleněné stěně plátěné žaluzie, aby nervózní dívky v kanceláři nemohly nakukovat dovnitř. Opět se posadil a tlustými prsty si zamyšleně přejel po pomačkaném povrchu spodní části tváře, přičemž se neustále vracel pohledem ke Strikovi a zase pryč od něj k prázdným pruhům krémového plátna, které roztáhl podél stěny. Strike téměř viděl možnosti, které se producentovi nabízejí, jako by míchal balíčkem karet.

„Byly zatažené závěsy,” vypravil ze sebe konečně Bestigui. „Z okna nevycházelo tolik světla, aby bylo možné rozpoznat ženskou, která se schovává na balkoně. Tansy svou výpověď nezmění.”

„Já bych na to nesázel,” řekl Strike a natáhl si nohy. Protéza ho pořád tlačila. „Když jí vyložím, že právní označení toho, co jste společně provedli, zní konspirace za účelem zabránění průchodu spravedlnosti a že i dodatečně projevená lítost ji může zachránit před vězením, a když k tomu připočítám, jaké sympatie veřejnosti musí získat jako oběť domácího násilí a jakou finanční sumu jí asi nabídnou za exkluzivní práva na její příběh, když si uvědomí, že u soudu dostane slovo a že soud jí uvěří a bude tak moct usvědčit člověka, kterého slyšela, jak vraždí její sousedku… pane Bestigui, já myslím, že ani vy asi nebudete mít dost peněz na to, abyste ji umlčel.”

Hrubá kůže kolem Bestiguiových úst se zachvěla. Vzal do ruky krabičku doutníků, ale žádný nevytáhl. Následovalo dlouhé ticho, během kterého si otáčel pořád dokola krabičkou v prstech.

Nakonec řekl:

„Nic nepřiznávám. Vypadněte.” Strike se nehýbal.

„Je mi jasné, že byste nejradši zavolal svému právníkovi,” řekl, „ale domnívám se, že zapomínáte, že všechno zlé je k něčemu dobré.” „Mám vás až po krk. Říkal jsem, abyste vypadl.”

„Jakkoli to bude nepříjemné, přiznáte-li, co se tehdy v noci odehrálo, je to pořád ještě lepší než se stát hlavním podezřelým z vraždy. Bude to nejmenší zlo, jaké vás od této chvíle může potkat. Jestliže přiznáte, co se skutečně stalo, očistíte se z podezření z vraždy.”

Nyní už zcela získal Bestiguiovu pozornost.

„Vy jste to udělat nemohl,” řekl Strike, „protože kdybyste to byl vy, kdo strčil o dvě patra výš Landryovou z balkonu, nemohl byste během pár vteřin po pádu jejího těla pustit Tansy zpátky dovnitř. Já si myslím, že jste zavřel svou ženu na balkoně a odešel do ložnice, lehl si do postele, udělal si pohodlí, policie tvrdila, že postel byla rozestlaná a působila dojmem, že v ní někdo spal, a sledoval jste hodiny. Myslím, že jste nechtěl usnout. Kdybyste ji na tom balkoně nechal moc dlouho, čelil byste obvinění ze zabití. žádný div, že Wilson říkal, že se třásla jako ratlík. Pravděpodobně se nacházela v rané fázi podchlazení.”

Další ticho, Bestigui jen svými tlustými prsty zlehka poklepával na okraji stolu. Strike vytáhl zápisník.

„Jste už připravený zodpovědět mi teď pár otázek?” „Jděte do prdele!”

Producenta náhle popadl vztek, který v sobě až dosud potlačoval, čelist mu vyčnívala bojovně vpřed a ramena měl shrbená, v jedné rovině s ušima. Strike si dokázal představit, že takhle nějak musí vypadat, když se s roztaženýma rukama vrhá na svou vychrtlou, koksem sjetou manželku.

„V prdeli jste teď spíš vy,” prohlásil Strike klidně, „ale záleží jen na vás, jak hluboko chcete do těch sraček zapadnout. Můžete všechno popřít, rozdat si to se svou ženou u soudu a s novinami a skončit ve vězení za křivou přísahu a vědomé bránění v práci policie. Nebo můžete začít hned teď spolupracovat a vysloužit si vděk a důvěru Luliny rodiny. Odtud vede ještě dlouhá cesta k projevení lítosti, ale pomůže to v případě, že požádáte soud o shovívavost. A pokud vaše informace pomohou k dopadení vraha, nevidím důvod, proč byste od soudu nemohl odejít s podmínkou. Výprask od veřejnosti a od novinářů si schytá především policie.”

Bestigui hlasitě oddechoval, ale zdálo se, že nad Strikovými slovy uvažuje. Nakonec zavrčel:

„žádnej vrah tam kurva nebyl. Wilson nahoře nikoho nenašel. Landryová skočila sama,” řekl a přezíravě trhl hlavou. „Byla to zasraná feťačka, stejně jako ta moje zkurvená manželka.”

„Byl tam vrah,” odpověděl Strike prostě, „a vy jste mu pomohl utéct.”

Cosi ve Strikově výrazu Bestiguiho očividně odradilo od naléhavé potřeby pohrdavě se ušklíbnout. Když zvažoval, co Strike právě řekl, oči se mu zúžily do dvou onyxových štěrbin.

„Prý jste byl posedlý tím, že dostanete Lulu do filmu?”

Bestigui se zdál být změnou tématu zaskočený.

„To byl jen takový nápad,” zamumlal. „Ona byla cvok, ale jinak byla naprosto senzační.”

„Chtěl jste ji mít ve filmu společně s Deebym Maccem?”

„To by byl stroj na tištění peněz, kdyby se mi je podařilo obsadit dohromady.”

„A co ten film, který chcete natáčet po její smrti, jak se tomu říká? životopisný? Tonymu Landrymu se to prý moc nelíbí, že?”

K Strikovu překvapení se na Bestiguiově pytlovitém obličeji objevil satyrský škleb.

„Kdo vám tohle napovídal?”

„Není to pravda?”

Zdálo se, že Bestigui má poprvé pocit, že získal v rozhovoru navrch. „Ne, to není pravda. Anthony Landry mi dal docela jasně najevo, že až lady Bristowová zemře, rád si o tom se mnou promluví.” „Takže nebyl rozčilený, když volal, aby vám to rozmluvil?” „Pokud se s tím bude nakládat s jistým vkusem, bla bla bla…” „Znáte se s Tonym Landrym dobře?” „Vím o něm.” „V jakém smyslu?”

Bestigui se poškrábal na bradě a usmál se pro sebe. „Je to pochopitelně rozvodový právník vaší manželky.” „No, to teď zrovna je,” připustil Bestigui. „Vy si myslíte, že mu dá padáka?”

„Možná bude muset,” řekl Bestigui a úsměv se proměnil v samolibý škleb. „Střet zájmů. Uvidíme.”

Strike pohlédl do svého zápisníku a s věcnou kalkulací talentovaného hráče pokeru uvažoval, jak velké podstupuje riziko, povede-li tento směr vyšetřování do krajnosti bez jakýchkoli důkazů.

„Mám tomu rozumět tak,” prohlásil, když opět vzhlédl od popsaných stránek, „že jste Landrymu řekl, že víte, že spí s manželkou svého společníka?”

Nepatrný okamžik šokovaného překvapení a pak už se Bestigui rozesmál hlasitým, křupanským, agresivním smíchem. „Co vy všechno nevíte, co?” „Jak jste na to přišel vy?”

„Najal jsem si jednoho z vaší smečky. Myslel jsem, že mi Tansy zahejbá, ale ukázalo se, že jen dělá alibi svý povedený sestřičce, když si to Ursula rozdává s Tonym Landrym. Sledovat, jak se Mayovi rozvádějí, bude obrovská legrace. Významní právníci na obou stranách. Rozpad staré rodinné firmy. Cyprian May není tak apatickej, jak vypadá. Zastupoval moji druhou ženu. Budu mít druhý Vánoce, až tu bitvu budu sledovat. Dívat se pro změnu, jak se dva právníci snaží jeden druhýho trumfnout.”

„Takže to vnímáte jako docela dobrou páku na rozvodového právníka své ženy?”

Bestigui vyfoukl kouř a nechutně se usmál.

„Ani jeden z nich zatím neví, že já to vím. Počkám si na vhodnou příležitost, kdy jim to povědět.”

Vzápětí si ale Bestigui uvědomil, že Tansy má teď v jejich rozvodové bitvě možná mnohem mocnější zbraň, a úsměv mu z jeho pomačkané tváře zmizel a zůstala po něm jen hořkost.

„Ještě jedna poslední věc,” řekl Strike. „Jde o tu noc, kdy Lula umřela: Když jste seběhl za svou ženou do recepce a odvedl ji zpátky do bytu, nezaslechl jste něco na chodbě?”

„Myslel jsem si, že to celý máte založený na tom, že v bytě není při zavřených oknech nic slyšet, ne?” odsekl Bestigui.

„Já nemluvím o zvucích z ulice, mám na mysli nějaký hluk za vašimi dveřmi. Tansy možná dělala příliš velký kravál a nedalo se nic slyšet, ale mě by zajímalo, jestli jste vy dva, když jste stáli v předsíni, snad jste se tam nějakou chvíli zdrželi, když jste zavřeli dveře, možná jste se ji snažil uklidnit, ne? -, nezaslechli nějaký pohyb za dveřmi? Nebo Tansy křičela tolik, že nic slyšet nebylo?”

„Ječela fakt jako siréna,” řekl Bestigui. „Nic jsem neslyšel.” „Vůbec nic?”

„Nic podezřelýho. Jenom Wilsona, který proběhl po schodech kolem dveří.”

„Wilsona?” „Jo.”

„Kdy to bylo?”

„Přesně jak říkáte. Když jsme vešli do bytu.”

„Hned jak jste zavřeli dveře?”

„Jo.”

„Ale Wilson běžel nahoru, když jste byli ještě v recepci, ne?”

„Jo.”

Vrásky na Bestiguiově čele a kolem úst se prohloubily. „Takže ve chvíli, kdy jste se dostali do svého bytu v prvním patře, Wilson už musel být z vašeho dohledu i doslechu?”

„Jo…”

„Ale vy jste přesto uslyšeli kroky na schodech okamžitě poté, co jste zavřeli dveře od bytu?”

Bestigui neodpověděl. Strike viděl, jak si to všechno vůbec poprvé skládá v hlavě dohromady.

„Slyšel jsem… jo… kroky. Proběhly kolem dveří. Po schodech.”

„Ano,” odtušil Strike. „A dokázal byste rozlišit, jestli to byl jeden člověk, nebo dva?”

Bestigui svraštil čelo a očima se neurčitě zahleděl do propasti zrádné minulosti. „Byly to. jedny kroky. Proto jsem si myslel, že to je Wilson. Jenže on to nemohl. Wilson byl pořád ještě nahoře ve třetím patře, prohledával její byt… protože pak jsem ho uslyšel scházet dolů znovu, později… až když jsem zavolal policii, tak jsem uslyšel, jak běží kolem dveří.”

„Zapomněl jsem na to,” dodal Bestigui a na zlomek vteřiny vypadal téměř bezbranně. „Zapomněl jsem. Tolik se toho dělo. Tansy křičela.”

„A taky jste samozřejmě myslel na to, jak zachránit svou kůži,” podotkl Strike rázně, strčil si zápisník i pero zpátky do kapsy a zvedl se z koženého křesla. „No, nebudu vás dál zdržovat. Budete určitě chtít zavolat svému právníkovi. Velice jste mi pomohl. Očekávám, že se oba opět uvidíme u soudu.”

13

Následující den zatelefonoval Strikovi Eric Wardle. „Volal jsem Deebymu,” oznámil mu stroze.

„A?” opáčil Strike a kývl na Robin, aby mu podala pero a kus papíru. Seděli spolu u jejího pracovního stolu, dopřávali si čaj a sušenky a probírali poslední výhrůžku smrtí od Briana Matherse, v níž sliboval, nikoli poprvé -, že Strikovi rozpáře břicho a vymočí se mu do vnitřností.

„Poslali mu speciálně upravenou mikinu s kapucí od Somého. Vpředu z cvočků udělaná zaťatá pěst a na zádech pár veršů z nějakýho Deebyho textu.”

„Jenom jednu?”

„Jo.”

„A co jiného?” zeptal se Strike.

„Vzpomíná si na opasek, úpletovou čepici a pár manžetových knoflíčků.” „žádné rukavice?”

Wardle se odmlčel, možná se díval do svých poznámek.

„Ne, o rukavicích se nezmínil.”

„Tak v tom případě je to jasné,” řekl Strike.

Wardle na to nijak nezareagoval. Strike čekal, jestli policista zavěsí, nebo se s ním podělí o nějaké další informace.

„Soudní pitva je ve čtvrtek,” prohlásil Wardle úsečně. „Rochelle Onifadeové.”

„Dobře,” odtušil Strike.

„Zdá se, že vás to moc nezajímá.”

„Nezajímá.”

„Myslel jsem, že jste si jistý, že jde o vraždu, ne?”

„To si jistý jsem, ale pitva to nijak nedokáže. Nemáte představu, kdy se bude konat pohřeb?”

„Ne,” odpověděl Wardle podrážděně. „Co na tom záleží?” „Říkal jsem si, že bych možná šel.” „Kvůli čemu?”

„Měla tetu, vzpomínáte?” řekl Strike.

Wardle to položil a Strike tušil, že dost otráveně.

Později během dopoledne zavolal Strikovi Bristow a oznámil mu čas a místo konání Rochellina pohřbu.

„Alison se podařilo zjistit veškeré podrobnosti,” řekl detektivovi v telefonu. „Ona je nesmírně výkonná.”

„To očividně,” odtušil Strike.

„Půjdu tam taky. Za Lulu. Měl jsem Rochelle nějak pomoct.”

„Já myslím, že to tak muselo skončit, Johne. Berete s sebou Alison?”

„Tvrdí, že chce jít taky,” odpověděl Bristow, i když se zdálo, že ho ta představa nijak netěší.

„Takže se tam uvidíme. Doufám, že si promluvím s Rochellinou tetou, jestli se tam ukáže.”

Když Strike oznámil Robin, že Bristowova přítelkyně zjistila čas a místo pohřbu, zatvářila se rozmrzele. Sama se na Strikovu žádost snažila nějaké podrobnosti vyhledat a teď se zdálo, že má pocit, jako by ji Alison trumfla.

„To mě nenapadlo, že jste až tak soutěživá,” řekl Strike pobaveně. „Ale nedělejte si starosti. Možná měla před vámi určitý náskok.”

„Jako například co?”

Ale Strike ji jen hloubavě pozoroval.

„Co je?” řekla Robin trochu nejistě.

„Chci, abyste se mnou na ten pohřeb šla.”

„Aha,” odtušila Robin. „Dobře. A proč?”

Čekala, že Strike odpoví, že to bude vypadat přirozeněji, když se tam objeví jako pár, podobně jako mu připadalo přirozenější jít v doprovodu ženy do Vashti. On ale místo toho prohlásil:

„Potřebuju, abyste tam pro mě něco udělala.”

Jakmile jí jasně a stručně vysvětlil, co po ní bude chtít, Robin vypadala naprosto zmateně.

„Ale proč?”

„To nemůžu říct.”

„Proč ne?”

„To bych taky radši neříkal.”

Robin už na Strika nepohlížela Matthewovýma očima; už nepřemýšlela o tom, jestli něco hraje nebo se vytahuje, jestli předstírá, že je chytřejší, než ve skutečnosti je. Věřila mu už natolik, že vylučovala možnost, že by byl jen schválně záhadný. I tak ale pro jistotu dohodu zopakovala, jako by ho musela špatně slyšet:

„Brian Mathers.”

„Jo.”

„Muž, co vám vyhrožuje smrtí.”

„Jo.”

„Ale,” pokračovala Robin, „co ten má proboha společného se smrtí Luly Landryové?”

„Nic,” odpověděl Strike docela upřímně. „Zatím.”

Krematorium v severním Londýně, kde se o tři dny později pohřeb Rochelle konal, bylo neosobní, anonymní a deprimující. Všechno bylo důkladně nekonfesijní: od lavic z tmavého dřeva a prázdných stěn pečlivě zbavených jakýchkoli náboženských symbolů až po abstraktní obrazy na oknech z barevného skla a mozaiku z drobných, zářivě lesklých čtverečků. Zatímco obřadník vytrvale oslovoval kňouravým hlasem Rochelle jako „Roselle” a jemný déšť skrápěl křiklavě barevné okno nad jeho hlavou, Strike usazený na tvrdé lavici přemýšlel nad půvabem pozlacených andělíčků a sádrových světců, starozákonních chrličů, drahokamy zdobených zlatých krucifixů; čehokoli, co by dokázalo vyvolat zdání vznešenosti a krásy, přesvědčivý příslib posmrtného života, nebo alespoň vzpomínku na podobný život, jako byl ten Rochellin. Mrtvá dívka na krátkou chvíli zahlédla pozemský ráj: haldy značkového zboží a celebrity, nad kterými bylo možné ohrnovat nos, pohlední šoféři, s nimiž se smělo žertovat. A touha po něm ji přivedla až sem: sedm truchlících pozůstalých a obřadník, který si nepamatuje její jméno.

Celý obřad se nesl v nevkusně neosobním duchu a vzbuzoval lehce trapné pocity; pečlivě se vyhýbal jakékoli zmínce o Rochellině skutečném životě. Nikdo se očividně necítil být v právu, aby si sedl do první řady. Dokonce i obézní černoška v brýlích s tlustými čočkami a v háčkovaném kloboučku, kterou Strike pokládal za Rochellinu tetu, se rozhodla usednout až do třetí řady od obřadního pódia krematoria a zachovat si odstup od levné rakve. Přišel proplešatělý zaměstnanec z ubytovny pro bezdomovce, v košili s rozhalenkou a kožené bundě; za ním seděl v úhledném obleku Asiat se svěží tváří, o němž se Strike domníval, že by to mohl být psychiatr, který vedl Rochellinu terapeutickou skupinu.

Strike ve starém tmavomodrém obleku a Robin v černé sukni a saku, které nosila na firemní přijímací pohovory, seděli až úplně vzadu. Naproti přes uličku seděl Bristow, sklíčený a bledý, a Alison, jejíž černý, dvouřadý nepromokavý plášť byl vlhký a ve studeném světle se mírně leskl.

Laciný rudý závěs se otevřel, rakev odjela z dohledu a utonulou dívku si vzaly plameny. Zamlklí pozůstalí si v zadní části krematoria vyměnili bolestné, neobratné úsměvy; přešlapovali na místě a snažili se, aby neslušným spěchem při odchodu nepřispěli ke všem ostatním nedostatkům obřadu. Rochellina teta, z níž vyzařovala aura výstřednosti hraničící s psychickou nevyrovnaností, se představila jako Winifred a poté oznámila hlasitě, s obviňujícím podtónem:

„V hospodě sou připravený ňáký chlebíčky. Myslela sem, že příde víc lidí.”

Vydala se před ostatními ulicí od krematoria k hospodě Red Lion, jako by nehodlala od nikoho strpět žádné výmluvy, a šest zbylých pozůstalých ji následovalo s hlavami sklopenými proti mrholícímu dešti.

Slíbené chlebíčky ležely oschlé a nevábné na alobalovém tácu přikrytém potravinovou fólií na stole v rohu ošumělé restaurace. Cestou do Red Lionu si teta Winifred v jistou chvíli uvědomila, kdo je John Bristow, a nyní ho okupovala u baru, odkud mu nedovolovala uniknout, a bez ustání mu něco povídala. Bristow odpovídal, kdykoli mu umožnila něco málo prohodit, ale pohledy vrhané ke Strikovi, který rozmlouval s Rochelliným psychiatrem, byly během ubíhajících minut stále častější a zoufalejší.

Psychiatr odrážel veškeré Strikovy pokusy zatáhnout ho do rozhovoru o terapeutické skupině, kterou vedl, až nakonec na přímý dotaz zdvořile, ale rozhodně poukázal na lékařské tajemství a odmítl mu sdělit jakékoli informace, s nimiž se Rochelle ve skupině případně svěřila.

„Překvapilo vás, že se zabila?”

„Ne, vlastně ani ne. Byla to velice nešťastná dívka, rozumíte, a smrt Luly Landryové jí silně otřásla.”

Krátce nato se se všemi rozloučil a odešel.

Robin, která se u malého stolku u okna snažila zapříst hovor s nemluvnou Alison, to vzdala a zamířila na Dámy.

Strike se pomalu přiloudal přes nevelkou hospodskou místnost a usedl na Robininu opuštěnou židli. Alison po něm vrhla nepřátelský pohled a poté dál pozorovala Bristowa, kterému stále ještě dělala kázání Rochellina teta. Alison si ani nerozepnula zmáčený plášť. Na stole před ní stála sklenička s nápojem, který vypadal jako portské, a kolem úst jí pohrával opovržlivý úsměv, jako by jí místo, kde se ocitla, připadalo nepřiměřeně ošumělé a nevhodné. Strike se pořád ještě snažil vymyslet, jak vhodně navázat konverzaci, když Alison nečekaně prohlásila:

„John se měl dnes dopoledne zúčastnit schůzky s vykonavateli závěti Conwaye Oatese. Nechal Tonyho, aby šel na setkání sám. Tony děsně zuří.”

Tónem svého hlasu naznačovala, že Strike je za to svým způsobem odpovědný a že si zaslouží vědět, jaké potíže zapříčinil. Usrkla si portského. Vlasy jí povadle splývaly na ramena a v jejích velkých dlaních se malá sklenka ještě zmenšovala. Navzdory nevzhlednosti, jíž by hravě zastínila jiné ženy, vyzařovala značnou dávku domýšlivosti.

„Vy si nemyslíte, že je to od Johna hezké, že přišel na pohřeb?” zeptal se Strike.

Alison se kousavě zasmála, byl to smích, který hovořil za vše. „Vždyť on tu holku ani neznal.” „A proč jste s ním tedy přišla vy?” „Tony chtěl, abych šla s ním.”

Strike si povšiml rozkošné namyšlenosti, s níž jméno svého šéfa vyslovila.

„Proč?”

„Abych na Johna dohlédla.”

„Tony si myslí, že John potřebuje pohlídat?”

Neodpověděla.

„John s Tonym se o vás dělí, co?” „Cože?” odsekla ostře. Byl rád, že se mu ji podařilo rozrušit. „Dělí se o vaše služby? Jako sekretářky?”

„Aha… no, to ne. Já pracuji pro Tonyho a Cypriana. Jsem sekretářka vedení.”

„Aha. Proč jsem si asi myslel, že patříte i Johnovi?”

„Já pracuji na úplně jiné úrovni,” řekla Alison. „John používá obyčejné písařky. V práci spolu nemáme nic společného.”

„Takže láska vykvetla napříč kancelářemi a podlažími?”

Přijala jeho nejapný žert s dalším přezíravým mlčením. Zdálo se, že považuje Strika za naprosto nepřístojného a hrubého člověka, jehož vystupování je zcela za hranicemi přijatelného chování.

Zaměstnanec ubytovny postával osamocený v rohu a cpal se chlebíčky, očividně ubíjel čas, dokud mu nebude připadat dostatečně slušné odejít. Od záchodů se vynořila Robin a okamžitě se jí ujal Bristow, který zřejmě naléhavě potřeboval pomoc ve zvládání tety Winifred.

„Jak dlouho jste vlastně s Johnem spolu?” zeptal se Strike.

„Pár měsíců.”

„Dali jste se dohromady dřív, než Lula zemřela, že?” „Pozval mě na večeři nedlouho potom,” odpověděla. „Asi na tom musel být hodně zle, že?” „Byl úplně na dně.”

Neznělo to od ní soucitně, spíš lehce opovržlivě. „Flirtoval napřed nějakou dobu?”

Předpokládal, že na to odmítne odpovědět, ale mýlil se. Třebaže se snažila předstírat, že tomu tak není, v její odpovědi se zračila nepochybná samolibost a pýcha.

„Přišel nahoru za Tonym. Tony měl práci, takže John čekal v mé kanceláři. Začal mluvit o své sestře a začal se dojímat. Podala jsem mu kapesníky a skončilo to tím pozváním na večeři.”

Navzdory tomu, že její city k Bristowovi působily mělce, Strike si pomyslel, že je asi na jeho pozvání a předehru hrdá; byla to svým způsobem vzácná trofej. Strika napadlo, jestli, než přišel zoufalý John Bristow, pozval někdo Alison někdy na večeři. Bylo to setkání dvou lidí s nezdravými potřebami: Podala jsem mu kapesníky a skončilo to tím pozváním na večeři.

Zaměstnanec z ubytovny si zapínal bundu. Když se setkal se Strikovým pohledem, mávl na rozloučenou a odešel, aniž by s někým promluvil jediné slovo.

„A jaký má velký šéf pocit z toho, že jeho sekretářka randí s jeho synovcem?”

„Po mém soukromí Tonymu nic není,” řekla.

„To je určitě pravda,” odtušil Strike. „On v každém případě nemá co mluvit o nějakém míchání zaměstnání se zábavou, že ne? Když spí se ženou Cypriana Maye.”

Alison na okamžik zmátl jeho nenucený tón, a tak otevřela ústa k odpovědi. Teprve poté ji význam jeho slov zasáhl a její sebejistota se otřásla v základech.

„To není pravda!” prohlásila ostře, tváře jí planuly. „Kdo vám tohle řekl? To je lež. Naprostá lež. Není to pravda. Není.”

Za tím ženským protestem uslyšel vyděšené dítě.

„Opravdu? Proč vás tedy Cyprian May poslal sedmého ledna do Oxfordu, abyste tam Tonyho vyhledala?”

„To… to bylo jen… zapomněl si nechat od Tonyho podepsat nějaké dokumenty, to je všechno.”

„A nepoužil k tomu fax ani kurýra, protože.?”

„Byly to citlivé dokumenty.”

„Alison,” řekl Strike, který si užíval jejího rozrušení, „oba dva přece víme, že to je blbost. Cyprian si myslel, že se Tony s Ursulou někam na celý den vypařili, že?”

„To si nemyslí! Nemyslel!”

Teta Winifred u baru rozhazovala rukama jako větrný mlýn před Bristowem a Robin, kteří oba měli nasazené křečovité úsměvy. „A vy jste ho v Oxfordu našla?” „Ne, protože.” „Kdy jste tam dorazila?” „Kolem jedenácté, ale on…”

„Cyprian vás tam musel poslat okamžitě, když jste přišla do práce, že?” „Ty dokumenty byly naléhavé.”

„Vy jste ale Tonyho nenašla ani v hotelu, ani v konferenčním centru?”

„Minula jsem se s ním,” řekla v zuřivém zoufalství, „protože se vrátil do Londýna navštívit lady Bristowovou.”

„Aha,” podotkl Strike. „Dobře. Je ale trošku divné, že nedal vám ani Cyprianovi vědět, že se vrací do Londýna, ne?”

„Ne,” odpověděla ve statečném pokusu znovu získat ztracenou převahu. „Byl přece ve spojení. Měl u sebe mobil. Nezáleželo na tom.”

„Telefonovala jste mu na mobil?”

Neodpověděla.

„Telefonovala jste mu a nikdo to nezvedal?” Upila portského a zavládlo tíživé ticho.

„Upřímně řečeno, to člověku může docela zkazit náladu, brát telefon od sekretářky, když je v pilné práci.”

Domníval se, že ji to pohorší, a nezklamala ho.

„Vy jste nechutný. Opravdu krajně nechutný,” řekla dutě, její tváře nabraly temně červenou barvu prudérnosti, kterou se snažila zamaskovat zdáním nadřazenosti.

„Žijete sama?” zeptal se jí.

„Co to má s čímkoli společného?” odpověděla otázkou, nyní už naprosto vyvedená z rovnováhy.

„Jen mě to zajímalo. Takže vy nevidíte nic divného na tom, že se Tony ubytuje na noc v oxfordském hotelu, druhý den ráno jede autem zpátky do Londýna a pak se zase vrací do Oxfordu, aby se stihl druhý den z hotelu odhlásit?”

„Vracel se do Oxfordu, aby se mohl odpoledne zúčastnit konference,” prohlásila zarputile.

„Ale ne, skutečně? Počkala jste tam a setkala se s ním?” „On tam byl,” řekla vyhýbavě. „Takže máte důkaz, že?” Nic na to neřekla.

„Povězte mi,” pokračoval Strike, „myslela byste si radši, že Tony strávil celý den v posteli s Ursulou Mayovou, nebo že se kvůli něčemu pohádal se svou neteří?”

U baru si teta Winifred rovnala háčkovaný klobouček a upravovala pásek. Zdálo se, že se chystá k odchodu.

Alison několik vteřin bojovala sama se sebou a potom, s pocitem, že se v ní uvolnilo cosi dlouho potlačovaného, prohlásila urputným šepotem:

„Oni spolu nic nemají. Já to vím, že mezi nimi nic není. K ničemu nedošlo. Ursulu zajímají jenom peníze. Je to to jediné, na čem jí záleží, a Tony bere míň než Cyprian. Ursula by Tonyho nechtěla. V žádném případě.”

„Ó, to nikdy nevíte. Tělesná vášeň mohla klidně její obchodní sklony opanovat,” řekl Strike a upřeně Alison sledoval. „Něco takového se stát může. Jako muži se mi to obtížně posuzuje, ale on Tony vůbec nevypadá špatně, že?”

Vnímal její syrovou, nefalšovanou bolest, její vztek. Když promluvila, hlas jí přeskakoval:

„Tony má pravdu, vy umíte všeho zneužít a vyždímat z člověka, co se dá. John ze sebe dělá kašpara, Lula skočila. Ona opravdu skočila. Odjakživa byla vyšinutá. John je stejný jako jeho matka, hysterický, vymýšlí si. Lula brala drogy, patřila k tomu druhu nezvladatelných lidí, odjakživa s ní byly potíže a jen se snažila na sebe upoutat pozornost. Rozmazlená a zkažená. Rozhazovala peníze. Mohla mít všechno, co si usmyslela, všechno, co chtěla, ale nic jí nebylo dost.”

„To mě nenapadlo, že jste se s ní znala.”

„Já… Tony mi o ní hodně vyprávěl.”

„On ji ve skutečnosti moc rád neměl, že ne?”

„Prostě ji viděl takovou, jaká byla. Ona nebyla k ničemu. Některé ženy už jsou takové,” dodala a pod neforemným pláštěm se jí prudce zvedala a klesala ňadra.

Zatuchlý vzduch hospody prořízl závan studeného vánku, jak se dveře se zhoupnutím zavřely za Rochellinou tetou. Bristow s Robin se pořád ještě chabě usmívali, dokud se dveře úplně nedovřely, a teprve potom si vyměnili pohledy plné úlevy.

Hospodský kamsi zmizel. V malém hospodském sále už zbyli pouze oni čtyři. Strike si teprve teď všiml, že v pozadí hraje balada Jennifer Rushové z osmdesátých let „The Power of Love”. Bristow s Robin za nimi přišli ke stolu.

„Myslel jsem, že si budete chtít s tetou Rochelle promluvit?” zeptal se Bristow a tvářil se ublíženě, jako by celé to martyrium podstoupil zbytečně.

„No teď už za ní nepoběžím,” pravil Strike zvesela. „Ale můžete mě informovat o tom, co jste se dozvěděli.”

Strike z výrazu obličeje Robin i Bristowa usuzoval, že oba pokládají tento přístup za podivně netečný. Alison se skloněnou tváří cosi urputně hledala v kabelce.

Déšť ustal, chodníky byly kluzké a bezútěšně ponurá obloha hrozila dalším lijákem. Dvě ženy šly mlčky vpředu, zatímco Bristow svědomitě Strikovi vyprávěl vše, na co si vzpomínal z rozhovoru s tetou Winifred. Strike ho ale neposlouchal. Sledoval zezadu obě ženy, obě v černém, pro nepozorného přihlížejícího téměř stejné, zaměnitelné. Vzpomněl si na sochy po stranách Queen’s Gate: ty také nebyly v žádném případě stejné, navzdory předpokladům, které učiní nedbalé oko; jeden samec, jedna samice, stejného druhu, to ano, ale hluboce rozdílné.

Když uviděl, že se Robin s Alison zastavily u zaparkovaného BMW, došlo mu, že to asi je Bristowovo auto, a tak rovněž zpomalil a přerušil Bristowovo překotné líčení bouřlivých, neurovnaných vztahů Rochelle s její rodinou.

„Johne, potřeboval bych si s vámi něco vyjasnit.” „Klidně se ptejte.”

„Říkáte, že jste slyšel svého strýce, jak přišel dopoledne v ten den, co Lula zemřela, do bytu vaší matky. Je to tak?”

„Ano, přesně tak.”

„Jste si absolutně jistý, že muž, kterého jste slyšel, byl Tony?”

„Samozřejmě.”

„Ale neviděl jste ho, že ne?”

„Já…” v Bristowově králičím obličeji se znenadání objevily rozpaky. „. ne, já, myslím, že jsem ho vlastně neviděl. Ale slyšel jsem ho, že si odemyká. Slyšel jsem v předsíni jeho hlas.”

„Nemyslíte, že byste třeba mohl jen předpokládat, že to je Tony, protože jste Tonyho očekával?”

Další odmlka.

„Vy chcete říct, že tam Tony nebyl?”

„Já chci jen vědět, do jaké míry si jste jistý, že to byl on.”

„No. až do této chvíle jsem si byl naprosto jistý. Nikdo jiný klíče od matčina bytu nemá. Vlastně to nemohl být nikdo jiný než Tony.”

„Takže jste slyšel, že si někdo odemyká dveře. Slyšel jste mužský hlas. Mluvil s vaší matkou nebo s Lulou?”

„Ehm…” Při usilovném přemýšlení nad tou otázkou Bristow odhalil své velké řezáky. „Slyšel jsem, jak vstoupil do bytu. Myslím, že jsem ho slyšel mluvit s Lulou…”

„A slyšel jste ho odcházet?”

„Ano. Slyšel jsem, jak jde předsíní. Slyšel jsem zavírat dveře.” „Když se s vámi přišla Lula rozloučit, zmínila se o tom, že tam byl právě Tony?”

Další ticho. Bristow si přiložil dlaň k ústům a přemýšlel.

„Já. Objala mě, to je všechno, na co. Ano, myslím, že říkala, že mluvila s Tonym. Nebo ne? Že bych pouze předpokládal, že s ním mluvila, protože jsem si to myslel? Ale kdyby to nebyl můj strýc, tak kdo tedy?”

Strike čekal. Bristow měl sklopené oči, upíral je do chodníku a dál usilovně přemýšlel.

„Ale musel to přece být on. Lula se přece s tím člověkem viděla a nepokládala jeho přítomnost za nic výjimečného, takže kdo jiný by to mohl být než Tony? Kdo jiný by měl klíč?”

„Kolik klíčů od bytu existuje?” „Čtyři. Tři rezervní.” „To je hodně.”

„No, Lula, Tony a já máme všichni po jednom. Maminka je ráda, když všichni můžeme libovolně přicházet a odcházet, obzvlášť když je takhle nemocná.”

„A všechny ty klíče existují a lze je dohledat?”

„Ano, tedy, aspoň si to myslím. Předpokládám, že Lulin klíč se vrátil matce spolu se všemi jejími věcmi. Tony má svůj u sebe, já mám svůj a moje matka… řekl bych, že bude někde v bytě.”

„Takže si nejste vědom, že by se někdy nějaký klíč ztratil?”

„Ne.”

„A nikdo z vás nikdy svůj klíč nikomu nepůjčil?” „Panebože, proč bychom něco takového dělali?”

„Pořád mi vrtá hlavou, jak zmizela z Lulina laptopu uloženého v bytě vaší matky ta složka s fotografiemi. Kdyby existoval nějaký další volný klíč…”

„Nic takového se nemohlo stát,” řekl Bristow. „To je… já… proč tvrdíte, že tam Tony nebyl? Musel tam být. Říká, že mě škvírou ve dveřích viděl.” „Když jste se vracel od Luly, tak jste se zastavil v kanceláři, že ano?” „Ano.”

„Pro pracovní materiály?”

„Ano. Jen jsem se tam stavil a popadl je. Nezdržoval jsem se tam.”

„Takže jste k matce do bytu přišel asi tak…?”

„Nemohlo to být později než v deset.”

„A kdy přišel ten muž, který si sám odemkl dveře?”

„Možná… možná tak půl hodiny po mně? Úplně přesně si namouduši nevzpomenu. Nedíval jsem se na hodiny. Ale proč by Tony tvrdil, že tam byl, kdyby tam nebyl?”

„No, kdyby věděl, že pracujete doma u matky, mohl by přece snadno tvrdit, že tam přišel a nechtěl vás vyrušovat, takže jen prošel předsíní, aby si promluvil s vaší matkou. Předpokládám, že ta asi jeho přítomnost potvrdila policii, ne?”

„Řekl bych, že ano. Ano, myslím, že ano.” „Vy si ale nejste jistý?”

„Já myslím, že jsme o ničem takovém nikdy nemluvili. Máma byla vyčerpaná a v bolestech, většinu dne prospala. A pak druhý den ráno jsme se dozvěděli o Lule…”

„Vám ale nepřipadalo vůbec zvláštní, že Tony za vámi nepřišel do pracovny a neprohodil s vámi pár slov?”

„Na tom nebylo vůbec nic zvláštního,” řekl Bristow. „Měl špatnou náladu kvůli té záležitosti s Conwayem Oatesem. Víc by mě asi překvapilo, kdyby si se mnou povídat chtěl.”

„Johne, já vás nechci strašit, ale domnívám se, že vám i vaší matce může hrozit nebezpečí.”

Bristow krátce zamečel nervózním smíchem, ale znělo to nevýrazně a nepřesvědčivě. Strike viděl o padesát metrů vepředu stát Alison se založenými pažemi, jak si vůbec nevšímá Robin a oba je sleduje.

„To… to nemůžete myslet vážně?” řekl Bristow.

„Myslím to velice vážně.”

„Ale. to přece. Cormorane, chcete mi snad říct, že už víte, kdo zavraždil Lulu?”

„Jo, myslím, že to vím, ale než to celé dovedu do zdárného konce, potřeboval bych ještě mluvit s vaší matkou.”

Bristow se na něho díval, jako by si přál nasát do sebe veškerý obsah Strikovy mysli. Krátkozrakýma očima upřeně zkoumal každý centimetr Strikovy tváře a v obličeji se mu zračil napůl strach a napůl úpěnlivá prosba.

„Musím být u toho,” řekl. „Ona je strašně zesláblá.”

„Samozřejmě. Co třeba zítra dopoledne?”

„Tony bude zuřit, když si vezmu další volno během pracovní doby.” Strike čekal.

„Tak dobře,” řekl Bristow. „Dobře. Zítra v půl jedenácté.”

14

Následující ráno bylo svěží a slunečné. Strike jel metrem do elegantní, nóbl čtvrti Chelsea utápějící se v zeleni. Byla to část Londýna, kterou téměř neznal, protože Leda se nikdy, dokonce ani v nejmarnotratnějších fázích svého života, nedokázala přiblížit na dohled Královské nemocnice v Chelsea, jejíž bledá a vlídná budova se teď před ním tyčila v jarním slunci.

Franklin Row byla půvabná ulice s domy z červených cihel; po jedné straně se táhla řada platanů a zábradlí ohraničovalo rozlehlou travnatou plochu, na které tlupa malých dětí ve školních uniformách s bledě modrými sáčky a tmavomodrými krátkými kalhotami hrála různé hry pod dohledem sportovně oblečených učitelek. Jejich šťastný pokřik narušoval usedlé ticho, v němž se jinak ozýval jen zpěv ptáků. Za celou dobu, co Strike kráčel s rukama v kapsách po chodníku k domu lady Yvette Bristowové, neprojelo kolem něho jediné auto.

Na zdi vedle prosklených dveří nahoře nad čtyřmi bělostnými schody byla staromódní bakelitová deska se zvonky. Strike si ji chvíli prohlížel a posléze uviděl jméno lady Yvette Bristowové napsané vedle bytu E. Vrátil se na chodník a v příjemném teple jarního dne se chvíli rozhlížel ulicí.

Přišla půl jedenáctá, ale totéž neplatilo o Johnu Bristowovi. Prostor na druhé straně ulice byl opuštěný až na oněch dvacet malých dětí, které za zábradlím probíhaly obručemi a mezi barevnými kužely.

Ve tři čtvrtě na jedenáct Strikovi v kapse zavibroval mobil. Esemeska byla od Robin:

Právě volala Alison a oznámila mi, že JB se nepředpokládané zdržel. Nechce, abyste s jeho matkou hovořil v jeho nepřítomnosti.

Strike Bristowovi okamžitě odeslal zprávu:

Jak dlouho se asi zdržíte? Je nějaká naděje, že bychom to zvládli dnes někdy později?

Sotva esemesku odeslal, telefon začal vyzvánět. „Ano prosím?” řekl Strike.

„Oggy?” ozval se plechově zkreslený hlas Grahama Hardacreho až z Německa. „Mám ty materiály o Agyemanovi.”

„Zázračně skvěle sis to načasoval.” Strike si vytáhl zápisník. „Pokračuj.”

„Jmenuje se nadporučík Jonah Francis Agyeman, je u ženijního vojska. Jednadvacet let, svobodný, poslední pobyt na zahraniční misi od jedenáctého ledna. Vrátit se má v červnu. Jediná blízká příbuzná matka. Žádní sourozenci, žádné děti.”

Strike si všechno zapsal, přičemž mobil držel přitisknutý mezi tváří a ramenem.

„Máš to u mě, Hardy,” prohlásil, když si strčil zápisník do kapsy. „Fotku náhodou nemáš, že ne?”

„Můžu ti ji poslat e-mailem.”

Strike nadiktoval Hardacremu e-mailovou adresu do kanceláře a po několika běžných vzájemných dotazech na život kamaráda a přání všeho nejlepšího hovor ukončil.

Bylo za pět minut jedenáct. Strike čekal s telefonem v ruce na mírumilovném, zelení lemovaném prostranství, zatímco skotačící děti si dál hrály s obručemi a válely se po pytlech naplněných polystyrénovými kuličkami. Přes chrpově zbarvenou oblohu nakreslilo tlustou bílou čáru miniaturní stříbrné letadlo. Konečně dorazila s drobným, na tiché ulici jasně slyšitelným zacvrlikáním textová zpráva od Bristowa:

Dnes je to bez šance. Musel jsem odjet do Rye. Co třeba zítra?

Strike si povzdychl.

„Promiňte, Johne,” zamumlal, vystoupil po schodech nahoru a zazvonil na zvonek lady Bristowové.

Tichá, prostorná a sluncem zalitá vstupní hala vyzařovala mírně depresivní atmosféru společného bydlení lidí, kteří se vzájemně moc neznají, a obrovská vědrovitá váza se suchými kytkami, fádně nazelenalý koberec a světle žluté zdi, pravděpodobně zvolené pro svou neutrální neškodnost, to nemohly zachránit. Stejně jako v Kentigern Gardens byl i tady výtah, tentokrát s dřevěnými dveřmi. Strike se rozhodl jít nahoru pěšky. Dům oplýval jistou ošumělostí, což v žádném případě nenarušovalo tichou auru bohatství.

Dveře v horním patře mu otevřela usměvavá karibská ošetřovatelka, která ho předtím pustila bzučákem do domu.

„Vy ale nejste pan Bristow,” prohlásila veselým hlasem. „Ne, já jsem Cormoran Strike. John je na cestě.”

Vpustila ho dovnitř. V předsíni lady Bristowové vládl příjemný nepořádek, byla vytapetovaná vybledlou červenou tapetou a ověšená akvarely ve starobylých pozlacených rámech; stojan na deštníky byl plný vycházkových holí a na řadě věšáků viselo několik kabátů. Napravo na konci chodby Strike zahlédl pootevřené dveře do pracovny: masivní dřevěný psací stůl a otočné křeslo zády ke dveřím.

„Počkáte, prosím, chvíli v obývacím pokoji, než zjistím, jestli je lady Bristowová připravena vás přijmout?” „Ale jistě, samozřejmě.”

Šel ke dveřím, k nimž mu pokynula, a vstoupil do okouzlujícího pokoje se světle žlutými stěnami, podél nichž se táhly řady knihoven se spoustou fotografií. Na rohu stolu u pohodlné pohovky s přehozem z látky s květovaným potiskem stál staromódní telefon s číselníkem. Strike se ujistil, že je sestra bezpečně z dohledu, a teprve potom nenápadně vyvěsil sluchátko z vidlice, aby přerušil spojení.

Ve vykrojení arkýřového okna stál francouzský dámský psací stolek a na jeho desce fotografie ve stříbrném rámu, pořízená na svatbě sira a lady Bristowových. Ženich vypadal mnohem starší než jeho žena, byl to sudovitý, rozzářený muž s plnovousem; nevěsta byla štíhlá, blond a neurčitě pohledná. Strike předstíral, že si fotografii obdivně prohlíží, postavil se zády ke dveřím a rychle otevřel zásuvku křehkého stolku z třešňového dřeva. Uvnitř byla zásoba jemných, bledě modrých dopisních papírů i s obálkami. Opět zásuvku zavřel. „Pane Striku? Můžete jít dál.”

Prošel zpátky přes červeně vytapetovanou předsíň, krátkou chodbou a do prostorné ložnice, kde převládaly zelenkavé a bílé tóny a všechno působilo dojmem elegance a vybraného vkusu. Dvoje dveře nalevo, oboje pootevřené, vedly do malé přilehlé koupelny a do šatny. Jemné provedení nábytku v sobě neslo francouzské rysy, rekvizity související s vážnou nemocí, kapačka na kovovém stojanu, čistá nablýskaná mísa na prádelníku a bezpočet různých léků, tu vypadaly nepatřičně.

Umírající žena měla na sobě teplý, slonovinově bílý krátký župánek a odpočívala na vysoko vystlaných polštářích, jako by se ve vyřezávané posteli z masivního dřeva celá ztrácela. Z mladistvé krásy lady Bristowové nezbylo vůbec nic. Pod lesklou a šupinatou pletí jí zřetelně vystupovaly kosti, jako by to byla už jen kostra potažená kůží. Oči měla vpadlé, průsvitné a bez třpytu a chomáčkovité vlasy, jemné jako vlásky kojence, byly šedivé a řídké, takže jí na mnoha místech prosvítala zarůžovělá lebka. Vychrtlé paže bezvládně spočívaly na pokrývce, zpod níž byl vyvedený katétr. Její smrt byla v místnosti přítomná téměř hmatatelně, jako by jen trpělivě, zdvořile postávala ukrytá za závěsy.

Ovzduší prostupovala sotva patrná vůně citrusových květů, která nedokázala úplně přebít pach dezinfekčních prostředků a tělesného rozkladu; byly to pachy, které Strikovi připomněly nemocnici, kde bezmocně ležel několik měsíců. Druhé velké arkýřové okno bylo pár centimetrů povytažené, aby do pokoje mohl pronikat teplý čerstvý vzduch i vzdálený křik sportujících dětí. Výhled vedl do nejhořejších větví sluncem zalitých a listím obsypaných platanů.

„Vy jste detektiv?”

Hlas měla slabý a nakřáplý, slova mírně polykala. Strika už předem napadlo, jestli jí Bristow řekl pravdu o jeho profesi, a byl rád, že to ví. „Ano, já jsem Cormoran Strike.” „Kde je John?”

„Něco ho zdrželo v kanceláři.”

„Už zase,” zamumlala a posléze dodala: „Tony na něho nakládá strašně moc práce. Není to fér.” Zírala na něho zastřeným zrakem a mírně zdviženým prstem mu pokynula k malované židli. „Posaďte se přece.”

Kolem vybledlých duhovek se jí rýsovaly křídově bílé vrásky. Když Strike usedal, všiml si dalších dvou fotografií ve stříbrných rámečcích postavených na nočním stolku u postele. Jako by dostal elektrickou ránu, uvědomil si, že hledí tváří v tvář desetiletému Charliemu Bristowovi s baculatou tváří a s nakrátko zastřiženými vlasy po stranách a na temeni hlavy, zatímco vzadu byly ponechány dlouhé: navždy zmrazený v osmdesátých letech, v košili školní uniformy s límcem protaženým do špičky a s obrovským uzlem na kravatě. Vypadal, jako by právě zamával na rozloučenou svému nejlepšímu kamarádovi Cormoranu Strikovi a očekával, že se zase uvidí po Velikonocích.

Vedle fotografie Charlieho stál menší snímek nádherné holčičky s dlouhými černými copánky a s velkýma hnědýma očima, v tmavě modré školní uniformě: Lula Landryová v necelých šesti letech.

„Mary,” ozvala se lady Bristowová, aniž by zesílila hlas, ale sestra přesto okamžitě přiběhla. „Mohla byste přinést panu Strikovi… kávu? Čaj?” zeptala se ho a on se náhle přenesl o pětadvacet let zpátky na sluncem zalitou zahradu Charlieho Bristowa a opět viděl jeho vlídnou maminku s blond vlasy a pocítil chuť studené limonády.

„Káva bude skvělá, mockrát děkuju.”

„Velice se omlouvám, že vám ji neuvařím sama,” řekla lady Bristowová, když ošetřovatelka těžkým krokem odešla, „ale jak vidíte, jsem teď naprosto odkázaná na laskavost cizích lidí. Jako ubohá Blanche DuBoisová.”

Na okamžik zavřela oči, jako by se chtěla lépe soustředit na nějakou vnitřní bolest. Napadlo ho, jak moc je asi nadopovaná prášky. Pod zdvořilými způsoby tušil v jejích slovech nepatrný náznak jakési hořkosti, podobně jako se citrusovým květům nedařilo zcela překrýt pach rozkladu. Divil se tomu, když se vzalo v úvahu, že Bristow trávil neustálou péčí o matku většinu svého času.

„Proč tady není John?” zeptala se lady Bristowová znovu se stále zavřenýma očima.

„Zdrželi ho v kanceláři,” zopakoval Strike.

„Ach ano. Ano, už jste to říkal.”

„Paní Bristowová, rád bych vám položil několik otázek a předem se omlouvám, jestli vám budou připadat příliš osobní nebo znepokojivé.”

„Kdybyste si prožil to, čím jsem si musela projít já,” řekla tiše, „nic vám už nemůže ublížit. A říkejte mi Yvette.”

„Děkuji vám. Nebude vám vadit, když si budu dělat poznámky?”

„Vůbec ne,” odpověděla a se slabým náznakem zájmu ho sledovala, jak si vytahuje pero a zápisník.

„Jestli vám to nebude vadit, začal bych tím, jak se Lula dostala do vaší rodiny. Věděli jste něco o jejích rodinných poměrech, když jste ji adoptovali?”

Jak tam tak ležela s ochablými pažemi na pokrývce, působila dojmem bezmoci a pasivity.

„Ne,” řekla. „Já nevěděla vůbec nic. Alec možná něco věděl, ale pokud tomu tak bylo, mně nikdy nic neřekl.”

„Co vás vede k myšlence, že váš manžel něco věděl?”

„Alec vždycky šel co nejvíc do hloubky,” odpověděla s mdlým nostalgickým úsměvem. „Byl velice úspěšný podnikatel, víte.”

„Ale vám o Lulině rodině nikdy nic neřekl?”

„To ne, to on by nikdy neudělal.” Zdálo se, že jí něco takového připadá jako velice podivný nápad. „Já chtěla, aby byla moje, jenom moje, rozumíte. Alec by mě určitě chtěl chránit, i kdyby něco věděl. Já bych nedokázala unést představu, že by jednoho dne mohl přijít někdo zvenčí a dělat si na ni nároky. Už jsem ztratila Charlieho a strašně jsem toužila po dceři. Myšlenka, že bych o ni taky mohla přijít…”

Ošetřovatelka přinesla podnos s dvěma šálky a talířkem čokoládových sušenek.

„Jedna káva,” prohlásila vesele a postavila ji pro Strika na okraj nejbližšího nočního stolku, „a heřmánkový čaj.”

Opět odběhla za svou prací. Lady Bristowová zavřela oči. Strike si lokl černé kávy a řekl:

„V posledním roce předtím, než umřela, se Lula pustila do hledání svých biologických rodičů, že?”

„Přesně tak,” řekla lady Bristowová pořád se zavřenýma očima. „Zrovna mi diagnostikovali rakovinu.”

Odmlčeli se a v nastalé pauze Strike odložil s jemným cinknutím šálek s kávou a do toho sem otevřeným oknem zvenčí zazníval vzdálený výskot malých dětí.

„John a Tony se na ni za to velice, velice zlobili,” řekla lady Bristowová. „Mysleli si, že by se neměla pokoušet hledat svoji biologickou matku zrovna ve chvíli, kdy jsem já tak vážně nemocná. Nádor byl už v pokročilém stadiu, když ho našli. Musela jsem jít okamžitě na chemoterapii. John byl nesmírně hodný; vozil mě na léčbu do nemocnice a v nejhorším období u mě bydlel. Dokonce i Tony mi pomáhal, ale Lula se očividně starala jenom o…” Povzdychla si, otevřela bledé oči a hledala Strikův obličej. „Tony odjakživa říkal, že je moc rozmazlená. Myslím, že to byla moje chyba. Přišla jsem o Charlieho, rozumíte… Nemohla jsem toho pro ni udělat dost.”

„Víte, do jaké míry se Lule podařilo najít informace o své původní rodině?”

„Ne, to bohužel nevím. Myslím, že věděla, jak moc mě to trápí. Tak mi většinu z toho neříkala. Samozřejmě vím, že našla svoji matku, protože kolem toho byl všechen ten mediální poprask. Všechno bylo tak, jak to Tony předpověděl. Ta ženská Lulu nikdy nechtěla. Strašná, příšerná ženská,” zašeptala lady Bristowová. „Ale Lula ji dál navštěvovala. Já po celou tu dobu docházela na chemoterapii. Přišla jsem o vlasy…”

Její hlas se vytratil. Strike cítil, že ho možná bude pokládat za surového trýznitele, který si dál jde neúnavně za svým:

„A co její biologický otec? Svěřila se vám někdy s tím, že by o něm našla nějaké informace?”

„Ne,” odpověděla lady Bristowová ochable. „Neptala jsem se. Měla jsem dojem, že to celé vzdala, když našla tu příšernou matku. Nechtěla jsem s ní o tom mluvit, o ničem z toho. Nahánělo mi to obavy. Myslím, že ona si to uvědomovala.”

„Nezmínila se o svém biologickém otci, když se s vámi viděla naposled?” vytrvale pokračoval Strike.

„Ale ne,” odtušila tlumeným hlasem. „Ne. To nebyla nijak dlouhá návštěva, víte. Hned ve chvíli, kdy přijela, mi řekla, že se nemůže dlouho zdržet. Musela jít na schůzku se svou kamarádkou Ciarou Porterovou.”

Zavanul z ní k němu ublížený pocit špatného zacházení, podobný pachu člověka upoutaného na lůžko, který z ní vycházel: mírně zatuchlý, trochu nasládlý. Cosi na ní připomínalo Rochelle; i když byly tak rozdílné, jak jen dvě ženy mohou být, z obou čišela zloba těch, kteří se cítí být ošizení a opomíjení.

„Vzpomenete si, o čem jste s Lulou ten den mluvily?”

„Víte, dávají mi tolik léků na bolest, jistě chápete. Prodělala jsem velice vážnou operaci. Nepamatuju si všechno do podrobností.”

„Ale vzpomínáte si, jak vás Lula přišla navštívit?” zeptal se Strike.

„To ano,” řekla. „Vzbudila mě, já jsem spala.”

„Vzpomenete si, o čem jste spolu mluvily?”

„Samozřejmě o mé operaci,” odpověděla s trochu nevlídným podtónem. „A potom taky trochu o jejím nejstarším bratrovi.” „O jejím nejstarším.?”

„O Charliem,” dodala lady Bristowová lítostivě. „Vyprávěla jsem jí o tom dni, kdy umřel. Vlastně jsem jí o tom nikdy předtím nepovídala. Byl to ten nejhorší… ze všech nejhorší den v mém životě.”

Strike si ji představil, jak tam leží a je si trochu nejistá, což ale nijak neumenšuje její rozčilení, a drží svou netečnou dceru proti její vůli u své postele hovorem o svých bolestech a o svém mrtvém synovi.

„Jak jsem měla vědět, že to je naposled, co se s ní vidím?” vydechla lady Bristowová. „Neuměla jsem si představit, že bych měla přijít o druhé dítě.”

Krví podlité oči jí zvlhly. Zamrkala a po propadlých tvářích se jí skutálely dvě velké slzy.

„Mohl byste se, prosím, podívat do zásuvky,” zašeptala a ukázala seschlým prstem k nočnímu stolku, „a podat mi odtamtud prášky?”

Strike otevřel zásuvku a uviděl v ní spoustu krabiček s nejrůznějšími léky všelijakých názvů.

„Které…?”

„To je jedno. Všechny jsou stejné,” řekla.

Vytáhl jednu z krabiček; nápis valium na štítku byl jasně čitelný. Prášků měla ve stolku dostatek na několikanásobné předávkování.

„Mohl byste mi dva dát?” požádala ho. „Zapiju je čajem, jestli už trochu vychladl.”

Podal jí tabletky a šálek, ruce se jí chvěly, musel jí přidržet podšálek a zcela nemístně ho napadlo, že vypadá jako kněz podávající hostii.

„Děkuju vám,” zamumlala a ulehla zpátky do polštářů, zatímco on vrátil čaj na stolek. Uplakanýma očima se na něho upřeně zadívala. „Neříkal mi vlastně John, že jste se s Charliem znal?”

„Ano, znal,” řekl Strike. „Nikdy na něho nezapomenu.”

„Ne, samozřejmě že ne. Bylo to nejroztomilejší dítě. Všichni to o něm říkali. Nejrozkošnější chlapeček, nejrozkošnější, jakého jsem kdy poznala. Pořád mi chybí a myslím na něho každý den.”

Za oknem křičely děti a šuměly platany a Strike myslel na to, jak asi pokoj vypadal onoho zimního rána před několika měsíci, kdy stromy musely být holé a Lula Landryová seděla tam, kde teď seděl on, a svýma nádhernýma očima se možná dívala na podobiznu mrtvého Charlieho, zatímco jí její zesláblá matka vyprávěla ten hrozný příběh.

„Nikdy dřív jsem o tom s Lulou vlastně nemluvila. Kluci si vyjeli na kolech. Slyšeli jsme, jak John ječí, a potom začal křičet Tony, křičel a křičel…”

Strikovo pero se doposud nedotklo papíru. Sledoval tvář umírající ženy, která dál vyprávěla.

„Alec mi nedovolil se podívat, nepustil mě ani do blízkosti lomu. Když mi řekl, co se stalo, omdlela jsem. Myslela jsem si, že umřu. Chtěla jsem umřít. Nechápala jsem, jak Bůh mohl něco takového dopustit.”

„Ale od té doby jsem dospěla k přesvědčení, že jsem si to možná všechno nějak zasloužila,” pokračovala lady Bristowová chladně, s očima upřenýma do stropu. „Říkala jsem si, jestli to není trest. Protože jsem je milovala příliš. Rozmazila jsem je a zkazila. To nemohu popřít. Charlieho, Aleka i Lulu. Myslím, že to musí být trest, protože jinak by to bylo nevýslovně kruté, ne? Abych si tím musela procházet pořád znovu a znovu.”

Strike na to neměl žádnou odpověď. Vzbuzovala lítost, ale on si uvědomoval, že ji zřejmě nedokáže litovat ani tolik, kolik by si zasloužila. Ležela tam a umírala zahalená neviditelným rouchem mučednictví, nabízela mu svou bezmoc a trpnou netečnost jako ušlechtilé ozdoby, ale jeho převažujícím pocitem bylo znechucení.

„Strašně jsem po Lule toužila,” řekla lady Bristowová, „ale myslím, že ona nikdy… Ona byla tak sladká. Tak rozkošná. Udělala bych pro to děvčátko cokoli. Jenže ona mě nemilovala tak, jak mě miloval Charlie a John. Možná už bylo pozdě. Možná jsme ji dostali příliš pozdě.

John žárlil, když k nám přišla. Zdrtila ho smrt Charlieho. ale nakonec se z nich stali důvěrní kamarádi. Byli si hodně blízcí.”

Její pleť křehkou jako list papíru zbrázdila na čele drobná vráska.

„Tony se tudíž naprosto mýlil.”

„V čem se mýlil?” zeptal se Strike tiše.

Její prsty na pokrývce se sevřely. Polkla naprázdno.

„Tony si myslel, že bychom Lulu neměli adoptovat.”

„Proč ne?” zeptal se Strike.

„Tony neměl rád žádné z mých dětí,” odpověděla lady Bristowová. „Můj bratr je nesmírně tvrdý člověk. Strašně bezcitný. Když Charlie umřel, říkal hrozné věci. Alec ho praštil. Prostě to nebyla pravda. Nebyla pravda, co Tony říkal.”

Zamženým pohledem sklouzla ke Strikovi a jemu se na okamžik zdálo, že zahlédl ženu, jakou musela být, když ještě byla zdravá: maloučko nesamostatné, trochu dětinské, půvabně závislé ultraženské stvoření, ochraňované a hýčkané sirem Alekem, který se jí snažil splnit každý rozmar a všechna přání.

„Co Tony říkal?”

„Děsivé věci o Johnovi a Charliem. Ošklivé věci. Já ne…” vypravila ze sebe ochablým hlasem, „nechci to ani opakovat. A když se pak dozvěděl, že se chystáme adoptovat holčičku, zatelefonoval Alekovi a přesvědčoval ho, abychom to nedělali. Alec zuřil,” zašeptala. „Zakázal Tonymu k nám chodit.”

„Mluvila jste o tom všem s Lulou, když vás ten den navštívila?” zeptal se Strike. „O Tonym a o tom, co říkal po smrti Charlieho, a když jste ji adoptovali?”

Jako by v těch slovech pocítila výčitku.

„Nevzpomínám si přesně, co jsem jí řekla. Právě jsem prodělala velice vážnou operaci. Byla jsem ze všech těch léků trochu mátožná. Nepamatuju si úplně přesně ani to, co jsem vám říkala před chvílí…”

A potom zničehonic změnila téma:

„Ten chlapec mi tolik připomínal Charlieho. Ten Lulin přítel. Velice pěkný hoch. Jak že se to jmenuje?” „Evan Duffield?”

„To je on. Přednedávnem za mnou přišel na návštěvu, víte. Docela nedávno. Nevím úplně přesně. Ztrácím pojem o čase. Dávají mi poslední dobou tolik léků. Ale přišel ke mně. To od něho bylo nesmírně milé. Chtěl si se mnou promluvit o Lule.”

Strike si vzpomněl na Bristowovo tvrzení, že jeho matka vůbec netušila, kdo Duffield je, a přemýšlel, jestli lady Bristowová opravdu se svým synem hraje takové drobné hrátky; jestli jenom předstírá, že je popletenější, než ve skutečnosti je, aby v něm povzbuzovala ochranářské pudy.

„Takhle půvabně by vypadal Charlie, kdyby žil. Mohl z něho být zpěvák nebo herec. Rád se předváděl, vzpomínáte? Bylo mi toho Evana strašně líto. Plakal mi tady, oba jsme plakali. Řekl mi, že si myslel, že se Lula schází s jiným mužem.”

„O jakého muže mělo jít?”

„S jedním zpěvákem,” prohlásila lady Bristowová neurčitě. „Se zpěvákem, který o ní psal písničky. Když je člověk mladý a krásný, umí být nesmírně krutý. Bylo mi ho líto. Říkal mi, že se cítí provinile. Řekla jsem mu, že nemá proč se tak cítit.”

„Proč se cítil provinile?”

„Kvůli tomu, že nešel za ní domů. Že nebyl s ní a nezabránil její smrti.” „Mohli bychom se ještě na okamžik vrátit, Yvette, k tomu dni, který předcházel Lulině smrti?” Zatvářila se vyčítavě.

„Já se obávám, že si už na nic víc nevzpomenu. Už jsem vám řekla všechno, co vím. Zrovna jsem se vrátila z nemocnice. Nebyla jsem úplně ve své kůži. Dávají mi tolik léků na bolest.”

„Já to chápu. Jen jsem se chtěl zeptat, jestli si vzpomenete, že tady byl ten den na návštěvě váš bratr Tony.”

Nastala odmlka a Strike si všiml, že v jejím ochablém obličeji cosi ztvrdlo.

„Ne, nepamatuju si, že by sem přišel Tony,” řekla nakonec lady Bristowová. „Vím, že on to tvrdí, ale já si nevzpomínám, že by sem přišel. Možná jsem spala.”

„Tvrdí, že zde byl v době, kdy tady byla na návštěvě Lula,” řekl Strike.

Lady Bristowová nepatrně pokrčila křehkými rameny.

„Možná tady byl,” řekla, „ale já si na to nevzpomínám.” A potom dodala zesíleným hlasem: „Můj bratr je teď na mne mnohem hodnější, když ví, že umírám. Často mě navštěvuje. A samozřejmě mě pořád štve proti Johnovi. To dělal odjakživa. Ale John byl na mě vždycky nesmírně hodný. Během té doby, co jsem nemocná, pro mě udělal spoustu věcí. věcí, které by syn neměl muset dělat. Mnohem víc by to příslušelo Lule. jenže ta byla rozmazlená a zkažená. Milovala jsem ji, ale ona uměla být sobecká. Strašně sobecká.”

„Takže ten poslední den, když jste se naposled viděla s Lulou…” začal Strike, který se houževnatě držel svého hlavního tématu, ale lady Bristowová ho přerušila.

„Když odešla, byla jsem nesmírně rozrušená,” řekla. „Opravdu velice nesvá. Hovor o Charliem mě k tomu vždycky dožene. Lula viděla, jak jsem sklíčená, ale přesto odjela za kamarádkou. Musela jsem si vzít prášky a usnula jsem. Ne, Tonyho jsem neviděla. Nikoho dalšího jsem už neviděla. Může tvrdit, že tady byl, ale já si vůbec nic nepamatuju, dokud mě nevzbudil John, když mi přinesl večeři. John byl naštvaný. Vynadal mi.”

„Kvůli čemu?”

„Myslí si, že užívám příliš mnoho prášků,” řekla lady Bristowová jako malá holčička. „Vím, že pro mě chce to nejlepší, chudák John, jenže si neuvědomuje. Zakusila jsem v životě tolik bolesti. Seděl u mě tenkrát v noci strašně dlouho. Mluvili jsme o Charliem. Mluvili jsme spolu až do ranních hodin. A zatímco jsme spolu mluvili,” pokračovala a její hlas se propadl do šepotu, „přímo v té době, co jsme spolu mluvili, Lula spadla… spadla z balkonu.

Takže mi tu zprávu řekl k ránu John. Policie k nám přijela nad ránem. John mi to přišel říct do ložnice a…”

Polkla a zavrtěla hlavou, jako by už odcházela ze života.

„Právě proto se mi ta rakovina vrátila, já to vím. Lidé dokážou unést bolest jen po určitou mez.”

Její hlas byl čím dál zastřenější. Když ospale zavřela oči, Strika napadlo, kolik valia asi ve skutečnosti bere.

„Yvette, mohl bych si u vás odskočit?” zeptal se.

Souhlasila s ospalým přikývnutím.

Strike vstal a na muže své postavy překvapivě rychle a tiše vešel do šatny.

Prostor byl celý lemovaný mahagonovými dveřmi, které sahaly až ke stropu. Strike jedny otevřel a nahlédl dovnitř na věšáky plné šatů a kabátů a na polici s kabelkami a klobouky nad nimi. Vdechoval zatuchlý pach starých bot a látek, které navzdory své očividné drahotě evokovaly dojem starého dobročinného bazaru. Tiše postupně otvíral a zavíral jedny dveře za druhými, až na čtvrtý pokus spatřil skrumáž zcela nových kabelek, každou jiné barvy, vtlačených do horní police.

Sundal modrou, zbrusu novou a zářivě lesklou. Bylo na ní logo GS a uvnitř byla zipem připnutá hedvábná podšívka. Prohmatal prsty všechny rohy a vrátil ji hbitě na poličku.

Jako druhou si zvolil bílou kabelku: na podšívce byly natištěné stylizované africké vzory. Opět prohmatal vnitřek a poté podšívku odepl.

Bylo ji možné vytáhnout, přesně jak mu to Ciara popsala, jako šátek s kovově lemovaným okrajem, přičemž se objevil hrubý rub bílé kůže na vnitřní straně kabelky. Uvnitř nic neviděl, dokud se nepodíval důkladně zblízka. Teprve tehdy si všiml světle modrého proužku po straně kartonového, látkou potaženého obdélníku, který vyztužoval dno kabelky a držel její tvar. Nadzdvihl dno a pod ním uviděl složený list světle modrého dopisního papíru popsaného rozháraným rukopisem.

Strike pohotově vrátil kabelku na místo, podšívku zmuchlal dovnitř a z náprsní kapsy si vytáhl průhledný igelitový sáček, do kterého vložil světle modrý papír, rozložený, ale nepřečtený. Zavřel mahagonové dveře a pokračoval v otvírání dalších. Za předposledními z nich byl sejf s číselným kódem.

Strike vytáhl z kapsy saka druhý igelitový sáček, přetáhl si ho přes ruku a začal mačkat číselnou kombinaci, ale než mohl svůj pokus dokončit, zaslechl uvnitř v pokoji nějaký pohyb. Spěšně nacpal zmačkaný sáček do kapsy, co nejtišeji zavřel šatní dveře a vrátil se do ložnice, kde našel ošetřovatelku, jak se sklání nad Yvette Bristowovou. Když ho zaslechla, rozhlédla se kolem sebe.

„Trefil jsem špatné dveře,” prohlásil Strike. „Myslel jsem si, že tam bude toaleta.”

Vešel do malé místnosti vedle ložnice a zde, za zavřenými dveřmi, než kvůli ošetřovatelce spláchl a pustil vodu z kohoutků, si přečetl poslední vůli Luly Landryové načmáranou na dopisním papíře její matky a podepsanou jako svědkem Rochelle Onifadeovou.

Když se vrátil do ložnice, Yvette Bristowová tam pořád ještě ležela se zavřenýma očima.

„Usnula,” řekla ošetřovatelka laskavě. „To se jí stává často.”

„Ano,” odtušil Strike, přičemž cítil, jak mu buší srdce. „Vyřiďte jí, prosím, mé pozdravy, až se vzbudí. Já už teď budu muset jít.”

Vyšli společně na širokou, útulnou chodbu.

„Lady Bristowová vypadá velmi nemocně,” podotkl Strike.

„Ano, jistě, je těžce nemocná,” řekla ošetřovatelka. „Může každým dnem zemřít. Je na tom velmi špatně.”

„Myslím, že jsem si tady možná něco…” prohlásil zničehonic neurčitě Strike a odbočil doleva do žlutého obývacího pokoje, v němž čekal na začátku návštěvy. Naklonil se přes pohovku a zády k ošetřovatelce, aby jí zablokoval výhled, opatrně vložil zpátky do vidlice sluchátko telefonu, které předtím vyvěsil.

„Ano, je to tady,” řekl a předstíral, že má v dlani nějaký drobný předmět, který si strčil do kapsy. „A mockrát děkuju za výtečnou kávu.”

S rukou na klice dveří se otočil a zadíval se na ni.

„Závislost na valiu je asi pořád stejně těžká jako dřív, že?” řekl.

Ošetřovatelka se důvěřivě a bez sebemenšího podezření tolerantně usmála.

„Ano, je, ale teď už jí to nemůže uškodit. Mimochodem,” dodala, „trochu se na ty doktory zlobím. Celé roky měla zároveň tři, kteří jí ty recepty předpisovali, aspoň podle štítků na krabičkách.”

„To je hodně neprofesionální,” řekl Strike. „Ještě jednou děkuju za tu kávu. Tak na shledanou.”

Sbíhal po schodech s mobilem už vytaženým z kapsy a byl tak nadšený, že se vůbec nesoustředil na cestu, takže došlápl na hranu schodu a zařval bolestí, jak po ní uklouzl protézou. Koleno se mu podvrtlo a on tvrdě spadl a skutálel se šest schodů dolů na odpočívadlo s nesnesitelně pronikavou bolestí jak v kloubu, tak na konci pahýlu, který pálil, jako by mu nohu právě usekli, jako by se tkáň jizvy teprve začínala uzdravovat.

„Do prdele. Do prdele!”

„Jste v pořádku?” vykřikla ošetřovatelka, která na něho shlížela shora přes zábradlí s komicky vzhůru nohama převrácenou tváří.

„Jsem v pořádku, všechno v pohodě!” zakřičel v odpověď. „Jen jsem uklouzl! Nic se neděje, nedělejte si starosti! Do prdele, do prdele, do prdele,” úpěl tiše, když se škrábal zpátky na nohy a opíral se přitom o sloupek zábradlí, protože se bál přenést plnou váhu na protézu.

S oporou zábradlí dokulhal dolů. Halou napůl přeskákal a opřel se do těžkých vstupních dveří, aby se dostal na schody před domem.

Sportující děti mizely v dlouhém hadovitém útvaru, světle a tmavě modré, vracely se do školy na oběd. Strike zůstal stát opřený o vyhřátou cihlovou zeď, sprostě se proklínal a přemýšlel, jak vážně se asi poranil. Bolest byla mučivá a měl dojem, jako by se pokožka, už tak podrážděná, přinejmenším natrhla; pod gelovým polštářkem, který ji měl chránit, nesnesitelně pálila. Představa, že by měl jít pěšky až k metru, ho rozhodně nelákala.

Sedl si na vrchní schod a zavolal si taxík a poté pokračoval několika dalšími telefonáty, napřed Robin, potom Wardlovi a pak do sídla firmy Landry, May, Patterson.

Zpoza rohu vyjel černý taxík. Když se zvedl a se vzrůstající bolestí dokulhal na chodník, Strika vůbec poprvé v životě napadlo, jak se tahle majestátní černá auta podobají miniaturním pohřebním vozům.

ČÁST PÁTÁ

Felix quipotuit rerum cognoscere causas.

Šťasten, komu se dostalo vyzkoumat příčiny jsoucna.

Publius Vergilius Maro: Zpěvy rolnické, Kniha II

1

„Myslel bych si,” prohlásil Eric Wardle rozvážně, když se díval na závěť v igelitovém pytlíku, „že to budete chtít nejdřív ukázat svýmu klientovi.”

„To bych udělal, ale odjel do Rye,” odpověděl Strike, „a věc je naléhavá. Už jsem vám říkal, že se snažím zabránit dalším dvěma vraždám. Máme tady co do činění s maniakem, Wardle.”

Potil se bolestí. Dokonce i když seděl tady, u sluncem zalitého okna restaurace Feathers, a nabádal policistu k akci, přemýšlel, jestli si při pádu na schodišti v domě Yvette Bristowové třeba nevykloubil koleno nebo nenaštípl zbytek holenní kosti, který mu ještě zůstal. Nechtěl si začít zkoumat nohu v taxíku, který teď na něho čekal u chodníku před hospodou. Taxametr plynule ukrajoval ze zálohy, kterou mu zaplatil Bristow a k níž už nikdy neobdrží žádnou další splátku, protože dneska by mělo dojít k zatýkání, pokud se mu ovšem podaří Wardla vyburcovat.

„Uznávám, že by to mohlo představovat motiv…”

„Mohlo?” zopakoval po něm Strike. „Mohlo? Deset milionů by mohlo představovat motiv? Do prdele…”

„. já ale potřebuju důkaz, který obstojí u soudu, a nic takového jste mi nepřinesl.”

„Právě jsem vám přece řekl, kde ho najdete! Mýlil jsem se až doteď v něčem? Říkal jsem vám, že jde o závěť, a tady,” Strike praštil pěstí do igelitového pytlíku, „ji kurva máte. Obstarejte si povolení k prohlídce!”

Wardle se poškrábal na pohledné tváři, jako by ho bolel zub, a zamračil se nad poslední vůlí.

„Kristepane,” řekl Strike, „kolikrát ještě? Tansy Bestiguiová byla na balkoně a slyšela, jak Landryová říká: ,Už jsem to udělala…’”

„To se pouštíte na hodně tenký led, kamaráde,” řekl Wardle. „Obhajoba vás rozcupuje za obelhávání podezřelých. Když Bestigui zjistí, že žádný fotky neexistují, popře úplně všechno.”

„On možná. Ona ne. Je zralá všechno vyklopit. Jestli se teď ale budete dál upejpat s tím něco dělat, Wardle,” řekl Strike, který cítil, jak mu po zádech stéká studený pot a zároveň palčivou bolest ve zbytku pravé nohy, „a umře někdo další z okolí Luly Landryové, tak to dám kurva okamžitě novinám. Řeknu jim, že jsem vám dodal veškeré informace, které jsem měl, a že vy jste mohli vraha bez problémů zatknout. A na svůj honorář si přijdu prodejem práv k tomu příběhu a klidně to můžete ode mě vyřídit Carverovi.”

„Tu máte,” pokračoval a přisunul mu přes stůl útržek papíru, na který načmáral několik šestimístných čísel. „Tyhle zkuste v první řadě. A hned si sakra obstarejte to povolení k domovní prohlídce.”

Přisunul Wardlovi přes stůl závěť a sklouzl z vysoké barové stoličky. Dojít z hospody k čekajícímu taxíku představovalo utrpení. Čím větší tlak na pravou nohu vyvíjel, tím byla bolest palčivější.

Robin volala Strikovi od jedné hodiny každých deset minut, ale Strike telefon nebral. Znovu zatelefonovala, když už s obrovským úsilím stoupal po kovovém schodišti ke kanceláři, soukal se nahoru s pomocí paží. Uslyšela jeho vyzváněcí tón, který se rozléhal schodištní šachtou, a vyběhla z kanceláře na horní odpočívadlo.

„Tady jste! Volám vám pořád dokola, strašně moc se toho děje…Co se stalo, jste v pořádku?”

„Je mi skvěle,” lhal.

„Ne, vy… Co se vám stalo?”

Pospíchala k němu ze schodů. Byl bílý jako stěna, potil se a podle Robinina názoru vypadal, že bude zvracet. „Vy jste pil?”

„Ne, nic jsem sakra nepil!” vyštěkl. „Já… promiňte, Robin. Trochu mě to bolí. Potřebuju si jenom sednout.”

„Co se stalo? Počkejte, já vám…”

„Dostal jsem, co jsem zasloužil. Nic vážnýho. Zvládnu to.”

Pomalu se vytáhl až na horní odpočívadlo a ztěžka dokulhal ke staré pohovce. Když se do ní celou svou vahou zabořil, Robin měla dojem, že zaslechla, jak kdesi hluboko v její konstrukci cosi prasklo, a pomyslela si: Budeme potřebovat novou. Vzápětí ale v duchu dodala: Jenže já stejně odcházím.

„Co se stalo?” zeptala se.

„Spadl jsem ze schodů,” řekl Strike a trochu ztěžka při tom oddychoval, pořád ještě v kabátě. „Jako naprostej vůl.” „Z jakých schodů? Co se stalo?”

Z hloubi své bolesti se musel usmát nad jejím výrazem, v němž se zračilo zčásti zděšení a z druhé části vzrušené očekávání.

„S nikým jsem se nepral, Robin. Prostě jsem uklouzl.”

„Aha, chápu. Ale jste trochu. trochu pobledlý. Myslíte, že jste si nemohl udělat nic vážného? Mohla bych zavolat taxík, možná byste s tím měl jet k lékaři.”

„To není potřeba. Nemáme tady ještě někde nějaká ta analgetika?”

Přinesla mu vodu a paracetamol. Vzal si prášky, pak si natáhl nohy, mírně sebou trhl a zeptal se:

„Co se dělo tady? Poslal vám Graham Hardacre fotku?”

„Ano,” řekla a pospíchala k monitoru počítače. „Tady.”

Krátkým pohybem myši a kliknutím se na monitoru objevila tvář nadporučíka Jonaha Agyemana.

Mlčky si prohlíželi obličej mladíka, jehož nesporně pěkný vzhled nijak neumenšovaly trochu příliš veliké uši, které zdědil po otci. Rudočerná uniforma se zlatými ozdobami mu slušela. Úsměv měl mírně nesouměrný, lícní kosti vysoko vyklenuté, čelist výraznou a pleť tmavou s podtónem červené, jako čerstvě uvařený čaj. Vyzařovalo z něj nenucené kouzlo, jímž oplývala i Lula Landryová; jakási nedefinovatelná vlastnost, která nutila diváka prohlížet si jejich podobizny dlouhou dobu.

„Je jí podobný,” řekla Robin tlumeným hlasem.

„Jo, to je. Dělo se ještě něco jiného?”

Jako by se Robin vytrhla ze zasnění.

„Panebože, jistě… Před půl hodinou telefonoval John Bristow a sdělil mi, že se vám nemůže dovolat. A Tony Landry telefonoval třikrát.” „To jsem si myslel, že by mohl zavolat. Co říkal?”

„Byl hrozně. no, napřed chtěl mluvit s vámi, a když jsem mu řekla, že tady nejste, zavěsil, než jsem mu mohla dát na vás mobil. Podruhé mi oznámil, že mu máte okamžitě zavolat, ale praštil telefonem dřív, než jsem mu mohla říct, že jste se doposud nevrátil. Ale potřetí už byl, jinak se to nedá říct, neuvěřitelně naštvaný. Křičel na mě.”

„No, měl by si to s urážkami radši rozmyslet,” řekl Strike a zachmuřil se.

„On neurážel. Tedy ne mě, všechno se to týkalo jenom vás.”

„Co říkal?”

„Nedávalo to moc smysl, ale Johna Bristowa označil za stupidní hovado a potom ječel cosi o tom, že odešla Alison, což si zjevně spojoval s vámi, protože křičel, že vás zažaluje za pomluvu a urážku na cti a všechno možné.”

„Alison dala výpověď?”

„Ano.”

„Neříkal, kde. vlastně ne, samozřejmě to nevěděl, proč by to měl vědět,” dokončil svou myšlenku spíš pro sebe než k Robin.

Pohlédl na zápěstí. Zdálo se, že jeho laciné hodinky utržily při pádu ze schodů náraz, protože se zastavily a ukazovaly čtvrt na jednu.

„Kolik je hodin?”

„Za deset minut pět.”

„Už?”

„Ano. Potřebujete ode mě něco? Mohla bych se chvíli zdržet.” „Ne, jen běžte domů.”

V jeho tónu se ozvalo cosi, co Robin přimělo, že místo aby si šla pro kabát a kabelku, zůstala dál na svém místě. „Co očekáváte, že se teď bude dít?” Strike si prohmatával nohu těsně pod kolenem.

„Nic. A vy jste poslední dobou pracovala hodně přesčas. Vsadím se, že Matthew bude rád, když se pro jednou vrátíte brzy.”

Přes nohavici se mu nedařilo protézu si upravit. „Běžte už, Robin, prosím vás,” řekl a vzhlédl k ní. Zaváhala a pak se přece jen zvedla a šla si pro plášť a kabelku. „Díky,” řekl. „Tak zítra na shledanou.”

Odešla. Čekal, až dozní její kroky na schodech, a teprve potom si chtěl vyhrnout nohavici, nic ale neslyšel. Místo toho se prosklené dveře znovu otevřely a Robin vešla zpátky na práh kanceláře.

„Vy čekáte, že sem někdo přijde,” řekla a držela se zárubně dveří. „Že ano?”

„Možná,” odtušil Strike, „ale na tom nezáleží.” Usmál se vstříc jejímu napjatému, úzkostnému výrazu. „O mě se nebojte.” Když se výraz její tváře nezměnil, dodal: „Trochu jsem v armádě boxoval, víte?” Robin se nervózně zasmála. „Ano, to jste mi už říkal.”

„Fakt?”

„Několikrát. Tenkrát večer… však víte.” „Aha. No dobře. No ale, je to pravda.” „Ale koho…?”

„Matthew by mi moc nepoděkoval, kdybych vám to řekl. Běžte domů, Robin, uvidíme se zítra.”

A tentokrát už opravdu odešla, byť poněkud neochotně. Počkal, až uslyší, jak s temným zaduněním doklapnou dveře do Denmark Street, a vyhrnul si nohavici, sundal si protézu a zkoumal oteklé koleno a konec nohy, který byl zanícený a pohmožděný. Snažil se zjistit, jaké přesně zranění si přivodil, ale neměl už čas svěřit se dnes večer se svým problémem odborníkovi.

Napadlo ho, že mohl Robin požádat, aby mu před odchodem přinesla něco k jídlu. Neohrabaně poskakoval z místa na místo, přidržoval se stolu, kartotéky a opěrky pohovky, aby udržel rovnováhu. Podařilo se mu tak uvařit si čaj. Vypil ho vsedě na Robinině křesle a snědl k tomu půl krabičky dietních sucharů, přičemž většinu toho času strávil rozjímáním nad tváří Jonaha Agyemana. Paracetamol s bolestí v noze prakticky nic neudělal.

Když všechny suchary dojedl, zkontroloval si mobil. Měl na něm spoustu zmeškaných volání od Robin a dvě od Johna Bristowa.

Ze tří lidí, o nichž se Strike domníval, že by se mohli dnes večer v jeho kanceláři objevit, to byl právě Bristow, v jehož příchod doufal na prvním místě. Jestliže policie chce nezvratný důkaz vraždy, pak jí ho může poskytnout jedině jeho klient (i když si to možná neuvědomuje). Kdyby se v kanceláři objevil Tom Landry nebo Alison Cresswellová, budu muset zůstat… Strike v prázdné kanceláři nahlas vyprskl smíchy, protože výraz, který ho napadl, zněl: „stát nohama pevně na zemi”.

Jenže přišla šestá hodina, potom půl sedmé a nikdo stále nezvonil. Strike si na pahýl nohy namazal další krém a připnul si protézu, což představovalo nesmírné utrpení. S bolestivým úpěním odkulhal do zadní kanceláře, zhroutil se do křesla, vzdal to, umělou nohu si zase sundal a položil si hlavu na paže složené na stole s úmyslem jen na chvíli nechat odpočinout své unavené oči.

2

Kroky na kovových schodech. Strike se zprudka posadí, netuší, jestli usnul na pět nebo na padesát minut. Někdo klepe na skleněné dveře.

„Pojďte dál, je otevřeno!” zvolá a zkontroluje si, že nepřipnutou protézu má schovanou v nohavici kalhot.

K Strikově okamžité úlevě do místnosti vchází John Bristow, mrká za brýlemi s tlustými čočkami a nervózně se rozhlíží kolem sebe.

„Dobrý večer, Johne. Pojďte dál a posaďte se.”

Bristow ale jde až k němu, na obličeji mu naskákaly rudé fleky, je vzteky bez sebe úplně stejně jako onoho prvního dne, když Strike odmítl převzít případ. Místo aby se posadil, pevně uchopí opěradlo nabídnuté židle.

„Říkal jsem vám,” prohlásí a barva v jeho úzkém obličeji střídavě slábne a zesiluje, když kostnatým prstem ukazuje na Strika, „říkal jsem vám dost jasně, že si nepřeju, abyste chodil za mojí matkou v mé nepřítomnosti!”

„Já vím, že jste mi to říkal, Johne, jenže…”

„Je z toho neuvěřitelně rozrušená. Nevím, co jste jí napovídal, ale celé odpoledne mi do telefonu pořád jen brečela!”

„To je mi moc líto. Zdálo se mi, že jí moje otázky nijak nevadily, když…”

„Je v hrozném stavu!” zařve Bristow a jeho přerostlé řezáky se v zapadajícím slunci zatřpytí. „Jak jste se jen mohl opovážit jít k ní na návštěvu beze mě? Jak jste se opovážil?”

„Protože jak jsem vám říkal na pohřbu Rochelle, Johne, domnívám se, že zde máme co do činění s vrahem, který by mohl zabíjet znovu,” řekne Strike. „Situace je nebezpečná a já to chci co nejrychleji skončit.”

„Vy to chcete skončit? Jak se asi podle vás teď mám cítit já?” křičí Bristow a hlas mu přeskakuje do falzetu. „Máte vůbec představu, jakou škodu jste způsobil? Moje matka je zničená, a teď se navíc zdá, že moje přítelkyně zmizela kamsi do neznáma, z čehož Tony viní právě vás! Co jste provedl Alison? Kde je?”

„To nevím. Nezkoušel jste jí volat?”

„Nebere mi to. Co se to sakra děje? Já byl celý den úplně zbytečně mimo město, a když jsem se vrátil…”

„Úplně zbytečně?” zopakoval Strike a nenápadně si přistrčil nohu, aby mu protéza zůstala stát kolmo.

„Někdo,” pokračoval Bristow vztekle, „zatelefonoval ráno mé sekretářce a tvrdil jí, že jde o našeho velice významného klienta z Rye, který naléhavě žádá o schůzku. Tak jsem tam jel a zjistil jsem, že klient je v zahraničí a vůbec nikdo mě nevolal. Nevadilo by vám,” dodal a zvedl ruku, aby si zastínil oči, „kdybyste zatáhl ty žaluzie? Nevidím ani na krok.”

Strike zatáhne za šňůru, žaluzie se s rachotem spustí a oba je ponoří do chladivého, rozmazaně pruhovaného šera.

„To je hodně zvláštní historka,” řekne Strike. „To skoro vypadá, jako by vás někdo chtěl odlákat z města.”

Bristow neodpovídá. Hledí upřeně na Strika, hruď se mu dme.

„Už toho mám dost,” prohlásí nečekaně. „Končím tohle vyšetřování. Peníze, které jsem vám dal, si můžete nechat. Já teď musím myslet především na svou matku.”

Strike si vytáhne z kapsy mobil, zmáčkne několik tlačítek a nechá si ho ležet na klíně.

„Nechcete ani vědět, co jsem dneska objevil u vaší matky v šatně?” „Vy jste šel…vy jste vstoupil do šatny mé matky?”

„Jo. Chtěl jsem se podívat na ty nové kabelky, které Lula dostala v ten den, kdy umřela.”

Bristow začne koktat: „Vy, vy…”

„Ty kabelky mají odnímatelnou podšívku. Trochu bizarní nápad, že? A pod podšívkou bílé kabelky byla ukrytá poslední vůle, napsaná Lulinou rukou na modrém dopisním papíře vaší matky a podepsaná jako svědkyní Rochelle Onifadeovou. Už jsem ji předal policii.”

Bristowovi klesla brada a zůstal s pusou dokořán. Několik vteřin se zdálo, že není schopen slova. Nakonec zašeptal: „Ale… co tam stojí?”

„Že všechno, veškeré své jmění, přenechává svému bratru, nadporučíkovi Jonahu Agyemanovi z Královského ženijního praporu.” „Jonahovi. jak?”

„Běžte vedle a podívejte se na monitor počítače. Najdete tam jeho fotografii.”

Bristow vstane a jako náměsíčný jde k počítači do vedlejší místnosti. Strike se dívá, jak obrazovka Bristowa nasvítí, když pohne myší. Agyemanova pohledná tvář se zatrpklým úsměvem se rozzáří na monitoru, voják je dokonale oblečený ve sváteční uniformě.

„Panebože,” vydechne Bristow.

Vrátí se ke Strikovi, dosedne zpět na židli a chvíli na detektiva mlčky zírá.

„Já… já tomu nemůžu uvěřit.”

„To je ten muž, kterého zachytila bezpečnostní kamera,” řekne Strike, „jak utíká z místa činu v tu noc, kdy zemřela Lula Landryová. Byl v tu dobu na dovolence a bydlel v Clerkenwellu u své ovdovělé matky. Proto o dvacet minut později upaloval po Theobalds Road. Spěchal domů.”

Bristow se zhluboka a hlasitě nadechne.

„Všichni mi říkali, že si vymýšlím a dělám si iluze,” téměř křičí. „Jenže já si vůbec žádný iluze nedělal!”

„Ne, Johne, nedělal jste si iluze,” řekne Strike. „Iluze to nebyly. Spíš bych řekl, že vám strašilo ve věži.”

Staženými žaluziemi sem doléhají zvuky Londýna, který je vzhůru čtyřiadvacet hodin denně, burácení a hukot, částečně lidský, částečně strojů. Uvnitř v místnosti kromě Bristowova přerývaného dechu žádný hluk není.

„Dovolte!?” prohlásí s absurdní zdvořilostí. „Cože jste to o mně řekl?”

Strike se usmál.

„Řekl jsem, že vám straší ve věži. Zabil jste svou sestru, prošlo vám to a pak jste mě požádal, abych její smrt znovu prošetřil.”

„To… to nemyslíte vážně.”

„Ale ano, myslím. Od samého začátku mi bylo jasné, že osobou, která bude mít z Luliny smrti největší prospěch, jste vy, Johne. Deset melounů, hned jakmile vaše matinka natáhne brka. To se nedá brát na lehkou váhu, no ne? Obzvlášť když podle mého nevyděláváte o moc víc, než činí váš plat, navzdory všemu tomu poprasku, co naděláte s tím svým svěřenským fondem. Akcie Albrisu mají dnes sotva hodnotu papíru, na kterém jsou vytištěné, nemám pravdu?”

Bristow na něho dlouhou chvíli jen mlčky zírá. Potom se na židli trochu narovná, pohlédne na polní lehátko opřené v rohu.

„Když něco takového řekne zkrachovanec, který přespává v kanceláři, připadá mi to jako směšné tvrzení.” Bristowův hlas je klidný a výsměšný, ale dýchá abnormálně rychle.

„Já vím, že máte mnohem víc peněz než já,” odpoví Strike. „Ale jak jste správně zdůraznil, to samo o sobě o ničem nevypovídá. A sám za sebe musím říct, že jsem se doposud nesnížil k tomu, abych okrádal své klienty. Kolik z peněz Conwaye Oatese jste zpronevěřil, než si Tony uvědomil, co máte za lubem?”

„Aha, takže teď jsem navíc ještě i defraudant, že?” vyhrkne Bristow a nepřirozeně se zasměje.

„Jo, já si to myslím,” řekne Strike. „Ne že by mi na tom záleželo. Mně je jedno, jestli jste Lulu zabil kvůli tomu, že jste potřeboval vrátit peníze, které jste ukradl, nebo proto, že jste ty její miliony zkrátka chtěl, nebo čistě kvůli tomu, že jste ji nenáviděl do morku kostí. Porotu to ale zajímat bude. Oni jsou vždycky celí žhaví po motivu.”

Bristowovi začalo opět cukat koleno a poskakovalo nahoru dolů.

„Vy jste vyšinutý,” vykřikne a znovu se nuceně zasměje. „Našel jste závěť, podle které neodkazuje všechno mně, ale tomu chlapovi.” Ukáže do předpokoje, kde se díval na Jonahovu fotografii. „Tvrdíte mi, že je to stejný člověk jako ten, který na záznamu z kamery šel v tu noc, kdy Lula spadla a zabila se, k jejímu bytu a pak proběhl kolem téže kamery o deset minut později. A přesto obviňujete mě. Mě.”

„Johne, vy jste věděl už tenkrát, když jste u mě byl poprvé, že na tom záznamu z bezpečnostní kamery je Jonah. Řekla vám to Rochelle. Byla totiž ve Vashti, když Lula volala Jonahovi a domluvila si s ním v noci schůzku. Rochelle stvrdila svým svědeckým podpisem závěť, podle níž měl všechno dostat Jonah. Přišla za vámi, všechno vám vyklopila a začala vás vydírat. Chtěla peníze na byt a na drahé šaty a na oplátku slíbila, že bude držet jazyk za zuby ohledně skutečnosti, že nejste Lulin dědic.

Rochelle totiž nenapadlo, že byste mohl být vrah. Myslela si, že Lulu strčil z balkonu Jonah. A když viděla, že v závěti se na ni nepamatuje, a v poslední den života se na ni navíc Lula vykašlala v tom obchodě, zahořkla natolik, že jí bylo jedno, že si vrah běhá na svobodě, dokud z toho ona může ždímat peníze.”

„To jsou naprosté nesmysly. Úplně jste se zbláznil.”

„Snažil jste se mi klást všechny myslitelné překážky, abych Rochelle nenašel,” pokračuje Strike, jako by Bristowa vůbec neslyšel. „Předstíral jste, že nevíte, jak se jmenuje nebo kde bydlí. Choval jste se nedůvěřivě a zrazoval mě od myšlenky, že by mi mohla být nějak užitečná při vyšetřování, a vymazal jste fotografie z Lulina laptopu, abych nemohl zjistit, jak vypadá. Jistě, mohla mě přímo navést k člověku, jehož jste chtěl z vraždy falešně obvinit, jenže na druhou stranu věděla, že existuje závěť, která vás o vaše dědictví připravuje, a váš úkol číslo jedna spočíval ve snaze závěť zamlčet, zatímco jste se zároveň snažil ji najít a zničit. Je jistě svým způsobem komické, že závěť byla celou tu dobu v šatně u vaší matky.

Ale i kdybyste ji zničil, Johne, co pak s tím? Věděl jste, že Jonah ví, že je Luliným dědicem. A pak tu byl ještě jeden svědek, který o existenci závěti věděl, i když o tom jste neměl tušení: vizážistka Bryony Radfordová.”

Strike si všiml, jak si Bristow jazykem obkroužil ústa a zvlhčil rty. Přímo cítil právníkův strach.

„Bryony nechtěla připustit, že se Lule hrabala ve věcech, ale závěť u Luly v bytě viděla, Lula ji nestihla včas uklidit. Bryony je ale dyslektická. Myslela si, že Jonah je ve skutečnosti John. Spojila si to s tím, jak Ciara říkala, že Lula zanechá všechno svému bratrovi, a usoudila, že to, co si potají přečetla, nemusí nikomu povídat, protože vy ty peníze dostanete stejně. Občas jste měl z pekla štěstí, Johne.

Ale docela rozumím tomu, jak tak zvrácená mysl, jako je ta vaše, dospěla k přesvědčení, že nejlepším řešením nepříjemné situace bude, když se vám podaří z vraždy usvědčit Jonaha. Kdyby šel na doživotí sedět, bylo by jedno, jestli by závěť někdy vyplavala na povrch nebo ne, nebo jestli by o ní on nebo kdokoli jiný věděl -, protože peníze by stejně v každém případě připadly vám.”

„To je směšné,” prohlásí Bristow zadýchaně. „Měl byste se vykašlat na detektivní služby a dát se na psaní fantasy, Striku. Pro nic z toho, o čem mluvíte, nemáte jediný důkaz…”

„Ale ano, mám,” skočí mu do řeči Strike a Bristow okamžitě přestane mluvit, z přítmí sinale svítí jeho obličej. „Záznam z bezpečnostní kamery.”

„Na tom záznamu Jonah Agyeman utíká z místa činu, kde vraždil, vždyť jste to před chvílí sám uznal!”

„Kamera zachytila ještě jednoho muže.”

„Měl komplice, který hlídal.”

„Přemýšlím, na čem asi obhájce postaví obhajobu, Johne. Co je s vámi v nepořádku?” řekne Strike tlumeným měkkým hlasem. „Narcismus? Boží komplex? Vy si o sobě myslíte, že jste absolutně nedotknutelný, že ano? Génius, vedle kterého my ostatní vypadáme jako šimpanzi? Druhý muž utíkající na tom záznamu z místa činu není Jonahův spolupachatel ani zloděj aut. Dokonce to ani není černoch. Je to běloch v černých rukavicích. Jste to vy.”

„Ne,” řekne Bristow. To jediné slovo zapulzovalo panikou. Potom si ale s téměř hmatatelným úsilím opět na tvář nasadí pohrdavý úsměv. „Jak bych to mohl být já? Já byl přece v Chelsea u matky. Potvrdila vám to. Viděl mě tam Tony. Byl jsem v Chelsea.”

„Vaše matka je mrzák závislý na valiu a většinu dne prospí. Vy jste se do Chelsea vrátil až poté, co jste zabil Lulu. Myslím, že jste přišel za matkou do ložnice nad ránem, přetočil jste hodiny a pak jste ji vzbudil a předstíral, že je doba večeře. Vy si o sobě myslíte, že jste geniální zločinec, Johne, jenže tohle se už odehrálo milionkrát, i když jen vzácně tak prostoduše. S tím množstvím opiátů, co jí proudí krví, vaše matka sotva ví, co je za den.”

„Celý den jsem byl v Chelsea,” zopakuje Bristow a koleno mu pořád létá nahoru dolů. „Celý den, kromě chvilky, kdy jsem si odskočil do kanceláře pro materiály.”

„Vzal jste si mikinu s kapucí a rukavice z bytu pod Lulou. Máte je na sobě na záběrech z bezpečnostní kamery,” pokračuje Strike a nevšímá si, že mu Bristow skočil do řeči, „a to byla velká chyba. Ta mikina byla totiž unikátní. Jediná na světě; byla speciálně připravená pro Deebyho Macca od Guye Somého. Mohla tudíž pocházet pouze z bytu pod Lulou, takže podle toho víme, že právě tam jste se nacházel.”

„Na to nemáte absolutně žádný důkaz,” řekne Bristow. „Pořád na nějaký ten váš důkaz čekám.”

„To je pochopitelné, že na něj čekáte,” odpoví Strike prostě. „Nevinný člověk by tady takhle neseděl a neposlouchal mě. V tuhle chvíli by už odtud dávno vypadl. Ale nebojte se. Já důkaz mám.”

„Nemůžete ho mít,” prohlásí Bristow ochraptěle.

„Motiv, prostředky a příležitost, Johne. To všechno jste měl. Začněme od začátku. Nepopíráte, že jste hned ráno jel k Lule…” „Ne, samozřejmě že ne.”

„. protože vás tam viděli. Ale já si nemyslím, že by vám Lula vůbec kdy předala smlouvu se Somém, kvůli níž byste šel za ní nahoru do jejího bytu. Domnívám se, že tu jste jí šlohl při nějaké příležitosti už předtím. Wilson vás pustil dovnitř a za pár minut jste se hlasitě pohádali u Luly ve dveřích. Nemohl jste předstírat, že se nic takového nestalo, protože to slyšela uklízečka. Naštěstí pro vás je angličtina Lešinky tak špatná, že potvrdila vaši verzi hádky: že jste se rozčiloval, protože se Lula znovu dala dohromady se svým příživnickým, feťáckým přítelem.

Ale já si myslím, že ta hádka se ve skutečnosti týkala toho, že vám Lula odmítla dát peníze. Všichni její trochu bystřejší kamarádi mi potvrdili, že jste byl docela pověstný tím, jak jste bažil po jejím jmění, ale ten den jste musel obzvlášť zoufale vymáhat nějakou částku, když jste se k ní vnutil a ztropil tam takovou scénu. Nevšiml si náhodou Tony nedostatku prostředků na účtech Conwaye Oatese? Potřeboval jste je naléhavě doplnit?”

„To jsou spekulace na vodě,” vloží se do toho Bristow a koleno mu dál škubavě poskakuje.

„To ještě uvidíme, jestli to stojí na vodě, až se dostaneme k soudu,” podotkne Strike.

„Nikdy jsem nepopíral, že jsme se s Lulou pohádali.”

„Když vám odmítla dát šek a třískla za vámi dveřmi, vracel jste se dolů po schodech a do bytu číslo dvě byly dveře dokořán. Wilson s opravářem z bezpečnostní firmy se zabývali číselníkem poplašného zařízení a Lešinka byla v té době někde v útrobách bytu, možná luxovala, protože to by vám mohlo pomoct zamaskovat hluk, když jste se plížil chodbou za zády obou mužů.

Vlastně to nebylo žádné velké riziko. Kdyby se otočili a spatřili vás, mohl jste předstírat, že jste vešel, abyste Wilsonovi poděkoval, že vás pustil nahoru. Přešel jste předsíní, zatímco oni se zabývali pojistkami alarmu, a pak už jste se v tom rozlehlém bytě někde schoval. Je tam spousta místa. Prázdné skříně. Pod postelí.”

Bristow vrtí mlčky hlavou, všechno popírá. Strike pokračuje stejným věcným tónem:

„Musel jste slyšet Wilsona, jak říká Lešince, aby nastavila alarm na 1969. Lešinka, Wilson a chlápek ze Securibell konečně odejdou a vy máte k dispozici celý byt. Bohužel pro vás ale Lula mezitím opustí dům, takže se už nemůžete vrátit zpátky nahoru a pokusit se ji zastrašit, aby něco vysolila.”

„To je naprostá fikce,” řekne právník. „V životě jsem do bytu číslo dvě nevkročil. Odešel jsem od Luly a šel si do kanceláře vyzvednout pracovní materiály…”

„Od Alison, tak jste to aspoň říkal, když jsme spolu poprvé probírali vaše kroky toho dne, že?” zeptal se Strike.

Na šlachovitém Bristowově hrdle se opět objevují růžové skvrny. Po krátkém váhání si odkašle a prohlásí:

„Já si nepamatuju, jestli. Vím jen to, že jsem pospíchal. Chtěl jsem se co nejdřív vrátit k matce.”

„Jak to asi bude působit u soudu, Johne, až Alison předstoupí jako svědkyně a poví porotě, jak jste ji žádal, aby kvůli vám lhala? Hrál jste před ní zoufalého truchlícího bratra a potom ji pozval na večeři a ta nebožačka měla takovou radost, že může vypadat před Tonym jako žádoucí žena, že souhlasila. Po pár schůzkách jste ji přesvědčil, aby potvrdila, že vás to ráno v den, kdy Lula zemřela, zahlédla v kanceláři. Domnívala se, že jste jen přehnaně úzkostlivý a paranoidní, že? Věřila, že už ve skutečnosti máte neprůstřelné alibi od jejího zbožňovaného Tonyho, který se s vámi viděl později ten samý den. Myslela si tudíž, že vůbec nezáleží na tom, když trochu zalže, aby vás uklidnila.

Jenže Alison v ten den nebyla v kanceláři, Johne, aby vám ty materiály mohla předat. Cyprian ji hned ráno, když přišla do práce, poslal do Oxfordu, aby našla Tonyho. Po Rochellině pohřbu jste trochu znervózněl, protože jste si uvědomil, že já o tom všem vím, nemám pravdu?”

„Alison to zrovna dvakrát nepálí,” vypraví ze sebe Bristow zvolna, v trapné němohře si mne ruce a koleno mu dál poskakuje nahoru dolů. „Musela si ty dny poplést. Očividně mi špatně porozuměla. Nikdy jsem ji nežádal, aby tvrdila, že mě viděla v kanceláři. Je to její slovo proti mému. Třeba se mi chce pomstít, protože jsme se rozešli.”

Strike se zasmál.

„Tak vy jste už definitivně dostal kopačky, Johne? Když vám dnes ráno zatelefonovala moje asistentka, aby vás odlákala do Rye…” „Vaše asistentka?”

„Jo, samozřejmě. Nechtěl jsem vás mít za zády, až budu pátrat v bytě vaší matky, to dá rozum, ne? Alison nám pomohla s vyhledáním onoho klienta. Zatelefonoval jsem jí totiž a všechno jí řekl, včetně toho, že mám důkazy, že Tony spí s Ursulou Mayovou a že vás co nevidět zavřou za vraždu. To ji podle všeho přesvědčilo, že by si měla hledat jak nového přítele, tak novou práci. Doufám, že odjela ke své matce do Sussexu, to jsem jí aspoň doporučil. Vy jste se Alison držel, jelikož jste si myslel, že představuje vaše pojistné alibi, a protože vám dodávala zprávy o tom, co si myslí Tony, kterého se bojíte. Jenže později jsem se začal čím dál víc obávat, že by její užitečnost pro vás mohla vyprchat a že by se mohla náhle zřítit odněkud z výšky.”

Bristow se pokusí o další pohrdavý smích, ale zvuk, který se ozve, je nepřirozený a dutý.

„Takže se ukazuje, že to dopoledne vás nikdo neviděl, že byste si zašel do kanceláře pro materiály,” pokračuje Strike. „Pořád jste se ukrýval v prostředním bytě v Kentigern Gardens číslo osmnáct.”

„Nebyl jsem tam. Byl jsem v Chelsea u své matky,” ohradil se Bristow.

„Já si nemyslím, že byste v tu chvíli plánoval, že Lulu zabijete,” pokračuje Strike bez ohledu na Bristowovu námitku. „Pravděpodobně vás jen napadlo, že si na ni počíháte, až se vrátí. V kanceláři vás ten den nikdo nečekal, protože jste měl pracovat z domova, abyste mohl dělat společnost své nemocné matce. V bytě byla plná lednička a věděl jste, jak se dostat dovnitř i ven, aniž byste musel vypínat alarm. Měl jste dobrý výhled na ulici, takže kdyby se náhodou objevil Deeby Macc se svým doprovodem, měl jste spoustu času se odtamtud dostat a sejít dolů s nějakou báchorkou o tom, jak jste čekal na sestru v jejím bytě. Jediné nepatrné riziko spočívalo v dodávkách do bytu; ale masivní váza plná růží dorazila, aniž by si někdo všiml, že se v bytě skrýváte, že?

Domnívám se, že to je ta chvíle, kdy ve vás začala klíčit myšlenka na vraždu, všechny ty hodiny, které jste strávil o samotě, obklopený vším tím přepychem. Začal jste si představovat, jak by to bylo nádherné, kdyby Lula, která podle vašeho přesvědčení po sobě nezanechala žádnou závěť, umřela? Musel jste vědět, že s vaší matkou to bude všechno mnohem jednodušší, obzvlášť když zůstanete jako její jediné zbývající dítě. A to samo o sobě musel být úžasný pocit, Johne, že? Představa, že budete konečně jediným dítětem? A že už nikdy nebudete doplácet na žádného lépe vypadajícího, milovanějšího sourozence?”

Dokonce i v houstnoucím šeru vidí Bristowovy vyčnívající zuby a upřený pohled slabých očí.

„Bez ohledu na to, jak jste se své matce snažil vlichotit a hrát oddaného syna, nikdy jste u ní nebyl na prvním místě, že ne? Vždycky nejvíc milovala Charlieho, že? Všichni ho milovali, dokonce i strýc Tony. A jakmile Charlie nebyl, když jste mohl očekávat, že se konečně stanete středem pozornosti vy, co se nestane? Přichází Lula a všichni si začínají dělat o Lulu starosti, pečují o Lulu, zbožňují Lulu. Vaše matka dokonce ani nemá vaši fotku na stolku u své smrtelné postele. Jenom Charlieho a Lulu. Jenom ty dva, které milovala.”

„Jděte do prdele,” zavrčí Bristow. „Jděte do prdele, Striku. Co vy o tom asi tak víte, s tou vaší matkou, co se kurvila s kdekým? Na co že to ona umřela? Na kapavku?”

„Výborně,” odtuší Strike uznale. „Právě jsem se vás chystal zeptat, jestli jste se náhodou nehrabal v mém soukromém životě, abyste našel něco, na co byste mě mohl utáhnout. Vsadím se, že jste si myslel, že budu mít zvláštní pochopení pro ubohého truchlícího Johna Bristowa, že ano, když mi moje vlastní matka umřela tak mladá a za podezřelých okolností? Myslel jste si, že mě hergot zmáknete levou rukou…

Ale to nic, Johne. Jestliže vám tým vašich obhájců nedokáže najít nějakou poruchu osobnosti, očekávám, že přičtou vinu vaší výchově. Nemilovaný. Opomíjený. Upozaděný. Odjakživa ukřivděný, nemám pravdu? Všiml jsem si toho už první den, kdy jsem se s vámi seznámil a vy jste se tak dojemně rozplakal a nechal se unést vzpomínkou na Lulu, kterou přinášeli po příjezdové cestě k vám domů, do vašeho života. Vaši rodiče vás dokonce ani nevzali s sebou, když si pro ni jeli, že? Nechali vás doma jako domácího mazlíčka, syna, který jim po smrti Charlieho nestačil; syna, který měl být už napořád věčně na druhé koleji.”

„Tohle já nemusím poslouchat,” zašeptá Bristow.

„Můžete kdykoli odejít,” řekne Strike a dívá se do míst, kde už v prohlubujících se stínech nedokáže za Bristowovými brýlemi rozpoznat jeho oči. „Proč neodejdete?”

Ale právník tam dál sedí, jedno koleno mu poskakuje nahoru dolů, dlaněmi si přejíždí po předloktích a čeká, až uslyší Strikův důkaz.

„Bylo to podruhé snazší?” zeptá se detektiv tiše. „Bylo snazší zabít Lulu než zabít Charlieho?”

Zahlédne obnažené bledé zuby, jak Bristow v údivu otevře ústa, ale nevydá žádný zvuk.

„Tony ví, že jste to udělal, že ano? Všechny ty kecy o těch tvrdých, krutých řečech, které vedl, když umřel Charlie. Tony byl u toho: viděl vás, jak odjíždíte na kole z místa, kde jste postrčil Charlieho, aby spadl z útesu. Pobízel jste ho, aby jel co nejblíž k okraji? Já jsem Charlieho znal: takové výzvě by nedokázal odolat. Tony viděl Charlieho mrtvého na dně lomu a pověděl vašim rodičům, že podle jeho názoru jste to udělal vy, že? Právě proto ho váš otec praštil. Proto vaše matka omdlela. Proto po smrti Charlieho vyhodili Tonyho z domu. Ne kvůli tomu, že by Tony vaší matce vyčetl, že vychovává delikventy, ale protože jí řekl, že vychovává jednoho psychopata.”

„To je… Ne,” skřehotá Bristow. „Ne!”

„Jenže Tony nechce vystavit rodinu skandálu. Mlčí. Poněkud ale zpanikaří, když se doslechne, že se chystají adoptovat holčičku, že? Zatelefonuje jim a snaží se to zastavit. Má důvod dělat si starosti, ne? Já myslím, že vy jste se Tonyho odjakživa trochu bál. Jaká je to sakra ironie, že se nechal zahnat do rohu, z něhož vám musel poskytnout alibi pro Lulinu vraždu.”

Bristow vůbec nic neříká. Zrychleně oddechuje.

„Tony potřeboval předstírat, že byl toho dne někde, kdekoli, jinde než v hotelu, kde si to rozdával s manželkou Cypriana Maye, a tak tvrdil, že se vrátil do Londýna a šel navštívit nemocnou sestru. Potom si uvědomil, že jste tam údajně měli být ve stejnou dobu i vy dva s Lulou.

Jeho neteř byla mrtvá, takže mu už nemohla odporovat. Ale neměl na vybranou, musel předstírat, že vás zahlédl za dveřmi pracovny a že s vámi nemluvil. A vy jste ho v tom podepřel. Oba dva jste při těch lžích přemýšleli, co má ten druhý za lubem, ale byli jste příliš vystrašení, než abyste se na to jeden druhého zeptali. Já myslím, že Tony si neustále říkal, že počká, až umře vaše matka, a teprve potom půjde do střetu s vámi. Možná si tím utěšoval svědomí. Ale přece jen měl takové obavy, že požádal Alison, aby na vás dohlédla. A vy jste mě zatím krmil nesmysly o tom, jak vás Lula objímala a jak jste se dojemně usmířili, než odjela zpátky domů.”

„Byl jsem tam,” trvá na svém Bristow sípavým šepotem. „Byl jsem v bytě u své matky. Jestli tam nebyl Tony, je to jeho věc. Nemůžete ale dokázat, že jsem tam nebyl já.”

„Já nemám zapotřebí podávat negativní důkazy, Johne. Já jenom říkám, že jste už přišel o veškerá alibi kromě toho od vaší matky, která má hlavu popletenou valiem.

Ale čistě v zájmu debaty teď předpokládejme, že zatímco Lula je na návštěvě u vaší mátožné matky a Tony kdesi v oxfordském hotelu ojíždí Ursulu Mayovou, vy se pořád ještě ukrýváte v bytě číslo dvě a začínáte si promýšlet mnohem smělejší řešení svého problému s finančními toky. Vyčkáváte. V jednu chvíli si navléknete černé kožené rukavice, které leží přichystány pro Deebyho v šatně, abyste po sobě nezanechal otisky prstů. Vypadá to podezřele. Skoro jako byste začal zvažovat možnost, že se dopustíte násilí.

Časně odpoledne se Lula konečně vrací, ale bohužel pro vás, jak jste si bezpochyby ověřil pohledem skrz kukátko, ji doprovázejí dvě kamarádky.”

„A teď,” řekne Strike a jeho hlas ztvrdne, „aspoň myslím, to s vámi teprve začíná být vážné. Obhajoba na základě neúmyslného zabití, tedy že šlo o nehodu, trochu jsme se poprali a ona spadla z balkonu, by mohla obstát, kdybyste v bytě nezůstal celou dobu, kdy jste věděl, že má návštěvu. Člověk, který by nepřemýšlel o ničem horším než o tom, jak donutit sestru, aby mu dala šek na velký finanční obnos, by mohl počkat, až bude zase sama; jenže vy jste to už zkusil a nezabralo to. Tak proč byste teď neměl jít nahoru a nezkusil to, když by třeba mohla mít lepší náladu, a navíc by se musela krotit před kamarádkami sedícími ve vedlejším pokoji? Možná by vám něco dala, aby se vás zbavila, ne?”

Strike přímo cítí vlny strachu a nenávisti, které vyzařují z postavy ponořené ve stínech na druhé straně stolu.

„Jenže vy místo toho čekáte,” pokračuje. „Čekáte celý večer, sledujete, jak znovu odchází z domu. V té době už jste asi musel být pevně rozhodnutý. Měl jste dost času připravit si hrubý plán. Sledujete dění na ulici; víte naprosto přesně, kdo je v domě a kdo v něm není. Spočítal jste si, že se vám podaří zmizet, aniž na to někdo přijde. A nezapomínejme, už jste přece vraždil. To se počítá.”

Bristow se prudce pohne, je to trochu víc než pouhé trhnutí. Strike strne, ale Bristow zůstává na svém místě a Strike si palčivě uvědomuje, že jeho nepřipevněná protéza se mu jen volně opírá o nohu.

„Díváte se z okna a vidíte Lulu vracet se samotnou, jenže na ulici jsou pořád paparazzi. V té chvíli jste si už musel docela zoufat, ne?

Jenže pak jako zázrakem, jako by celý vesmír skutečně nechtěl nic jiného než dopomoct Johnu Bristowovi k tomu, po čem tolik touží, všichni odejdou. Jsem si docela jistý, že jim dal hlášku Lulin pravidelný řidič. Je to člověk, který rád udržuje dobré kontakty s novináři.

Ulice je teď tedy prázdná. Přišla ta pravá chvíle. Obléknete si Deebyho mikinu s kapucí. Velká chyba. Musíte ale připustit, že mezi všemi těmi šťastnými náhodami, které vás tu noc potkaly, se něco přece pokazit muselo.

A potom, a za to vám musím přiznat plný počet bodů, protože to mě dlouho trápilo a mátlo, jste vzal z vázy pár z těch přichystaných bílých růží, ne? Konce stonků jste osušil, ne tak důkladně, jak jste měl, ale docela dobře, a vynesl je z bytu číslo dvě, přičemž dveře necháváte pootevřené a jdete po schodech nahoru k bytu své sestry.

Mimochodem, nevšiml jste si, že vám z růží pár kapek vody ukáplo. Wilson na nich později uklouzne.

Vycházíte nahoru k Lulinu bytu a zaklepete. Když se podívá kukátkem, co uvidí? Bílé růže. Stála na balkoně s okny dokořán a vyhlížela svého dávno ztraceného bratra, ale zdá se, že přišel do domu, aniž si ho všimla! V radostném vzrušení prudce otevře dveře, a jste uvnitř.”

Bristow je naprosto nehybný. Dokonce i koleno se mu přestalo klepat.

„A zabijete ji úplně stejně, jako jste zabil Charlieho, úplně stejně, jak později zabijete Rochelle: bezohledně do ní strčíte, možná jste ji dokonce musel zvednout, a ona je zaskočená stejně jako ostatní, ne?

Křičíte na ni a nadáváte jí, že vám nedala peníze, za to, že vás okrádá, jako vás vždycky všichni okrádali, nemám pravdu, Johne?, o váš díl rodičovské lásky.

Ječí na vás, že nedostanete ani penny, dokonce ani když ji zabijete. Jak spolu zápasíte a vy ji tlačíte přes pokoj k balkonu a k pádu na ulici, řekne vám, že má ještě jiného bratra, skutečného bratra, který je na cestě, a že sepsala závěť v jeho prospěch.

,Na to už je pozdě, už jsem to udělala!’ křičí. A vy jí nadáváte do prolhaných děvek a shodíte ji na ulici vstříc smrti.”

Bristow téměř nedýchá.

„Myslím, že ty růže jste musel upustit u dveří do bytu. Běžíte ven, posbíráte je, sprintujete ze schodů a zpátky do bytu číslo dvě, kde je nacpete zpátky do vázy. To mě teda podrž, jakou máte kliku. Vázu nešťastnou náhodou rozbije policajt a ty růže přitom představovaly jedinou stopu, která by naznačovala, že v bytě někdo byl. Určitě jste je nemohl vrátit na místo tak, jak je tam naaranžovala květinářka, určitě ne ve chvíli, kdy jste věděl, že máte jen pár minut na to, abyste se dostal z domu.

Pokračování vyžadovalo pevné nervy. Pochybuju, že jste očekával, že někdo okamžitě ztropí poplach, jenže Tansy Bestiguiová byla na balkoně pod vámi. Uslyšel jste ji ječet a uvědomil jste si, že máte dokonce ještě míň času zmizet, než kolik jste počítal. Wilson vyběhl na ulici podívat se na Lulu a vy čekáte přichystaný u dveří, sledujete kukátkem chodbu a vtom ho vidíte, jak běží nahoru do Lulina bytu.

Nastavíte alarm, vyklouznete z bytu a opatrně podél zdi scházíte po schodech. Bestiguiovi po sobě ječí ve svém bytě. Seběhnete zbytek schodů, to vás uslyší Freddie Bestigui, i když v tu chvíli má úplně jiné starosti. Recepce je prázdná, proběhnete ven na ulici, kde hustě a vytrvale sněží.

A utíkáte, že ano; s kapucí přes hlavu, obličej zakrytý šátkem, rukama v rukavicích mohutně mácháte ve vzduchu. A na rohu ulice zahlédnete utíkat jiného muže, který také běží jako o život, pryč z nároží, kde právě zahlédl smrtelný pád své sestry. Vzájemně se neznáte. Nemyslím si, že byste měl čas uvažovat o tom, kdo to asi může být, tedy ne v tom okamžiku. Utíkáte, jak nejrychleji umíte, ve vypůjčených šatech Deebyho Macca, kolem bezpečnostní kamery, která vás oba zachytí, a odbočíte do Halliwell Street, kde vás opět dostihne vaše štěstí, protože tady žádné kamery nejsou.

Očekával bych, že mikinu s kapucí a rukavice hodíte někde do popelnice a vezmete si taxík, ne? Policie se vůbec neobtěžovala hledat slušně oblečeného bělocha, který si v noci někde užíval. Dorazíte domů ke své matce, připravíte jí jídlo, přetočíte hodiny a vzbudíte ji. Dodnes je přesvědčená, že jste si spolu povídali o Charliem, to je pěkný detail, Johne, přesně v tom okamžiku, kdy se Lula zřítila vstříc smrti.

Vy jste se z toho dostal, Johne. Mohl jste si dovolit platit Rochelle celý život. Při vašem štěstí dokonce mohl Jonah Agyeman umřít někde v Afghánistánu; naděje ve vás opakovaně vzrůstala, kdykoli jste zahlédl v novinách fotku černošského vojáka, že ano? Jenže vy jste se nechtěl spoléhat na štěstí. Vy jste zvrácenej, arogantní zmetek a myslel jste si, že to dokážete zařídit lépe.”

Nastane dlouhé ticho.

„Nemáte žádný důkaz,” ozve se Bristow nakonec. V kanceláři je teď taková tma, že Strike z něj vidí sotva siluetu. „Vůbec žádný důkaz.”

„V tom se bohužel mýlíte,” řekne Strike. „Policie už by touhle dobou měla mít příkaz k domovní prohlídce.”

„Kvůli čemu?” zeptá se Bristow a konečně se cítí natolik sebejistě, že se zasměje. „Aby prohledali všechny londýnské popelnice, jestli v nich nenajdou mikinu s kapucí, kterou do nich podle vás někdo odhodil před třemi měsíci?”

„Ne, samozřejmě kvůli tomu, aby se podívali do sejfu u vaší matky.”

Strike přemýšlí, jestli dokáže dost rychle roztáhnout žaluzie. Je daleko od vypínače a v kanceláři je naprostá tma, ale nechce spustit oči ze špatně rozeznatelné Bristowovy postavy. Je si jistý, že tenhle trojnásobný vrah by sem nechodil nepřipravený.

„Dal jsem jim na vyzkoušenou pár kombinací,” pokračuje Strike. „Když nebudou fungovat, předpokládám, že budou muset přivolat odborníka, aby jim sejf otevřel. Ale kdybych hrál hazard, vsadil bych si na 030483.”

Zašustění, rozmazaná šmouha bledé dlaně a Bristow se vrhne vpřed. Přitom jak odhodí Bristowa bokem, škrábne Strika po hrudníku špička nože. Právník sklouzne po desce stolu, překulí se a zaútočí znovu, a tentokrát Strike přepadne s křeslem na záda, Bristow je na něm, jsou zaklínění mezi stěnou a stolem.

Strike svírá Bristowovo zápěstí, ale nevidí, kde je nůž. Všude je tma a on nazdařbůh udeří. Rána tvrdě dopadne zespodu na Bristowovu čelist, zvrátí mu hlavu a brýle odletí po podlaze; Strike udeří ještě jednou a Bristow narazí na zeď; Strike se pokusí sednout, Bristow mu tiskne k zemi palčivě bolavý pahýl nohy a nůž Strikovi zprudka zajede do horní části paže: cítí, jak se zabodává do masa a jak tryská proud teplé krve. Projíždí jím pálivá, rozžhavená bolest.

Proti mdlému světlu z okna spatří temnou Bristowovu siluetu, jak opět zvedá ruku. Shodí ze sebe právníkovo tělo, podaří se mu druhou ránu nožem odklonit a s ohromným úsilím ze sebe právníka setřást. Když se snaží přitisknout Bristowa k zemi, vyklouzne mu z nohavice protéza, všude kolem stříká jeho teplá krev a nemá ani ponětí, kde se teď nachází nůž.

Zápasící Strike převrhne svou vahou stůl, a když se mu po chvíli podaří zdravým kolenem přitisknout Bristowův vyzáblý hrudník a šmátrá nezraněnou rukou po noži, rozštípne mu zorničky vedví ostré světlo a uvnitř je nějaká žena a křičí.

Oslněný Strike zahlédne nůž mířící mu do břicha. Popadne protézu ležící vedle něho a vší silou jí udeří Bristowa do obličeje, jednou, dvakrát.

„Nechte toho! Cormorane, DOST! VŽDYŤ HO ZABIJETE!”

Strike se odkutálí z Bristowa, který se už nehýbe, upustí protézu a zůstane ležet na zádech, přičemž si za převrženým stolem svírá krvácející paži.

„Myslel jsem,” hekne, aniž by na Robin pohlédl, „že jsem vám řekl, abyste šla domů, ne?”

Ale ona už telefonuje.

„Policii a záchranku!”

„A objednejte taxík,” zaskřehotá Strike z podlahy, v hrdle má sucho ze všeho toho mluvení. „S tím hajzlem do nemocnice v jednom autě nepojedu.”

Natáhne ruku a zvedne mobil, který se povaluje kus od něho. Displej je rozbitý, ale přístroj stále nahrává.

Epilog

Nihil est ab omni parte beatum.

Vrchol blaha nenajdeš nikdy.

Quintus Horatius Flaccus: Ódy, Kniha II

O deset dní později

Britská armáda od svých vojáků vyžaduje, aby dokázali potlačit veškeré osobní potřeby a vazby, což duši civilisty může připadat téměř nepochopitelné. Armáda neuznává doslova žádné jiné požadavky než své vlastní; a nepředvídatelné události lidského života, porody a úmrtí, svatby, rozvody a nemoci -v obecné rovině neovlivňují vojenské plány víc než kamínky vrhané a cinkající o břicho tanku. Nicméně výjimečné okolnosti přece jen někdy existují a právě kvůli jednomu takovému případu byl nadporučíku Jonahu Agyemanovi zkrácen jeho druhý pobyt na misi v Afghánistánu.

Jeho přítomnost v Británii naléhavě žádala Metropolitní policie, a třebaže armáda obvykle nepovažuje požadavky kriminálky za nadřazené svým vlastním, v tomto případě vyšla policistům ochotně vstříc. Okolnosti doprovázející smrt Agyemanovy sestry přitahovaly mezinárodní pozornost a mediální bouři, která se kolem neznámého ženisty strhla, nepovažoval za šťastnou ani on sám, tím méně armáda, v níž sloužil. A tak Jonaha posadili do letadla vracejícího se do Británie, kde se armáda úctyhodně pokusila uchránit ho před vyhladovělým tiskem.

Nespočet dychtivých čtenářů předpokládal, že nadporučík Agyeman bude mít radost, především díky tomu, že se vrátil z boje, a taky proto, že se vrací s očekáváním bohatství, které přesahuje jeho nejdivočejší představy. Nicméně mladý voják, s nímž se Cormoran Strike setkal u oběda v hospodě Tottenham deset dní po zatčení vraha jeho sestry, byl zdráhavý a vzdorovitý, jako by se pořád ještě nacházel v šoku.

Oba muži žili v různých dobách stejným životem a stejně riskovali, že o něj přijdou. To bylo pouto, jemuž žádný civilista nedokáže porozumět, a oni půl hodiny nemluvili o ničem jiném než o armádě.

„Tak vy jste byl bílej límeček, co?” prohlásil Agyeman. „Bílej límeček vždycky člověku posere celej život.”

Strike se zasmál. Nepovažoval to od Agyemana za žádný nevděk, třebaže ho stehy v sešité paži zabolely, pokaždé když zvedal sklenici.

„Moje máma chce, abych odtamtud odešel,” řekl voják. „Pořád opakuje, že to bude jediná dobrá věc, která z celýho toho zmatku vzejde.”

To byla první, nepřímá narážka na důvod, proč se zde sešli a proč Jonah není tam, kam patří, u svého regimentu, v životě, který si zvolil.

Potom se zničehonic rozmluvil, jako by na Strika čekal celé měsíce.

„Nikdy se nedozvěděla, že táta má jiný děcko. Nikdy jí to neřekl. Dokonce si ani nikdy nebyl jistý, jestli ta Marlene mluvila pravdu, když mu tvrdila, že je těhotná. Těsně předtím, než umřel, když už věděl, že mu zbývá jen pár dní, mi povídá: ,Netrap tím maminku. Já ti to říkám, protože umírám a nevím, jestli náhodou někde nemáš nevlastního bratra nebo sestru.’ Řekl mi, že matka dítěte byla běloška a že se po ní slehla zem. Možná šla na potrat. To mě poser. To byste musel znát mýho tátu. V životě nevynechal v neděli kostel. Ještě na smrtelný posteli chodil k přijímání. Něco takovýho bych od něho nikdy nečekal, ani náhodou.

V žádným případě jsem jí nechtěl říkat ani o tátovi, ani o té ženské. Jenže pak mi najednou zčistajasna volá. Díkybohu jsem byl zrovna tady, na dovolence. Ona, teda Lula,” vyslovil její jméno váhavě, jako by si nebyl jistý, jestli má na to právo, „říkala, že kdyby to byla moje máma, tak by to položila. Říkala, že nechce nikomu působit bolest. V tom telefonu zněla v pohodě.”

„Já myslím, že i byla,” odtušil Strike.

„Jo… no to mě ale poser, divný to bylo. No věřil byste tomu, kdyby vám zavolala nějaká topmodelka a řekla vám, že je vaše ségra?” Strike si vzpomněl na vlastní bizarní rodinnou historii. „Asi ano,” řekl.

„Tak jo, taky bych řekl. Proč by lhala? To jsem si taky ve skutečnosti myslel. Tak jsem jí dal číslo na mobil a párkrát jsme si telefonovali, když se jí podařilo zastavit se za tou její kamarádkou Rochelle. Všechno měla promyšlený, aby na to nepřišli novináři. Mně to vyhovovalo. Nechtěl jsem rozrušit mámu.”

Agyeman vytáhl krabičku cigaret značky Lambert and Butler a nervózně si s ní pohrával v prstech. Určitě si je nakoupil lacino, pomyslel si Strike s mírným bodnutím vzpomínky, v armádním obchodě.

„Takže mi volá den předtím, než… než se to stalo,” pokračoval Jonah, „a prosí mě, abych k ní přišel. Já jí už předtím říkal, že se s ní během tý dovolenky nemůžu sejít. Byl jsem z tý situace úplně paf. Moje ségra, a topmodelka. Máma se o mě bála, nelíbilo se jí, že zase odjíždím do provincie Hilmand. Nemohl jsem jí jen tak vyklopit, že táta měl ještě jiný dítě. V tu chvíli ne. A tak jsem řekl Lule, že se s ní nemůžu vidět.

Škemrala, abych se s ní sešel, než odjedu. Zněla v telefonu zničeně. Tak jsem jí řekl, že bych možná mohl přijít někdy později, rozumíte, až bude máma v posteli. Řekl bych jí, že jdu na jedno s nějakým kámošem nebo něco takovýho. Lula mi řekla, abych přišel opravdu až hodně pozdě, prý někdy k půl druhý.”

„No a tak,” navázal Jonah a znepokojeně se přitom poškrábal vzadu na šíji, „jsem šel. Byl jsem na rohu její ulice… a viděl jsem, jak se to stalo.”

Přitiskl si dlaň k ústům.

„Utekl jsem. Prostě jsem zdrhnul. Vůbec jsem nevěděl, co si mám o tom myslet. Nechtěl jsem tam být, nechtěl jsem nikomu nic vysvětlovat. Věděl jsem, že trpí duševními problémy, a vzpomněl jsem si, jak byla v telefonu rozhozená, a tak jsem si říkal, jestli mě tam snad nevylákala, abych ji viděl, jak skáče.

Nemohl jsem spát. Abych vám řekl pravdu, byl jsem rád, že odjíždím. Abych se vyhnul všemu tomu pitomýmu zpravodajství.”

Kolem nich hučela hospoda, zaplněná poledními zákazníky.

„Myslím, že se chtěla s vámi tak naléhavě setkat kvůli tomu, co jí právě řekla její matka,” řekl Strike. „Lady Bristowová brala hodně valia. Myslím, že chtěla v Lule vzbudit pocit viny, že od ní odchází, a tak se jí svěřila, co říkal před lety Tony o Johnovi: že strčil svého mladšího bratra Charlieho přes okraj kamenolomu a zabil ho.

Proto byla Lula v takovém stavu, když odcházela z bytu své matky, a proto se snažila dovolat svému strýci a zjistit, jestli je na tom něco pravdy. A taky si myslím, že se zoufale chtěla vidět s vámi, protože potřebovala někoho, kohokoli, koho by mohla milovat a komu by mohla důvěřovat. S její matkou to bylo těžké, a navíc umírala, strýce nesnášela a právě se dozvěděla, že její adoptivní bratr je vrah. Musela být zoufalá. A taky si myslím, že ji to vyděsilo. To ráno předtím, než umřela, se ji Bristow snažil přinutit, aby mu dala peníze. Určitě musela přemýšlet o tom, co udělá příště.”

V hospodě se ozývalo řinčení a hučela hovorem a cinkotem skleniček, ale Jonahův hlas zazněl i v tom rámusu naprosto jasně.

„Jsem rád, že jste tomu hajzlovi zlomil čelist.”

„A taky nos,” dodal Strike zvesela. „Bylo štěstí, že do mě zapíchl nůž, jinak bych z toho nemusel vyváznout s přiměřenou obranou.” „Přišel ozbrojený,” prohlásil Jonah zamyšleně.

„Jasně že přišel ozbrojený,” řekl Strike. „Nechal jsem svou sekretářku, aby mu na Rochellině pohřbu napovídala, že mi vyhrožuje smrtí jeden cvok, co mi chce rozpárat břicho. To mu nasadilo brouka do hlavy. Myslel si, že když na to přijde, pokusí se moji smrt vydávat za dílo ubohého starého Briana Matherse. Pravděpodobně by pak šel domů, nastavil u své matky hodiny a pokusil by se použít zase stejný trik. On není duševně zdravý. Což ale neznamená, že to není chytrej parchant.”

Jako by si už toho neměli moc co říct. Když odcházeli z hospody, Agyeman, který s nervózní nekompromisností trval na tom, že zaplatí veškeré pití, učinil Strikovi, jehož chudobné existenci se teď dostalo značného mediálního pokrytí, cosi jako váhavou, předběžnou finanční nabídku. Strike nabídku odmítl, ale neurazilo ho to. Bylo mu jasné, že mladý ženista má co dělat sám se sebou a ztěžka se vyrovnává s představou obrovského, čerstvě nabytého bohatství; že padá pod tíhou odpovědnosti, pod nároky, které na něho budou kladeny, výzvami, jež to s sebou přinese, rozhodnutími, s jejichž následky se bude muset umět vypořádat; že je spíš vystrašený než šťastný. Rovněž k tomu jistě přispívalo i všudypřítomné vědomí, jak se ke svým milionům dostal. Strike soudil, že myšlenky Jonaha Agyemana divoce poletují mezi kamarády v Afghánistánu, vidinami sportovních aut a obrazem jeho nevlastní sestry ležící mrtvé ve sněhu na ulici. Kdo jiný než voják by si měl lépe uvědomovat tu vrtkavost štěstěny, ty náhodně vržené kostky osudu?

„Nevyseká se z toho, že ne?” zeptal se Agyeman zničehonic, když se loučili.

„Ne, samozřejmě že ne,” odpověděl Strike. „V novinách se to ještě neobjevilo, ale policie našla v sejfu u jeho matky Rochellin mobil. Neodvážil se ho zbavit. Přenastavil kód sejfu, aby se do něho kromě něho nikdo jiný nedostal: 030483. Velikonoční neděle devatenáct set osmdesát tři: den, kdy zabil mého kamaráda Charlieho.”

Byl to Robinin poslední den. Strike ji zval, aby s ním šla na schůzku s Jonahem Agyemanem, pro jehož nalezení toho tolik udělala, ale ona odmítla. Strike měl pocit, že se z toho případu úmyslně stahuje, stejně jako ze své práce i od něho. Odpoledne měl domluvené vyšetření v Amputačním středisku v Queen Mary’s Hospital. Než se z Roehamptonu vrátí, bude Robin pryč. Matthew ji bere na víkend do Yorkshiru.

Když Strike kulhal pokračujícím chaosem stavebních prací zpátky do kanceláře, přemítal, jestli po dnešku ještě někdy v životě svou dočasnou sekretářku uvidí, a upřímně o tom pochyboval. Ještě nedávno pro něho byla dočasnost jejich pracovní dohody tím jediným, co ho s její přítomností smiřovalo, ale teď už věděl, že mu bude chybět. Jela s ním tenkrát do nemocnice taxíkem a krvácející paži mu obvázala svým kabátem.

Výbuch publicity a veřejného zájmu kolem Bristowova zatčení Strikovu podnikání pochopitelně nijak neuškodil. Bylo docela možné, že zanedlouho bude takovou sekretářku skutečně potřebovat. A když teď stoupal v bolestech nahoru po schodech, hned uslyšel Robin, jak telefonuje.

„… tu schůzku bohužel na úterý, protože pondělí už má pan Strike celé plné… Ano… jistě… Napíšu vás tedy na jedenáctou hodinu. Ano. Děkuju vám. Na shledanou.”

Když Strike vstoupil, prudce se na křesle otočila k němu.

„Tak jaké to bylo s Jonahem?” vyzvídala.

„Hodnej kluk,” odtušil Strike a sesul se na rozlámanou pohovku. „Má z toho těžkou hlavu. Ale jedinou alternativou bylo, že těch deset melounů skončí u Bristowa, takže se s tím bude muset vypořádat.”

„Zatímco jste byl pryč, volali tři eventuální klienti,” řekla, „ale ten poslední mi dělá trochu starosti. Mohl by to být jen další novinář. Mnohem víc si chtěl povídat o vás než o svém problému.”

Takových telefonátů bylo docela dost. Tisk se na ten příběh vrhl s nadšením, protože se na něm dalo vyřádit, a to novináři milují. Strike sám se vyskytoval ve zpravodajství téměř neustále. Většinou používali deset let starou fotografii, čemuž byl rád. Byla pořízena ještě v době, kdy sloužil u červených baretů. Taky ale někde vyhrabali fotku rockové hvězdy, jeho ženy a supergroupie.

Hodně se psalo o neschopnosti policie. Carvera vyfotili, jak utíká po ulici v rozevlátém saku, s viditelnými skvrnami potu na košili; zato s Wardlem, atraktivním a dobře vypadajícím Wardlem, který Strikovi pomohl dostat Bristowa za mříže, zacházeli se shovívavostí, obzvlášť novinářky. Většinou si ale zpravodajská média znovu smlsla především na mrtvém těle Luly Landryové: každý článek o tom příběhu doprovázely fotografie mrtvé modelky s úchvatnou tváří a pružným, nádherným tělem.

Robin něco povídala, ale Strike neposlouchal, jeho pozornost poutala tepavá bolest v paži i v noze.

„. seznam všech šanonů a schůzek ve vašem diáři. Protože někoho na to budete potřebovat, rozumíte; všechno to sám nezvládnete.”

„To ne,” souhlasil a hrabal se na nohy. Měl původně v úmyslu udělat to později, až bude odcházet, ale teď se naskytla vhodná příležitost, a taky to pro něho představovalo záminku zvednout se z pohovky, která byla nesmírně nepohodlná. „Poslyšte, Robin, já jsem vám vlastně nikdy ani pořádně nepoděkoval…”

„Ale ano, poděkoval,” skočila mu rychle do řeči. „V taxíku cestou do nemocnice. A stejně za nic děkovat nemusíte. Mně se to líbilo. Vlastně jsem si to užívala.”

Odbelhal se do své kanceláře a neslyšel, jak se jí hlas zadrhává. Dárek měl schovaný na dně vojenské tašky. Byl hodně mizerně zabalený.

„Tu máte,” řekl. „To je pro vás. Bez vás bych to nedokázal.”

„Och,” vydechla Robin přiškrceným tónem a Strika dojalo a zároveň trochu vylekalo, když si všiml, že se jí po tvářích kutálejí slzy. „To jste nemusel…”

„Rozbalte si to až doma,” řekl, ale už bylo pozdě. Balíček v rukou doslova cupovala. Ze škvíry v papíře vyklouzlo na desku pracovního stolu cosi jedovatě zeleného. Zalapala po dechu.

„Vy… panebože, Cormorane…”

Držela v rukou šaty, které si zkoušela a do kterých se zamilovala ve Vashti, a zírala na něho celá zrudlá, oči se jí třpytily. „Tohle si přece nemůžete dovolit!”

„Ale jo, můžu,” řekl a opřel se o příčku mezi kancelářemi, protože to bylo o trošku pohodlnější než sedět na pohovce. „Práce se teď jen hrne. Byla jste úžasná. Ten váš nový zaměstnavatel má obrovské štěstí, že k nim nastoupíte.”

Překotně si rukávy košile utírala oči. Vyšel z ní vzlyk a pár nesrozumitelných slov. Naslepo sáhla po kapesnících, které nakoupila za peníze z pokladničky v očekávání dalších klientů podobných paní Hookové. Vysmrkala se, osušila si oči a se zapomenutými zelenými šaty zplihle ležícími v klíně prohlásila:

„Já nechci odejít!”

„Já si vás nemůžu dovolit, Robin,” řekl nekompromisně.

Ne že by o tom nepřemýšlel. Minulou noc ležel vzhůru na polním lehátku a v hlavě prováděl pořád dokola různé výpočty, snažil se přijít s nabídkou, která by nemusela vypadat urážlivě ve srovnání s platem, jaký se jí nabízel v mediální poradenské firmě. Nevycházelo to. Nemohl už dál odkládat splátky největší ze svých půjček. Čekalo ho zvýšení nájmu a potřeboval si najít nějaké bydlení mimo kancelář. Zatímco jeho krátkodobé vyhlídky se nesmírně zlepšily, dlouhodobější výhled zůstával nejistý.

„Nepočítala bych s tím, že mi dáte stejně, jako mi nabízejí oni,” řekla Robin huhňavě.

„Jenže já se tomu nemůžu ani přiblížit,” řekl Strike.

(Ona ale stav Strikových financí znala skoro stejně dobře jako on sám a předem si už spočítala, kolik by asi tak nejvíc od něho mohla čekat. Minulý večer, když ji Matthew našel v slzách nad očekávaným odchodem z tohoto zaměstnání, svěřila se mu se svým odhadem, kolik by jí mohl Strike v nejlepším případě nabídnout.

„Jenže on ti přece nic nenabídl,” odpověděl Matthew. „Nebo snad ano?” „Ne, ale kdyby to udělal…”

„Tak dobře, je to na tobě,” prohlásil Matthew prkenně. „Bude to tvoje volba. Musíš se rozhodnout sama.”

Věděla, že Matthew nechce, aby u Strika zůstala. Proseděl celé hodiny na úrazovém oddělení, když čekal, než Strika sešijí a on si bude moct Robin odvézt domů. Řekl jí, poněkud formálně, že si vedla výtečně, když projevila takovou iniciativu, ale byl od té doby odtažitý a trochu odmítavý, obzvlášť když se jejich kamarádi dožadovali interních podrobností ohledně informací, které se objevovaly v novinách.

Ale nelíbil by se Matthewovi Strike, kdyby se s ním seznámil? A koneckonců Matthew sám řekl, že je jenom na ní, jak se zařídí…)

Robin se nepatrně narovnala v ramenou, ještě jednou se vysmrkala a s klidem, který podrylo jen drobné škytnutí, mu oznámila výši platu, za který ráda zůstane.

Strikovi trvalo několik vteřin, než odpověděl. To, co navrhla, si mohl tak akorát dovolit. Bylo to dokonce o pět set liber ročně míň, než kolik si jako svou horní hranici spočítal sám. Ať se na to díval z jakékoli strany, Robin byla přínosem, který by za tu cenu jen sotva dokázal nahradit. Mělo to jen jednu drobnou nevýhodu.

„To bych mohl zvládnout,” řekl. „Jo. To vám můžu dát.”

Zazvonil telefon. Celá rozzářená ho zvedla a v jejím hlase se zračila taková radost, že to znělo, jako by ten hovor dychtivě očekávala celé dny.

„Ach, dobrý den, pane Gillespie! Jak se máte? Pan Strike vám právě poslal šek, sama jsem ho dnes dopoledne dávala do pošty. Veškeré nedoplatky, ano, a ještě něco navíc… To ne, pan Strike je v tom neoblomný a chce vám celou půjčku splatit. Ano, je to od pana Rokebyho velice laskavé, ale pan Strike by radši zaplatil. Doufá, že splatí plnou částku během několika málo měsíců…”

O hodinu později Strike seděl na tvrdé plastové židli v čekárně Amputačního střediska, zraněnou nohu měl nataženou před sebou a přemítal nad tím, že kdyby věděl, že Robin zůstane, nekoupil by jí ty zelené šaty. Ten dárek, to si byl jistý, se určitě nedočká vřelého přijetí u Matthewa, obzvlášť když ji v šatech uvidí a dozví se, že se už v nich Strikovi předváděla.

Vzdychl si a sáhl po výtisku satirického týdeníku Private Eye, který se povaloval na stolku. Když ho fyzioterapeut poprvé zavolal, Strike nijak nereagoval; byl začtený do stránky s nadpisem „Hlášky o Landryové”, plné novinářských excesů vztahujících se k případu, který spolu s Robin úspěšně vyřešili. Kaina a Ábela zmiňovalo takové množství sloupkařů, že časopis jen tomu věnoval speciální článek.

„Pan Strick?” zakřičel fyzioterapeut podruhé. „Pan Cameron Strick?”

Vzhlédl a usmál se.

„Strike,” ozval se jasným hlasem. „Jmenuju se Cormoran Strike.” „Tak to se omlouvám… pojďte za mnou…”

Když Strike kulhal za lékařem, z podvědomí mu vyskočil verš, který četl kdysi dávno předtím, než spatřil svou první mrtvolu nebo než mohl obdivovat vodopád v afrických horách či sledovat tvář vraha, jak se hroutí při vědomí, že byl dopaden.

Já jménem stal jsem se.

„Tak se položte na stůl, prosím, a sundejte si protézu.”

Odkud se ten verš vzal? Strike ležel na stole a usilovně se mračil do stropu, nevšímal si fyzioterapeuta, který se teď skláněl nad zbývající částí jeho nohy, cosi si mumlal, důkladně si ji prohlížel a jemně ji prohmatával.

Strikovi trvalo několik minut, než z paměti oprášil verše, které se naučil v tak dávných časech.

Mně nelze ustat od cest; život pít

chci na dno až. Já mnoho radoval

se vždy a mnoho přetrpěl; a sám

i s těmi, kdož milovali mne;

a na břehu i deštné Hyady

když temné moře dravě šlehaly.

Já jménem stal jsem se…