Dorothy L. Sayers

Dobrodružný život milovníka starých tisků

Detektivní povídky Dorothy L. Sayersové charakterizuje napětí a kurióznost zajímavě vylíčeného prostředí, odhalováni rafinovaných zločinů a luštěni spletitých záhad, pestrost tematiky. Podobně jako Agatha Christieová, která ovšem navázala na odlišnou školu anglické detektivky, je Sayersová autorkou, která tvořivě ovlivnila vývoj tohoto typicky anglosaského žánru a zařadila se pevně po bok svých mužských kolegů. Společným námětem jejích příběhů je detekce záhady - ať už je to zmizení krásné milenky či odhalení špionážní akce, předstírané úmrtí nebo objasnění děsivého tajemství koček, vyděračství, vražda omylem či ze žárlivosti. Záhada sice nemusí vždy vyústit až v zločin, ale hledání motivů, rozplétání nejasných okolností a podivných faktů nás nutí číst až do poslední řádky se zatajeným dechem. První český výbor z detektivních povídek této kultivované autorky zahrnuje její nejlepší příběhy s lordem Petrem Wimseym a jeho komorníkem Bunterem, s Montague Eggem a nakonec i příběhy bez detektiva. Angličtí čtenáři a rovněž kritika právem řadí kratší prózy Dorothy L. Sayersové ještě před její tvorbu románovou.

ODPUDIVÁ HISTORKA O MUŽI S MĚDĚNÝMI PRSTY

Klub Egocentristů je jedno z nejpohostinnějších míst v Londýně. Tam můžete jít, když máte chuť někomu vypravovat, jaké se vám včera zdály divné sny, anebo když nutně musíte někomu sdělit, jakého jste objevil báječného zubaře. Pokud máte letoru Jane Austenové, můžete tam i psát dopisy, neboť v klubu není místnost, kde by se nesmělo mluvit nahlas, a osloví-li vás některý člen klubu, považovalo by se za porušení klubovních zvyklostí, kdybyste mu dali najevo, že právě něco děláte nebo jste zaujati něčím jiným. Zato o golfu a o rybaření tam nesmí padnout ani slovo, a jestli bude na příští schůzi výboru přijat návrh ctihodného Freddyho Arbuthnota (a všechno nasvědčuje, že nálada je pro to příznivá), nebude se tu smět mluvit ani o rozhlasu. Jak to vyjádřil lord Petr Wimsey, když se jednou tato záležitost probírala v kuřáckém salónku - to jsou věci, o kterých si můžete popovídat všude. V jiném směru tento klub není nijak exkluzivní. Nikdo tu není a priori nepřijatelný kvůli své osobě - kromě mužů zásadově mlčenlivých. Každý kandidát se ovšem musí podrobit jisté zkoušce, o jejíž povaze si lze udělat představu podle toho, že jistý proslulý cestovatel při ní žalostně neobstál, protože přijal a dokonce vykouřil silný trichinopolský doutník ve spojení s nabídnutou láhví vzácného portského. Na druhé straně náš milý sir Roger Bunt (ten milionář, co kdysi prodával po ulicích na vozíku zeleninu, pak jednou vyhrál v nějaké loterii pořádané časopisem Sunday Shriek 20 000 liber a s tímto kapitálem vybudoval mamutí podnik, který zásobuje potravinami celou střední Anglii) byl vřele doporučen a jednohlasně přijat za člena, neboť prohlásil zcela upřímně, že co se toho týče, je mu nejmilejší džbán piva a fajfka. I k tomu se vyjádřil lord Petr Wimsey řka: “Neotesanost nám nevadí, ale necitelnost k vínu je neodpustitelná.”

Onoho večera, o němž bude řeč, přivedl s sebou Masterman (kubistický básník) do klubu hosta, muže jménem Varden. Začal svoji kariéru jako profesionální sportovec, ale namohl si srdce, což předčasně ukončilo jeho nadějný vzestup, a tak uplatnil svou hezkou tvář a urostlé tělo ve službách filmu. Přijel do Londýna z Los Angeles, aby u publika podnítil zájem o svůj nový film Maratón, a ukázalo se, že to je docela příjemný a slávou nezkažený člověk - což se v klubu konstatovalo s velkým uspokojením, protože u Mastermanových hostů si člověk nikdy nebyl jist, co se z nich vyklube.

Toho večera sedělo v hnědém salónku jen osm lidí, včetně Vardena. Hnědý salónek s dřevěným táflováním na stěnách, s lampami se širokými stínidly a s těžkými modrými závěsy je snad nejútulnější a nejpříjemnější ze všech malých kuřáckých salónků, kterých je v klubu přinejmenším půl tuctu. Brzy se rozproudila zábava - Armstrong vyprávěl jakousi drobnou příhodu, jejímž byl svědkem odpoledne na stanici podzemní dráhy Temple, a Gayes na to navázal, že to není nic ve srovnání s tím, co osobně zažil jednou v noci při husté mlze na Euston Road.

Masterman prohlásil, že londýnská náměstí v odlehlejších čtvrtích jsou podhoubím námětů pro spisovatele a doložil to vlastním ojedinělým zážitkem s plačící ženou a mrtvou opicí. Nato se ujal slova Judson a vyprávěl, jak jednou pozdě v noci šel opuštěnými ulicemi jednoho londýnského předměstí a narazil na mrtvolu ženy, která ležela na chodníku s nožem v boku, a kousek od ní stál strážník a ani se nehnul. Zeptal se ho, jestli může být nějak nápomocen, ale strážník ho odbyl:

“Já bejt váma, pane, tak se do toho nepletu, tej to patří.” Judson dodal, že mu ta věc dodnes leží v hlavě. Pak se pustil Pettifer do vyprávění podivného případu ze své lékařské praxe. Jednoho dne ho jemu naprosto neznámý muž požádal, aby s ním šel do jistého domu v Bloomsbury, že tam leží žena přiotrávená strychninem. Ten muž mu po celou noc inteligentním způsobem pomáhal ženu ošetřovat, a když se octla mimo nebezpečí, odešel a víckrát ho nikdo neviděl. Nejpodivnější na té věci bylo, že když se potom Pettifer ženy vyptával, kdo to byl, odpověděla mu s údivem, že toho muže jakživ předtím neviděla a že ho považovala za Pettiferova asistenta.

“To mi připomíná ještě podivnější příhodu,” řekl Varden, “která se mi stala před časem v New Yorku. Dodnes mi není jasné, jestli to tenkrát byl šílenec nebo nejapný vtipálek, anebo jestli jsem opravdu unikl jen o vlásek smrti.”

Začínalo to slibně a ze všech stran se ozývalo pobízení, aby host vyprávěl.

“Ten příběh začal vlastně už hodně dávno,” vyprávěl herec, “už to bude sedm let, krátce předtím, než Amerika vstoupila do války. Mně bylo tehdy pětadvacet a u filmu jsem byl sotva dva roky. Tehdy byl celebritou newyorské společnosti Eric P. Loder, který mohl být velmi dobrým sochařem, nebýt toho, že měl víc peněz, než mu bylo zdrávo - tak jsem to alespoň slýchal od lidí, kteří těm věcem rozumějí. Často vystavoval - pořádal hlavně samostatné výstavy svých prací, na které chodila celá newyorská smetánka - a jestli si to nepletu, dělal hlavně s bronzem. Neznáte ho náhodou, Mastermane?”

“Nikdy jsem žádnou jeho sochu neviděl,” odpověděl básník, “ale pamatuji se, že byly nějaké fotografie jeho děl v Umění zítřka. Bylo to dobře udělané, ale trochu přezrálé. Není to ten, co dělal taky ze zlata a ze slonoviny? Zřejmě aby ukázal, že na to má.”

“Ano, to by mu bylo podobné.”

“Už si vzpomínám - ten taky udělal to hnusné naturalistické sousoší, které se jmenovalo Lucina, a měl tu drzost, že si to dal odlít z ryzího zlata a postavil si to doma do haly.”

“Aha - tamto! To znám - to se mi zdálo hrozné, ale já jsem na tom nikdy nehledal umělecký záměr. Vy tomu dáváte učená jména, ale já se dívám na obraz nebo na sochu jen podle toho, jestli ve mně vyvolá příjemný pocit - k čemu jinému se vystavuje? Ale ten Loder přesto přese všechno byl svým způsobem moc zajímavý člověk.”

“Jak jste se s ním seznámil?”

“To je taky historie. Všiml si mě v jednom z mých menších filmů, jmenovalo se to Apollo v New Yorku - možná že se na něj ještě pamatujete. V tom filmu jsem poprvé hrál hlavní roli. Bylo to o tom, jak najednou obživne socha - jeden z těch starodávných bohů - a co se s ním pak děje v moderním velkoměstě. Dělal to ještě Reubenssohn, a to byl umělec tělem i duší. V tom filmu jste od začátku do konce nenašli ani jednu scénu, která by budila pohoršení, všechno bylo vkusné a v mezích slušnosti, i když v prvním dílu jsem na sobě měl jen pruh látky - přesně tak, jak to je na té klasické soše.”

“Na Apollonu belvederském?”

“Myslím, že to je tahle socha. No, a Loder mi pak napsal, že jako sochař by měl zájem o spolupráci, protože prý mám dobrou postavu a tak, a jestli prý bych ho v New Yorku nepřišel navštívit, až se mi to bude hodit. Já jsem se na něj informoval a podle výsledku jsem měl dojem, že by to pro mě mohla být dobrá reklama. Když mi skončila smlouva a do další jsem měl chvíli volného času, jel jsem na východ a ohlásil se u něj. Choval se ke mně velmi mile a pozval mě, abych u něho pár týdnů zůstal a prohlédl si New York.

Bydlel v nádherném rozlehlém domě asi osm kilometrů za městem, od sklepa až na půdu tam byly všude samé obrazy a starožitnosti. Loderovi mohlo být něco mezi pětatřiceti až čtyřiceti, byl černovlasý, uhlazeného chování, ale pořád jako na jehlách. Uměl vám výborně vyprávět - zřejmě všude byl a všechno viděl, ale k nikomu nechoval velký respekt. Dal se poslouchat celé hodiny. Znal anekdoty o všech lidech na světě, od papeže po neslavné hrdiny chicagského podsvětí. Jen jedno jsem od něho nerad slyšel - ty jeho košilaté historky. Ne že bych si je občas s chutí neposlech - nechtěl bych, pánové, abyste si mysleli, že před vámi ze sebe dělám svatouška - ale on při tom vyprávění člověka nespustil z očí, jako by chtěl naznačit, že to tak trochu padá i na něj. Tohle dělávají některé ženy a zažil jsem případy, kdy muži takovýmhle způsobem bavili ženy a přivedli je do pěkných rozpaků.

S Loderem se mi stalo poprvé, že mě do rozpaků přivedl muž. Přesto neznám nikoho, kdo by mě byl zaujal víc než Loder. A jak už jsem řekl, měl nádherný dům a jedlo se u něj královsky.

Loder měl vůbec rád všechno jen prvotřídní. Například ta jeho milenka Maria Moranová; neznám žádnou, která by jí sahala třeba jen ke kotníkům, a že z té filmové branže jsem zvyklý dávat laťku ženské krásy hodně vysoko. Byla z rodu mohutně vyvinutých krásek, co se tak líně pohybují vláčnými pohyby, ničím se nedala vyrušit ze svého klidu a měla jakoby váhavý úsměv. Takové se ve Spojených státech nerodí. Byla odněkud z jihu - jednou mi Loder něco vypravoval, že tam bývala barovou tanečnicí, a ona to nevyvracela. Loder byl na ni velmi pyšný a ona na něm zřejmě svým způsobem lpěla. Rád ji ukazoval ve svém ateliéru a to na sobě měla leda fíkový list nebo tak něco. Postavil ji vždycky vedle nějaké sochy - stejně je všechny dělal podle ní - a začal ty dvě srovnávat kousek po kousíčku od hlavy až k prstům u nohy. Ze sochařského hlediska byla Maria naprosto dokonalá, až na jeden jediný prst na levé noze, hned vedle palce, který byl o kousek kratší než ostatní. Loder ovšem na sochách tuhle malou vadu krásy nezvěčnil. Když o tom mluvil, Maria se vždycky shovívavě usmívala a mám dojem, že jí to i trochu dělalo dobře. Ačkoli si myslím, že jinak už byla chudák holka z toho vystavování a okukování dost otrávená. Stávalo se, že si se mnou sedla někde stranou a svěřovala se mi, jak bylo odjakživa jejím snem zařídit si někde vlastní restauraci, mít tam pár tanečnic a nějaký program, spoustu kuchařů v bílých zástěrách a vyrovnanou řadu nablýskaných elektrických sporáků. ‚Potom bych se vdala,’ končívala vždycky, ‚a měla bych čtyři syny a jednu dceru,’ a řekla mi i jména, která si vybrala pro svoji rodinu. Mně z toho bývalo smutno. Jednou se stalo, že nás Loder vyrušil. Bylo to sice už ke konci jejího vyprávění, ale podle toho, jak se ušklíbl, se mi zdálo, že nás asi poslouchal. Zřejmě tomu nepřikládal vůbec žádnou váhu, což jen dokazuje, že tomu děvčeti nikdy nerozuměl. Podle mého názoru si vůbec neuměl představit, že by se nějaká žena chtěla vzdát způsobu života, na který navykl Marii, a třebaže se k ní choval dost pánovitě, neměla u něho nikdy důvod k žárlivosti. Přes všechny ty silácké řeči a oplzlé sochy ho Maria měla otočeného kolem prstu - a to ona moc dobře věděla.

Zůstal jsem u něho celý měsíc a měl jsem se jako pánbůh ve Frankrajchu. Dvakrát za tu dobu posedla Lodera Múza, to vám se zavřel do ateliéru, pracoval ve dne v noci a vůbec odtamtud nevycházel. Míval takovéhle záchvaty, a když ho to pustilo, uspořádal obrovský večírek a všichni jeho přátelé a lidi, bez kterých se nic neobejde, přišli obdivovat jeho nejnovější výtvory. Dělal tenkrát sochu nějaké nymfy nebo bohyně, mělo se to pak odlívat ze stříbra, a Maria mu k tomu chodila sedět. Když ho zrovna nedrželo tohle pracovní vytržení, nesměl nikde chybět, takže jsme spolu tenkrát v New Yorku viděli, co se dalo.

Přiznám se, že mě mrzelo, když tenhle nádherný měsíc skončil. Amerika tehdy vstoupila do války a já jsem se rozhodl, že půjdu do armády. Kvůli tomu srdci mě nemohli poslat na frontu, ale umíněně jsem trval na svém, že se pro mě určitě něco najde, sbalil jsem si věci a pryč.

Nikdy bych nečekal, že se Loder bude se mnou tak nerad loučit. Opakoval pořád dokola, že se musíme zas brzo sejít. Já jsem se nakonec přece jen dostal aspoň ke zdravotním sborům, poslali mě do Evropy a tak jsem se s Loderem sešel až v roce 1920.

Psal mi už dřív, abych přijel, ale v devatenáctém jsem točil ve dvou velkých filmech, a tak to nešlo. Teprve ve dvacátém roce jsem se zas octl v New Yorku, na premiéře filmu Záblesk vášně, a od Lodera mi hned přišel dopis s pozváním, abych se zas nastěhoval k němu a seděl mu modelem. Byla to reklama, kterou platil Loder, tak jsem to pozvání přijal. Předtím jsem podepsal smlouvu se společností Mystofilm na roli ve filmu Kuba mezi křováky - pamatujete se na to? Byl to film o trpaslících a točilo se to v australském buši mezi domorodci. Poslal jsem jim telegram, že dorazím do Sydney třetí týden v dubnu, sebral jsem si věci a nastěhoval jsem se k Loderovi.

Přivítal mě opravdu srdečně, ale zdálo se mi, že se změnil od té doby, co jsem ho viděl naposled. Zestárl a byl hodně nervózní. Byl - jak bych vám to popsal? - jakoby opravdovější, jako by věci víc prožíval. Trousil ty své oblíbené cynické poznámky, jako by je mínil naprosto vážně, a čím dál tím adresněji. Dříve jsem si myslíval, že jeho nevíra v cokoli pozitivního je prostě umělecká póza, ale teď postupně jsem nabyl přesvědčení, že jsem mu křivdil. Byl opravdu nešťastný, to jsem na něm viděl, a brzy jsem odhalil proč. Když jsme jeli autem do jeho vily za městem, zeptal jsem se na Marii. ‚Už u mě není,’ odpověděl.

Přiznám se vám, hrozně mě to překvapilo. V životě by mě nenapadlo, že by se na něco takového vzmohla. ‚Tak ona se přece rozhodla, že si zařídí tu restauraci, po které tolik toužila?’ zeptal jsem se.

‚Cože? Ona vám o tom říkala?’ podivil se Loder. ‚Zdá se, že patříte k typu mužů, k nimž si ženy chodí vylévat srdce. Ne, dopadlo to jinak. Zachovala se jako malá holka. Prostě utekla.’

Já vám nevěděl, co na to říct. Dotklo se to samozřejmě jeho ješitnosti, ale byl určitě zraněn i ve svých citech. Zahuhlal jsem pár frází a taky něco jako, že je to jistě velká ztráta pro něj i pro jeho práci. Úsečně odpověděl, že je.

Zeptal jsem se, kdy se to stalo, a jestli už měl hotovou tu nymfu, na které pracoval, když jsem u něj tehdy bydlel. Odpověděl, že ta už byla hotová a že dokonce udělal ještě další věc - něco opravdu originálního, co by se mi mělo líbit.

No a tak jsme dorazili do jeho domu, navečeřeli jsme se a Loder mi při té příležitosti řekl, že se chystá do Evropy a že odjede jen pár dní potom, co odjíždím já. Ta nymfa stála v jídelně, byl tam pro ni zvláštní výklenek ve zdi. Byla to skutečně překrásná socha, zdaleka ne bombastická jako většina Loderových věcí, a podobala se Marii, jako když jí z oka vypadne. Loder mě posadil přímo naproti, takže jsem ji měl celou večeři před očima, a na mou duši, že jsem je jen stěží od ní odtrhl. Zřejmě byl na své dílo pyšný, a tak mi neustále opakoval, jak je rád, že se mi ta socha líbí. Překvapilo mě, že propadl trapnému návyku opakovat pořád jedno a totéž.

Po večeři jsme šli do kuřáckého salónku. Loder ho dal celý předělat a první, co tam člověku padlo do oka, byla veliká lenoška před krbem. Byla vysoká asi šedesát centimetrů a podstavec byl udělán na způsob římského lehátka, po straně čalounění a vzadu vyšší opěradlo, dubové a vykládané stříbrem. Teprve na tom bylo umístěno to, na čem se sedělo - nevím, jestli si to dovedete představit - a to byla veliká stříbrná figura nahé ženy v životní velikosti, ležela s hlavou zvrácenou a pažemi rozhozenými na opěradlech lenošky. Na ní bylo pohozeno pár velkých měkkých polštářů a jedině díky jim se tam dalo sedět, ačkoli musím říct, že když se chtěl člověk na tu věc slušně posadit, nesedělo se mu pohodlně. Jako divadelní rekvizita k vytvoření atmosféry rozmařilého života to byl jedinečný kousek, ale když jsem viděl Lodera, jak se na tom u svého vlastního krbu rozvaluje, skoro mě zamrazilo. A přitom se mi zdálo, že Loder si ten kus nábytku zvlášť oblíbil.

‚Říkal jsem vám,’ připomněl mi, ‚že to je něco originálního.’

Pak jsem si tu věc prohlédl zblízka a zjistil jsem, že ta figura je skutečně Maria, i když tahy obličeje byly jen v náznaku - dovedete si to snad představit. Asi si myslel, že u nábytku nezáleží na detailech.

Od chvíle, co jsem tu lenošku uviděl, pořád se mi vtírala myšlenka, že Loder v sobě musí mít něco zvrhlého. A v následujících čtrnácti dnech jsem byl v jeho společnosti čím dál tím víc nesvůj. Ten jeho nepříjemný způsob vyprávění se den za dnem zhoršoval a někdy - dělal mi to obyčejně, když jsem mu seděl - se posadil proti mně, spustil ty svoje prasečinky a sledoval oplzlým pohledem, jak se na to budu tvářit. Žil jsem si u něho královsky, ale čestné slovo, že jsem se už těšil do toho buše.

A teď se konečně dostávám k jádru věci.”

Všichni poposedli a poslouchali ještě pozorněji.

“Stalo se to ten večer, než jsem měl odjet z New Yorku,” pokračoval Varden. “Seděl jsem -”

V tu chvíli někdo otevřel dveře do hnědého salónku a Bayes ho uvítal varovným posunkem. Vetřelec vklouzl někde vzadu do široké klubovky a namíchal si whisky, ale dával při tom veliký pozor, aby nerušil vyprávěče.

“Seděl jsem tehdy v kuřáckém salónku,” navázal Varden, “a čekal jsem na Lodera. Byl jsem v celém domě sám, protože Loder dal služebnictvu volno, aby si zašli na nějaké představení nebo na přednášku či co, a on sám si šel něco vyřizovat kvůli té cestě do Evropy a měl také schůzku se svým agentem. Nejspíš jsem si zdříml, protože už bylo skoro tma, když jsem se najednou probral a všiml jsem si, že vedle mě stojí nějaký mladík.

Nevypadal jako zloděj a ještě méně jako duch. Řekl bych, že vypadal úplně obyčejně. Měl na sobě šedý anglický oblek a přes ruku měl přehozený narezlý svrchník. V ruce držel měkký plstěný klobouk a hůlku. Vlasy měl jakoby vybledlé a hladce ulízané, v obličeji měl přihlouplý výraz, dlouhý nos a na oku monokl. Koukal jsem na něho jako na zjevení, protože jsem věděl, že domovní dveře byly zamčené, ale než jsem se trochu vzpamatoval, promluvil sám. Měl zvláštní zastřený hlas, váhavý způsob řeči a podle přízvuku to byl určitě Angličan. Překvapil mě tím, že řekl:

‚Vy jste pan Varden?’

‚Jsem - a kdo jste vy?’ zeptal jsem se.

Pokračoval: ‚Promiňte, že se pletu do vašich soukromých věcí. Vím, že to vypadá jako nevychovanost, ale nemyslíte, že byste odsud měl co nejrychleji zmizet?’

‚Co je vám do toho?’ vyjel jsem na něj.

Odpověděl mi: ‚Neberte to ode mne jako impertinenci, ale musíte si uvědomit, že vám Loder nikdy neodpustí, a mám obavy, že si z vás chce udělat věšák na klobouky nebo kostru na lampu nebo něco takového.’

Bože můj, snad vám ani nemusím říkat, že mi bylo všelijak. Ten člověk mluvil úplně klidně, měl bezvadné vystupování a přitom jeho slova nedávala žádný smysl. Blesklo mi hlavou, že šílenci obyčejně mívají neuvěřitelnou sílu, a snažil jsem se nenápadně dostat ke zvonku - a vtom jsem si s hrůzou uvědomil, že jsem v celém domě sám.

‚Jak jste se sem dostal?’ zeptal jsem se odbojně.

‚Je mi líto, ale musel jsem si otevřít paklíčem,’ řekl stejným tónem, jako by se omlouval, že u sebe nemá navštívenku. ‚Nebyl jsem si jist, jestli se pan Loder náhodou už nevrátil. Ale myslím to doopravdy, že byste měl co nejrychleji zmizet.’

‚Tak podívejte se,’ povídám mu, ‚za prvé, kdo vy vlastně jste a na co to ksakru narážíte? Co tím myslíte, že mi Loder nikdy neodpustí? Co by mi měl odpouštět? O co jde?’

‚No přece,’ odpověděl, jde - znovu se omlouvám, že se takhle pletu do vašich soukromých záležitostí - o Marii Moranovou.’

‚U všech ďasů, co s ní má být?’ zvolal jsem. ‚A vůbec, jak vy o ní víte? Odešla odtud, když jsem já byl v armádě. Co ta má se mnou společného?’

‚Ach, promiňte,’ řekl ten podivuhodný mladík. ‚Velice se vám omlouvám. Zřejmě jsem se příliš spolehl na Loderův úsudek. Je to ode mne hloupá chyba, vůbec mě nenapadlo, že by se mohl mýlit. Vzal si totiž do hlavy, že když jste u něho posledně bydlel, stal jste se jejím milencem.’

‚Mariiným milencem?’ vykřikl jsem. ‚To je absurdní. Maria přece s někým utekla a Loder ví moc dobře, že jsem to nebyl já.’

‚Maria nikdy neopustila tento dům,’ klidně pokračoval ten mladík. ‚A jestli vy se tu zdržíte ještě pár minut, neručím za to, že z něho ještě někdy odejdete.’

‚Proboha živého,’ vybuchl jsem, protože už mi došla trpělivost, ‚o čem to mluvíte?’

Mladík se otočil a smetl modré polštáře z nohy té stříbrné lenošky.

, Prohlížel jste si někdy prsty tohohle výtvoru?’ zeptal se mě.

‚Nijak zvlášť,’ řekl jsem s rostoucím úžasem. ‚Proč bych si je měl prohlížet?’

‚Viděl jste někdy sochu, ke které Loderovi seděla Maria Mořenová, aby měla na levé noze druhý prst kratší?’ ptal se dál.

Šel jsem se podívat a viděl jsem, že má pravdu - druhý prst na levé noze byl kratší.

‚No, je kratší,’ řekl jsem. ‚Ale co na tom?’

‚Co na tom? To byste se divil!’ odpověděl ten mladík. ‚Zajímá vás, proč ze všech postav, které dělal Loder podle svého modelu, má jen tahle nohu, jako ji měla Maria Mořenová?’

Vzal do ruky pohrabáč.

‚Pojďte se na něco podívat,’ řekl mi.

Rozmáchl se silou, kterou bych u něho nikdy nehledal, a udeřil pohrabáčem do lenošky. Zasáhl paži stříbrné figuríny přesně v loketním kloubu a prorazil ve stříbře zubatý otvor. Začal kroutit paží, až ji odtrhl. Byla dutá, a jako že je nebe nade mnou, uvnitř byla dlouhá vyschlá pažní kost!”

Varden se odmlčel a dal si pořádný doušek whisky.

“A co dál?” vyjeklo několik hlasů.

“Přiznávám se bez mučení,” pokračoval Varden, “že jsem vystřelil, jako když mi za patama hoří koudel. Před domem stálo auto, a jak mě řidič uviděl, otevřel dvířka. Vpadl jsem dovnitř, ale v tu ránu mě napadlo, že to může být léčka, tak jsem se zas vyhrabal ven a letěl jsem, ani jsem se neohlédl, až na stanici trolejbusu. Druhý den jsem našel své věci na nádraží, a dokonce správně označené jako spoluzavazadla do Vancouveru.

Když jsem se trochu vzpamatoval, začalo mi vrtat hlavou, jak to asi Loder přijal, že jsem beze slova zmizel, ale do toho domu hrůzy by mě byl už nikdo nedostal. Druhý den jsem odjel do Vancouveru a ani Lodera ani toho druhého jsem od té doby neviděl. Dodnes nemám tušení, kdo to ten plavovlasý mladík byl a kam se poděl, ale o Loderovi jsem zaslechl nějaké zvěsti, že umřel - dokonce snad při nějakém neštěstí.”

Chvíli nikdo nepromluvil. Pak se ozval Armstrong: “Tak dobrou historku jsme tu už dávno neslyšeli, pane Vardene. Ale to nám chcete tvrdit,” pokračoval tento člen klubu, který stál v pozadí Arbuthnotova návrhu o zákazu rozhlasu a byl znám, že se rád plete do každého řemesla, “že v tom stříbrném odlitku byla kompletní kostra? Předpokládáte, že ji Loder strčil do formy, když se dělal ten odlitek? Ale nezdá se vám, že je to skoro neproveditelné a navíc pro něj hrozně nebezpečné - sebemenší chybička, a byl by vydán na milost a nemilost svých dělníků. A ta socha by musela být v nadživotní velikosti, aby se do ní kostra bezpečně ukryla.”

“Pane Armstrongu,” ozval se náhle z kouta za Vardenovou klubovkou tichý, zastřený hlas, “pan Varden vás nevědomky špatně informoval. Ta postava nebyla ze stříbra, byla jen galvanicky postříbřená na měděném podkladu přímo na těle. Ta dáma byla zkrátka galvanizována sheffieldskou metodou. Po dokončení tohoto procesu byly nejspíš měkké části stráveny pepsinem nebo nějakým jiným fermentem, ale tím si nejsem jist.”

“Podívejme, Wimsey,” zvolal Armstrong. “Tos byl ty, kdo sem před chvilkou přišel? A co že se pouštíš do takových prohlášení?”

Účinek Wimseyho hlasu na Vardena byl nečekaný. Varden vyskočil ze židle a natočil stínidlo lampy, aby světlo svítilo Wimseymu do tváře.

“Dobrý večer, pane Vardene,” řekl lord Petr, “těší mě, že vás zase vidím, a znovu se omlouvám za své poněkud excentrické chování, když jsme se viděli naposled.”

Varden stiskl podanou ruku, ale nebyl schopen slova.

“Máme si to vyložit tak, ty milovníku za vlasy přitažených záhad, že ty jsi ten záhadný neznámý pana Vardena?” zeptal se Bayes. “Jsme vlastně padlí na hlavu, že jsme tě podle popisu pana Vardena nepoznali,” dodal nezdvořile.

“Ale když už vás tu máme,” řekl Smith-Hartington, redaktor deníku Morning Yell, “měl byste nám ten příběh dovyprávět.”

“To snad šlo jenom o žert?” zeptal se Judson.

“Co vás vede,” skočil mu do řeči Pettifer, dřív než mohl lord Petr odpovědět. “Určitě ne. Wimsey v životě zažil tolik podivných věcí, že nemusí mařit čas vymýšlením.”

“Máte pravdu,” souhlasil Bayes. “To má z toho, že je obdařen mimořádnou schopností dedukce a taky že věčně strká nos do věcí, do kterých by bylo lepší nešťourat.”

“Tobě se to mluví, Bayesi,” řeklo jeho lordstvo, “ale kdybych se byl tehdy večer panu Vardenovi o té věci nezmínil, kde by ho dnes byl konec?”

“To je správná otázka! Všichni se třeseme na odpověď,” řekl Smith-Hartington. “Teď už nemůžete couvnout, Wimsey, musíte vyprávět dál.”

“Až do úplného konce,” připojil se Pettifer.

“Správně, bude se vyprávět,” řekl Armstrong a šikovně uzmul láhev whisky a krabici doutníků lordu Petrovi přímo před nosem. “Dej se do toho, chlapče, protože nedostaneš ani loka ani šluka, dokud se nedovíme, jak to bylo.”

“Ty zvíře!” zakvílelo jeho lordstvo. “Ovšem abych pravdu řekl,” pokračoval změněným tónem, “nerad bych, aby se ta věc rozkřikla. Mohlo by mě to přivést do nepříjemného postavení a vynést obvinění ze zabití a možná i z vraždy.”

“A sakra!” hvízdl Bayes.

“Nedělej si starosti,” řekl Armstrong, “budeme mlčet jako hrob. Co bychom si v klubu bez tebe počali? Smith-Hartington sice přijde o svého sólokapra, ale on to přežije.”

Celá společnost se zavázala mlčením a lord Petr se pohodlněji usadil v křesle a začal vyprávět.

“Podivný příběh Erika P. Lodera je dalším příkladem toho, jak zvláštním způsobem řídí cesty lidí jakási síla, neskonale mocnější než lidská vůle. Říkejte si tomu Prozřetelnost, říkejte si tomu Osud -”

“To je jedno, jak tomu budeme říkat,” zasáhl Bayes. “Tuhle pasáž přeskoč.”

Lord Petr zasténal a začal znova.

“První věc, která vyprovokovala můj zájem o Lodera, byla náhodná poznámka jednoho mládence na vystěhovaleckém úřadě v New Yorku, kam jsem se já připletl kvůli té pitomé aféře paní Biltové. Řekl: ‚Prokristapána, co bude ten Eric Loder pohledávat v Austrálii? člověk by řekl, že spíš tíhne k Evropě.’

‚V Austrálii?’ řekl jsem. ‚To jste si to popletl, příteli. Nedávno jsem s ním mluvil a říkal mi, že za tři týdny jede do Itálie.’

‚Houby do Itálie,’ odpověděl mi na to. ‚Dneska tady chodil od jednoho k druhému, vyptával se, jak se dostane do Sydney, jaké jsou na to potřeba doklady a podobně.’

‚Tak to asi chce jet do Itálie druhou stranou a cestou se staví v Sydney.’ Ale nešlo mi to z hlavy, že se mi o ničem takovém nezmínil, když jsme se pár dní předtím potkali. Pamatoval jsem si docela přesně, jak mluvil o tom, že pojede do Evropy, nejdřív si chtěl prohlédnout Paříž a pak pokračovat do Říma.

Moje zvědavost nabyla takových rozměrů, že jsem se druhý den večer k Loderovi vypravil.

Zdálo se mi, že mě docela rád vidí, a většinou mluvil o své cestě. Znovu jsem se ho zeptal, kudy pojede, a on mi znovu řekl naprosto jasně, že přes Paříž.

A tak jsem byl tam co předtím. Ostatně mi to mohlo být jedno, a tak jsme si povídali o docela jiných věcech. Řekl mi, že ještě než odjede, nastěhuje se k němu na pár dní pan Varden, a že možná do odjezdu ještě stihne podle něho udělat nějaký portrét. Zmínil se taky, že dosud nepotkal muže tak dokonalých proporcí. ‚Chtěl jsem už před lety, aby mi seděl modelem, ale přišla do toho válka a on narukoval dřív, než jsme se mohli do něčeho dát!’ Povaloval se na té své příšerné pohovce, a když jsem jednou o něj zavadil náhodným pohledem, zalesklo se mu v očích tak zle, že mi přejel mráz po zádech. Loder hladil po krku tu figurínu a šklebil se na ni jako satyr.

‚Doufám, že to nebude zas nějaká galvanoplastika?’ řekl jsem.

‚Abych pravdu řekl,’ přiznal Loder, ‚pomýšlím na to, že si k tomuhle udělám nějaký pandán - například Spícího atleta nebo něco takového.’

‚Odlitek by dopadl mnohem líp,’ řekl jsem. ‚Proč jste na tohle použil tak velkou vrstvu stříbra? Při té síle zaniknou všechny detaily.’

Loder se zatvářil otráveně. Nesnášel, aby jeho oblíbenou lenošku někdo kritizoval.

‚Tohle byl pokus,’ prohlásil. ‚Doufám, že moje příští práce bude mistrovské dílo. Však sám uvidíte.’

Když naše rozmluva dospěla do tohoto stadia, vstoupil do pokoje sluha a zeptal se, jestli má připravit pokoj, když je venku takový nečas. My jsme si počasí nevšímali, i když před odjezdem z New Yorku bylo hrozivě zataženo. Když jsme se teď podívali z okna, viděli jsme, že leje jako z konve. Normálně mi počasí nevadí, ale tentokrát jsem přijel v otevřeném sporťáku a bez kabátu a vyhlídka na osmikílometrovou jízdu v lijáku mě nelákala. Loder naléhal, abych u něho zůstal přes noc, a tak jsem tam nakonec zůstal.

Měl už jsem toho za celý den dost, proto jsem si šel hned lehnout. Loder říkal, že si chce před spaním ještě něco udělat v ateliéru, a já ho viděl odcházet po chodbě.

Okřikli jste mě, když jsem se tu zmínil o Prozřetelnosti, tak tedy řeknu, že jsem se dílem pozoruhodné náhody vzbudil ve dvě ráno a zjistil jsem, že ležím v kaluži vody. Sluha mi dal do postele zahřívací láhev, protože v té posteli už dlouho nikdo nespal, a z té zatracené láhve vypadla zátka. Nejmíň deset minut jsem byl vzhůru a ležel jsem v té vlhké šlamastice, než jsem sebral dost duševních sil, abych se podíval, co se s tím dá dělat. Zjistil jsem, že to je holá beznaděj - prostěradla, přikrývka, matrace, všechno bylo promočené. Rozhlédl jsem se kolem sebe, zavadil jsem pohledem o křeslo a to mi vnuklo báječný nápad. Vzpomněl jsem si, že v ateliéru je velký pohodlný divan a na něm spousta polštářů a pravá kožešina. Tam noc dospím! Vytáhl jsem kapesní svítilnu, kterou pořád nosím s sebou, a vyrazil jsem z pokoje.

Ateliér byl prázdný, takže jsem předpokládal, že Loder udělal, co chtěl, a už je taky v limbu. Divan stál na svém místě, částečně zakrytý zástěnou, tak jsem se zachumlal do kožešiny a chystal jsem se znova usnout.

Už se mi nádherně klížily oči, když tu náhle zaslechnu kroky, ale ne z chodby, nýbrž zřejmě z druhé strany místnosti. To mě překvapilo, protože jsem nevěděl, že na tu stranu je taky nějaký východ. Ležel jsem tiše a za chvíli jsem pod skříní, kde měl Loder nářadí a jiné svoje věci, uviděl proužek světla. Proužek se rozšířil a ze skříně vystoupil Loder s baterkou. Skříň za sebou tiše zavřel a jako kočka se neslyšně pohyboval po ateliéru. Zastavil se u malířského stojanu a odhrnul z něho závěs. Pozoroval jsem ho trhlinou v zástěně.

Pár minut si prohlížel nějaký náčrt připevněný na stojanu a pak vyrazil takový ďábelský klokotavý smích, jaký už asi v životě neuslyším. Až do té chvíle jsem vážně uvažoval o tom, že se mu přiznám ke své neoprávněné přítomnosti, ale teď jsem se rázem té myšlenky vzdal. Za chvíli Loder stojan zase přikryl a vyšel z místnosti dveřmi, kterými jsem tam přišel já.

Vyčkával jsem, dokud jsem neměl jistotu, že je pryč, a pak jsem vstal - tiše jako pěna, to snad nemusím zdůrazňovat. Po špičkách jsem se přikradl ke stojanu, abych se podíval, co to tam má za veledílo. Na první pohled mi bylo jasné, že to je návrh na sochu Spící atlet, a jak jsem se na to díval, zmocnilo se mě hrozné tušení. Byl to pocit, který začíná někde v žaludku a šíří se po celém těle až do kořínků vlasů.

Moje rodina o mně tvrdí, že jsem hrozně zvědavý. Mohu k tomu říct jen to, že v té chvíli by mě neudržel ani pár koní, abych se nepodíval, co je v té skříni. S pocitem, že na mě vyskočí něco nepředstavitelně odporného - byl jsem trochu přetažený a odehrávalo se to v hodině vlků - jsem hrdinsky položil ruku na uzávěr dveří.

S překvapením jsem zjistil, že skříň není zavřená. Bez námahy jsem ji otevřel a uvnitř jsem objevil několik zcela nevinných uklizených přihrádek, do nichž se Loder určitě nevešel.

To už jsem byl ve svém živlu a pátral jsem po skrytém péru, které tam určitě muselo být a které jsem také bez potíží našel. Zadní stěna skříně se nehlučně otevřela dovnitř a já jsem se octnul na nějakém úzkém schodišti.

Než jsem se vydal dál, napadlo mě, abych se podíval, jestli se dveře dají otevřít i zevnitř, a taky jsem si na jedné poličce vybral pro všechny případy pořádnou palici, abych se měl čím bránit. Teprve potom jsem zavřel dveře a snášel se jako vánek po tom starobylém schodišti.

Dole jsem narazil na další dveře a nedalo mi moc práce odhalit i jejich tajemství. Nervy mi jen hrály, ale hrdinně jsem dveře otevřel, palici připravenou pro eventuální zásah.

Avšak místnost byla prázdná. Ve světle baterky se zaleskl povrch nějaké tekutiny a pak už jsem objevil na stěně vypínač.

Uviděl jsem před sebou slušně velkou čtvercovou místnost, zařízenou jako dílnu. Na stěně vpravo byla rozvodná deska a pod ní stála stolička. Uprostřed stropu byl zavěšen veliký reflektor, který osvětloval skleněnou vanu přes dva metry dlouhou a skoro metr širokou. Rozsvítil jsem reflektor a podíval se do nádrže. Byla v ní tmavohnědá tekutina, v níž jsem poznal běžnou sloučeninu kyanidu se síranem měďnatým, která se používá k poměďování.

Nad vanou visely tyčky s dosud prázdnými háčky, ale na jedné straně místnosti stála napolo otevřená bedna, a když jsem odhrnul obal, uviděl jsem vyrovnané řady měděných anod - bylo jich tolik, že by stačily potáhnout na prst silnou vrstvou mědi postavu v životní velikosti. Vedle stála menší bednička, jejíž víko bylo ještě přibité, ale podle vzhledu a váhy jsem odhadl, že je uvnitř stříbro na dokončení procesu. Hledal jsem ještě něco jiného a brzy jsem našel i to - větší množství tuhy v prášku a velikou nádobu s fermeží.

Nic z toho samo o sobě nesvědčilo o tom, že by tu něco mohlo být v nepořádku. Nebylo důvodu, proč by si Loder nemohl udělat sádrový odlitek a pak ho galvanicky pokovit, když mu ta technika vyhovovala. Ale pak jsem objevil další věc, která se do místnosti nemohla dostat legální cestou.

Na lavici ležel oválný kus mědi asi čtyři centimetry dlouhý - hned mě napadlo, že to je Loderova práce dnešní noci. Byl to odlitek americké konzulární pečeti, kterou vám v pasu přetisknou fotografii, abyste ji nemohl vytrhnout a místo ní tam nalepit obrázek přítele Poberty, který by se rád podíval za hranice, protože na Scotland Yardu už ho příliš dobře znají.

Posadil jsem se na Loderovu stoličku a promýšlel jsem jeho chystaný záměr do všech podrobností. Dospěl jsem k názoru, že to všechno závisí na třech věcech. Ze všeho nejdřív musím zjistit, jestli se Varden v dohledné době hodlá vypravit do Austrálie, protože jestli se tam nechystá, můžu si dát své teorie za klobouk. Za druhé by bylo vítanou pomocí, jestli má náhodou taky černé vlasy jako Loder - a to on má, jak se sami můžete přesvědčit, rozhodně dost tmavé, aby to odpovídalo popisu v cestovním pase. Znal jsem tehdy Vardena jen jako Apollona Bélvederského, a to měl na hlavě světlou paruku. Ale věděl jsem, že když se budu Lodera držet, s největší pravděpodobností u něho za pár dní Vardena uvidím, protože měl přijet na návštěvu. A za třetí musím samozřejmě přijít na kloub tomu, jestli má Loder nějaký důvod Vardena nenávidět.

Pak jsem si uvědomil, že už jsem tam dole v té místnosti déle, než by mi mohlo být zdrávo. Loder se sem mohl kdykoli vrátit a mně bylo jasné, že vana plná síranu měďnatého a cyankáli by mohla přijít vhod, chce-li se někdo zbavit zbytečně zvědavého hosta. A přiznávám se, že jsem nestál o to, abych figuroval jako Loderův domácí inventář. Měl jsem odjakživa odpor k věcem, které jsou napodobeninou něčeho jiného - například krabice na sušenky, která vypadá jako Dickensův román, a podobné finty. Ačkoli mi příliš nezáleží na mém vlastním pohřbu, byl bych rád, kdyby se konal s přijatelným vkusem. Šel jsem dokonce tak daleko, že jsem všechno otřel, aby se nenašly otisky mých prstů, a teprve pak jsem se vrátil do ateliéru a dal jsem do pořádku ten divan. Měl jsem pocit, že Lodera ani nenapadne, že jsem byl tam dole.

Ale ještě jedna věc mi nedala spát. Po špičkách jsem se vrátil do haly a odtud jsem šel do kuřáckého salónku. Stříbrná lenoška se leskla v pruhu světla mé baterky. Zjistil jsem, že je stokrát odpornější, než se mi zdála dřív. Ale přemohl jsem se a pečlivě jsem si prohlédl nohy té figuríny. Dobře jsem totiž věděl, že Maria Moranová měla druhý prst na jedné noze kratší.

Zbytek noci jsem strávil v křesle u své postele.

Pak mi do toho přišla ta záležitost paní Biltové a další věci, musel jsem si taky sehnat těch pár informací, a tím se stalo, že jsem byl nucen odložit svůj tah v té Loderově hře na pozdější dobu. Zjistil jsem, že Varden bydlel u Lodera pár měsíců předtím, než krásná Maria Morenová zmizela. Obávám se, pane Vardene, že jsem se v tomto směru moc nevyznamenal. Myslel jsem si, že tehdy opravdu k něčemu došlo.”

“Jen se neomlouvejte,” smál se Varden, “Filmoví herci jsou přece notoričtí zhýralci.”

“Proč to zlehčujete?” řekl Wimsey, jehož se to dotklo. “Omlouvám se vám. Ovšem pokud se týče Lodera, vyšlo to nastejno. Další důkaz jsem si potřeboval ověřit naprosto přesně. Galvanizace - obzvlášť tak choulostivá práce, jakou jsem měl na mysli - není maličkost, která se dá udělat přes noc. Na druhé straně však bylo zřejmě nutné, aby byl pan Varden viděn živ a zdráv v New Yorku až do dne plánovaného odjezdu. Také bylo jasné, že Loder má něco v záloze, aby mohl dokázat, že pan Varden odjel z New Yorku v pořádku a tak, jak bylo dohodnuto, a že skutečně dorazil do Sydney. Z toho vyplývalo, že z New Yorku odjede nepravý pan Varden s Vardenovými doklady a s Vardenovým pasem, opatřeným vyměněnou fotografií, řádně orazítkovanou konzulárním razítkem, že v Sydney potichu zmizí a bude převtělen v pana Erika Lodera, který bude nadále cestovat se svým naprosto regulérním pasem. Aby tohle všechno vyšlo, bude nutné poslat Mystofilmu telegram, že mají čekat Vardena pozdější lodí, než jak bylo domluveno. Tuhle část pátrání jsem svěřil svému sluhovi Bunterovi, který má pro takové věci výborný čich. Tento dobrý muž sledoval Lodera bez ustání po tři neděle a nakonec den předtím, než měl pan Varden odjet, objevil, že takový telegram byl skutečně odeslán z jedné pošty na Broadwayi, kde díky moudré Prozřetelnosti (tady se tomu nevyhnu) mají neobyčejně tvrdé tužky.”

“Propánakrále!” zvolal Varden. “Teď si vzpomínám, že mi v Sydney něco říkali o nějakém kabelogramu, ale vůbec mě nenapadlo, abych to spojoval s Loderem. Myslel jsem si, že to je zas nějaký omyl ústředny.”

“Není divu. - Takže jakmile jsem dostal tuhle informaci, uháněl jsem k Loderovi s paklíčem v jedné kapse a s revolverem ve druhé. Dobrák Bunter šel se mnou a měl rozkaz zavolat policii, kdybych se do smluvené doby nevrátil. Vidíte, že jsme mysleli na všechno. Bunter byl tím šoférem, který na vás čekal před domem, pane Vardene, ale vy jste pak podezříval kdekoho - já vám to nemám za zlé - takže jsme vám jedině mohli odvézt zavazadla na nádraží.

Když jsme jeli z města směrem k vile, potkali jsme auto s Loderovým služebnictvem. Byli na cestě do New Yorku, a to nám potvrdilo, že jsme na správné stopě a také že budu mít celkem lehkou práci.

O mém rozhovoru s panem Vardenem jste už slyšeli. K jeho líčení netřeba nic dodat. Když jsme ho tedy vyprovodili z domu a vynesli jeho zavazadla, zamířil jsem do ateliéru. Byl prázdný, tak jsem si otevřel tajné dveře, a přesně jak jsem předpokládal, na druhé straně chodby jsem viděl proužek světla pod dveřmi do dílny.”

“Znamená to, že Loder byl celou tu dobu doma?”

“Samozřejmě. Sevřel jsem v dlani svoji malou bouchačku a tiše jsem otevřel dveře. Loder stál uprostřed mezi nádrží a rozvodnou deskou a měl zřejmě plné ruce práce - vůbec si nevšiml, že jsem vešel. Ruce měl černé od tuhy, které tam na zemi ležela celá hromada, a právě se obíral závity dlouhého pružného měděného drátu, napojeného na transformátor. Velká bedna byla otevřená a na všech háčcích nad vanou visely měděné destičky.

‚Lodere!’ řekl jsem.

Obrátil se na mě, ale jeho obličej se nepodobal tváři člověka. ‚Wimsey!’ zařval. ‚Co tu u všech čertů děláte?’

‚Přišel jsem vám říct,’ odpověděl jsem, ‚že už vím, jak se dostane švestka do knedlíku.’ A vytáhl jsem revolver.

Vyrazil hrozný skřek, vrhl se k rozvodné desce a vypnul světlo, takže jsem nemohl namířit. Slyšel jsem, jak se vrhl mým směrem, pak se ze tmy ozval náraz a žbluňknutí a výkřik, jaký jsem v životě neslyšel - ani za těch pět let, co jsem byl ve válce - a doufám, že už víckrát neuslyším. Tápal jsem před sebou rukama, až jsem našel rozvodnou desku. Jak už se to stává, napřed jsem otočil kdekterým vypínačem, než jsem našel ten pravý, ale nakonec jsem na něj přece přišel a reflektor nad vanou zaplavil celou místnost oslepujícím světlem.

Loder ležel ve vaně a ještě sebou trochu škubal. Cyankáli je totiž nejrychlejší a taky ovšem nejbolestivější způsob smrtí. Než jsem vůbec mohl nějak zasáhnout, bylo mi jasné, že je po smrti - otrávil se a utopil, nebylo mu pomoci. Klubko drátu, o které zakopl, stáhl do nádrže s sebou. Bezmyšlenkovitě jsem se toho drátu dotkl a dostal jsem takovou ránu, až jsem zavrávoral. Teprve potom mi došlo, že jak jsem hledal vypínač, určitě jsem taky zapnul proud. Znova jsem se podíval do nádržky. Loder při pádu sevřel ve smrtelném strachu drát rukama. Závity se obtočily kolem prstů a elektrický proud mu na ruce, začerněné od tuhy, systematicky nanášel měděný povlak.

Vzpamatoval jsem se aspoň natolik, abych si uvědomil, že Loder je mrtev a že pro mě by z toho nemuselo vzejít nic dobrého, jakmile ta věc vyjde najevo, protože koneckonců jsem ho ohrožoval pistolí.

Chvíli jsem hledal po dílně, než jsem našel letovačku a kus cínu. Pak jsem šel nahoru a vzal s sebou dovnitř Buntera, který v rekordním čase urazil těch patnáct kilometrů. Šli jsme do kuřáckého salónku, přiletovali jsme té prokleté figuríně tu paži, jak nejlíp nám to šlo, a nářadí jsme odnesli zpátky do dílny. Na všem jsme otřeli otisky prstů a odstranili jsme všechny stopy své přítomnosti. Světlo a rozvodnou desku jsme nechali v tom stavu, jak byly, a velikou oklikou jsme se vrátili do New Yorku. Z domu jsme odnesli jen jedinou věc, ten odlitek konsulární pečeti, a ten jsme hodili do řeky.

Lodera našel druhý den jeho komorník. Dočetli jsme se v novinách, že spadl do vany při nějakém experimentu s galvanizací. článek se široce rozepisoval o příšerné okolnosti toho neštěstí. Na rukou mrtvého byla silná vrstva mědi, která bez nešetrného zásahu nešla sundat, a tak ho pohřbili s měděnými prsty.

To je všechno, Armstrongu, už se mohu napít?”

“A co se stalo s tou lenoškou?” zeptal se po chvíli mlčení Smith-Hartington.

“Koupil jsem ji, když se rozprodával Loderův majetek,” odpověděl Wimsey. “Pak jsem se domluvil s jedním takovým dobrotivým katolickým knězem, kterého jsem znal a kterému jsem pod pečetí přísného tajemství celou historii svěřil. Byl to moc rozumný a citlivý pán. A tak jednou, když byla měsíčná noc, dovezli jsme s Bunterem tu věc autem k jeho kostelíčku kousek za městem a křesťansky jsme ji pohřbili v koutě hřbitova. Víc už se nedalo dělat.”

ZÁBAVNÁ EPIZODA GRAMATICKÉHO TYPU

Kariéra laického detektiva lorda Petra Wimseyho byla založena (ačkoli to není to pravé slovo) na jeho neutuchající a pro člověka jeho stavu nedůstojné zvědavosti. Zvyk klást hloupé otázky - který sice člověka dokáže rozčilit, ale je pochopitelný, pokud jde o pubertálního chlapce - ho neopustil ani dlouho poté, kdy mu jeho neocenitelný sluha Bunter začal holit chmýří na bradě a starat se o to, aby v jeho mládeneckém bytě bylo vždy dostatek brandy Napoleon a doutníků značky Villar y Villar. Když mu bylo dvaatřicet let, začala mu jeho sestra Mary ze zoufalství říkat Slůně. Jedině díky jeho idiotskému vyptávání (dokonce v přítomnosti vlastního bratra vévody z Denveru, který se mohl propadnout hanbou), co je skutečnou výplní vaku, v němž původně byla ovčí stříž a který z úcty k tradici dosud přetrvává ve Sněmovně lordů jako sedadlo pro jejího předsedu, tedy díky této zvědavosti se tehdejší předseda Sněmovny lordů po jistém váhání rozhodl, že dá tu věc přešetřit, a přitom se zjistilo, že v záhybech tohoto vaku se skrývá proslulý náhrdelník markýzy Writtlové, který zmizel v den zahájení parlamentního období a byl ukryt na toto bezpečné místo jednou uklízečkou. Rovněž díky tomu, že jeho lordstvo nedalo pokoj a neustále pronásledovalo hlavního městského inženýra otázkou: “Proč nastává oscilace a jak vzniká?”, podařilo se shodou okolností odhalit výborně organizovanou konspirativní bandu anarchistů, kteří se dorozumívali v kódovém systému jakéhosi vytí, vysílaného (k pochopitelnému rozhořčení všech posluchačů britských i evropských stanic) na dlouhé vlně, na které vysílal Londýn, a pokrývali svým hlášením rádius nějakých pěti až šesti set mil. Obtěžoval spoustu lidí, když si zničehonic vzal do hlavy, že sestoupí po schodech do podzemní dráhy, ačkoli jediná věc, která ho v podzemce nadchla, byly boty vraha ze Sloane Square, na nichž dosud lpěly stopy krve. Na druhé straně když se vyměňovalo potrubí v Glegg’s Folly, jedině tím, že postával kolem a víceméně zdržoval instalatéry v práci podařilo se mu učinit objev, který onoho odporného traviče Williama Girdlestona Chittyho přivedl rovnou cestou na šibenici.

Proto nebylo žádným překvapením, když se jednoho dubnového rána vždy spolehlivý a ochotný Bunter od svého pána dozvěděl, že se jejich plány náhle mění.

Přijeli v Paříži na nádraží Saint-Lazare dost dlouho před odjezdem vlaku, aby si v klidu mohli podat zavazadla. Jejich tříměsíční pobyt v Itálii byl opravdu jen výletem pro zábavu a po něm následovaly dva příjemné týdny v Paříži. Teď už se vraceli do Anglie a cestou měli vykonat krátkou návštěvu u vévody Saint-Croix v Rouenu. Lord Petr se procházel po Salle des Pas Perdu, koupil si do vlaku pár ilustrovaných časopisů a pozoroval dav. Jeho pohled utkvěl se zalíbením na štíhlém stvoření se slušivým mikádem a s obličejem pařížské gamine, ale byl nucen si přiznat, že kotníky té líbezné osůbky jsou o něco mohutnější, než se žádá. Přispěl svými jazykovými znalostmi na pomoc jisté starší dámě, která se marně pokoušela vysvětlit prodavači ve stánku, že chce mapu Paříže a nikoli pohlednice. Ještě si stačil na chvilku sednout v ústraní k zelenému stolečku a v rychlosti vypít koňak, ale pak už se rozhodl vrátit na nádraží a poohlédnout se, jak je Bunter daleko.

Za tu půlhodinu se Bunter a najatý nosič propracovali na druhé místo v hrozivě dlouhé frontě - neboť jako obvykle jedna váha na vážení zavazadel byla mimo provoz. Pasažéři před nimi se vzrušeně o něčem dohadovali - byla to ta mladá žena, které si lord Petr všiml v Salle des Pas Perdus, muž s olivovým obličejem, kterému nebylo moc přes třicet, jejich nosič a zřízenec od podávání zavazadel, který horlivě prohlížel malý guichet.

“Mais je te repete que je ne les ai pas,” rozčiloval se ten muž se zažloutlým obličejem. “Voyons, vqyons. C’est bien toi qui les as pris, n’est-ce pas? Eh bien, alors, comment veux-tu queje les aie, moi?”

“Mais non, mais non, je te les ai bien donnés la-haut, avant d’aller chercher les journaux.”

“Je t’assure que non. Enfin, c’est évident! J’ai cherché partout, que diable! Tu ne m’as rien donné, du tout, du tout.”

“Mais puisque je t’ai dit d’aller faire enregistrer les bagages! Ne faut-il pas que je t’ai bien remis les billets? Me prends-tu pour un imbécile? Va! On n’est pas dépourvu de sens! Mais regarde 1’heure! Le train part a 11h. 20m. Cherche un peu, au moins.”

“Mais puisque j’ai cherché patrout - le gilet, rien! La jacquette, rien, rien! Le pardessus - rien! rien! rien! C’est toi -”

V tu chvíli se do debaty vložil jejich nosič, vyprovokovaný hysterickými výkřiky a strkáním fronty a opětovanými výhrůžkami nosiče, který chtěl podat zavazadla lorda Petra.

“P’t-etre qu’m’sieur a bouté les billets dans son pantalon,” odvážil se připomenout, že jízdenku, o niž šlo, ještě nehledali v kapse u kalhot.

“Triple idiot!” vyjel na něho cestující, “je vous le demande - est-ce qu’on a jamais entendu parler de mettre des billets dans son pantalon? Jamais -”

Francouzští nosiči jsou republikáni a navíc velmi špatně placení. Velkorysost jejich anglických kolegů je jim cizí.

“Ah!” vykřikl, upustil obě těžká zavazadla na zem a rozhlížel se, kde by mohl získat morální podporu. “Vous dites? En voila du joli! Allons, mon p’tit, ce n’est pas pane qu’on porte un faux-col qu’on a le droit d’insulter les gens.”

Z debaty se málem vyvinula horkokrevná rvačka, ale v tu chvíli mladík nešťastný lístek objevil - nakonec byl přece jen v kapse u kalhot - a mohl zavazadla konečně podat k nelíčené radosti čekajícího davu.

“Jdu dát přepsat lístky,” řekl lord Petr Bunterovi. Obrátil se zády k hádavé skupince a zapaloval si doutník. “Pojedeme rovnou do Londýna. Máte u sebe ten svůj zázračný fotoaparát?”

“Ano, mylorde.”

“Víte, ten, kterým se dá fotografovat od boku, aniž si toho kdo všimne.”

“Ano, mylorde.”

“Vyfotografujte mi tenhle párek.”

“Prosím, mylorde.”

“Já počkám u zavazadel a vy jděte poslat vévodovi telegram, že se musím neočekávaně vrátit domů,”

“Jak si přejete, mylorde.”

Lord Petr se pak o celé té záležitosti nezmínil až do chvíle, kdy se Bunter chystal žehlit jeho kalhoty na palubě parníku Normandia. Přesvědčil se, že onen pár, který vzbudil jeho zvědavost, cestuje na téže lodi mezi pasažéry druhé třídy, ale jinak se úzkostlivě vyhýbal jakémukoli styku s nimi.

“Podařilo se vám udělat ten snímek?”

“Doufám, mylorde. Jak račte sám vědět, fotografování z náprsní kapsy není vždy spolehlivé. Udělal jsem tři záběry; snad aspoň jeden bude povedený.”

“Jak brzy je můžete vyvolat?”

“Třeba hned, jestliže si to vaše lordstvo přeje. Všechno, co k tomu potřebuji, mám v kufru.”

“To je skvělé,” zajásal lord Petr a honem si navlékl bledě fialové hedvábné pyžamo. “Mohu vám pomáhat - třeba něco držet?”

Pan Bunter nalil tři unce vody do osmiuncové odměrky a podal svému pánovi skleněnou tyčinku a malý balíček.

“Prosil bych, vaše lordstvo, abyste laskavě obsah tohoto balíčku pomalu a dobře rozmíchal ve vodě,” řekl a zavřel dveře kajuty na zástrčku, “a až se prášek dokonale rozpustí, nasypte do toho obsah toho modrého pytlíčku.”

“To je jako Seidlitzův prášek,” radoval se lord Petr. “Jestlipak to taky šumí?”

“Ani moc ne, mylorde,” odpověděl fotografický expert a nasypal hrst drobných krystalů do příruční misky.

“To je škoda,” řekl lord Petr. “Přiznávám se, Buntere, že míchat to až do rozpuštění je pěkná otrava.”

“Ano, mylorde,” důstojně souhlasil Bunter. “I já považuji tuto část vyvolávacího procesu za velmi únavnou.”

Lord Petr nešetrně mlátil skleněnou tyčinkou. “Jen počkej,” ulevil si vítězoslavně, “hin sa hukáže, kdo z koho!”

O tři dny později seděl lord Petr v obývacím pokoji svého bytu na Picadilly 110A, v němž byly na všech stěnách police s knihami. Na stole stála kytice štíhlých narcisů, ozářená jarním sluncem a ovívaná čerstvým vánkem, který sem přilétal oknem. Otevřely se dveře a jeho lordstvo vzhlédlo od nádherného vydání La Fontainových Bajek, v nichž si prohlíželo pod lupou krásné ručně kolorované obrázky.

“A, to je Bunter! Dobré jitro. Co mi nesete?”

“Zjistil jsem, mylorde, že dotyčná mladá dáma vstoupila do služeb starší vévodkyně Medwayové. Jmenuje se Célestine Bergerová.”

“Co to, Buntere, že dnes není vaše hlášení tak precizní jako obvykle? Žádná obyčejná žena se nejmenuje Célestine, taková jména si dávají jen herečky. Měl jste říci - vystupuje pod jménem Célestine Bergerová. A co ten muž?”

“Ten je hlášený na adrese Guilford Street, Bloomsbury, mylorde.”

“Výborně, Buntere. Přineste mi Who’s Who. Dalo vám to zjišťování hodně práce?”

“Nijak zvlášť, mylorde.”

“Vždycky se třesu, že si na vás vymyslím věc, která vám nepůjde do noty,” řeklo jeho lordstvo, “vy mi dáte výpověď a já se rovnou půjdu utopit. Díky. Máte volno. Obědvat budu v klubu.”

Kniha, kterou Bunter podal svému zaměstnavateli, skutečně nesla veliký nápis Who’s Who na svém hřbetě, ale nebyl to onen obvyklý svazek, v němž se zjistí, kdo je kdo, a který stojí na regálu ve všech příručních knihovnách a dá se koupit v každém knihkupectví. Tohle byl objemný rukopis hustě popsaných stran, částečně pořízený drobným rukopisem pana Buntera, který psal doslova, jako když tiskne, a částečně úhledným, leč zcela nečitelným rukopisem lorda Wimseyho. Svazek obsahoval životopisy osob zdánlivě bezvýznamných a zdánlivě bezvýznamná fakta o lidech obecně známých. Lord Petr obracel stránky, až se dostal k obsažnému záznamu u jména ovdovělé vévodkyně z Medway. Zřejmě ho četba uspokojila, neboť se usmál, zavřel knihu a šel k telefonu.

“Ano, tady vévodkyně z Medway. Kdo tam?”

Její hluboký dunivý hlas Petra vždy přivedl do dobré nálady. V duchu si představil imperátorský výraz a vzpřímenou postavu stařeny, která v šedesátých létech minulého století byla v Londýně proslulou kráskou.

“Tady Petr Wimsey, vévodkyně.”

“Ale, ale, jakpak se máme, mladíku? Tak už jste dost vytřásl tělo na cestách po Evropě?”

“Právě jsem přijel - a toužím po tom, abych mohl složit hold k nohám nejobdivuhodnější dámy Anglie.”

“Pánbůh s námi a zlé pryč, chlapče, copak jsi kde vyvedl?” zeptala se vévodkyně. “Takoví, jako jsi ty, nebudou přece staré bábě lichotit pronic zanic?”

“Rád bych se vám vyzpovídal ze svých hříchů, vévodkyně.”

“Synu, tys měl žít v minulém století,” zaskřehotal hlas docela upřímně. “Škoda plýtvat takovým nadáním na ten dnešní potěr.”

“Právě proto bych si přál mluvit s vámi, vévodkyně.”

“Inu, můj milý, jestliže jste zhřešil tak, aby to stálo za slyšení, už se na vaši návštěvu těším.”

“Vévodkyně, jste stejně laskavá jako neodolatelná. Vypravím se k vám už dnes odpoledne.”

“Budu doma pro vás a pro nikoho jiného, vy lichometníku.”

“Drahá lady, rukulíbám,” řekl lord Petr, a než zavěsil, zaslechl ještě, jak se na druhém konci drátu hluboký hlas dunivě směje.

“Říkejte si, vévodkyně, co chcete,” prohlásil lord Petr ze svého místa oddaného obdivovatele u jejích nohou, “ale vy jste rozhodně nejmladistvější babička v celém Londýně, moji vlastní matku nevyjímaje.”

“Tvoje matka Honorie je proti mně vyložené poupátko,” odpověděla vévodkyně. “Já mám o dvacet let víc zkušeností s tímto bídným světem a jsem už ve věku, kdy se tím chlubím. Ale nehodlám umřít dřív, než budu prababičkou. Sylvie se za čtrnáct dní vdává za toho přitroublého syna lorda Attenburyho.”

“Ona si bere Abcocka?”

“Ano. Chová nejhorší jezdecké koně, jaké jsem kdy viděla, a nepozná obyčejné šampaňské od šumivého, Ale Sylvie, chudinka, taky moc rozumu nepobrala, tak počítám, že to bude šťastné manželství. Když jsem já byla mladá, musela být holka chytrá nebo hezká, aby se někam dostala - nejlepší bylo, když měla obojí. Ale dneska se mi zdá, že není potřeba nic než mít rozteklou figuru. Od té doby, co Sněmovna lordů přišla o svoji moc, nikdo už na nic nedbá. Kromě vás, Petře. Vy máte mnoho předností. Škoda, že se nesnažíte uplatnit v politice.”

“Drahá vévodkyně, bůh chraň.”

“Asi máte pravdu, dneska nestojí za to, o něco se brát. To když já byla mladá, to byli v politice opravdoví titáni. Třeba ten milý Disraeli. Vidím to jako dnes, když mu umřela žena, jak jsme mu všechny nadbíhaly - Medway byl tenkrát už taky nebožtík - ale on měl oči jen pro tu husu Bradfordovou, která v životě nepřečetla ani řádku z toho, co napsal, a i kdyby byla někdy jeho knihu otevřela, stejně by tomu nerozuměla. Ale dnes? Dneska Abcock kandiduje za Midhurst a bere si Sylvii!”

“Ale na svatbu jste mě, vévodkyně, nepozvala. To mě ranilo,” povzdechlo si jeho lordstvo.

“Bože mě netrestej, chlapče, co si to myslíš, já jsem přece pozvánky neposílala. Počítám, že určitě přijde tvůj bratr i ta jeho nudná manželka. Jestli chceš, tak přijď taky. Ve snu by mě nenapadlo, že si potrpíš na svatby.”

“Na tuhle bych šel rád,” řekl Petr. “Chtěl bych spatřit lady Sylvii v bílém saténu s rodinnými krajkami a diamanty a zavzpomínat při tom dojatě na dny, kdy jí můj foxteriér na kousky rozcupoval oblíbenou panenku.”

“Spolehněte se, že k tomu budete mít dost příležitosti. Přijďte hodně brzy, s vaší pomocí to snad nějak přežiju. Pokud jde o ty diamanty, má štěstí, že jde o rodinnou tradici, jinak by je Sylvie nesměla vzít na krk! Věřil byste, že má tu drzost ohrnovat nad nimi nos?”

“Měl jsem dojem, že to jsou jedny z nejvzácnějších diamantů na světě.”

“To taky jsou. Ale ona že prý ten náhrdelník je staromódní a nevkusný a že prý se jí diamanty nelíbí a nehodí se jí k šatům. Takové nesmysly! Kdo to jakživ slyšel, aby se mladé dívce nelíbily diamanty! Nejradši by se ověšela perlami, házejí prý měsíční třpyt a vypadá to romanticky! Nemůžu ty její řeči ani slyšet!”

“Já vám slibuji, že jim složím patřičný hold,” řekl Petr, “a s odkazem na naše dávné přátelství upozorním Sylvii, že je husa, jestli si jich neváží. Sám bych se na ně hrozně rád podíval. Kdy je vyzvednete z trezoru?”

“Pan Whitehead je přinese z banky večer před obřadem,” odpověděla vévodkyně, “a dáme je do sejfu v mém pokoji. Přijďte sem v poledne a můžete si je v klidu prohlédnout.”

“Opravdu se těším. Jen dávejte pozor, aby přes noc nezmizely!”

“Prosím vás, vždyť kvůli tomu bude dům plný policajtů! Hrůza mě jímá, když na to pomyslím. Ale asi to nejde jinak.”

“Myslím, že je to rozumné,” řekl Petr. “Mám pro policii chorobnou slabost.”

Dopoledne v den svatby vyšel lord Petr z rukou Bunterových jako dílo naprosté dokonalosti. Jeho petrklíčově žluté vlasy byly upraveny s tak vybraným vkusem, že zatmít jejich zář leskem cylindru bylo jako zamknout slunce do skřínky z leštěného černého jantaru. Jeho kamaše, jeho světlé kalhoty a jeho virtuózně naleštěné boty byly symfonickou básní odstínů jedné barvy. Teprve po velmi procítěném škemrání se mu podařilo přesvědčit svého tyrana, aby mu povolil strčit do náprsní kapsy dvě malé fotografie a tenký cizojazyčný dopis. Pan Bunter, oděn rovněž s vybranou dokonalostí, nastoupil se svým pánem do taxíku. Úderem poledne stanuli za pruhovanou stříškou, jež zdobila dveře vévodkynina domu na Park Lane. Bunter bez otálení zamířil k zadnímu vchodu a jeho lordstvo vystoupilo po hlavním schodišti a dalo se, ohlásit vévodkyni.

Hosté se sice ještě nesjeli, ale po domě pobíhala spousta lidí, kteří měli zřejmě plné ruce práce, chodili sem a tam, tu nesli květiny, tam modlitební knížky a třesk nádobí z jídelny prozrazoval, že se tam prostírá na okázalé občerstvení. Lord Petr byl uveden do ranního pokoje a lokaj ho šel ohlásit. V pokoji se sešel s blízkým přítelem a oddaným spolupracovníkem, detektivním inspektorem Parkerem, který v civilním obleku hlídal drahocennou sbírku bílých slonů. Lord Petr se s ním pozdravil srdečným stiskem ruky.

“Je vzduch čistý?” zeptal se.

“Zatím všechno v pořádku!”

“Dostal jsi můj vzkaz?”

“Samozřejmě. Tři muži hlídají tvého přítele v Guilford Street. To děvče tady nespouštíme z očí. Pomáhá při úpravě paruky pro vévodkyni a při podobných pracích.”

“To mě překvapuješ,” řekl lord Petr. “Ne,” pokračoval, když viděl, že se jeho přítel sarkasticky ušklíbl - “vážně? To by byla čára přes můj rozpočet.”

“Není to tak zlé. Umí házet očima a pusu má nabroušenou, nic víc.”

“A jak dělá svou práci?”

“Nikdo si nestěžoval. Jak ty ses k tomu dostal?”

“Naprostou náhodou. Mohu se ovšem taky šeredně mýlit.”

“Dostal jsi nějaké zprávy z Paříže?”

“Tak bys neměl mluvit,” řekl lord Petr nevrle. “Zní to policajtsky. Takhle se jednou prozradíš.”

“Promiň,” omlouval se Parker. “To víš, druhá přirozenost.”

“A právě na ni si člověk musí dávat pozor,” proneslo jeho lordstvo s důrazem, který se nezdál na místě. “Člověk uhlídá všechno možné, a nakonec ho usvědčí jeho druhá přirozenost.” Přešel k oknu, odkud byl výhled na vchod pro dodavatele. “A jé!” hvízdl. “Tady je ta naše křepelička!”

Parker k němu přistoupil a uviděl dole úpravné mikádo francouzské koketky z nádraží Saint-Lazare, stažené ozdobnou páskou. U dveří stál nějaký člověk s košem bílých narcisů a snažil se je prodat. Parker potichu otevřel okno a zaslechli, jak Célestine říká se silným francouzským přízvukem: “Né, dnes nic, djekuju.” Muž naléhal zpěvavým hlasem pouličních prodavačů, dokonce jí hodil svazek bílých květů, ale ona mu je rozzlobeně strčila zpátky do košíku, nedůtklivě se na něho utrhla, pohodila koketně hlavou a zabouchla za sebou dveře. Ten muž si ještě něco pro sebe brumlal, ale šel dál. Ve stejnou chvíli se od stožáru lampy na protějším chodníku odlepil hubený, nezdravě vypadající pobuda v kostkované čepici, vydal se po ulici za ním a jedním okem mrkl nahoru do okna. Pan Parker se podíval na lorda Petra, kývl hlavou a dal rukou nějaké znamení. Nato ten muž v kostkované čepici vytáhl z úst cigaretu, udusil ji, strčil si špaček za ucho, víc už se neohlédl a šel.

“To vypadá zajímavě,” řekl lord Petr, když oba zmizeli z očí. “Co se to děje?”

Nad hlavou zaslechli dupání - pak výkřik - a změtení hlasů. Oba se vrhli ke dveřím, kolem nichž právě pádila nevěsta s velkým procesím družiček a hystericky křičela: “Diamanty! Někdo je ukradl! Jsou pryč!”

Celý dům byl okamžitě vzhůru nohama. Všichni sloužící a dodavatelé se shromáždili v hale. Otec nevěsty se vyřítil ze svého pokoje v nádherně bílé vestě, ale bez kabátu. Jeho choť, vévodkyně z Medway, radila panu Parkerovi, že by se mělo něco dělat. A majordomus, který se do své nejdelší smrti nepřenesl přes tuhle pohanu, vyběhl ze špižírny, v jedné ruce vývrtku, ve druhé láhev znamenitého portského, jíž mával s vehemencí plačky, která tahá za umíráček. Jediná osoba, která vešla důstojně, byla ovdovělá vévodkyně. Připlula dolů jako loď s rozvinutými plachtami a táhla za sebou Célestinu, hubujíc ji, aby se nechovala tak hloupě.

“Tiše, děvenko,” chlácholila ji. “Jinak si tu budou myslet, že tě chtěl někdo zavraždit.”

“Promiňte, Milosti,” řekl Bunter, který se po svém způsobu náhle odněkud vynořil a chytil rozčilenou Célestinu pevně za paži. “Osobo, uklidněte se.”

“Co budeme dělat?” bědovala matka nevěsty. “Jak se to mohlo stát?”

V tu chvíli vstoupil do dveří detektivní inspektor Parker. Byl to jeho nejdramatičtější vstup za celou kariéru. Jeho vznešený klid byl otevřenou výtkou výkvětu honorace, mezi níž se ocitl.

“Milosti,” začal, “není důvod k poplachu. Už jsme učinili příslušná opatření. Máme lupiče i drahokamy, a to vše díky lordu Petru Wimseymu, od něhož jsme získali inf -”

“Charlesi!” zvolal lord Petr hrozivě.

“Varování, že se něco takového může stát. Jeden z našich lidí sem právě přivádí lupiče, kterého jsme dostali přímo při činu, diamanty Vaší Milosti má ještě u sebe.” (Shromáždění se rozhlédli a uviděli pobudu v kostkované čepici, uniformovaného strážníka a mezi nimi prodavače květin.) “Lupička, která ukradla diamanty ze sejfu Vaší Milosti, stojí - tamhle! Počkejte, to nechte na pokoji -” dodal, když Célestine v přívalu nejšťavnatějších francouzských nadávek, jimž naštěstí nikdo nerozuměl, se pokusila vytrhnout ze záňadří své strohé černé uniformy revolver. “Célestino Bergerová,” pokračoval a zastrčil si zbraň do kapsy, “jménem zákona vás zatýkám a současně vás varuji, že cokoli řeknete, bude zapsáno a použito jako důkaz proti vám.”

“Nebesa,” hrozil se lord Petr, “to bude mít soud co dělat! Ale tys to jméno neřekl správně, Charlesi. Dámy a pánové, dovolte, abych vás seznámil s Jacquesem Lerougem, známým jako Sans-culotte - nejmladším a nejmazanějším zlodějem, vykrádačem sejfů a podvodníkem v ženských šatech, jaký se kdy objevil v kartotékách v Palais de Justice.”

Ozval se hluboký vzdech. Jacques Sans-culotte přidušeně zaklel a koketně se ušklíbl na lorda Petra.

“C’est parfait,” řekl, “toutes mes félicitations, milord, vy jste férovej polda. A tamhle ten taky znám,” dodal a mrkl na Buntera, “to je ten čekavý Angličan, který stál u nás ve frontě na nádraží Saint-Lazare. Ale řekněte mi, prosím vás, jak mě odhalil, abych se příště napravil.”

“Před chvílí jsem tě upozornil, Charlesi,” řekl lord Petr, “jak je nemoudré upadat do řečových návyků. Ty člověka prozradí. Mohu to dokázat. Ve Francii například se pochopitelně každý chlapec už odmalička učí o sobě používat přídavná jména mužského rodu. Říká třeba: ‚Que je suis beau!’, zatímco holčičce se od mládí vštěpuje, že je ženského rodu a musí říkat: ‚Que je suis belle!’ Převlékat se za ženskou není žádný med. Když jsem na nádraží zaslechl, že rozčilená mladá dáma křičí na svého společníka: ‚Me prends-tu pour un imbecile’ - ten člen mužského rodu ve mně vzbudil zvědavost. To je všechno!” skončil úsečně. “Pak už jen stačilo, aby je Bunter vyfotografoval a abychom uvědomili své přátele z francouzské Sureté a našeho Scotland Yardu.”

Jacques Sans-culotte se znovu uklonil.

“Já vám ještě jednou gratuluji, milord. Je to jediný Angličan, kterého jsem v životě potkal, který dokáže poznat naši krásnou řeč. Příště si dám na ty rody pozor.”

V té chvíli se na Petra obořila ovdovělá vévodkyně z Medway a probodávala ho pohledem.

“Petře,” řekla, “znamená to, že vy jste o tom věděl a že jste připustil, aby mě celé tři týdny oblékal, svlékal a ukládal ke spánku mladý muž?”

Jeho lordstvo mělo v sobě tolik slušnosti, že se zardělo po kořínky vlasů.

“Vévodkyně,” řekl pokorně, “na mou čest, že jsem si tím do dnešního dne nebyl zcela jist. A policie na mě naléhala, že potřebují chytit tyhle dva při činu. Jak to mohu odčinit? Mám toho lotra, kterému se dostalo takové pocty, na místě rozčtvrtit?”

Rozzlobená ústa se maličko usmála.

“Koneckonců,” prohlásila ovdovělá vévodkyně a v duchu jásala, jaký šok připraví své snaše, “není moc žen mého věku, které by se něčím takovým mohly chlubit. Zdá se, že umíráme tak, jak jsme žily, má milá.”

Ovdovělá vévodkyně z Medway měla pravdu. Po celý život byla pozoruhodnou osobností.

NEDŮSTOJNÉ MELODRAMA JABLKA SVÁRU

“Obávám se, že jste nám přivezl hanebné počasí, lorde Petře,” řekla paní Frobisherová-Pymová v žertovné výtce. “Půjde-li to takhle dál, budou mít na pohřeb ošklivo.”

Lord Petr Wimsey pohlédl z okna salónu na nasáklý zelený trávník a ozdobné křoviny, kde déšť zatvrzele stékal po vavřínových listech, tuhých a lesklých jako nepromokavý plášť.

“Zatraceně exponovaná záležitost, tohle postávání na pohřbech,” souhlasil s ní.

“Ano, vždycky si myslím, jaká je to škoda, když se to těm starým lidem pokazí. Ve vesnici, jako je naše je to asi jediné povyražení, kterého se v zimě mohou nadít. Mluví se pak o tom celé týdny.”

“Je to pohřeb někoho významného?”

“Můj milý Wimsey,” řekl hostitel, “je vidět, že přicházeje z vesničky Londýna, nedržíte krok s dobou. Ještě nikdy nebyl v Little Dodderingu pohřeb jako tenhle. Je to hotová událost.”

“Opravdu?”

“Panebože, to je otázka. Vzpomínáte si ještě na starého Burdocka?”

“Burdock? Počkejte - není to něco jako místní honorace?”

“Byl,” poopravil ho pan Frobisher-Pym. “Je mrtvý - zemřel v New Yorku před třemi týdny a posílají ho sem k pohřbení. Burdockovi bydleli v tom velkém domě několik století a všichni jsou pohřbeni na našem hřbitově, samozřejmě kromě toho, který padl ve válce. Burdockova sekretářka sem telegrafovala zprávu o jeho smrti se sdělením, že tělo bude následovat, jakmile budou balzamovači hotovi. Loď přistane, tuším, v Southamptonu dnes ráno. V každém případě sem jeho ostatky přivezou kolem půl sedmé večer.”

“Budeš je očekávat, Tome?”

“Ne, má drahá. Nemyslím, že je to nutné. Bude tam ovšem velká sešlost lidí z vesnice. Pro Joliffovy to je životní příležitost. Vypůjčili si pro tuhle událost od mladého Mortimera další pár koní. Doufám, že se nebudou plašit a nepřevrhnou pohřební vůz. Mortimerovi koně jsou obyčejně moc horkokrevní.”

“Ale, Tome, musíme přece Burdockovým prokázat trochu úcty.”

“Půjdeme zítra na pohřeb, to úplně stačí. A jen z ohledu k rodině, pokud jde o toho starého, úcta je to poslední, co by mu člověk chtěl prokázat.”

“Tome, je po smrti!”

“Však už bylo načase. Ne, Agáto, nemá smysl předstírat, že starý Burdock byl něco jiného než zlomyslný, zlostný, podvodně se živící starý darebák, od kterého má konečně svět zasloužený pokoj. Po posledním skandálu, který vyvolal, mu začala hořet půda pod nohama. Musel odjet ze země a usadit se ve Státech, a kdyby neměl dost peněz, aby mohl podplácet, byl by skončil ve vězení. Proto mě taky tak otrávil ten Hancock. Nevadí mi, že si říká páter, ačkoli chudák starý Weeks - který koneckonců byl kanovníkem, - si říkal jen duchovní, a nevadí mi ta jeho roucha. Ať se třeba zabalí do britské vlajky - to mě netrápí. Ale když se chystá na to, že starého Burdocka položí na máry v jižní lodi, dá okolo svíčky a Hubbard z ‚Červené krávy’ a Dugginsův chlapec se tam bude do rána modlit, je myslím čas s tím něco udělat. Lidem se to nelíbí, víte - alespoň té starší generaci. Pro ty mladé je to snad v pořádku, musí mít svou zábavu, ale pro spoustu rolníků to je urážka. Znali Burdocka až příliš dobře. Simpson - to je takový mluvčí lidu - přišel včera večer celý nesvůj a říkal mi o tom. Nenašel byste spolehlivějšího člověka, než je Simpson. Řekl jsem, že s Hancockem promluvím. Ve skutečnosti jsem s ním už dnes ráno mluvil, ale to je, jako bych mluvil do kostelních vrat.”

“Pan Hancock je jeden z těch mladíků, kteří si myslí, že snědli všechnu moudrost,” řekla jeho žena. “Rozumný muž by tě, Tome, poslechl. Jsi smírčí soudce a žiješ tu celý život, tak to dá rozum, že víš o téhle farnosti víc než on.”

“Zaujal směšné stanovisko,” řekl pan Frobisher-Pym, “že čím hříšnější byl zemřelý, tím víc se za něho musí modlit. Řekl jsem: ‚Myslím, že by bylo třeba víc, než vy nebo já zmůžeme, abychom starému Burdockovi pomohli odtamtud, kde je.’ Ha, ha! On na to odpověděl: ‚Souhlasím s vámi, pane Frobishere-Pyme, proto se také za něj bude modlit osm lidí.’ Přiznávám, že mě tím doběhl.”

“Osm lidí?” zvolala paní Frobisher-Pymová.

“Pochopitelně ne najednou, po směnách, po dvou. ‚Nu,’ řekl jsem, ‚měl byste zvážit, že se toho chytí nonkonformisté.’ To ovšem nemohl popřít.”

Wimsey si posloužil marmeládou. Zdálo se, že nonkonformisté se pořád něčeho chytají, čeho - jestli dveří, pump nebo roztáčecích klik - to se nikdy nevysvětlilo, a taky se neví, k čemu jim to bude, až se toho chytnou. Nicméně přestože byl vychován v ovzduší pravověrné církve, byla mu tato podivná rozkolnická extravagantnost známa, a řekl pouze:

“Škoda, že se někdo takový najde i v tak malé farnosti jako tahle. Kazí to představy o upřímných vesnických tatících, vesnickém kováři, jehož dcera zpívá ve sboru, o starém zřízení a o všem, co k tomu patří. Nemohou v tom nějak zasáhnout Burdockovi? Jsou tam přece nějací synové v té rodině, že?”

“Už jen dva. Aldine padl, to asi pamatujete, a Martin je někde v cizině. Utekl po té hádce se svým otcem a nemyslím, že se od té doby vrátil do Anglie.”

“Kvůli čemu byla ta hádka?”

“Ale to byla taková hanebná věc. Martin dostal nějakou dívku do maléru - nějakou filmovou herečku nebo snad písařku nebo nějakou takovou - a trval na tom, že si ji vezme.”

“Opravdu?”

“Ano, bylo to od něj strašné,” řekla přítomná dáma a převzala slovo, “vždyť byl prakticky zasnouben s dcerou Delaprimových - tou s brýlemi, víte. Byl z toho hrozný skandál. Přihnalo se sem několik příšerně vulgárních lidí, vymohli si přístup do domu a trvali na tom, že musí mluvit se starým panem Burdockem. Musím mu připsat k dobru, že se jim postavil - nebyl to typ člověka, který se hned tak někoho lekne. Řekl jim, že ta dívka může dávat vinu jen sama sobě a že mohou Martina žalovat, jestli chtějí - on že se nedá kvůli svému synovi vydírat. Sluha přirozeně poslouchal za dveřmi a řekl o tom celé vesnici. A pak Martin Burdock přišel domů a pustil se s otcem do hádky, kterou bylo slyšet na míle kolem. Řekl, že celá ta věc je lež a že se s tou dívkou tak jako tak chce oženit. Nemohu pochopit, jak by se někdo mohl přiženit do takové vyděračské rodiny.”

“Moje drahá,” namítl pan Frobisher-Pym, “nemyslím, že jsi vůči Martinovi a vůči rodičům jeho ženy úplně spravedlivá. Podle toho, co vím od Martina, jsou to docela slušní lidé, jenom ovšem z jiné společenské třídy, a přišli s dobrým úmyslem zjistit, jaké jsou Martinovy ‚záměry’. Sama bys nejspíš udělala totéž, kdyby to byla naše dcera. Starý Burdock si přirozeně myslel, že chtějí vydírat. Byl typem člověka, který si myslí, že penězi se dá vyřídit všechno, a domníval se, že jeho syn má naprosté právo svést mladou ženu, která se živí prací. Neříkám, že Martin byl docela v právu -”

“Obávám se, že Martin nepadl daleko od stromu,” ostře se ohradila jeho žena. “Tu dívku si přece vzal, a proč by to dělal, kdyby nemusel?”

“Ale žádné děti přece nemají,” řekl pan Frobisher-Pym.

“To se říká kdoví jestli. Nepochybuji, že to děvče táhne se svými rodiči. A víš, že rodina Martina Burdocka od té doby stále žije v Paříži.”

“To je pravda,” připustil manžel. “Celá ta záležitost byla nešťastná. Však také měli potíže s vypátráním Martinovy adresy, ale teď se jistě vrátí. Pracuje na produkci nějakého filmu, jak jsem zaslechl, takže se na pohřeb možná nedostane včas.”

“Kdyby měl trochu citu v těle, nedopustil by, aby ho nějaký film zdržel,” řekla paní Frobisher-Pymová.

“Drahá, existují takové věci jako smlouvy s velmi tvrdým finančním postihem za jejich porušení. A předpokládám, že si Martin nemůže dovolit přijít o velkou částku peněz. Není pravděpodobné, že by mu otec něco odkázal.”

“Martin je ten mladší syn?” otázal se Wimsey, zdvořile projevuje více zájmu o otřepanou zápletku tohoto vesnického melodramatu, než cítil.

“Ne, je z nich nejstarší. Dům i půda přechází samozřejmě na potomky, ale z toho žádné peníze nejsou. Starý Burdock si za konjunktury nadělal jmění na akciích kaučuku a ty peníze připadnou tomu, komu je odkázal - pokud na něj přijdou, neboť ještě nenašli žádnou závěť. Pravděpodobně to všechno odkázal Havilandovi.”

“Tomu mladšímu synovi?”

“Ano. Je něčím v City - snad ředitelem nějaké společnosti - něco s hedvábnými punčochami, tuším. Nikdo s ním zatím pořádně nemluvil. Přijel, jakmile se doslechl o smrti svého otce. Bydlí u Hancocků. Ten jejich velký dům je zavřený už čtyři roky, od té doby, co starý Burdock odjel do Států. Předpokládám, že si Haviland myslel, že to nestojí za to jej zatím otvírat, dokud se nedovědí, co s ním Martin chce dělat. Proto také nesou tělo do kostela.”

“To dá určitě mnohem méně starostí,” řekl Wimsey.

“Ano - ačkoli, prosím vás, myslím si, že Haviland by se na to měl dívat víc po sousedsku. Když uvážíme postavení, které tady Burdockovi vždycky zaujímali, lidé mají právo očekávat po pohřbu pořádnou hostinu. Je to obvyklé. Ale tihle obchodníci myslí na tradice daleko méně než my tady. A přirozeně jelikož se Haviland ubytoval u Hancockových, nemůže nic namítat proti svíčkám, modlitebníkům a podobným věcem.”

“Asi nemůže,” řekla paní Frobisher-Pymová, “ale nebylo by bývalo vhodnější, aby Haviland přišel spíš k nám než k Hancockovým, které ani nezná?”

“Má drahá, zapomínáš na tu nepříjemnou hádku, kterou jsem měl s Havilandem Burdockem kvůli střílení na mém pozemku. Po té korespondenci, která mezi námi proběhla, když tu byl naposledy, jsem mu stěží mohl nabídnout pohostinství. Jeho otec se na to díval naprosto správně, to mu musím přiznat, ale Haviland byl ke mně neobyčejně nezdvořilý a říkal věci, které jsem dost dobře nemohl přehlédnout. Ale nesmíme vás, lorde Petře, unavovat místními historkami. Jestli jste už posnídal, co říkáte procházce po okolí? Škoda, že tolik prší - a zahrada v téhle roční době taky nestojí za moc - ale mám pár kokršpanělů, na které byste se možná rád podíval.”

Lord Petr vyjádřil dychtivou touhu shlédnout kokršpaněly a v několika málo minutách už čvachtal po štěrkové cestičce, která vedla k psinci.

“Není nad zdravý venkovský život,” řekl pan Frobisher-Pym. “Vždycky si říkám, jak v zimě na člověka v Londýně všechno padá. Nevím, co bych tam dělal. Vyjet si tam na den, na dva a podívat se občas do divadla, to prosím, ale jak vy to tam vydržíte celé týdny, to mi nejde na rozum. Musím promluvit s Plunkettem o tomhle loubí,” dodal. “Zarůstá.”

Při řeči ulomil větvičku břečťanu. Rostlina se pomstychtivě zatřásla a chrstla spršku vody Wimseymu za krk.

Fena kokršpaněla a její rodinka obývala pohodlnou a vzdušnou příhradu ve stájích. Odněkud se objevil mladší muž v jezdeckých kalhotách a kamaších, uvítal návštěvníky a přinesl jim ukázat malé štěněcí uzlíčky. Wimsey se posadil na převrácené vědro a důstojně jeden po druhém zkoumal. Fena si pozorně prohlížela jeho boty a trochu, přitom vrčela, ale pak se rozhodla, že je hoden důvěry, a družně mu slintala na kolena.

“Ukažte,” řekl pan Frobisher-Pym, “jak jsou stará?”

“Třináct dní, pane.”

“Krmí je dobře?”

“Výborně, pane. Přidávám jí do žrádla trochu sladu. Zdá se, že jí to jde k duhu.”

“Výborně. Plunkett o tom měl pochybnosti, ale slyšel jsem, že to je dobrá věc. Plunkett se nezajímá o novoty a já s ním obyčejně souhlasím. Mimochodem, kde je Plunkett?”

“Není mu dnes dobře, pane.”

“To je špatné, Merridewe. Zase revmatismus?”

“Ne, pane. Podle toho, co mi říkala paní Plunkéttová, je trochu otřesený.”

“Utrpěl otřes? Jaký? Snad se něco nestalo s Alfem nebo s Elsie?”

“Ne, pane. Věc se má tak - mám za to, že něco viděl, pane.”

“Co tím chcete říci, že něco viděl?”

“No, pane - něco jako výstrahu, podle toho, co říká.”

“Výstrahu? Dobrotivé nebe, Merridewe, něco takového si nasadit do hlavy! Plunkett mě překvapuje, vždycky jsem si myslel, že to je velice rozumný muž. A jakou výstrahu viděl?”

“To nevím, pane.”

“Jistě se zmínil, co se mu zdálo, že vidí.”

Na Merridewově tváři bylo vidět, že z něj víc nedostane.

“Nevím, opravdu ne, pane.”

“To takhle nejde. Musím jít za Plunkettem. Kde je, doma?”

“Ano, pane.”

“Půjdeme tam hned. Nevadí vám to, že ne, Wimsey? Nemohu Plunkettovi dovolit, aby ze sebe dělal nemocného. Jestliže utrpěl nějaký otřes, měl by se na něj podívat lékař. Merridewe, vy si je odneste a dávejte pozor, aby byla pořád v teple a měla pohodlí. Těmihle cihlovými podlahami snadno proniká vlhkost. Uvažuji o tom, že to tady celé nechám vybetonovat, ale to chce peníze. Neumím si představit,” pokračoval a vedl hosta podél skleníku k úpravnému domku, zasazenému do čtverce vlastní zeleninové zahrady, “co se mohlo stát, že to Plunketta tak rozrušilo. Doufám, že to není nic vážného. Stárne, to je jisté, ale i tak by měl být povznesen nad víru ve znamení. Nevěřil byste, co všechno si tihle lidé vyfantazírují. Ve skutečnosti se asi ukáže, že byl u Unaveného poutníka a zahlédl cestou domů něčí pověšené prádlo.”

“Prádlo ne,” opravil ho mechanicky Wimsey. Měl deduktivní náladu, ihned odhalil pošetilost tohoto nápadu, ale přitom si popudlivě připouštěl, že ta věc vůbec není důležitá. “Včera v noci lilo jako z konve a kromě toho je čtvrtek. V úterý a ve středu bylo hezky, takže všechno prádlo uschlo. Prádlo to nebylo.”

“Dobrá, dobrá - tak něco jiného - kůl nebo bílý osel staré paní Giddensové. Plunkett tu a tam vypije o kapku víc, než snese, ale je velmi dobrý psovod, tak to přehlédnu. Tady v těch končinách jsou lidé pověrčiví a vyprávějí podivné historky, když se vám podaří získat jejich důvěru. Byl byste překvapen, jak jsme zaostalí, pokud se civilizace týká. U nás naštěstí ne, ale v Abbotts Boltonu, patnáct mil odtud, to zachází tak daleko, že zastřelení zajíce má cenu lidského života. Věří se na čarodějnice a na podobné věci.”

“To mě nepřekvapuje. V některých částech Německa se stále ještě mluví o vlkodlacích.”

“Ano, máte pravdu. Nu, jsme tu.” Pan Frobisher-Pym zabušil svou vycházkovou holí na dveře domku a otočil klikou, aniž čekal na vyzvání.

“Jste tam, paní Plunkettová? Můžeme dovnitř? A, dobré ráno. Doufám, že vás nerušíme, ale Merridew mi řekl, že Plunkettovi není dobře. To je lord Petr Wimsey - můj starý přítel; tedy abych tak řekl, já jsem jeho starý přítel, ha, ha!”

“Dobré jitro, pane, dobré jitro, vaše lordstvo. Plunkett bude určitě rád, že jste přišli. Prosím, pojďte dál. Plunkette, tady pan Pym tě přišel navštívit.”

Postarší muž, který seděl přikrčen u ohně, k nim obrátil truchlivou tvář, napůl povstal a dotkl se čela.

“Tak co, Plunkette, jaké máte potíže?” zeptal se pan Frobisher-Pym oním bodrým tónem, který vznešení páni na venkově nasazují při návštěvě svých poddaných. “Je mi líto, že nemůžete běhat. Zas to revma?”

“Ne, pane, ne, pane. Děkuju, pane. Já jsem v pořádku. Ale dostal jsem výstrahu, nebudu už dlouho na světě.”

“Nebudete dlouho na tomto světě? Co to je za nesmysl, Plunkette! Takhle nesmíte mluvit. Máte zkažený žaludek, tak je to. Bývá z toho smutná nálada, to znám: když dostanu žlučníkový záchvat, taky bych se nejraději neviděl. Zkuste ricinový olej anebo po starodávnu modrou pilulku a zapít. Není nad to. Potom nebudete mluvit o varování a umírání.”

“Žádná medicína protivá mejm potížím nepomůže, pane. Nikdo, kdo by viděl, co já viděl, by na tom nebyl líp. Ale když už jste tady vy a tendle gentleman, pane, chtěl bych vědět, jestli byste mi udělali službu.”

“Jistě, Plunkette, samozřejmě. Co chcete?”

“Teda, jenom mi napsat poslední vůli, pane. Dělával to starej pan farář. Ale tendle mladej s těma jeho svíčkama a vším tím kolem, ten se mně nelíbí. Nezdá se mně, že by to jako udělal dobře a jak to má bejt, a já bych nechtěl, aby po tom, co umřu, byla ňáká hádka. Takže poněvadž nemám moc času, byl bych vděčnej, kdybyste mi tady jasně napsal pérem a inkoustem, že chci, aby tendle můj majetek celej připad tady Sáře, a po ní Alfovi a Elsie, rozdělenej rovným dílem.”

“Ovšemže to pro vás udělám, Plunkette, třeba hned. Ale je to nesmysl mluvit o závětích. Nic bych se nedivil, kdybyste nás všechny přežil.”

“Ne, pane. Jsem silnej a zdravej chlap, to nepopírám. Ale byl jsem zavolanej a musím jít. Musíme tam všichni. Ale je to hrozný, když vidíte, jak pro vás jede ten smrťáckej kočár, a víte, že jsou v něm mrtví, který nemůžou vodpočívat v hrobě.”

“Ale, Plunkette, snad nechcete říct, že věříte té babské povídačce o kočáru smrti? Myslel jsem, že jste vzdělaný člověk. Co by řekl Alf, kdyby vás slyšel mluvit takové nesmysly?”

“Ach, pane, mladý lidi taky všecko nevěděj a pámbůh stvořil vo moc víc věcí, než co najdete v tištěnejch knihách.”

“Máte pravdu,” řekl pan Frobisher-Pym a chopil se příležitosti k osvětě, “víme, Horatio, že na nebi a na zemi je víc věcí, než se zdá vaší filozofii. Přesně tak. Jenže to už dneska neplatí,” dodal protikladně. “Ve dvacátém století nejsou žádní duchové. Klidně si tu věc promyslete a zjistíte, že jste se zmýlil. Najde se pravděpodobně nějaké docela jednoduché vysvětlení. Uvidíte! Vzpomínám si, že se moje žena jednou v noci probudila a hrozně se vyděsila, protože si myslela, že se někdo oběsil na dveřích od naší ložnice. Takový hloupý nápad! Vždyť jsem byl vedle ní v posteli živ a zdráv - a dokonce jsem prý chrápal, ha, ha! - a kdyby měl někdo chuť se oběsit, nešel by to udělat do naší ložnice. Držela se mě a byla strachy bez sebe, a když jsem se šel podívat, co ji tak vylekalo, co si myslíte, že to bylo? Moje kalhoty, které jsem pověsil za šle s ponožkami v nohavicích! Čestné slovo! A pak mi ještě vyčinila, že jsem nepořádný!”

Pan Frobisher-Pym se smál a paní Plunkettová řekla uctivě: “No prosím!” Její manžel potřásl hlavou.

“Je to možný, pane, ale já viděl včera v noci smrťáckej kočár na vlastní voči. Akorát vodbíjela půlnoc na kostelních hodinách a viděl jsem, jak přijíždí tou uličkou u zdi starýho převorství.”

“A copak jste dělal venku o půlnoci? Proč jste nebyl v posteli?”

“Teda, pane, zaskočil jsem ke svý sestře, která měla doma kluka z lodi na dovolenej.”

“A vy jste popíjel na jeho zdraví, Plunkette!” Pan Frobisher-Pym mu varovně pohrozil prstem.

“Kdepak, pane. Nezapírám, že jsem se trochu napil piva, ale ne abych se vopil, na to můžu přísahat.”

“Tak co jste to tedy, Plunkette, viděl?”

“Viděl jsem ten smrťáckej kočár, jak vám to povídám, pane. Přijel tou uličkou, bílej jako duch, a nenadělal víc rámusu než mrtví - tak to bylo, pane.”

“Nějaký žebřiňák nebo něco takového, jezdí tudy do Lymptree nebo do Herriottingu.”

“Ne, pane - nebyl to žebřiňák, Spočítal jsem si koně - čtyři bělouši, šli kolem mě a nebylo slyšet ani kopyta ani uzdu. A to nebyli -”

“Čtyři koně! Ale, Plunkette, to jste musel vidět dvakrát. Nikdo tady kolem nemá čtyři koně, leda pan Mortimer z Abbotts Boltonu, a ten by své koně o půlnoci ven nehnal.”

“Byli to čtyry koně, pane. Jasně je vidím. A nebyl to pan Mortimer, jelikož ten jezdí s kočárkem a todle byl velkej, těžkej kočár, neměl žádný světla, ale sám celej zářil barvou, jakou má měsíční světlo.”

“Nesmysl, člověče! Minulou noc jste měsíc nemohl vidět. Byla tma jako v ranci.”

“Ne, pane, ten kočár svítil jako měsíc, úplně stejně.”

“A bez světel? Rád bych věděl, co by na to řekla policie.”

“Žádnej smrtelnej strážník nemůže ten kočár zastavit,” řekl Plunkett pohrdavě, “a žádnej smrtelnej člověk nesnese pohled na něj. Ale řeknu vám, pane, to na tom není to nejhorší. Ty koně -”

“Jel pomalu?”

“Ne, pane. Jeli tryskem, ale kopytama se nedotýkali země. Vůbec nic nebylo slyšet a jen vidím tu černou cestu a ty bílý kopyta půl stopy nad ní. A ty koně byli bez hlavy.”

“Bez hlavy?”

“Ano, pane.”

Pan Frobisher-Pym se zasmál.

“No tak, Plunkette, přece nečekáte, že vám tohle spolknu? Bez hlavy? Ani duch nemůže řídit koně bez hlavy. A co otěže?”

“Můžete se smát, pane, ale my víme, že s boží pomocí je možný všechno. Byli to čtyry bílý koně. Vidím je jasně, ale neměli nad chomoutem ani hlavu ani krk. Vidím ty otěže, jak se lesknou jako stříbro, ale vedly jen ke kroužkům na chomoutech a dál už ne. Ať jsem na místě mrtvej, pane, ale to jsem viděl.”

“Byl u toho zázraku nějaký kočí?”

“Ano, pane, byl tam kočí.”

“Předpokládám, že také bez hlavy.”

“Ano, pane, taky bez hlavy. Teda aspoň jsem z něj neviděl nic než kabát s takovou tou starodávnou pelerínou na ramenouch.”

“Dobrá, musím říci, Plunkette, že víte spoustu podrobností. Jak daleko bylo to - no zjevení, když jste ho uviděl?”

“Šel jsem zrovna kolem památníku padlejch, pane, když jsem viděl, jak to přijíždí tou uličkou. Nebylo to víc než dvacet nebo třicet metrů vod místa, kde jsem stál. Projíždělo to tryskem a zahnulo to doleva kolem hřbitovní zdi.”

“Dobrá, dobrá, vypadá to divně, ale byla tmavá noc a na tu vzdálenost vás mohly oči podvést. Dejte na moji radu a už na to nemyslete.”

“Ach, pane, to je všechno hezký, ale každej ví, že kdo zahlídne Burdocků kočár smrti, je vodsouzenej do tejdna umřít. Nemá cenu se tomu bránit, pane, je to tak. A když byste byl tak dobrej a moh mi prokázat tu laskavost ohledně tý záležitosti s tou poslední vůlí, umřel bych šťastnější, poněvadž bych věděl, že Sára a děti budou mít svý peníze jistý.”

Pan Frobisher-Pym mu ohledně závěti vyhověl, ačkoli mu to bylo proti mysli, a při psaní neustále Plunketta napomínal a domlouval mu. Wimsey připojil svůj podpis jako jeden ze svědků a přispěl svým dílem útěchy.

“Být vámi, nedělal bych si s tím kočárem starosti,” řekl. “Věřte mi, že jestli je to kočár Burdocků, jede pro duši starého pána. Nedá se čekat, že by pro něj jel až do New Yorku, to jistě chápete? Jen se připravuje na zítřejší pohřeb.”

“To by mohlo bejt,” souhlasil Plunkett. “Často ho tady v těch končinách viděli, když někdo z Burdocků umřel. Ale vidět ho znamená hroznou smůlu.”

Nicméně se zdálo, že myšlenka na pohřeb jej trochu povzbudila. Návštěvníci ho ještě chvíli přesvědčovali, že na to nemá myslet, a pak odešli.

“To je nádhera,” řekl pan Frobisher-Pym, “co s těmi lidmi udělá představivost. A jak jsou tvrdohlaví! Můžete se s nimi přít, až zčernáte.”

“Ano. Víte co, pojďme dolů ke kostelu a podíváme se na to místo. Rád bych věděl, kolik mohl skutečně vidět z místa, kde stál.”

Farní kostel v Little Dodderingu stojí, jako mnoho venkovských kostelů, trochu stranou od domů. Hlavní silnice z Herriottingu, Abbotts Boltonu a Frimptonu vede kolem západní brány hřbitova - rozlehlého božího políčka, přeplněného starodávnými náhrobními kameny. Na jižní straně je úzká a tmavá ulička, bohatě stíněná starými jilmy, která odděluje kostel od ještě starobylejších trosek dodderingského převorství. Na hlavní silnici kousek vzadu za místem, kam ústí Staropřevorská ulička, stojí pomník padlých a odtud vede silnice rovněž do Little Dodderingu. Kolem zbývajících dvou stran hřbitova se vine jiná ulička, ve vesnici jednoduše nazývaná Zadní ulička. Ta odbočuje z herriottingské silnice asi sto metrů severně od kostela, spojuje se se vzdálenějším koncem Staropřevorské uličky a odtud se klikatě vine do Shooteringu, Underwoodu, Hamsey, Thripsey a Wycku.

“Ať už to bylo cokoli, co ten Plunkett viděl,” řekl pan Frobisher-Pym, “muselo to přijet ze Shooteringu. Zadní ulička vede jenom kolem polí a několika domků a je logické, že každý, kdo by jel od Frimptonu, přijel by po hlavni silnici. Ta ulička je po dešti ve velmi špatném stavu. Obávám se, že ani vaše detektivní schopnosti, můj milý Wimsey, by nestačily na to, abyste na tom moderním asfaltu našel stopy kol.”

“Sotva,” řekl Wimsey, “zvlášť v případě strašidelného vozu, který jede, aniž se dotýká země. Ale vaše úvaha se zdá být přesvědčivá.”

“Bylo to pravděpodobně pár opožděných vozů jedoucích na trh,” pokračoval pan Frobisher-Pym, “zbytek je pověra, a nic bych za to nedal, i místní pivo. Plunkett nemohl vidět všechny ty detaily stran kočího a chomoutů atakdál na tuhle vzdálenost. A jestliže to nedělalo žádný hluk, jak je možné, že si toho vůbec všiml, když už minul zatáčku a šel jiným směrem? Je to tak, slyšel kola a zbytek si představil.”

“Pravděpodobně,” řekl Wimsey.

“Ovšem,” pokračoval jeho hostitel, “jestliže ty vozy jely opravdu bez světel, mělo by se to vyšetřit. Je to velice nebezpečná věc, když teď jezdí tolik motorových vozidel, už několikrát jsem o tom musel přísně promluvit. Zrovna nedávno jsem musel dát kvůli tomu jednomu člověku pokutu. Chcete si prohlédnout kostel, když už jsme tady?”

Jelikož si byl lord Petr vědom toho, že na venkově se považuje za slušnost prohlédnout si kostel, vyjádřil svou dychtivost tak učinit.

“Je teď stále otevřen,” řekl smírčí soudce a šel k západnímu vchodu. “Farář je toho názoru, že kostely by měly být pro věřící otevřeny stále. On ovšem zná život ve městě. Tady jsou lidé celý den na poli a nemůžete očekávat, že přijdou do kostela v pracovních šatech a v zablácených botách. Považovali by to za hřích a mají na práci jiné věci. Kromě toho, řekl jsem mu, uvažte, jaká to bude příležitost k nežádoucímu chování. Ale je to mladík a bude se muset poučit ze zkušeností.”

Zatlačením otevřel dveře. Podivný ztuchlý závan vyčichlého kadidla, vlhko a skleníkové dusno - jakýsi koncentrovaný výtažek anglikánské církve - jim vyrazilo v ústrety. Dva oltáře, zářící květinami a zlacením a lesknoucí se jako nápadné skvrny mezi těžkými stíny a skličující architekturou této malé normanské budovy, působily stejně rozporným dojmem. Co na nich bylo teplé a lidské, to se zdálo exotické a neznámé; co bylo studené a nepřívětivé, to se zdálo přirozené místu a lidem.

“Tahle kaple Panny Marie, jak jí říká Hancock, tady v jižní lodi, ta je ovšem nová,” řekl pan Frobisher-Pym. “Vyvolalo to velký odpor, ale biskup je k té části anglikánského duchovenstva, která trpí na svaté a na rituály, shovívavý - někteří lidé si myslí, že až přespříliš - ale koneckonců, co na tom záleží. Mohu se v kostele modlit stejně dobře u dvou stolů Páně jako u jednoho. A musím Hancockovi přiznat, že to s tou mládeží umí. V dnešní době motocyklů to už něco znamená, když je přiměje k tomu, aby se vůbec o náboženství zajímali. Ty kozlíky v kapli jsou patrně pro rakev starého Burdocka. A! Tady je pan farář.”

Hubený muž v sutaně se vynořil ze dveří vedle hlavního oltáře a šel jim naproti, nesa v ruce vysoký dubový svícen. Na uvítanou je pozdravil lehce profesionálním úsměvem. Wimsey si jej ihned zařadil jako člověka horlivého, nervózního a nepříliš osvíceného.

“Svícny právě přišly,” poznamenal, když se odbylo představování. “Měl jsem strach, že tu nebudou včas. Teď už je všechno v pořádku.”

Postavil svícen vedle kozlíků na rakev a ozdobil jeho mosazný bodec dlouhou svící z neběleného vosku, kterou vyndal z balíčku ležícího na kostelní lavici.

Pan Frobisher-Pym neřekl nic. Wimsey se cítil povinován vyjádřit svůj zájem a učinil tak.

“Je to velmi potěšitelné,” řekl pari Hancock takto povzbuzen, “když člověk vidí, že lidé začínají mít opravdový zájem o svou církev. Neměl jsem nejmenší potíže se získáváním stráže na dnešní noc. Máme osmičlennou stráž, dva a dva od deseti hodin večer - do té doby budu u zemřelého já sám - do šesti do rána, kdy sem přijdu sloužit mši. Muži budou pokračovat do dvou hodin, potom je vystřídá moje žena a dcera a pan Hubbard a mladý Rawlinson laskavě souhlasili, že se ujmou stráže od čtyř do šesti.”

“Který Rawlinson to je?” tázal se pan Frobisher-Pym.

“Ten úředník pana Grahama z Herriottingu. Není sice ze zdejší farnosti, ale narodil se tu a byl tak laskav, že se taky přihlásil ke stráži. Přijede na motocyklu. Pan Graham se stará o záležitosti Burdockovy rodiny už řadu let a nepochybně si přál nějakým způsobem jim projevit úctu.”

“Nu, jen doufám, že bude po tom celonočním modlení ráno dost při sobě, aby mohl dělat svou práci,” mrzutě podotkl pan Frobisher-Pym. “A pokud jde o Hubbarda, rozhodl se k tomu sám, ale pro hostinského se mi to zdá zvláštní zaměstnání. Ovšem těší-li ho to a těší-li to vás, pak k tomu nemám co říci.”

“Máte tu krásný starý kostel, pane Hancocku,” vložil se do řeči Wimsey, neboť se mu zdálo, že se schyluje k bouři.

“Je opravdu krásný,” řekl farář. “Všiml jste si té apsidy? Jen málokterý vesnický kostel má tak dokonalou normanskou apsidu. Nechcete si ji jít prohlédnout?” Poklekl, neboť právě míjeli výklenek, před nímž hořelo věčné světlo. “Víte, my tu máme povoleno uchovávat svátost. Pan biskup -” tlachal vesele dál, když procházeli kněžištěm, co chvíli přestal v polou věty a ukazoval jim vzácné sklápěcí lavice (“tohle bylo původně opatství”), nádherně vyřezávanou křtitelnici a schránku na hostie (“málokde se najdou tak zachovalé”). Wimsey mu pomohl přinést ze sakristie zbývající svícny, a když je rozestavili na správné místo, vrátil se k panu Frobisher-Pymovi, který čekal u dveří.

“Jestli se nemýlím, říkal jste něco, že dnes večer budete večeřet u Lumsdenových,” řekl smírčí soudce, když spolu po obědě kouřili. “Jak tam pojedete? Vezmete si vůz?”

“Byl bych raději, kdybyste mi mohl půjčit osedlaného koně,” řekl Wimsey. “Ve městě mám málo příležitosti k projížďkám.”

“Samozřejmě, to zařídíme. Jenom se obávám, že nám zmoknete. Vemte si Polly, trochu pohybu jí jen prospěje. Jste si jist, že by auto nebylo lepší? Máte s sebou něco sportovního?”

“Mám - vzal jsem si s sebou staré kalhoty, a když budu mít tenhle nepromokavý kabát, nic se mi nemůže stát. Nečekají, že přijedu v obleku. Mimochodem, jak je to do Frimptonu daleko?”

“Po hlavní silnici to máte devět mil. Je asfaltová, ale po obou stranách je široký pruh trávy. A vy si můžete celou míli nadjet, když to vezmete přes obecní pastviny. Kdy budete chtít vyrazit?”

“Asi v sedm. Ale, příteli - nebude mi to mít vaše paní za zlé, když se vrátím hodně pozdě? Byl jsem s Lumsdenem na frontě celou válku, a když se dáme do vzpomínání, může z toho taky být ráno. Nerad bych, abyste si mysleli, že se u vás chovám jako v hotelu, ale -”

“Co vás vede, nic takového by nás ani nenapadlo! To je úplně v pořádku. Mojí ženě to určitě nebude vadit. Chceme, aby se vám u nás líbilo, a dělat si můžete, co chcete. Dám vám klíč a budu pamatovat, aby se nezavíralo na řetěz. Budete tak hodný a zamknete to pak sám?”

“Samozřejmě. A jak to udělám s tou klisnou?”

“Řeknu Merridewovi, aby vás vyhlížel. Spí nad stájemi. Jenom škoda, že nebudete mít na cestu lepší počasí. Barometr zase klesl. Ach, bože! To je špatná vyhlídka na zítřek. Mimochodem - vy patrně zastihnete u kostela ten pohřební průvod. Jestli vlak přijede včas, měli by tam tou dobou být.”

Vlak patrně přijel přesně, neboť když lord Petr mírným klusem přijížděl k západním vratům kostela, uviděl, jak se proti němu blíží okázalý pohřební vůz, doprovázený hloučkem lidí. Za ním jely dva smuteční kočáry. Kočí druhého kočáru měl plné ruce práce, aby koně udržel, z čehož Wimsey správně usoudil, že to je ten pár, který si vypůjčili od Mortimera. Přitáhl Polly uzdu a bokem se postavil v uctivé vzdálenosti k hloučku lidí, odkud sledoval, jak vynášejí rakev z vozu, nesou ji ke vratům kostela, kde čekal pan Hancock ve slavnostním ornátu, vedle něho ministrant s kadidelnicí a dva světlonoši. Účinek tohoto výjevu byl poněkud pokažen deštěm, který zhasil svíce, ale vesničanům to i tak připadalo jako velkolepá podívaná. Jejich pozornost poutal i muž mohutné postavy, oděný v předpisovém smutku a s černým cylindrem na hlavě a doprovázený ženou zahalenou do spousty kožešin na smutečním plášti podle poslední módy. Byl to Haviland Burdock, punčochový král, mladší syn zemřelého. Pak začali vynášet záplavu bílých věnců, nad nimiž vesničané vzdychali obdivem. Sbor trochu nevyrovnaně zapěl chorál a celý průvod se hnul na cestě do kostela. Polly netrpělivě pohodila hlavou, což si Wimsey vyložil jako pokyn k odjezdu, nasadil si klobouk a volným krokem vyrazil do Frimptonu.

Po hlavní silnici, která se vinula zalesněnou krajinou, ujel asi čtyři míle a octl se na okraji frimptonských obecních pastvin. Silnice je tu širokým obloukem obcházela a stáčela se dolů do Frimptonu. Wimsey se chvíli rozmýšlel, protože už se hodně stmívalo a jel na koni, kterého neznal. Avšak zdálo se, že jezdecká cesta přes luka je dobře viditelná, a tak se nakonec rozhodl, že pojede tudy. Polly ji zřejmě dobře znala a vykročila bez pobízení. Po ujetí jedné a půl míle se zas bez obtíží napojili na hlavní silnici. Tady se ukázalo, že se silnice vidlicovitě rozděluje, avšak pomocí elektrické svítilny a ukazovátek směru se podařilo zdolat i tuto překážku a po dalších deseti minutách se jezdec octl u cíle své cesty.

Major Lumsden byl velký a veselý a nic mu na chuti do života neubralo, že přišel ve světové válce o nohu. Měl velkou a veselou ženu, velký a veselý dům a velkou a veselou rodinu. Za chvíli už Wimsey seděl u ohně, který byl velký a veselý jako všechno kolem, a u whisky se sodou s hostitelem probírali drobné klípky. Přišla také řeč na Burdockův pohřeb, o němž se Wimsey vyjádřil poněkud neuctivě, a pak se dostali i na strašidelný kočár. Major Lumsden se smál.

“Víte, oni v tomhle kraji žijí zvláštní lidi,” řekl. “A policajt má nahnáno stejně jako ostatní. Pamatuješ se, miláčku, jak jsem tehdy musel jít k Pogsonovům zaříkávat ducha?”

“Jak bych se na to nepamatovala,” přizvukovala mu žena. “Děvečky měly tehdy zábavu jako o posvícení. Trivett - to je náš místní strážník - se tam přihnal a omdlel jim vkuchyni jako špalek. Vřískaly kolem něho a lily do něho naše nejlepší brandy, prý na kuráž, a Dan se zatím šel podívat, co se vlastně stalo.”

“Našel jste toho ducha?”

“No, přímo ducha jsem nenašel, ale objevili jsme v jednom neobydleném stavení pár bot a zbytek vepřové halušky, takže to byl asi nějaký pobuda. Ale musím říct, že se tu v okolí opravdu dějí divné věci. Například vloni, jak na obecním pořád hořelo. To se zatím nevysvětlilo.”

“To dělali cikáni, Dane.”

“Je to možné, ale nikdo je neviděl a vždycky začalo hořet, když by to člověk nejmíň čekal, třeba když lilo jako z konve. Než tam někdo doběhl, oheň vyhasl a zůstalo po něm jen promáčené černé kolo. A pak si vem třeba ten kus obecní pastviny, kam ti žádné zvíře nevkročí - je to kousek od místa, kde se říká Na umrlčině. Moji psi by tam nešli ani za nic. Je to divné, co to zvíře cítí. Nikdy jsem nepozoroval nic neobvyklého, ale psi se tomu místu vyhýbají i za bílého dne. Ty obecní pastviny mají vůbec špatnou pověst. Kdysi to bývalo shromaždiště lapků a raubířů.”

“Myslíš, že ten Burdockův kočár s nimi má něco společného?”

“Ne, to ne. Řekl bych, že to byl nějaký prostopášný Burdock, který se po smrti dostal do Klubu zatracenců, nebo nějaký podobný výtečník. Vždyť to je pořád dokola a všichni lidé tady v kraji těmhle báchorkám věří. Ale má to i svoje výhody - aspoň se služebnictvo netoulá po nocích. Tak co, půjdeme si něco zakousnout, ne?”

“Pamatuješ?” vzpomínal major Lumsden, “na ten zatracenej mlejn, jak tam u toho prasečího chlívku stály ty tři jilmy?”

“Panebože, jak bych nepamatoval! Vzpomínám na to, jak jsi je úslužně sprovodil z povrchu zemského. Moc na nás upozorňovaly.”

“Ale potom nám chyběly.”

“Hlavně že ty jsi je nechybil, dokud stály. Ale já ti povím, co jsi chybil.”

“Copak?”

“Tu starou prasnici.”

“Kristapána, máš pravdu. Ale pamatuješ, že chudák Piper ji nakonec přece dohnal?”

“To víš, že pamatuju. Ale počkej, znal ty jsi Bunthorna…”

“Víte co, já vás tu nechám a dobrou noc,” řekla paní Lumsdenová.

“A pamatuješ,” pokračoval lord Petr Wimsey, “na tu hroznou scénu, jak Popham z toho ze všeho zešílel?”

“Ne. Poslali mě tehdy do týla s houfem zajatců. Ale slyšel jsem o tom a nevím, jak to s ním pak dopadlo.”

“Dal jsem ho poslat domů. Je už ženatý a žije v Lincolnshiru.”

“Vážně? Bylo to tehdy na něj asi moc. Vždyť to byl ještě kluk. A co Philpotts, co je s ním?”

“Copak Philpotts, ten…”

“Kde máš sklenici, Petře?”

“Prosím tě, kam bys šel, do rána je ještě daleko…”

“Vážně? Tak dobrá, ale zůstaň tu přes noc. Moje žena bude mít radost. Hned ti to uchystám.”

“Ne, děkuji miliónkrát, ale musím se vydat k domovu. Řekl jsem, že se vrátím, a slíbil jsem, že zamknu dveře na řetěz.”

“Dělej, jak chceš, ale pořád tam ještě prší. Dnešní noc není vhodná pro cestu na koni.”

“Příště přijedu se střechou nad hlavou. Dnes nás neubyde. Déšť prý je dobrý na pleť - aspoň mi zčervenají tváře. A nebuď nikoho, já si Polly osedlám sám.”

“Vždyť to není žádná potíž.”

“Ne, prosím tě, opravdu ne.”

“Tak já půjdu s tebou a pomůžu ti.”

Jak otevřeli dveře, náraz větru s deštěm vlétl do haly a jen stěží se proti němu drali ven. Byla jedna po půlnoci a tma jako v ranci. Major Lumsden se znovu pokoušel Wimseyho přemluvit, aby zůstal přes noc.

“Děkuji, ale nejde to. Mé hostitelky by se to patrně dotklo. Podívej, vždyť to není tak hrozné - prší, ale není zima. Tak pojď, Polly, stůj chvilku, no tak, stará.”

Hodil na ni sedlo a zapínal řemeny a Lumsden mu držel svítilnu. Odpočinutá a nakrmená klisna tanečním krokem vyšla z teplého boxu, natáhla krk a nozdrami nasála déšť.

“Tak na shledanou, kamaráde. Přijeď se zas na nás podívat. Udělals mi velkou radost.”

“U všech čertů, to víš, že přijedu. Vyřiď můj srdečný pozdrav své paní. Jsou vrata otevřená?”

“Jsou.”

“Tak na shledanou!”

“Nashledanou!”

Polly s nosem obráceným k domovu křepce vyrazila na těch devět mil, které je od něj dělily. Jakmile vyjeli ze vrat, zdála se noc jasnější, ačkoli se lil hustý déšť. Někde za hradbou mraků se krčil měsíc a jen tu a tam vykoukl na obloze jako světlejší skvrna, jako bledý odraz na černé silnici. Wimsey, hlavu plnou vzpomínek a krev plnou whisky, si cestou tiše pobrukoval.

Když přijel na to rozcestí, chvíli váhal. Má to vzít přes louky anebo po silnici? Po kratší úvaze se rozhodl, že se zkratce tentokrát vyhne - ne proto, co se o těch místech povídá, ale že je tam spousta děr a králičích nor. Trhl otěžemi, pobídl koně laskavým slovem a pokračoval v cestě po silnici, takže mu obecní pastviny zůstaly teď po pravici a vlevo měl pole ohraničená vzrostlým živým plotem, který ho trochu chránil před poryvy větru s deštěm.

Dojel k nejvyššímu bodu silnice, k místu, kam vyúsťovala jezdecká zkratka, a v tu chvíli rozmrzele obrátil svou pozornost k Polly, která sebou trhla a jakoby klopýtla.

“Vydrž, stará!” řekl jí vyčítavě.

Polly hodila hlavou, vykročila a snažila se obnovit svůj lehký krok. “Počkat!” vyděsil se Wimsey. Zatáhl za otěže a klisna zůstala stát.

“Napadá na levou přední,” řekl si a seskočil. “Jestli sis něco zvrkla, panenko, čtyři míle od domova, to bude mít tatínek radost.” Poprvé si všiml, jak je silnice podivně pustá. Nepotkali jediné auto. Připadal si jako někde v africké stepi.

Zkoumavě sjel dlaní po levé přední noze. Klisna stála klidně, neuskočila, ani neucukla. To Wimseyho zmátlo.

“Kdybychom žili v době našich dědečků,” pomyslil si, “řekl bych, že se jí do kopyta dostal kámen. Ale co -”

Zvedl klisně nohu a důkladně ji prohlížel ve světle baterky. Nakonec se ukázalo, že jeho domněnka byla správná. Ocelová matice, která zřejmě vypadla z projíždějícího auta, se zaklínila mezi podkovu a střelu na jejím kopytě. Rozmrzele se šacoval, kde má nůž. Naštěstí měl nůž hodně starodávný, na kterém kromě čepelí a vývrtek je také důmyslný bodec na odstraňování cizích těles z kopyt koní.

Jak se shýbal nad prací, klisna do něj jemně strkala nosem. Vyndat matku nebylo snadné. Musel si zaklínit baterku pod rameno tak, aby měl obě ruce volné: v jedné držel nůž s bodlem a ve druhé kopyto. Tiše klel, co ho to postihlo, a najednou, když se náhodou podíval na silnici před sebe, zdálo se mu, že vidí záblesk světla, jako by něco přijíždělo. Těžko se to dalo rozeznat, protože v tom místě lemovaly silnici po obou stranách vysoké stromy. Nebylo to auto, na to bylo to světlo příliš slabé. Možná, že to je žebřiňák s blikavou lucernou. Zdálo se ovšem, že to jede rychle. Chvilku si s tím lámal hlavu, ale pak se zas pustil do práce.

Matice odolávala, a jelikož jednou zajel bodlem na citlivé místo, Polly sebou škubla a snažila se postavit nohu na zem. Chlácholil ji konejšivými slovy a poplácával ji po krku. Baterka mu vyklouzla a spadla na zem. Tentokrát už zaklel, pustil kopyto a zvedl baterku z travnatého okraje silnice, kam se zakutálela. Narovnal se, pohlédl na silnici a vtom to spatřil.

Blížilo se to z deštivého přítmí stromů, obklopeno jemnou měsíční září. Kopyta neklapala, kola nerachotila, udidla ani otěže nezvonily. Uviděl bílé, hladké, lesknoucí se plece a na nich seděl chomout jako tlumeně žhnoucí kruh, který nic neobjímá. Spatřil lesknoucí se otěže, jejichž useknuté konce se míhaly sem tam v kroužcích chomoutu. Nohy běžely rychle, aniž se dotýkaly země - čtyřikrát čtyři bezhlučná kopyta nesla nad sebou těla bledá jako dým. Kočí se vykláněl dopředu a mával bičem. Neměl tvář ani hlavu, ale z jeho držení bylo jasné, že spěchá, jako by mu šlo o život. Kočár bylo proudy deště sotva vidět, ale Wimsey přesto spatřil nejasně se otáčející kola a za okýnkem náznak čehosi strnule bílého. Bezhlavý kočí s bezhlavým spřežením a přízračným kočárem se tryskem přehnali kolem. Když projeli, vzduch se rozvlnil, ale neozval se žádný zvuk, bylo to spíše jen chvění - a pak najednou zaburácel vítr a přihnal od jihu proudy vody.

“Bože na nebesích!” křižoval se Wimsey. “Kolik jsem té whisky vypil?”

Otočil se a snažil se proniknout temnotou, jestli na silnici ještě něco spatří. Vtom si vzpomněl na klisnu, už se nenamáhal rozsvěcet baterku, zvedl klisně nohu a tápavě se pustil do práce. Tentokrát se matka nevzpírala a téměř ihned mu vypadla do ruky. Polly vděčně odfrkla a foukla mu do ucha.

Wimsey ji pár kroků vedl. Našlapovala jistě a na celou nohu. Jelikož zasáhl okamžitě, kůže se neodřela. Wimsey nasedl, přitáhl uzdu - a najednou koně obrátil.

“To bych se na to podíval!” prohlásil rezolutně. “Pojď, malá. Nedopustíme, aby na nás vyzrál nějaký bezhlavý kůň. Chodit bez hlavy je navíc hrozně neslušné. Jede se přes obecní louku. Na rozcestí je máme!”

Bez nejmenšího ohledu na svého hostitele a jeho majetek stočil klisnu na jezdeckou stezku a pobídl ji k trysku.

Zpočátku se mu zdálo, že rozeznává v dálce na silnici náznak jakéhosi bílého chvění. Za chvíli, když se silnice a stezka od sebe oddálily, mu to zmizelo z očí. Věděl ovšem, že ze silnice nevede žádná odbočka. Pokud jeho koně nepotká nějaká nehoda, měl by být na rozcestí dřív než to zjevení. Polly, jemně pobízena stiskem jeho podpatků, lehce běžela po hrbolaté cestě, kterou dobře znala. Za necelých deset minut znovu zazvonila kopyty o asfalt. Zastavil ji, otočil směrem k Little Dodderingu a upřeným pohledem pozoroval silnici. Zatím nic neviděl. Znamenalo to, že buď se mu podařilo kočár hodně předhonit, anebo že se rozjel neuvěřitelnou rychlostí a je už dávno pryč.

Čekal. Nikde nic. Prudký déšť ustal a měsíc se dral za mraky. Silnice vypadala úplně opuštěná. Podíval se přes rameno. Nízko nad zemí zahlédl paprsek světla, který se pohyboval, otáčel, zazářil zeleně, červeně a pak zas bíle a blížil se k nim. Za chvíli rozeznal, že to je policista jedoucí na kole.

“Ošklivá noc, viďte?” oslovil ho policista zdvořile, ale v hlase se mu zachvěla zkoumavá otázka.

“Hrozná,” odpověděl Wimsey.

“Já jsem ke všemu zrovna musel spravovat píchlou duši,” dodal policista.

Wimsey ho politoval. “Jste tu už dlouho?” zeptal se. “Skoro dvacet minut.”

“Neviděl jste tudy jet něco směrem od Little Dodderingu?”

“Co tu stojím, neprojela tu ani myš. Co to jako mělo bejt, pane?”

“Ale zdálo se mi, že -” Wimsey se zarazil. Nechtělo se mu dělat ze sebe blázna - “že jsem viděl kočár tažený dvěma páry koní,” řekl váhavě. “Jel kolem mě na téhle silnici asi tak před čtvrthodinou - tamhle na druhé straně pastviny. Vrátil jsem se - protože jsem se na něj chtěl ještě jednou podívat. Byl zvláštní -” uvědomil si, že jeho vyprávění nevypadá přesvědčivě.

Policista na něho téměř vyjel.

“Tudyhle nic nejelo.”

“Jste si tím jist?”

“Jsem, pane, a jestli vám to není proti mysli, poradil bych vám, abyste jel rovnou domů. Je to tady moc stranou.”

“Máte pravdu,” souhlasil Wimsey. “Dobrou noc, seržante.”

Otočil klisnu zpátky na cestu do Little Dodderingu a co nejtišeji vyrazili. Nic neviděl, nic neslyšel a nic nepotkal. Noc byla už jasnější a cestou zpátky si znovu ověřil, že ze silnice neodbočuje žádná postranní cesta. Ať už viděl, co viděl, určitě to zmizelo na těch pastvinách, po silnici ani nikudy jinudy to nešlo.

Ráno se Wimsey dostavil na snídani dost pozdě a zastihl svého hostitele ve stavu velkého rozrušení.

“Stalo se něco neuvěřitelného,” řekla mu paní Frobisher-Pymová.

“Naprosté zneuctění!” dodal její manžel. “Ale já jsem to Hancockovi říkal - nemůže říci, že jsem ho nevaroval. Ovšem jakkoli se dá nesouhlasit s jeho počínáním, pro tak hanebné chování není žádná omluva. Jestli já ty žebráky dostanu do ruky, tak -”

“Co se děje?” zeptal se Wimsey a u servírovacího stolku si nakládal na talíř opékané ledvinky.

“Prostě skandál,” řekla paní Frobisher-Pymová. “Farář přišel rovnou za Tomem. - Promiňte, doufám, že jsme vás tím pozdvižením nevyrušili. Víme zatím, že když dnes ráno v šest hodin přišel pan Hancock do kostela, aby sloužil ranní mši -”

“Ale ne, má milá, tak to nebylo. Já to povím sám. Když Joe Grinch - to je náš kostelník, ten musí být v kostele první, protože chodí zvonit - tedy když přišel do kostela, zjistil, že dveře v jižním křídle jsou dokořán a v kapli, kde měli bdít u rakve, nikdo. To se ví, byl z toho vyjevený, ale pak si řekl, že Hubbard a mladý Rawlinson už toho asi měli dost a šli domů. Šel do sakristie, aby vyndal ornáty a všechno připravil, a ke svému překvapení slyšel, že na něho volají ženské hlasy. Byl z toho tak popletený, že nevěděl, čí je, ale přece jen šel dál, odemkl dveře -”

“Svým klíčem?” přerušil ho Wimsey.

“Klíče byly v zámku. Obyčejně visívají za záclonkou na hřebíku vedle varhan, ale tentokrát byly v zámku, ačkoli tam rozhodně být neměly. A uvnitř v sakristii objevil paní Hancockovou a její dceru polomrtvé strachy a přestálými útrapami.”

“Dobrý bože!”

“Ano, bylo to tak. Vyprávěly mu neuvěřitelnou věc. Ve dvě hodiny přišly vystřídat předchozí dvojici a v kapli Panny Marie poklekly u rakve, a jak bylo předem domluveno, začaly se modlit, co jim bylo uloženo. Podle svého odhadu tam nebyly ještě ani deset minut, když od hlavního oltáře zaslechly nějaký zvuk, jako by se tam někdo pokradmu plížil. Slečna Hancocková je srdnatá dívka, proto vstala a potmě šla uličkou k oltáři. Paní Hancocková šla za ní, protože, jak dodatečně vysvětlovala, nechtěla zůstat v kapli sama. Když se dostaly ke kněžišti, slečna Hancocková hlasitě zavolala: ‚Je tu někdo?’ Nato uslyšely nějaký šelest a jako by někdo něco převrhl. Slečna Hancocková odvážně popadla jednu kurátorskou berlu, která byla zasunuta do objímky jedné z lavic kůru, a vyrazila s ní k oltáři, protože, jak tvrdí, si myslela, že tam někdo krade cenné předměty. Stojí tam nádherný kříž z patnáctého století -”

“Ten kříž není důležitý, Tome. Navíc ho nikdo neukradl.”

“Ne, neukradl, ale ona si myslela, že ho někdo krade. To je nakonec jedno, ale jen došla ke schodům vedoucím k oltáři - někdo se zřejmě vyřítil z těch lavic pro kůr, popadl ji za ruce a hlavou dolů jako vězně - přesně tak to povídala - ji vlekl do sakristie. Než nabrala dech, aby mohla křičet, strčil k ní někdo i paní Hancockovou a zamknul za nimi dveře.”

“Na mou věru, vidím, že máte tady u vás o zábavu postaráno.”

“Samozřejmě,” pokračoval pan Frobisher-Pym, “že je to k smrti vyděsilo, protože nevěděly, jestli se ti darebáci nevrátí a nezabijí je a navíc se domnívaly, že kostel byl vykraden. A jelikož okénka v sakristii jsou malá a zamřížovaná, nemohly dělat nic jiného než čekat. Napínaly uši, ale moc toho neslyšely. Jedinou jejich nadějí bylo, že modlitebníci na čtvrtou hodinu přijdou dřív a chytnou zloděje na místě činu. A tak čekaly a čekaly, slyšely, jak odbíjejí čtyři a pak pět, a nikdo pořád nešel.”

“A co se stalo s tím - jak on se jmenuje - a s Rawlinsonem?”

“To nevěděly a Grinch taky ne. Prohlédli důkladně celý kostel a zjistili, že se nic neztratilo a všechno je jaksepatří na svém místě. Ale to už přišel farář a tak to vyprávěli znova. Byla to pro něho pochopitelně rána a jeho první myšlenkou bylo - když si ověřil, že kostelní výzdoba nezaznamenala žádnou újmu a pokladnička že je v pořádku - že nějací kensitovci ukradli hostie z - no, jak se tomu říká?”

“Ze svatostánku,” pomohl mu Wimsey.

“Ano, tak tomu říkají. Dělalo mu to velké starosti, proto svatostánek odemkl a podíval se dovnitř, ale hostie byly na svém místě, a protože klíč ke svatostánku je jen jeden a to ten, který nosí on sám na řetízku u hodinek, nepřichází v úvahu, že by někdo vyndal posvěcené hostie a dal tam místo nich neposvěcené, anebo mu s nimi provedl nějaký podobný kanadský žertík. Poslal tedy ženu a dceru domů a obcházel kostel zvenčí a první, čeho si všiml, byl motocykl mladého Rawlinsona, pohozený ve křoví u jižního vchodu.”

“Podívejme se!”

“Napadlo ho, že se tedy poohlédne po Rawlinsonovi a Hubbardovi. Nemusel chodit daleko. Obešel kostel a došel až k šatlavě, která je na severní straně, a tam uslyšel strašlivé halekání; někdo křičel a bušil na dveře. Zavolal si Grinche, společně nahlédli dovnitř malým okýnkem a tam viděli Hubbarda a mladého Rawlinsona, jak - s prominutím - hulákají, motají se a klejí, až bůh brání. Vypadá to, že byli přepadeni stejným způsobem, ale dřív, než se dostali do kostela. Dověděl jsem se, že Rawlinson trávil večer u Hubbarda, prý si na chvíli lehli vzadu za výčepem, aby nemuseli burcovat celý dům tak brzy - tohle tedy tvrdí on, ačkoli já si troufám říci, že ve skutečnosti tam svorně popíjeli. Jestli tohle podle představ páně Hancockových je vhodná příprava pro člověka, který se má jít modlit za duši zemřelého, tak podle mých ne. Zkrátka a dobře, krátce před čtvrtou vyrazili a Hubbard se vezl na nosiči Rawlinsonovy motorky. Museli seskočit u jižních vrat, která byla zavřená, a jak Rawlinson tlačil stroj po cestičce, několik postav - neviděli, kolik jich přesně bylo - na ně vyskočilo ze křoví. Začali se s nimi prát, ale kolo všude překáželo a útok byl tak nečekaný, že se nevzmohli na pořádný odpor, a ti útočníci jim navíc hodili přes hlavu deku nebo něco takového. Všechny podrobnosti ani nevím. V každém případě je strčili do šatlavy a nechali je tam. Možná, že tam ještě sedí, jestli se jim nepodařilo najít klíč. Někde musí být rezervní, ale nemohu si vzpomenout, co se s ním stalo. Poslali pro něj ráno ke mně, ale já už jsem ho hodně dlouho neviděl.”

“Znamená to, že klíč nezůstal v zámku?”

“Ne, tentokrát ne. Museli dokonce poslat pro kováře. Jdu se právě podívat, co se s tím dá dělat. Chcete jít se mnou, jestli už jste po snídani?”

Wimsey řekl, že by šel rád. Všechno, co zavání záhadou, ho zajímá.

“Vrátil jste se hodně pozdě,” pronesla bodře paní Frobisher-Pymová ve chvíli, kdy odcházeli z domu. “Vzpomínali jste asi na staré časy.”

“Pěkně jsme si zavzpomínali,” řekl Wimsey.

“Doufám, že vás Polly nesla, jak se sluší a patří. Po té cestě se málo jezdí. Potkal jste tam vůbec někoho?”

“Jednoho policistu,” řekl Wimsey, nikoli podle pravdy. Zatím se nerozhodl, jak to udělá s tím kočárem. Plunkettovi by se bezpochyby ulevilo, kdyby věděl, že není jediným, kdo dostal takové varování. Ale jde o to, jestli to opravdu byl ten přízračný kočár, nebo jen klam, vyvolaný proudem whisky, kterým zalévali vzpomínání. V jasném denním světle si tím Wimsey nebyl jist.

Když smírčí soudce a jeho host přišli ke kostelu, našli tam shromážděný hlouček, jemuž vévodil živě gestikulující farář v komži a biretu a místní strážník, blůzu zapnutou nakřivo a důstojnost úřadu pošramocenou vesnickou drobotinou, která se mu věšela na paty. Právě dokončil zápis výpovědi těch dvou vysvobozených ze sklepa. Mladší z nich, hezký asi pětadvacetiletý mladík s drzým pohledem, se právě snažil nastartovat svůj motocykl. Vesele pozdravil pana Frobisher-Pyma. “Obávám se, že se tu dost nedoceňují naše zásluhy, pane. Ale mě teď račte omluvit. Musím se vrátit do Herriottingu. Pan Graham nebude nadšen, jestli přijdu pozdě do kanceláře. Řekl bych, že si z nás pár vtipálků udělalo dobrý den.” Ušklíbl se, pustil spojku a vyrazil v oblacích kouře z výfuku, až z toho začal pan Frobisher-Pym kýchat. Jeho spoluoběť, rozložitý tlouštík, který nezapřel, že je bodrý hostinský, se s nevinným výrazem zubil na smírčího soudce.

“Tak co, Hubbarde,” řekl pan Frobisher-Pym. “Doufám, že se vám tam líbilo. Musím se přiznat, že mě překvapilo, že se muž vašeho kalibru nechá zavřít do šatlavy jako nějaký uličník.”

“Máte pravdu, pane, sám jsem se tomu divil,” dobromyslně odpověděl hostinský. “Když se na mou hlavu snesla ta deka, překvapenějšího člověka byste byl nenašel po celým království. Ale taky jsem jim uštědřil pár kopanců, aby na mě měli ňákou památku,” dodal a pobaveně se smál, jak si v duchu znovu vybavil tu scénu.

“Kolik jich na vás bylo?” zeptal se Wimsey.

“Řekl bych, že tři nebo čtyři. Ale to soudím jen podle toho, co jsem slyšel, protože jsem je neviděl. Na mě se vrhli dva, to vím jistě, a mladej Rawlinson si myslí, že jeho popad jen jeden, ale měl prej hroznou sílu.”

“Nenecháme kámen na kameni, dokud nezjistíme, kdo to byl,” horlil farář. “Pane Frobishere-Pyme, pojďte se podívat, jakou spoušť udělali v kostele. Mně to připadá - jako protikatolický protest. Díky Bohu, že neudělali ještě něco horšího.”

Zavedl je do kostela. Kdosi už rozsvítil několik lamp zavěšených od stropu ve stísněném prostoru pochmurného kůru. V jejich světle viděl, že na lektoriu je obrovská červenomodrobílá stuha a veliký plakát - zřejmě uzmutý v redakci místních novin - VATIKÁN PROTI NESLUŠNÉMU ODĚVU. Na každém sedadle kůru seděl roztomilý chlupatý medvídek, usilovně ponořený do čtení zpěvníku, ačkoli ho měl vzhůru nohama, zatímco na pultíku před ním byly nápadným způsobem rozloženy tiskoviny méně duchovního rázu. Na kazatelně naaranžovala ruka nějakého šprýmaře hlavu osla z vánoční pantomimy, elegantně přioděnou v noční košili a korunovanou úhlednou svatozáří, vystřiženou ze zlatého papíru.

“To je hanebnost, co?” řekl farář.

“Inu, Hancocku,” odpověděl pan Frobisher-Pym. “Mně se zdá, že jste si to přivodil sám - i když s vámi samozřejmě souhlasím, že něco takového nemůžeme trpět a že viníci musí být odhaleni a přísně potrestáni. Ale musíte chápat, že nákladné ozdoby a obřadné rituály, které tu zavádíte, si zdejší lidé vykládají přinejlepším jako nadbíhání papeženským choutkám, a třebaže to neomlouvá -”

Káravý hlas neúnavně rýpal dál.

“… na to se ovšem já mohu dívat jen jako na svatokrádežnou záležitost, protože starý Burdock, který za celý život…”

Obecní strážník mezitím vystrčil z kostela hrstku zvědavých vesničanů a postavil se vedle lorda Petra u vchodu do kněžiště.

“To jste byl vy, pane, co jsme se dneska ráno spolu potkali na tý silnici? Já věděl, že mi váš hlas něco připomíná. Dostal jste se domů v pořádku? Nikoho jste nepotkal?”

V jeho hlase se ozval tón, který svědčil o tom, že se nevyptává jen tak.

Wimsey sebou trhl.

“Ne, už - jsem nic nepotkal. Seržante, kdo tady ze vsi jezdí v noci s kočárem se dvěma páry bílých koní?”

“Kdepak seržant, pane, to já nejsem, a chvilku to eště bude trvat, než mě povýšej. S těma koňma to máte těžký. Pan Mortimer tamhle z Abbots Boltonu má krásný grošáky, ten má vůbec nejlepší koně z celýho širokýho okolí - ale právě proto, že koňům rozumí, ten by s nima v noci a v takovým dešti ven nejel, pane.”

“To by byl nerozum.”

“To by byl, pane… A potom -” strážník se naklonil k Wimseymu a šeptal mu do ucha - “pan Mortimer má hlavu na svejch ramenou - a mezi náma, ty jeho koně taky.”

“Prosím vás,” řekl Wimsey, kterého překvapila případnost strážníkovy poznámky, “vy jste někdy viděl koně bez hlavy?”

“Ne, pane,” důrazně odpověděl strážník. “Nikdá jsem neviděl živýho koně, kterej by neměl hlavu. Ale v tom není jádro pudla, jak se říká. A pokud jde tady o ten kostel, to si jen pár chlapců udělalo legraci, nic jinýho v tom není. Nic zlýho tím nemyslej, věřte mi, pane, rádi si vymejšlej hlouposti. Já vím, co si o tom myslí pan farář, ale v tom nemaj prsty kensitovci ani nikdo podobnej, to vidíte se zavřenejma vočima. Klukovská legrace, nic jinýho.”

“Mně se to taky zdálo,” odpověděl Wimsey, jehož zaujaly strážníkovy dohady, “ale rád bych věděl, podle čeho tak usuzujete.”

“Kristepane, copak to není jasný jako facka? Kdyby v tom měli prsty kensitovci, ty by se přeci vrhli nejdřív na kříže, na svatý vobrázky, na věčný světla, proti tomuhle voni přece jsou - no ne?” Mozolnatým prstem ukázal na svatostánek. “Ne, ne, pane, ty hoši, co to tu tak namaškařili, ty se žádnejch těch svátostí, jak tomu říkaj, prstem nedotkli. Kdepak rebelie, věřte mi, že to je prachvobyčejná legrace. Nezapomeňte, jak uctivě zacházeli s mrtvolou nebožtíka starýho pana Burdocka. To ukazuje, že vopravdu neměli žádný zlý úmysly, nezdá se vám?”

“Naprosto s vámi souhlasím,” řekl Wimsey. “Dokonce si dávali pozor, aby ani vlásek nezkřivili něčemu, co věřící člověk považuje za posvátné. Jak dlouho vy už jste tady?”

“V únoru to budou tři roky, pane.”

“A nikdy jste neměl chuť dát se přeložit do města a zkusit to v detektivní branži?”

“Vo chuť by nebylo, pane - ale to není tak snadný.”

Wimsey vytáhl z náprsní tašky navštívenku.

“Kdybyste o tom chtěl vážně uvažovat,” řekl, “zajděte s touhle vizitkou k vrchnímu inspektorovi Parkerovi a promluvte si s ním o tom. Řekněte mu, že podle mého názoru tady nemůžete plně uplatnit své schopnosti. Je to můj velmi dobrý přítel a jsem si jist, že vám dá příležitost, abyste ukázal, co dovedete.”

“Já už jsem o vás slyšel, mylorde,” řekl polichocený strážník, “a je to od vás veliká laskavost, vaše lordstvo. Ale abych už radši šel. Nechte to na mně, pane Frobishere-Pyme, spolehněte se, pane, že se jim co nejdřív dostaneme na kobylku.”

“To doufám,” odpověděl smírčí soudce. “Vy, pane Hancocku, si snad konečně uvědomujete, jak je nerozumné nechávat kostel celou noc otevřený. Půjdeme, Wimsey, co říkáte. Musejí to tu dát do pořádku, než bude pohřeb. Co jste to tam objevil?”

“Nic,” řekl Wimsey, který zkoumavě prohlížel podlahu v kapli Panny Marie. “Už jsem měl strach, že máte červotoče, ale vidím, že jsou to piliny.” Při těch slovech si oprášil dlaně a spolu s panem Frobisherem-Pymem vyšel z kostela.

Jedete-li na návštěvu na venkov, rozhodně se od vás očekává, že s účastí vyslechnete všechny klípky a zúčastníte se všech místních zábav. Proto také, jak se slušelo a patřilo, přišel na pohřeb statkáře Burdocka i lord Petr a sledoval, jak se rakev ukládá do země - sice za stálého mrholení, ale přesto za veliké účasti. Po skončení obřadu byl formálně představen panu Havilandovi Burdockovi a jeho paní a při této příležitosti si znovu potvrdil svůj předchozí dojem, že tato dáma je dobře, ba dokonce velmi dobře oblečena, jak se dalo očekávat u někoho, jehož šatník je z hedvábných punčošek. Byla hezká a okázale sebevědomá, a když stiskla Wimseymu ruku, měl dojem, že ji má opancéřovanou brilianty. Haviland se tvářil přátelsky - co jiného se také dá čekat, když se sejde výrobce hedvábných punčošek s bohatým mladíkem ze vznešeného rodu. Zřejmě byl obeznámen s Wimseyho zálibou ve sbírání starožitností a věděl, že je milovník starých tisků, proto ho srdečně zval, aby se přišel podívat na jejich starobylé rodinné sídlo.

“Můj bratr Martin je dosud v zahraničí,” řekl, “ale určitě by ho potěšilo, kdybyste se k nám přišel podívat. V knihovně prý je pár vzácných starých knih. Zdržíme se tu do pondělka - bude-li paní Hancocková tak hodná a ještě nás tu nechá. Hodilo by se vám to například zítra odpoledne?”

Wimsey řekl, že mu bude potěšením.

Paní Hancocková se vložila do řeči a pravila, aby se lord Petr nejprve stavil na faře na čaj.

Wimsey řekl, že je to od ní velmi laskavé.

“Tak ujednáno,” řekla paní Burdocková, “přijedete s panem Pymem na čaj a dál půjdeme všichni společně. Já sama ten dům téměř neznám.”

“Stojí to opravdu za prohlédnutí,” řekl pan Frobisher-Pym. “Je to krásné staré sídlo, ovšem udržování taky něco stojí. Poslední vůle se ještě nenašla, pane Burdocku?”

“Zatím ne,” řekl Haviland. “Je to zvláštní, protože pan Graham - náš právní zástupce, lorde Petře - určitě závěť psal, bylo to tehdy krátce po té nešťastné roztržce mezi otcem a Martinem. Bezpečně si na to vzpomíná.”

“A vzpomíná si taky, co v ní bylo?”

“Jistě by si vzpomněl, ale to prý je proti právnické etiketě. Má zkostnatělé názory, ale s ním už nic nepohne. Chudák Martin mu nikdy nemohl přijít na jméno - ovšem pan Graham nikdy nesouhlasil s Martinovým chováním, takže Martin byl proti němu víceméně zaujatý. Kromě toho, jak uvádí pan Graham, tohle všechno se událo před několika lety a není vyloučeno, že starý pán později závěť zničil anebo že dal sepsat v Americe jinou.”

“‚Chudák Martin tu zřejmě nebyl moc v lásce,” obrátil se Wimsey na pana Frobishera-Pyma, když se rozloučili s Burdockovými a zamířili k domovu.

“N-ne,” odpověděl smírčí soudce. “Zvlášť Graham ho neměl rád. Mně osobně se ten mladík docela líbil, i když to byl takový fanfarón. Řekl bych, že už z toho vyrostl a usadil se - v manželství. Je to divné, že nemohou nalézt tu poslední vůli. Jestli byla sepsána až po tom kraválu, je určitě ve prospěch Havilanda.”

“Řekl bych, že Haviland je o tom přesvědčen,” poznamenal Wimsey. “Zdálo se mi, že z něho čiší uspokojení, jak byl viník potrestán. Jsem přesvědčen, že onen diskrétní pan Graham mu dal jasně najevo, že vůle tomu neblahému Martinovi nenadržuje.”

Druhý den ráno se vyjasnilo a Wimsey, který si do Little Dodderingu původně přijel odpočinout na zdravém vzduchu, znovu požádal, zda by se mohl projet na Polly. Hostitel samozřejmě souhlasil a jen vyjádřil politování, že svého hosta nemůže doprovázet, neboť přislíbil účast na schůzi opatrovnického výboru, který zkoumá poměry v místním chudobinci.

“Vyjeďte si nahoru na pastviny, tam vás to pěkně vyfouká,” doporučoval mu. “Mohl byste zahnout před Petering Friars, vzít to napříč po pastvinách k umrlcovi a vrátit se domů po frimptonské silnici. To je krásná vyjížďka - asi devatenáct mil. I když pojedete pomalu, do oběda jste pohodlně zpátky,”

Wimseymu se návrh zamlouval - zvláště proto, že se přesně shodoval s jeho soukromým záměrem. Měl dobrý důvod, proč chtěl jet po frimptonské silnici za dne.

“Ale u toho umrlce buďte opatrný,” úzkostně mu připomněla paní Frobisher-Pymová. “Koně se tam vždycky plaší. Nevím proč. Lidé říkají -”

“To jsou samé nesmysly,” přerušil ji manžel. “Vesničané to místo nemají rádi, koně to cítí a jsou nervózní. Je to pozoruhodné, jak se pocity jezdce přenášejí na koně. Mně například se něco takového u umrlcova kůlu nikdy nestalo.”

Do vesničky Petering Friars vedla málo frekventovaná silnice, půvabná i přesto, že byl listopad. Wimsey v záři zimního slunce pomalým klusem projížděl zákruty essexských úvozů a cítil se spokojený a šťastný. Široký rozhled do kraje, který se mu otevřel na pastvinách, mu pozvedl náladu až do rozvernosti. Umrlcův kůl i jeho zlou pověst pustil z hlavy a připomněl si ji teprve, když klisna sebou trhla a uskočila tak prudce, že ho málem vyhodila ze sedla. Chvilku mu trvalo, než ji ovládl a dokázal ji zastavit.

Stál na nejvyšším místě obecních pastvin, na jezdecké stezce, kterou po obou stranách lemovaly hlodáš a uschlé kapradí. Kousek před ním se zřejmě napojovala jiná jezdecká stezka a v místě, kde se obě spojovaly, bylo něco, co mu vzdáleně připomínalo polorozpadlý ukazatel směru. Na skutečný ukazatel to bylo moc nízké a zbytečné tlusté a nemělo to žádná ramena. Přesto se zdálo, že na ploše, která byla obrácena směrem k němu, je nějaký nápis.

Uklidnil klisnu a jemně ji pobídl, aby šla ke sloupu. Váhavě vykročila, ale po několika krocích uskočila stranou, odfrkovala a chvěla se po celém těle.

“To je divné!” řekl si Wimsey. “Jestli je tohle rozpoložení mé mysli, které se přenáší na koně, měl bych asi vyhledat lékaře. To tedy mám nervy nadranc. Tak pojď, stará, co je s tebou?”

Polly se na něho zkroušeně podívala, ale rozhodně odmítla poslechnout. Jemně ji pobídl podpatkem. Zase uskočila, uši nastražené, a Wimsey zahlédl, jak jí v oku zasvítilo bělmo. Sklouzl ze sedla, vzal ji u uzdy a pokoušel se ji vést. Po chvíli přemlouvání si dala říct, ale krk měla natažený dopředu a našlapovala, jako by šla po vejcích. Takhle ušla asi deset kroků, znovu se zastavila a třásla se po celém těle. Položil jí ruku na krk a zjistil, že se perlí potem.

“Zatracená práce!” řekl si Wimsey. “Podívej, já si jdu za každou cenu přečíst, co je na tom sloupku. Když nechceš jít se mnou, zůstaneš tu klidně stát?”

Pustil otěže. Klisna stála se svěšenou hlavou. Nechal ji, kde byla, a šel dál, ale pořád se otáčel, jestli se Polly nechystá utéct. Ale stála celkem klidně, jen jakoby rozpačitě přešlapovala.

Wimsey došel ke sloupu. Byl to tlustý kůl z prastarého dubu, který nedávno někdo obílil. Také nápis byl nedávno obnoven. Stálo tam:

NA TOMTO MÍSTĚ

BYL HANEBNĚ ZAVRAŽDĚN

GEORGE WINTER

KTERÝ BRÁNIL

ZBOŽÍ SVÉHO PÁNA

ČERNÝM RALPHEM

Z HERRIOTTINGU

KTERÝ BYL POTOM

V ŘETĚZECH OBĚŠEN

NA MÍSTĚ SVÉHO ZLOČINU

9 LISTOPADU 1674

SPRAVEDLNOST JE VŠEVIDOUCÍ

“To je nadělení,” řekl si Wimsey. “To je určitě umrlcův kůl. Polly zřejmě sdílí pocity místních lidí. Dobrá, Polly, když je to tak, nebudu naléhat. Ale mohl bych se zeptat, když jsi tak citlivá na kus kůlu, proč s klidnou myslí a bez protestů spolkneš ten pohřební kočár a čtyři bezhlavé koně?”

Klisna vzala jemně do svých pysků rameno jeho jezdeckého kabátu a žmoulala je.

“Máš pravdu,” přisvědčil Wimsey, “chápu to. Ty bys mi to řekla, kdyby to šlo, ale ono to nejde. A co ty koně, Polly - že by s sebou nepřinesli žádný závan síry z říše pekelné? Myslíš, že by bylo možné, aby vydechovali jen známý poctivý pach stájí?”

Nasedl, otočil Polly doprava a v dostatečné vzdálenosti objel kruhem ten kůl a teprve pak se vrátil na cestu.

“Nadpřirozené síly mohu myslím vyloučit. Nikoli a priori, což by bylo nerozumné, ale na základě Pollyina čichu. Zůstávají nám stále dvě možnosti: whisky nebo nejapný žert. Zdá se, že to volá po dalším pátrání.”

Klisna klidně kráčela po cestě a Wimsey přemýšlel.

“Kdybych se rozhodl, že z nějakého důvodu vyděsím sousedy přízrakem kočáru a bezhlavých koní, vybral bych si na to tmavou deštivou noc. Výborně! Taková noc to byla. A kdybych si k tomu vzal černé koně a natřel je barvou nabílo - chudáci, ti by vypadali! Ne, to nejde. Jak to dělají ti kejklíři, co usekávají na pouti lidem hlavu? No ovšem, byli to bělouši - a přes hlavu měli černý filc. Tak to bylo! Postroje natřené svítící barvou, tu a tam nějaký flíček na těle, pěkně se to odráží a celá ta paráda je aspoň trochu vidět. To není problém. Ale musí se jet tiše. Dobrá, proč ne? Stačí čtyři pevné plátěné pytlíky naplněné otrubami, navléknuté na kopyta a pevně zavázané kolem spěnek, a koně nebude slyšet, zvlášť když trochu fouká vítr. Kousek hadru kolem kroužků na uzdě, aby necinkaly, a kolem postraňků, aby nevrzaly. Na kozlík se posadí kočí v bílém kabátu a v černé masce, koně se zapřáhnou do kočárku s gumovými koly pomalovanými fosforem a dobře naolejovanými v nápravách - a přísahám, že to bude spřežení dost přízračné, aby vylekalo alkoholem prosáklého džentlmena, který je v půl třetí ráno potká na opuštěné silnici.”

Ta myšlenka jej tak povzbudila, že se vesele švihal do boty jezdeckým bičíkem.

“Chyba lávky! Vždyť jsem je neviděl jet zpátky. Kam se poděli? Kočár se spřežením se nemůže jen tak rozplynout do vzduchu. Někde tam musí být odbočka - jinak si mě, Polly, celou dobu vodila za nos.”

Jezdecká stezka se posléze napojila na hlavní silnici na nyní už známém rozcestí, kde Wimsey tehdy potkal toho strážníka. Na zpáteční cestě jel Wimsey co noha nohu mine a důkladně prohlížel živý plot po své levici, protože tam přece musela někde ta odbočka být. Avšak jeho úsilí nebylo korunováno zdarem.

“Zatraceně!”

Teprve tecď ho napadlo, že se kočár mohl někde otočit a vrátit se do Little Dodderingu. Ve středu byl přece spatřen v Little Dodderingu u kostela. A tehdy také ujížděl tryskem směrem na Frimpton. Když o tom tak přemýšlel, dospěl k závěru, že kočár přijel od Frimptonu, objel kostel zadní uličkou a vrátil se po stejné silnici, po které přijel. V tom případě ovšem -

“Otoč se, Whittingtone,” řekl Wimsey a Polly se poslušně vydala po silnici opačným směrem.

Polly šla krokem těsně u pravého pruhu trávy podél silnice a Wimsey prohlížel každou píď země jako Skot, když ztratí pětník.

První vrata vedla na oraniště, hladce uvláčené a oseté ozimou pšenicí. Bylo jasné, že tudy neprojel žádný povoz už několik týdnů. Druhá vrata vypadala slibněji. Vedla na úhor a vjezd byl rozbrázděn nesčetnými kolejemi. Při bližším zkoumání se ukázalo, že jsou to na tom poli vrata jediná. Nedalo se předpokládat, že by ten tajemný kočár zajel na pole, odkud nevede žádná cesta ven. Wimsey se rozhodl, že bude pátrat jinde.

Třetí vrata byla ve špatném stavu. Pronášela se v pantech, petlice vůbec chyběla a vrata byla přivážená ke sloupku všelijak propleteným drátem. Wimsey sesedl z koně a přesvědčil se, že se zrezivělým drátem už dávno nikdo nehýbal.

Před křižovatkou byla ještě dvoje další vrata. Jedna vedla opět do oraniště, jehož černé brázdy se táhly ve vyrovnaných neporušených řadách. Zato při pohledu na poslední vrata poskočilo Wimseyho srdce radostí.

Také tam byla půda zoraná, ale podél pole se táhla široká polní cesta, celá rozjezděná a samá kaluž. Vrata nebyla zamčená a dala se jednoduše otevřít západkou na stlačené pero. Wimsey si prohlížel nájezd. Mezi širokým rozchodem venkovských povozů objevil stopy čtyř úzkých kol - neklamné otisky gumových obručí. Strčil do vrat, otevřel je a jel dál.

Cesta šla stále podél oranice, pak přišla další vrata a další pole a za ním nějaké stodoly. Z té nejbližší vyšel muž s malířskou štětkou, který nejspíš zaslech klapot Pollyiných podkov, zůstal stát a pozoroval Wimseyho.

“Dobré jitro!” zavolal na něj Wimsey.

“Dobré, pane,”

“To máme hezky po tom dešti.”

“To máme, pane.”

“Doufám, že se tudy smí jezdit?”

“Kam se chcete dostat, pane?”

“Já jsem vlastně chtěl - ouha!”

“Co se stalo, pane?”

Wimsey poposedl v sedle.

“Asi se mi uvolnil řemen. Musím se na to podívat.”

Venkovan mu šel na pomoc, ale Wimsey už byl s hlavou pod břichem klisny a upravoval řemen.

“Chtělo to trochu přitáhnout. Děkuji mockrát. Mimochodem, je tohle zkratka do Abbotts Boltonu?”

“Nevede to do vsi, ačkoli byste se tam taky dostal. Touhle cestou přijedete ke stájím pana Mortimera.”

“Aha. - Tohle jsou jeho pole?”

“Kdepak, pane, půda patří panu Toplandovi, ale pan Mortimer si tohle a to vedlejší pole pronajímá na krmení.”

“Vida.” Wimsey nakukoval přes živý plot. “To je vojtěška. Nebo je to jetel?”

“Jetel, pane. A tamhle je směska pro dobytek.”

“Copak pan Mortimer chová koně i dobytek?”

“Ano, pane.”

“To je zajímavé. Nechcete retko?” Wimsey veden zvědavostí došel až ke stodole a nepřítomně se zadíval do jejího tmavého vnitřku. Byla tam spousta zemědělského náčiní a černá bryčka starodávné konstrukce, jejíž černý nátěr byl zřejmě nedávno obnoven. Wimsey vytáhl z kapsy zápalky. Krabička byla asi vlhká, protože po několika pokusech se vzdal a rozškrtl zápalku o stěnu stodoly. Plamínek osvětlil starodávnou bryčku a v jeho světle se ukázalo, že má na kolech gumové obruče, které k ní nepatří.

“Slyšel jsem, že pan Mortimer má pěkný hřebčinec,” řekl Wimsey.

“Ano, pane, velmi pěkný.”

“A nevíte, jestli nemá náhodou nějaké grošáky? Moje matka - víte, žije pořád ještě v dobách královny Viktorie - touží po grošácích. Jízda kočárem je pro ni zábavou, však víte, jak to chodí.”

“To by pan Mortimer mohl té dámě myslím vyhovět. Má několik grošáků.”

“No ne, opravdu? To k němu musím zajet a domluvit se s ním. Je to daleko?”

“Tudy přes pole asi pět nebo šest mil, pane.”

Wimsey se podíval na hodinky.

“Škoda! Obávám se, že to dnes dopoledne nestihnu. Slíbil jsem rukoudáním, že se vrátím k obědu. Musím sem zajet jindy. Mnohokrát vám děkuji. Myslíte, že mám ten řemen v pořádku? Díky, jsem vám opravdu velice zavázán. Tady máte a dejte si něco na mé zdraví - a panu Mortimerovi vyřiďte, aby ty grošáky neprodával, dokud se na ně nepodívám. Tak na shledanou a mnohokrát vám děkuji.”

Pobídl Polly na cestu k domovu a odklusal. Teprve když byl z dohledu, zastavil, sklonil se ze sedla a zamyšleně si prohlížel jezdecké boty. Měl je obalené otrubami.

“To jsem si musel našlapat v té stodole,” řekl si Wimsey. “Je-li tomu tak, je to zvláštní shoda. Ale proč by pan Mortimer hnal své grošáky zapražené do staré bryčky uprostřed tmavé noci s obalenými kopyty a bez hlav? To se přece nedělá. Plunketta to vyděsilo k smrti. Já jsem si myslel, že jsem opilý. Měl bych to oznámit policii? Ale co je mi do žertíků pana Mortimera? Co ty si o tom myslíš, Polly?”

Klisna zaslechla své jméno a energicky pohodila hlavou.

“Říkáš, že nic? Máš asi pravdu. Řekněme, že se pan Mortimer s někým vsadil. Mám já vůbec právo zasahovat mu do jeho zábavy? Ale stejně jsem rád,” dodalo jeho lordstvo, “že za tím nebyla Lumsdenova whisky.”

“Tohle je knihovna,” řekl Haviland a uvedl dovnitř své hosty. “Hezká místnost a prý je tu pěkná sbírka knih, já ovšem se o literaturu moc nezajímám. A myslím, že starý pán o knihy taky moc nestál. Jak vidíte, potřebuje to tu yymalovat. Nevím, jestli se toho Martin ujme. Je to práce, na kterou jsou hlavně potřeba peníze.”

Wimsey se rozhlédl kolem sebe a otřásl se - víc ze soucitu než chladem, ačkoli bílá mlha se kadeřila proti vysokým oknům a vlhce se drala dovnitř.

Dlouhá zchátralá místnost knihovny ve studeném neoklasicistickém stylu působila v tom šedém podmračném odpoledni melancholicky i bez oněch známek zanedbanosti, které sevřely srdce sběratele knih. Zdi, do poloviny své výšky obložené knihovnami, byly štukované až k profilovanému stropu. Vlhkost na nich vytvořila skvrny groteskních tvarů a tu a tam bylo vidět trhliny a šupinatá místa, z nichž opadávala omítka ve žlutavých vločkách. Z knih, z loupajících se a rozpadlých vazeb z teletiny, z polštářků zelené plísně, která se šířila ze svazku na svazek, jako by stoupal vlhký chlad. Ztuchlý zápach zetlelé kůže a vlhkého papíru přispíval k všeobecné bezútěšnosti této atmosféry.

“Ach, bože!” povzdechl Wimsey a ponuře se zadíval na tuto hrobku zapomenuté učenosti. S rameny nahrbenými jako peří na krku zimomřivého ptáka, s tím svým dlouhým nosem a napůl přivřenýma očima připomínal opelichanou volavku, dumající nad stojatou vodou nevlídné tůně.

“Je tu strašná zima!” zvolala paní Hancocková. “Měl byste paní Lovellovou pokárat, pane Burdocku. Když sem přišla jako správcová, řekla jsem svému manželovi - viď, Filipe - že si váš otec vybral tu nejlínější ženskou z Little Dodderingu. Měla by tu pořádně zatopit nejméně dvakrát týdně. Je to ostudné, kam až to nechala dojít.”

“Máte pravdu,” souhlasil Haviland.

Wimsey neříkal nic. Obcházel podél polic a každou chvíli vytáhl nějaký svazek a prohlížel si ho.

“V téhle místnosti jsem měl vždycky tísnivý dojem,” pokračoval Haviland. “Vzpomínám si, že jako dítě jsem tu míval pocit posvátné hrůzy. Chodívali jsme sem s Martinem listovat v knihách, ale vždycky jsme se báli, že se k nám z těch tmavých koutů najednou něco přikrade. Copak to tam máte, lorde Petře? Ach, Foxovu knihu mučedníků. Bože můj! Jak mě tenkrát ty obrázky děsily! Pamatuji také na Poutníkovu cestu, kde je ten děsivý obrázek Apollona, stojícího rozkročmo nad celou šířkou cesty. Kvůli tomu jsem se v noci probouzel hrůzou. Počkejte - mám dojem, že ta kniha stávala v tomhle výklenku. Ano, je tady. Všechno se mi to vybavuje, jako by to bylo včera! Mimochodem, má nějakou cenu?”

“Ne, ani ne. Ale tohle první vydání Burtona by stálo hodně peněz. Je ovšem ve špatném stavu - měl byste tu knihu poslat vyčistit. Tady máte nádherného Boccaccia, dávejte na něj pozor.”

“Jan Boccace - Tanec Machabrejských. To je pěkný název. Je to ten Boccaccio, co napsal ty košilaté povídky?”

“Ano,” úsečně odpověděl Wimsey. Nesnášel takovýhle postoj k Boccacciovi.

“Nečetl jsem je,” pokračoval Haviland a mrkl na manželku, “ale vídal jsem je ve výlohách obchodů s takovými těmi všelijakými pomůckami, takže předpokládám, že jsou košilaté, co? Pan farář je asi pohoršen.”

“Ach, vůbec ne,” odpověděl pan Hancock, nasazuje si masku liberálnosti. “Et ego in Arcadia - to znamená, že člověk nevstupuje do stavu kněžského, aniž prošel klasickým vzděláním a seznámil se s autory mnohem světáčtějšími, než je Boccaccio. Ty dřevoryty mi připadají velmi pěkné, i když se v těchto věcech nevyznám.”

“Jsou velmi pěkné,” řekl Wimsey.

“Je tu ještě jedna stará kniha, na kterou si dobře vzpomínám, protože tam byly veselé obrázky,” řekl Haviland. “Nějaká kronika - jak ona jen se jmenuje - bylo to podle nějakého města - myslím v Německu, víte, jak je odtamtud ten kat. Nedávno vydali jeho deník, četl jsem ho, ale nebylo to nic zvláštního. Harrison Ainsworth je určitě hrůzostrašnější. Jak se to město jmenuje?”

“Norimberk?” nadhodil Wimsey.

“No ovšem, samozřejmě! Norimberská kronika. Rád bych věděl, jestli ještě je na svém starém místě. Jestli se dobře pamatuji, bývala někde tady u okna.”

Šel k výklenku, který byl nejblíže u okna. Zdálo se, že tady si vlhko zařádilo nejhůř. Jedna okenní tabulka byla rozbitá a vítr tudy hnal déšť dovnitř.

“Kampak se poděla? Byla to veliká kniha s koženou reliéfní vazbou. Rád bych se na ni podíval. To už je let, co jsem ji měl v ruce naposledy.”

Bloudil pohledem po policích. Wimsey, díky svému instinktu milovníka knih, uviděl Kroniku první. Našel ji zaklíněnou na kraji jedné police u vnější zdi. Strčil prst za horní okraj hřbetu, ale z obavy, aby se práchnivějící kůže při větším tlaku nerozpadla, odtlačil sousední knihu a Kroniku opatrně vytáhl celou rukou.

“Tady je - ale pěkně poničená! A co je tohle?”

Jak odtáhl knihu od zdi, vypadl z ní kus složeného pergamenu a spadl mu k nohám. Sklonil se a zdvihl jej.

“Podívejte se, Burdocku - není tohle to, co tak usilovně hledáte?”

Haviland Burdock, který se hrabal v jedné z nižších polic, se napřímil, tvář rudou od shýbání.

“Na mou věru!” řekl a vzrušením nejdřív zrudl ještě víc a pak zbledl. “Podívej, Winnie. To je závěť starého pána. Je to možné? Koho by napadlo hledat ji právě tady!”

“Je to opravdu ta závěť?” zvolala paní Hancocková.

“Řekl bych, že o tom není pochyby,” poznamenal Wimsey upjatě. “Poslední vůle a závěť Simona Burdocka.” Stál a obracel ten dokument, na kterém se otiskly nějaké šmouhy, zepředu dozadu.

“Vida, vida!” řekl pan Hancock. “Je to zvláštní! Jako by zasáhla sama Prozřetelnost, abyste tu knihu vzal do ruky.”

“Co je v té závěti?” zeptala se paní Burdocková a hlas se jí zachvěl.

“Promiňte,” vzpamatoval se Wimsey a závěť jí podal. “Máte pravdu, pane Hancocku, opravdu se zdá, jako by mi bylo určeno; abych ji našel.” Znovu se podíval na Kroniku a s truchlivým výrazem v tváři objel prstem obrys vlhké skvrny, která prohnila koženou vazbou a deskami a rozšířila se už i na vnitřní stránky, téměř vymazávajíc tiráž.

Haviland Burdock mezitím rozestřel závěť na nejbližším stole. Jeho žena se mu nakláněla přes rameno. Hancockovi jen stěží ovládali svou zvědavost. Stáli nablízku a očekávali výsledek. Wimsey okázale předstíral, že se nechce do této rodinné záležitosti plést. Prohlížel si zeď, o kterou byla Kronika opřena, ohmatával její mokrý povrch a zkoumal vlhké skvrny. Vypadaly jako šklebící se tvář. Srovnával to s odpovídající skvrnou na knize a zarmouceně nad tou škodou kroutil hlavou.

Pan Frobisher-Pym, který poodešel kousek stranou a začetl se do prastaré knihy o kovářství, se k nim vrátil a dotazoval se, proč nastalo takové vzrušení.

“Poslechněte si to!” zvolal Haviland. Hlas měl klidný, ale oči se mu leskly potlačovaným triumfem.

“‚Odkazuji po své smrti všechno, co vlastním -‘ tady je vyjmenováno spousta věcí, ale na tom nezáleží - ‚svému nejstaršímu synu Martinovi -’”

Pan Frobisher-Pym tiše hvízdl.

“Poslouchejte! - ‚svému nejstaršímu synu Martinovi na tak dlouho, dokud mé tělo bude nad zemí. Ale jakmile budu pohřben, ustanovuji, aby celý tento majetek bezvýhradně připadl mému mladšímu synu Havilandovi - ‚”

“Panebože!” řekl pan Frobisher-Pym.

“Je toho tu mnohem víc,” řekl Haviland, “ale tohle je podstata závěti.”

“Mohu se podívat?” zeptal se smírčí soudce.

Vzal si závěť od Havilanda a s podmračeným čelem si ji četl.

“Je to tak,” řekl. “Nedá se o tom pochybovat. Martin měl majetek a opět ho ztratil. Neuvěřitelně zvláštní odkaz. Do včerejška mu všechno patřilo a nikdo o tom nevěděl. Teď je to všechno vaše, Burdocků. Tohle je určitě nejpodivuhodnější závěť, jakou jsem kdy viděl. Já to nedovedu pochopit. Martin byl dědicem, ale jenom do pohřbu! A teď - inu, Burdocku, musím vám blahopřát.”

“Děkuji vám,” řekl Haviland. “Přišlo to neočekávaně.” Krátce se zasmál.

“Byl to ale podivný nápad!” zvolala paní Burdocková. “Co by se bylo stalo, kdyby byl Martin doma? Teď je pravým požehnáním, že tu není. Chci říci, jak by to všechno mohlo být trapné. Co by se například bylo stalo, kdyby byl chtěl zabránit pohřbu?”

“Ano,” připojila se k ní paní Hancocková. “Byl by to mohl udělat? Kdo vlastně rozhoduje o pohřbu?”

“Zpravidla vykonavatelé poslední vůle,” řekl pan Frobisher-Pym.

“A kdo je vykonavatelem poslední vůle v tomto případě?”

“Nevím. Ukažte?” Pan Frobisher-Pym znovu pročítal dokument. “Ano, tady to máme. ‚Ustavuji své dva syny, Martina a Havilanda, společnými vykonavateli této mé poslední vůle.’ To je tedy podivuhodné rozhodnutí.”

“Já bych řekla, že to je zlomyslné a nekřesťanské rozhodnutí,” prohlásila paní Hancocková. “Mohlo to způsobit mnoho zla, kdyby se poslední vůle - opravdu snad zásahem Prozřetelnosti - nebyla ztratila.”

“Nechme toho!” řekl její muž.

“Obávám se,” řekl Haviland zachmuřeně, “že to byl otcův záměr. Nemá cenu, abych tu před vámi předstíral, že měl dobré srdce. Byl hrozně zlomyslný a věřím, že nás měl s Martinem rád asi jako jed.”

“Takhle o něm nemluvte,” řekl farář.

“Nemohu jinak. Vždycky nám ztěžoval život a chtěl v tom zřejmě pokračovat i po smrti. Kdyby nás mohl vidět, jak si podřezáváme hrdla, byl by na vrcholu blaha. Pane faráři, co si máme stále předstírat. Nenáviděl naši matku a na nás žárlil. To ví kdekdo. Pravděpodobně to uspokojovalo jeho zvrácený smysl pro humor, když si představoval, jak se budeme potýkat nad jeho mrtvolou. Naštěstí to s tím skrýváním závěti trochu překalkuloval. Leží v hrobě a problém je tím vyřešen.”

“Jste si tím jist?” zeptal se Wimsey.

“Samozřejmě,” řekl na to soudce. “Majetek přechází na pana Havilanda Burdocka, jakmile tělo jeho otce bude pod zemí. Nu, a jeho otec byl včera pohřben.”

“Ale jste si tím jist?” opakoval Wimsey. Potutelně se díval z jednoho na druhého a rty se mu stahovaly v nepatrný úšklebek.

“Čím jist?” zvolal farář. “Drahý lorde Petře, byl jste přece přítomen. Sám jste viděl, jak ho pohřbívali.”

“Viděl jsem, jak pohřbívali jeho rakev,” namítl Wimsey. “Že v ní bylo jeho tělo, to je pouze neověřený předpoklad.”

“Řekl bych, že žerty tady nejsou na místě,” prohlásil pan Frobisher-Pym. “Nevidím důvod, proč by v té rakvi nemělo být jeho tělo.”

“Viděl jsem je v rakvi,” řekl Haviland. “A moje žena taky.”

“Já také,” připojil se farář. “Byl jsem u toho, když se tělo přenášelo z rakve, ve které přišlo ze Spojených států, do dubové rakve s olověným příkrovem, kterou dodal pan Joliffe. Pokud by bylo třeba dalšího svědectví, můžeme se snadno zeptat Joliffa a jeho lidí, kteří tělo uložili a zašroubovali víko.”

“Jistě to tak bylo,” řekl Wimsey. “Nepopírám, že tělo bylo v rakvi, pokud rakev stála v kapli. Ale pochybuji o tom, zda tam bylo ve chvíli, kdy rakev ukládali do země.”

“Vaše domněnka je neslýchaná,” řekl pan Frobisher-Pym přísně. “Smím se zeptat, lorde Petře, zda pro to máte nějaké důkazy? A jestliže tělo není v hrobě, můžeme se vás zeptat, kde tedy podle vaší domněnky je?”

“Samozřejmě,” odpověděl Wimsey. Posadil se na kraj stolu, pohupoval nohama s pohledem upřeným na ruce, kde si na prstech vypočítával jednotlivé body.

“Řekl bych, že celá ta záležitost začíná u mladého Rawlinsona. Je úředníkem v kanceláři pana Grahama, který psal tuto závěť, a mám za to, že ví něco o jejích podmínkách. Pan Graham ovšem také, ale toho nepodezřívám, že by byl do téhle věci zapleten. Podle toho, co jsem o něm slyšel, není to člověk, který by někomu stranil - tedy rozhodně ne panu Martinovi.

Když přišel ze Spojených států telegram se zprávou o smrti pana Burdocka, mladý Rawlinson si patrně vzpomněl na podmínky jeho poslední vůle a uvědomil si, že pan Martin - protože je v cizině a i kvůli jiným věcem - je ve velké nevýhodě. Mimochodem, ten Rawlinson je zřejmě vašemu bratrovi oddán -”

“Martin si odjakživa liboval ve společnosti mladých budižkničemů a utrácel s nimi čas,” mrzutě souhlasil Haviland.

Farář zřejmě cítil, že jeho konstatování vyžaduje zpřesňující doplněk, a zamumlal něco v tom smyslu, že podle toho, co říkají lidé, byl Martin zadobře se všemi chlapci z vesnice,

“Zřejmě to je pravda,” řekl Wimsey. “Tedy podle mého názoru Rawlinson chtěl Martinovi, zajistit možnost, aby se mohl ucházet o to dědictví. Nechtěl přímo začít o závěti - která se koneckonců vůbec nemusela najít - možná, že si dokonce myslel, že by z toho byly jen potíže. Ale v každém případě se rozhodl, že to nejlepší, co může udělat, je uchovat tělo zemřelého nad zemí, dokud Martin nepřijede a neujme se svých věcí sám.”

“To je neuvěřitelné obvinění,” začal zase pan Frobisher-Pym.

“Rád bych se mýlil,” řekl Wimsey, “ale takhle mě to napadlo. Jak vidíte, je to aspoň docela zajímavá historka a dobře se poslouchá. - Tak tedy mladý Rawlinson brzy přišel na to, že to je příliš velká fuška, aby ji provedl sám, a začal se poohlížet po někom, kdo by mu pomohl. Jeho volba padla na pana Mortimera.”

“Na Mortimera?”

“Já osobně pana Mortimera neznám, ale z toho, co jsem o něm slyšel, soudím, že to je veselý společník a navíc má možnosti, které má málokdo. Mladý Rawlinson a pan Mortimer dali hlavy dohromady a vypracovali plán celé té akce. Ovšem vy, pane Hancocku, jste jim ohromně pomohl svým nápadem, že se tělo bude vystavovat v kapli. Jinak nevím, jestli by to dokázali.”

Pan Hancock rozpačitě zamlaskal.

“Jejich plán byl asi takovýhle: Mortimer měl opatřit nějakou starodávnou bryčku a čtyři bílé koně, kteří za pomoci fosforeskujícího nátěru a černé látky mohli pro tuto příležitost představovat pohřební kočár Burdocků. Předností jejich nápadu byla téměř stoprocentní jistota, že takové spřežení nebude mít chuť nikdo zkoumat zblízka, zvláště když je zahlédne v pozdních nočních hodinách projet kolem hřbitova. Mezitím mladý Rawlinson zašel za panem farářem a přihlásil se na modlitby za zemřelého a stráž v kapli. Potřeboval k tomu spolehlivého společníka, který by bděl s ním a zúčastnil se plánovaného podniku. Našel jej v hospodském a s panem Hancockem si vyjednal, že budou na modlitbách od čtyř do šesti ráno. Vám to opravdu nepřipadalo zvláštní, že tak dychtil štvát se sem až z Herriottingu?”

“Jsem zvyklý na dychtivost u svých farníků,” upjatě prohlásil pan Hancock.

“Pan Rawlinson ovšem nepatří do vaší obce. Zkrátka, takhle to bylo připraveno a ve středu v noci se konala generální zkouška, která vyděsila vašeho Plunketta k smrti.”

“Kdybych věděl, že to je pravda -”

“Ve čtvrtek v noci,” pokračoval Wimsey, “byli spiklenci na svých místech, ve dvě hodiny ráno skryti v kněžišti. Počkali, až paní a slečna Hancockovy zaujmou svá místa, a pak začali dělat rámus, aby přilákali jejich pozornost. Jak víte, dámy se odvážně vydaly zjistit, co se děje, a vtom spiklenci vyskočili a nacpali je do sakristie.”

“Milosrdný bože!” vzdychla paní Hancocková.

“To bylo ve chvíli, na kterou byla načasována ta záležitost s pohřebním vozem, který měl přijet k vratům na jižní straně. Přijel zřejmě zadní uličkou, ale to jen předpokládám, nejsem si tím jist. Pan Mortimer a ti dva vynesli nabalzamované tělo z rakve a dali do ní pytel s pilinami. Vím, že to byly piliny, protože jsem si to ráno ověřil na podlaze v kapli Panny Marie. Uložili tělo do bryčky a Mortimer s ním odjel. Míjeli mě na herringtonské silnici v půl třetí, takže se to tady muselo odbýt hodně zčerstva. Mortimer jel možná sám a možná měl s sebou někoho, kdo byl u těla zemřelého, zatímco on dělal na kozlíku bezhlavého kočího. Tím si nejsem jist. Projeli posledními vraty do polí, než se přijede na rozcestí do Frimptonu, a vzali to rovnou do Mortimerovy stodoly. Tam nechali bryčku - to vím, protože jsem ji viděl, a viděl jsem i otruby, které použili na obalení koňských kopyt. Předpokládám, že dál vezli tělo zemřelého autem a pro koně přišli druhý den - ale to už jsou jen dohady. Nevím, kam tělo odvezli, ale kdybyste se na to šli zeptat pana Mortimera, jistě byste se dozvěděli, že je nad zemí.”

Wimsey se odmlčel. Pan Frobisher-Pym a Hancock vypadali jen zmateně a rozzlobeně, ale Haviland vysloveně zezelenal.

Paní Havilandové vyskočily na tvářích rudé skvrny a vráska kolem úst. Wimsey vzal do ruky Norimberskou kroniku a zamyšleně hladil její desky.

“Mezitím ovšem mladý Rawlinson a jeho společník dělali tu kamufláž v kostele, aby to vypadalo jako rozhořčený čin přísných protestantů. Když to všechno tak důmyslně naparádili, zamkli se do šatlavy a klíč vyhodili oknem. Kdybyste se po něm chtěl podívat, pane Hancocku, určitě byste ho tam někde našel. Nenapadlo nikoho z vás, že ta jejich historka, jak je napadli dva - nebo možná tři - muži, je příliš průhledná? Hubbard je hromotluk a Rawlinson je silný mladý chlapec a přitom podle jejich vyprávění je někdo nacpal do šatlavy jako bezbranné děti a žádný z nich přitom neutržil jediný šrám.”

“Wimsey, jste si jist, že to není výplod vaší fantazie?” řekl pan Frobisher-Pym. “Bylo by třeba přesvědčivých důkazů, než -”

“Samozřejmě,” řekl Wimsey. “Sežeňte si povolení ministerstva vnitra. Otevřte hrob. Hned zjistíte, jestli to je pravda nebo jen má chorobná představivost.”

“Celý tenhle rozhovor je prostě nechutný!” rozkřikla se paní Burdocková. “Neposlouchej ho, Havilande. Neumím si představit nic cyničtějšího, než den po pohřbu vymýšlet takovéhle odporné historky. Rozhodně nedovolíš, aby tvůj otec byl rušen v hrobě. To je strašné. To je znesvěcení!”

“Je to určitě velmi nepříjemné,” řekl pán Frobisher-Pym vážně, “ale jestli lord Petr stojí za svou zarážející teorií, které se zdráhám uvěřit -”

Wimsey pokrčil rameny.

“- potom jsem povinen vás upozornit, pane Burdocku, že až se váš bratr vrátí, může trvat na tom, aby se celá ta záležitost přešetřila.”

“To nemůže, to není možné!” řekla paní Burdocková.

“Je to možné, Winnie,” vyjel na ni manžel. “Martin je vykonavatelem poslední vůle. Má stejné právo dát starého pána vykopat, jako já mám právo to zakázat. Nedělej ze sebe hloupou!”

“Kdyby měl Martin kus slušnosti v těle, taky by to zakázal,” řekla paní Burdocková.

“To víte,” řekla paní Hancocková, “je to hrůza, ale musí se taky myslet na ty peníze. Pan Martin by mohl považovat za svou povinnost ke své ženě a ke své rodině, aby -”

“Celá ta věc je nesmyslná,” rázně je přerušil Haviland. “Nevěřím ztoho jedinému slovu. Kdybych věřil, já sám bych byl ten první, kdo by v té záležitosti něco podnikl - nejen kvůli Martinovi, ale sám kvůli sobě. Ale když tu na mně někdo žádá, abych uvěřil, že tak důvěryhodný člověk, jako je pan Mortimer, ukradl mrtvolu a znesvětil kostel, nemohu se vyjádřit jinak, mám-li ukázat, jak je ta myšlenka absurdní a nemyslitelná. Lord Petr Wimsey, který jak známo obcuje se zločinci a policejními úředníky, zřejmě něco takového považuje za přijatelné. Já tedy rozhodně ne. Je mi líto, že jeho mysl tak otupěla vůči citům slušných lidí. To je vše. Sbohem!”

Pan Frobisher-Pym vyskočil.

“No tak, no tak, Burdocku, takhle si to nevykládejte. Jsem si jist, že lord Petr neměl v úmyslu se nikoho dotknout. Podle mého názoru se mýlí, ale za posledních pár dní se tady událo tolik věcí, že mě nepřekvapuje, když si někdo myslí, že za tím něco musí být. Zapomeňme na to - a nemyslíte, že bychom se měli pohnout z téhle ledové místnosti? Pomalu je čas na večeři. Prokristapána, co si o nás Agáta pomyslí?”

Wimsey podal Burdockovi ruku a ten ji neochotně stiskl.

“Promiňte,” řekl Wimsey. “Trpím hypertrofií představivosti. Mám to patrně od štítné žlázy. Nevšímejte si toho, co jsem tu říkal. Omlouvám se atakdále.”

“Myslím, lorde Petře,” řekla paní Burdocková jedovatě, “že byste si neměl cvičit svoji představivost na úkor dobrého vkusu.”

Wimsey vyšel z místnosti až po ní a zřejmě byl poněkud zmaten. Dokonce natolik, že si s sebou pod paží odnášel Norimberskou kroniku, což bylo za těchto okolností z jeho strany dost podivné.

“Jsem upřímně zarmoucen,” prohlásil pan Hancock.

Po nedělní večerní bohoslužbě přišel na návštěvu k Frobisherovým-Pymovým. Vzpřímeně usedl na židli a tvář se mu rděla napětím.

“Kdo by si to byl o Hubbardovi pomyslel! Je to pro mě hrozná rána. Taková bezbožnost, ukrást tělo zemřelého přímo z kostela - vysmívat se svatým věcem a pak klidně jít na pohřeb a tvářit se zarmouceně! A teď si zřejmě vůbec nepřipouští, že zhřešil!”

“Inu, Hancocku,” řekl pan Frobisher-Pym, “musíte brát lidi takové, jací jsou. Hubbard není špatný člověk, ale u člověka jeho třídy nemůžete očekávat žádný jemnocit. Pro nás je teď důležité, co s tím uděláme? Pochopitelně to musíme říci panu Burdockovi. Panebože, to je trapné! Tak vy říkáte, že Hubbard se vám přiznal, jak to všechno bylo. Co ho to napadlo?”

“Já jsem ho z toho obvinil,” řekl kněz. “Ty poznámky a narážky lorda Petra Wimseyho mi nešly z hlavy. Měl jsem dojem - a sám nevím proč - že by na tom mohlo být něco pravdy, i když na první pohled to vypadalo jako. šílenství. Nemohl jsem se toho zbavit, a tak jsem včera večer sám zametl podlahu v kapli Panny Marie a opravdu jsem mezi jiným nametl piliny. To mě přimělo, abych hledal klíč od šatlavy, a opravdu jsem ho našel v křoví kousek - doslova co by kamenem dohodil - od okénka. Hledal jsem odpověď v modlitbách - a u své ženy, protože na její úsudek já hodně dám - a rozhodl jsem se, že po mši s Hubbardem promluvím. Naštěstí nepřišel na první ranní mši. Ve stavu, v jakém jsem byl, bych možná ještě měl nějaké skrupule.”

“Hm, hm,” netrpělivě zamručel smírčí soudce. “Tak vy jste ho tedy obvinil a co on? On se přiznal?”

“Ano. Ale s politováním vám musím říci, že nejevil vůbec žádnou lítost. Dokonce se tomu smál. Tak trapný rozhovor jsem snad ještě nezažil.”

“Jistě to bylo pro vás těžké,” soucitně poznamenala paní Frobisherová-Pymová.

“Nedá se nic dělat, musíme to jít říci panu Burdockovi,” řekl smírčí soudce a vstal. “Kdoví, co chtěl starý Burdock dosáhnout tou svou potměšilou závětí, ale Hubbard, Mortimer a Rawlinson rozhodně nejsou v právu. Jenže na mou duši nevím, jestli krádež mrtvoly je žalovatelná. Musím si to někde vyhledat. Ale řekl bych, že je. Možná, že se mrtvola považuje za majetek, a v tom případě patří rodině nebo vykonavatelům poslední vůle. Rozhodně to je svatokrádež a to nemluvím o skandálu, který to v obci vyvolá. Musím přiznat, že nám to v očích nonkonformistů nepřidá. Ale to si jistě uvědomujete sám. Nu, je to nepříjemné, ale čím dříve to budeme mít za sebou, tím lépe. Půjdu s vámi na faru a pomohu vám sdělit tu novinu Burdockovým. Co uděláte vy, Wimsey? Jak se ukázalo, vy jste měl pravdu a myslím, že by se vám Burdock měl omluvit.”

“Ach, bez jeho omluvy mohu být živ,” řekl Wimsey. “Jistě je vám jasné, že pro ně nejsem persona grata. Pro Havilanda Burdocka to bude zatracená finanční ztráta.”

“To tedy bude. Vůbec se mi do toho nechce. Nu, asi máte pravdu. Pojďme, Hancocku.”

Wimsey a jeho hostitelka se posadili u krbu a znovu probírali celou záležitost. Asi za hodinu strčil do dveří hlavu pan Frobisher-Pym a řekl:

“Wimsey, poslyšte - my jedeme k Mortimerovům. Byl bych rád, kdybyste jel s námi a řídil. Meridew má vždycky v neděli volno a já nerad řídím v noci, zvlášť když je taková mlha.”

“Hned jdu,” řekl Wimsey. Vyběhl po schodech nahoru a za chvilku byl dole, oblečen v kožené pilotní bundě a s jakýmsi balíčkem pod paží. Nasedl k volantu, letmo se pozdravil s Burdockovými a opatrně se rozjel v mlze po silnici na Herriotting.

Usmál se pro sebe, když projížděl místem, kde kolem něho projel přízračný kočár. Když míjeli vrata, kudy to vtipně nakašírované zjevení zmizelo, neodpustil si potěšení společnost na ně upozornit a byl za svou snahu odměněn Havilandovým nedůtklivým zavrčením. Na nyní už dobře známém rozcestí se dal vpravo směrem na Frimpton, ujel asi šest mil a pak ho pan Frobisher-Pym upozornil, že co nejdřív přijde odbočka k Mortimerovým.

Dům pana Mortimera, obklopený dlouhými řadami stájí a hospodářských budov, stál asi dvě míle stranou od hlavní silnice. V té tmě z něho Wimsey moc neviděl, ale všiml si, že v přízemí se ještě svítí. Smírčí soudce rázně zazvonil, a když se otevřely dveře, zevnitř k nim dolétly výbuchy veselí a smíchu, což svědčilo o tom, že si pan Mortimer ze svého poklesku mnoho nedělá.

“Je pan Mortimer doma?” zeptal se pan Frobisher-Pym tónem člověka, s nímž není radno si zahrávat.

“Ano, pane. Račte dál, prosím.”

Vešli do prostorné, starodávně zařízené místnosti, která byla zalita světlem a od vchodu oddělena přepážkou z dubového dřeva. Když se Wimsey po náhlém přechodu ze tmy do světla trochu rozkoukal, uviděl, že jim jde vstříc vysoký ramenatý muž se zdravou barvou v obličeji.

“Podívejme, Frobisher-Pym! To jsem rád, že jdete přímo! Máme tu pár vašich přátel. Á! (jeho tón se nepatrně změnil), Burdock! No -”

“Ty lotře!” řekl Haviland Burdock a vyrazil na něj kolem smírčího soudce, který se ho snažil zadržet. “Ty svině prašivá! Už bylo dost té komedie. Co jsi udělal s tou mrtvolou?”

“S mrtvolou?” řekl pan Mortimer a zmaten couval.

“Ano, ty pekelníku! Ty a tvůj pomocník Hubbard. Nemá cenu zapírat. Co tím, k čertu, sledujete? Někde ji tu máte. Kde je? Ihned nám ji vydejte!”

S hrozivou rozhodností obešel dubovou přepážku a octl se v plném světle. Z jedné klubovky se prudce zvedl vysoký hubený muž a zastoupil mu cestu.

“Pomalu, kamaráde!”

“Dobrý bože!” zvolal Haviland, zakolísal a dupl Wimseymu plnou vahou na nohu. “Martin!”

“Jak vidíš,” odpověděl ten druhý, “jsem tu. Jak se ti vede?”

“Tak to je tvoje dílo!” zahřměl Haviland. “Mohl jsem si to myslet. Ty pse, ty zmetku! Tobě se nezdá být nic špatného na tom, že jsi vlastního otce vytáhl z rakve a vozil ho ode vsi ke vsi jako cirkus. To je podlé. Hnusné. Odporné. Nemáš v sobě už ani špetku citu. Doufám, že nechceš zapírat?”

“Burdocku, dejte si říct -” snažil se ho uklidnit Mortimer.

“Vy držte hubu!” řekl Haviland. “S vámi si to vyřídím za chvíli. Tak aby bylo jasno, Martine, tahle hanebná fraška musí skončit. Ty mi vydáš to tělo a -”

“Moment, na všechno dojde,” řekl Martin. Stál s rukama v kapsách smokingu a usmíval se. “Naše éclaircissement se koná, jak vidím, před veřejností. Koho jsi to s sebou přivedl? A, to je pan farář. Hm. Vám, pane faráři, budu muset něco vysvětlit. A -”

“To je lord Petr Wimsey,” řekl pan Frobisher-Pym, “který odhalil váš - obávám se, Burdocku, že v tom jsem s vaším bratrem zajedno - hanebný čin.”

“Kristepane!” řekl Martin. “Mortimere, měl jste tušení, že by vaším protivníkem mohl být lord Petr Wimsey? To už se nedivím, že to prasklo. Lord Wimsey je druhý Sherlock. Vidím, že jsem přijel právě včas. Diano, to je lord Petr Wimsey - moje žena.”

Hezká mladá žena v černých večerních šatech pozdravila Wimseyho ostýchavým úsměvem a s úpěnlivým výrazem se obrátila ke svému švagrovi.

“Havilande, rádi bychom vysvětlili -”

Vůbec si jí nevšímal.

“Tak, Martine, představení skončilo.”

“To máš pravdu, Havilande. K čemu ten rámus?”

“Rámus! To se podívejme. Ty se opovážíš vytáhnout z rakve vlastního otce a ještě budeš -”

“Ne, Havilande, tak to nebylo. Vůbec jsem o tom nevěděl. Na to mohu přísahat. Zprávu o jeho smrti jsem dostal teprve před několika dny. Točili jsme právě v odříznuté končině Pyrenejí, ale hned jak jsem se mohl utrhnout, jsem přijel. To představení tady, to je dílo Mortimera, Rawlinsona a Hubbarda. Dověděl jsem se o tom teprve včera ráno v Paříži, kde jsem měl ve starém bytě dopis. Čestné slovo, Havilande, že s tím nemám nic společného. Proč bych něco takového dělal? Já to nemám zapotřebí.”

“Jak to myslíš?”

“Kdybych tu býval byl, stačilo moje slovo a pohřeb se nekonal. Proč já bych proboha kradl mrtvolu? Upřímně řečeno, když mi o tom Mortimer řekl, bylo mi to proti mysli, ačkoli jsem si neuvědomoval, kolik námahy je stálo jejich přátelské gesto vůči mně. Řekl bych, že skutečnou příčinu k hněvu má pan Hancock. Ale, pane faráři, Mortimer dělal, co bylo v jeho silách. Uložil starého pána s patřičnou úctou do bývalé kaple a rozestavil kolem něho květiny. Myslím, že budete spokojen.”

“Je to tak,” řekl Mortimer. “Všechno je, jak nejlépe se to dalo zařídit. Pojďte se podívat.”

“To je hrůza,” řekl farář sklesle.

“Co jiného mohli za mé nepřítomnosti udělat,” řekl Martin. “Jak jen to bude možné, zařídím všechno potřebné, aby měl otec vlastní hrobku - pochopitelně nad zemí. Nebo se rozhodnu pro kremaci, bude-li to vhodné řešení tohoto případu.”

“Cože!” vyštěkl Haviland. “Ty si myslíš, že já dovolím, aby otec nebyl pohřben kvůli tvé nenasytné hrabivosti?”

“A ty, můj milý bratře, ty si myslíš, že já ti dovolím, abys ho pohřbil do země a shrábl moje peníze?”

“Já jsem vykonavatelem jeho vůle a já nařizuji, že musí být pochován do země, ať se ti to líbí nebo ne!”

“Já jsem ovšem taky vykonavatelem jeho vůle - a já nařizuji, že pochován do země nebude. Zemřelý může stejně dobře odpočívat nad zemí a to taky bude.”

“Poslouchejte mě chvilku,” řekl farář, který si s rozvášněnými mladíky nevěděl rady.

“Uvidíme, co ti na to řekne Graham,” vyjel Haviland.

“Aha, už je to tu - náš počestný právní zástupce,” pohrdavě odpověděl Martin. “Ten určitě nevěděl, co v té závěti je, co? A taky ti to náhodou neprozradil, že ne?”

“Ne, neprozradil,” řekl Haviland. “Věděl moc dobře, co ty jsi zač. To ti nestačí, že jsi zneuctil celou rodinu, když ses přiženil mezi vyděrače -”

“Pane Burdocku, pane Burdocku -”

“Havilande, dej si na mě pozor!”

“Ty nemáš ani tu slušnost, abys -”

“Přestaň!”

“Ukradneš si mrtvolu vlastního otce a mé peníze, abys ty a ta tvoje zatracená ženská vedli rozmařilý život a rozhazovali jste ve společnosti filmových herců a baletek -”

“Tak dost, Havilande. Už ani slovo o mé ženě a mých přátelích. Co kdyby ses radši zajímal o sebe? Slyšel jsem, že stojíš před bankrotem. Pak ovšem není divu, že chceš vlastního bratra obrat o peníze. Nikdy jsem o tobě neměl valné mínění, Havilande, ale prokristapána -”

“Moment prosím!”

Pan Frobisher-Pym se konečně prodral ke slovu. Částečně proto, že tu přece jen vystupoval jako úřední osoba, a částečně proto, že oběma bratrům z té hádky došel dech.

“Moment, Martine. Budu vám tak říkat, protože vás znám od dětství, a znal jsem i vašeho otce. Chápu, že vás Havilandova slova rozčilila. Je to od něho neomluvitelné jednání, jak si jistě uvědomí sám, až bude mít jasnou hlavu. Ale nezapomínejte, že pro něho celá ta záležitost je nečekaná čára přes rozpočet a ohromný šok - jako konečně pro nás pro všechny. Za takové situace není správné, abyste se vyjadřoval, že vás Haviland chtěl ‚obrat’, a abyste používal podobné výrazy. Neměl o té výstřední závěti ani tušení, a tak se pochopitelně staral, aby byl otec pohřben obvyklým způsobem. Je načase, abyste se zas sešli jako přátelé, jak by tomu asi bylo, nebýt téhle nešťastné vůle. Martine - a vy také, Havilande - rozmyslete si to v klidu. Vždyť tahle scéna je od začátku do konce nechutná a vůbec k ní nemuselo dojít. Majetek se přece dá rozdělit po vzájemné dohodě. Je to hrozné pomyšlení, že tělo starého pána by se mělo stát jablkem sváru mezi jeho syny, a to všechno jen kvůli penězům.”

“Promiňte,” řekl Martin. “Povolily mi nervy. Máte pravdu, pane. Havilande, zapomeňme na to. Dám ti polovinu -”

“Polovinu! Když je to všechno moje, tak ty jsi ochoten mi dát polovinu, to je od tebe sakra štědrost! On mi bude dávat mé vlastní peníze!”

“Ne, kamaráde, ty peníze jsou zatím moje. Nezapomínej, že starý pán není v zemi. Říkám to správně, pane Frobishere-Pyme?”

“Ano, v tomto okamžiku jsou zcela poprávu všechny peníze vaše. Havilande, s tím se musíte smířit. A jestliže vám váš bratr sám nabízí polovinu -”

“Polovinu! To se radši na místě propadnu, než bych bral polovinu. Ten člověk mě o to chce podvodem oloupit. Pošlu pro policii a dám ho zavřít za vyloupení kostela. To ještě uvidíte tanec. Kde je tu telefon?”

“Promiňte, prosím,” řekl Wimsey, “že se ještě pletu do vašich rodinných záležitostí, ale volat policii vám opravdu nedoporučuji.”

“Podívejme se? A co vám je do toho?”

“Inu,” začal Wimsey nezávazně, “jestli se ta záležitost dostane před soud, patrně budu předvolán jako svědek, protože já jsem přece objevil tu poslední vůli.”

“No a?”

“No, mohli by se mě třeba zeptat, co si myslím o tom, jak dlouho ta závěť ležela na místě, kde jsem ji našel.”

Havilandovi zřejmě něco uvízlo v krku, takže polkl.

“Co zas s tím, vy pekelníku?”

“Nic. Ale když o tom člověk přemýšlí, napadnou ho divné věci. Váš zemřelý otec závěť zřejmě ukryl v knihovně, než odejel za hranice. Jak dlouho je to? Tři roky? Pět let?”

“Asi čtyři.”

“No vidíte. A mezitím váš geniální správce dopustil, aby do knihovny zatékalo. Vůbec se tam netopilo, v oknech rozbité tabulky a tak. To knihy hrozně ničí. A já jako jejich milovník to těžko snáším. Ale vraťme se k tomu, kdyby se mě zeptali, jak to bylo s tou poslední vůlí. Vy byste prohlásil, že to tam v tom vlhku hnilo celé čtyři roky. A nemyslíte, že by se jim zdálo divné, kdybych já na to prohlásil, že na poličce byla veliká mokrá skvrna, která připomínala rozšklebenou tvář, že se ta tvář opakovala i na vzácné Norimberské kronice, ale na závěti, která ležela čtyři roky mezi nimi, nikde ani flíček.”

Havilandova choť se neovládla. “Havilande! Ty hlupáku! Ty idiote!”

“Ty mlč!”

Haviland se osopil na ženu zlostným výkřikem a ona sklesla do křesla a rukou si přikrývala ústa.

“Děkuji ti, Winnie,” řekl Martin. “Nech toho, Havilande - nic mi nevysvětluj. Winnie se krásně podřekla. To tedy znamená, že ty jsi věděl, co je v poslední vůli, úmyslně jsi ji schoval a uspořádal pohřeb. Jsem ti vlastně zavázán - téměř stejně jako diskrétnímu panu Grahamovi. Co to je, když někdo skrývá závěť, podvod nebo spiknutí, jak to nazvat, pane Frobishere?”

“To je nadělení,” zvolal smírčí soudce. “Wimsey, jste si tím jist?”

“Naprosto,” řekl Wimsey a vyndal z balíčku Norimberskou kroniku. “Tady je ta skvrna - můžete si ji prohlédnout. Omluvte mě, pane Burdocku, že jsem si vypůjčil váš majetek. Měl jsem strach, že by na tuhle malou nesrovnalost mohl pan Haviland přijít a že by se mohl rozhodnout Kroniku prodat nebo darovat anebo že by se mu mohla zdát lepší bez desek a zadních listů. Dovolte mi, pane Martine, abych vám ji vrátil - tak jak byla. Promiňte, že to říkám, ale žádná role v tomto melodramatu mi nepřirostla k srdci. Vrhá to smutné světlo na lidskou povahu, jak by řekl pan Pecksniff. Zvláště se mi ale znelíbilo, jak jsem byl vylákán k té knihovně, abych sehrál úlohu nezávislého svědka, který najde závěť. Vy si asi myslíte, že jsem hlupák, Havilande Burdocku, ale takový hlupák zas nejsem. Dobrou noc. Počkám na vás ve voze.”

Wimsey důstojným krokem opustil místnost.

Za chvíli po něm následoval farář a pan Frobisher-Pym.

“Havilanda a jeho ženu doveze na nádraží Mortimer,” řekl smírčí soudce. “Vracejí se ihned domů. Zítra za nimi pošlete zavazadla, Hancocku. My už se do toho nebudeme plést.”

Wimsey zapnul startér.

V tu chvíli kdosi vyběhl z domu a běžel přímo k němu. Byl to Martin.

“Promiňte,” mumlal. “Vy jste mi prokázal ohromnou službu - větší, než si zasloužím. Určitě si o mně myslíte, že jsem pěkná svině. Ale já dám starého pána důstojně pochovat a s Havilandem se rozdělím. Nesuďte ho přísně, prosím vás. Winnie je hrozná ženská. Kvůli ní se zadlužil až po uši. Jeho podnik málem přišel na buben. Dám to nějak do pořádku. Vážně! Nerad bych, abyste si o nás myslel jen to nejhorší.”

“To je v pořádku,” řekl Wimsey.

Pustil spojku a vůz zmizel ve vlhké bílé mlze.

BEZ ZÁSADOVÝ ZÁSAH LSTIVÉHO CHARAKTERU

Přišla zpráva, že zaoceánský parník Zambezi přistane v šest hodin ráno. Paní Ruyslaenderová si se zoufalstvím v srdci najala pokoj v hotelu Magnifical. Za pouhých devět hodin se setká s manželem. A tím začne to hrozné období čekání - které se potáhne dny, týdny a možná i měsíce - než dojde k nevyhnutelnému odhalení.

Recepční k ní naučeným pohybem otočil knihu hostí. Když se zapisovala, mechanicky zachytila pohledem předchozí řádek.

“Lord Petr Wimsey s komorníkem - Londýn - apartmá č. 24.”

Srdce paní Ruyslaenderové se na okamžik zastavilo. Je to možné, že by Bůh teď, v poslední chvíli, jí seslal paprsek naděje? Neočekávala od něho mnoho - celý život se k ní stavěl jako hodně přísný věřitel. Bylo to příliš odvážné založit jiskru naděje na podpisu muže, kterého nikdy neviděla.

To jméno jí leželo v hlavě po celou dobu, kdy večeřela ve svém pokoji. Krátce potom propustila komornou, posadila se před zrcadlem a dlouho si v něm prohlížela svoji ztrhanou tvář. Dvakrát se zvedla a šla ke dveřím - a dvakrát se vrátila a lála si v duchu za svůj bláznivý nápad. Potřetí prudce otočila knoflíkem kliky, a než si mohla rozmyslet, co dělá, rozběhla se po chodbě.

Masivní pozlacená šipka na rohu chodby ji zavedla k apartmá č. 24. Bylo jedenáct hodin v noci a nikde živá duše. Paní Ruyslaenderová energicky zaklepala na dveře lorda Petra Wimseyho, kousek poodstoupila a čekala s pocitem zoufalé úlevy, kterou prožívá člověk, když hodí do schránky problematický dopis a slyší, jak dutě dopadl na dno. Ať už se stane cokoli, nemůže couvnout.

Sluha, který jí přišel otevřít, byl z rodu lidí, jež nic nevyvede z míry. Nezval ji dál, ani neodmítal, uctivě zůstal stát mezi dveřmi.

“Je přítomen lord Petr Wimsey?” zamumlala paní Ruyslaenderová.

“Ano, madam.”

“Mohla bych s ním na okamžik mluvit?”

“Jeho lordstvo se právě odebralo na lože. Račte prosím dál, hned to zjistím.”

Paní Ruyslaenderová byla uvedena do zámecky zařízeného obývacího pokoje, kterými byl hotel Magnifical vybaven pro potřeby bohatých poutníků.

“Račte se posadit, madam.”

Sluha nehlučně došel k dveřím ložnice, vstoupil dovnitř a dveře za sebou zavřel. Ale zámek nezapadl, a tak paní Ruyslaenderová zachytila jejich rozhovor.

“Odpusťte, mylorde, ale je tu nějaká dáma. Nezmínila se, že by měla domluvenou schůzku, takže jsem považoval za vhodné o tom vaše lordstvo nejprve uvědomit.”

“V diskrétnosti jste nepřekonatelný,” ozvalo se lenivým, sarkastickým tónem, který vehnal do tváře paní Ruyslaenderové ruměnec trapných rozpaků. “Schůzky si nikdy nesjednávám. Znám tu dámu?”

“Nikoli, mylorde. Ale - ehm - já ji znám od vidění, mylorde. Je to paní Ruyslaenderová.”

“Á, žena toho obchodníka s diamanty. Snažte se opatrně zjistit, o co se jedná, a pokud to není naléhavé, požádejte ji, ať přijde zítra.”

Následující poznámku nebylo slyšet, ale odpověď zněla:

“Nebuďte hrubý, Buntere.”

Sluha se vrátil.

“Jeho lordstvo si přeje, abych se vás, madam, zeptal, jakým způsobem vám může být k službám.”

“Vyřiďte mu laskavě, že jsem o něm slyšela ve spojitosti s případem krádeže diamantů lorda Attenburyho a že bych se s ním chtěla o něčem poradit.”

“Zajisté, madam. Ovšem jelikož je lord Wimsey velmi unaven, domnívám se, že by vám mohl lépe poradit, až se vyspí.”

“Kdyby mi to stačilo zítra, ani by mě nenapadlo rušit jej teď, tak pozdě večer. Řekněte mu, že jsem si vědoma, jak ho obtěžuji -”

“Omluvte mě, madam, na okamžik.”

Tentokrát dveře dovřel. Po krátké pauze se Bunter vrátil se slovy: “Jeho lordstvo tu bude hned, madam,” a současně před ni postavil karafu vína a dózu s cigaretami Sobranie.

Paní Ruyslaenderová si zapálila, ale sotva si stačila uvědomit, jak cigareta chutná, už zaslechla vedle sebe tiché kroky. Ohlédla se a spatřila mladého muže v okázalém županu pastelově fialové barvy, z něhož dole svádivě vykukovaly nohavice petrklíčově žlutého hedvábného pyžama.

“Jistě vám to připadá přinejmenším zvláštní, že jsem se k vám vetřela v tuto noční dobu,” řekla a nervózně se zasmála.

Lord Petr naklonil hlavu na stranu.

“Na to je těžká odpověď,” poznamenal. “Řeknu-li: ‚Vůbec ne,’ projevím se jako zhýralec. Řeknu-li: ‚Ano, velmi zvláštní,’ bude to ode mne hrubost. Co kdybychom to pominuli a vy byste mi pověděla, co pro vás mohu udělat.”

Paní Ruyslaenderová znejistěla. Představovala si lorda Petra docela jinak. Dívala se na jeho slámově žluté vlasy, přihlazené k hlavě a pečlivě zkartáčované dozadu z vypouklého čela, na jeho ošklivý, tenký a zahnutý nos, na jeho přihlouplý úsměv a její naděje poklesla.

“Já - já - je to ode mne směšné myslet si, že mi můžete pomoct,” začala.

“Zas ten můj nešťastný vzhled,” zaúpěl lord Petr tak věrohodně, že znejistěla ještě víc. “Myslíte, že bych působil důvěryhodněji, kdybych si obarvil vlasy načerno a nechal si narůst vousy? Nedovedete si představit, jak je to protivné vypadat, jako by se člověk jmenoval Zvonimír.”

“Chtěla jsem jen říci,” začala opět paní Ruyslaenderová, “že mi asi vůbec není pomoci. Ale zahlédla jsem vaše jméno v knize hostí, a tak mě napadlo, že jste moje poslední naděje.”

Lord Petr nalil do dvou sklenic a posadil se.

“Tak prosím,” řekl zvesela, “začíná to zajímavě.”

Paní Ruyslaenderová odvážně spustila:

“Mým manželem je Henry Ruyslaender, velkoobchodník s diamanty. Před deseti lety jsme se odstěhovali z Kimberley a usadili jsme se v Anglii. Můj manžel tráví každý rok z obchodních důvodů několik měsíců v Africe a právě zítra se vrací zaoceánským parníkem Zambezi. A mně jde o tohle: vloni mi daroval nádherný diamantový náhrdelník, ve kterém je sto patnáct kamenů -”

“Světlo Afriky - slyšel jsem o něm,” řekl Wimsey.

Podívala se na něj trochu překvapeně a přisvědčila. “Ten náhrdelník mi někdo ukradl a nemohu doufat, že se mi podaří jeho ztrátu před manželem skrýt. Duplikát pozná na první pohled.”

Odmlčela se a lord Petr jí jemně napověděl:

“Ke mně jste přišla zřejmě proto, že se z toho nemá stát případ pro policii. Můžete mi říct podle pravdy proč?”

“Policie je tu zbytečná. Já vím, kdo ho vzal.”

“Opravdu?”

“Je to muž, kterého oba zběžně známe - jmenuje se Paul Melville.”

Lord Petr přimhouřil oči na úzké štěrbinky. “Hmm, vzpomínám si, že jsem ho viděl někde v klubu. Byl v armádě za války a teď se stal aktivním důstojníkem. Tmavé vlasy. Nápadné vystupování. Připomíná tak trochu ampelopsis, že?”

“Prosím?”

“Ampelopsis je rostlina, která se vyskytuje v zahrádkách na předměstí a pne se přisáváním. Víte, jak to bývá - první rok má něžné výhonky - druhý rok je na ni docela pěkný pohled - a další rok proleze až do pokoje. Teď si možná myslíte, že jsem sprosťák.”

Paní Ruyslaenderová se zahihňala. “Je přesně jako ta vaše ampelopsis. Docela si ho tak umím představit… Ale abychom neodbíhali - Melville je nějaký vzdálený příbuzný mého muže. Jednou večer, když jsem byla sama doma, přišel mě navštívit. Hovořili jsme o špercích, já jsem přinesla svoji šperkovnici a ukazovala jsem mu Světlo Afriky. On kamenům docela dobře rozumí. Z pokoje jsem několikrát odešla, ale šperkovnici jsem nezamkla. Po jeho odchodu jsem uklízela, přitom jsem otevřela pouzdro od klenotníka, ve kterém byly ty diamanty, a pouzdro bylo prázdné -”

“Hmm - tak to je jednoznačné. Ale, paní Ruyslaenderová, vy se mnou na jednu stranu souhlasíte, že Paul. Melville je taková lidská ampelopsis, a přitom nechcete uvědomit policii. Tak teď docela upřímně - a promiňte mi tu otázku, žádáte mě přece o radu - stojí vám za to?”

“O to nejde,” řekla žena tlumeným hlasem. “Ach, kdepak! On odnesl ještě něco jiného. Vzal - jistý portrét - miniaturu posázenou diamanty.”

“A tak!”

“Víte, mám ve šperkovnici tajnou schránku. Nechápu, jak věděl, že tam je, ale moje šperkovnice je starobylá skříňka na šperky, která byla původně v rodině mého manžela. Tak si vysvětluji, že o té zásuvce věděl a - asi si myslel, že neuškodí, když se do ní podívá. Jisté je, že ten večer zmizely diamanty i podobizna a on ví, že se nepokusím dostat náhrdelník zpátky, protože by se obě věci našly zároveň.”

“Znamená to, že je za tím něco víc než ten portrét? Portrét sám o sobě se přece dá nějak vysvětlit. Mohl vás například někdo požádat, abyste mu ho schovala.”

“Ale jsou na něm jména - a - a jistý nápis, který se nedá - opravdu nedá ničím vysvětlit. Je to - je to citát z Petronia.”

“A, to je zlé!” řekl lord Petr. “Hm, hm. Petronius je rozverný autor.”

“Vdala jsem se velmi mladá,” řekla paní Ruyslaenderová, “a s manželem jsme si nikdy nebyli blízcí. A pak jednou - manžel byl celý rok v Africe - se to stalo. Byli jsme v sedmém nebi a na nic jsme se neohlíželi. Skončilo to a já jsem zatrpkla. Teď toho lituji. Víte, on mě opustil a to jsem mu nedokázala odpustit. Ve dne v noci jsem prosila nebesa o pomstu. Ale teď - nechci, aby to bylo mým prostřednictvím!”

“Moment,” řekl Wimsey, “mám tomu rozumět tak, že jestliže se najdou diamanty a s nimi ten portrét, celá ta historie určitě vyjde najevo?”

“Můj manžel by se dal rozvést. Nikdy by mi to neodpustil - a jemu také ne. Mně ani tolik nevadí, že bych musela zaplatit takovou cenu, ale -”

Zaťala pěsti.

“Nastokrát jsem proklela jeho i tu mazanou holku, která si ho vzala. Ta v tom uměla chodit! Tohle by je oba zničilo.”

“Tedy vám by se nelíbilo, abyste vy byla nástroj pomsty,” jemně naznačil Wimsey. “Těžko byste to nesla, protože on by vás nenáviděl. Žena jako vy by se nesnížila, aby dostala zpět, co jí patří. Už tomu rozumím. Jestliže Bůh dopustí, aby udeřil blesk - jde z toho hrůza, ale je to spravedlivé, jestliže však byste měla vy přispět k nějakému odpornému výstupu, bylo by to nechutné.”

“Myslím, že jste mě pochopil,” řekla paní Ruyslaenderová. “To se nestává často.”

“Chápu to dokonale. Ačkoli dovolte, abych vám řekl,” poznamenal Wimsey a nepatrně se ušklíbl, “že od ženy to je čirá pošetilost projevovat smysl pro čest v takovýchhle věcech. Působí si zbytečná muka a přitom to od ní nikdo neočekává… Ale nenechme se tím příliš unášet. Vy přece nedopustíte, aby vám vykonání té pomsty vnutila nějaká ampelopsis. Je to odporný chlap. A my ho dostaneme - nejdřív kořen, pak stvol a nakonec výhonky. Nedělejte si s tím starosti. Musíme si udělat nějaký plán. Já tu mám práci tak na den. Pak se budu muset seznámit s Melvillem - na to potřebuji řekněme týden. Pak z něho musím dostat ty věci - řekněme další týden, pokud je neprodal, což se mi zdá nepravděpodobné. Myslíte, že dokážete odvést pozornost manžela, aby se čtrnáct dní po diamantech nesháněl?”

“To půjde. Řeknu, že je mám na letním sídle nebo že jsem je dala vyčistit nebo něco takového. Ale myslíte, že byste doopravdy -”

“Každopádně se o to ze všech sil pokusím, paní Ruyslaenderová. Ten chlapík je ve finanční tísni, že se dal na krádeže diamantů?”

“Mám dojem, že v poslední době nadělal nějaké dluhy. Sází na dostizích a snad taky hraje poker.”

“Á, on hraje poker? To je skvělá příležitost, jak se s ním seznámit. Hlavu vzhůru - ty věci dostaneme, i kdybychom je museli koupit. Ale tomu se budeme snažit vyhnout. Buntere!”

“Přejete si, mylorde?” Komorník vyšel ze zadního pokoje.

“Jděte se, prosím vás, podívat, jestli je vzduch čistý.”

Bunter podle příkazu vyšel na chodbu, počkal, až nějaký starý pán zajde do koupelny - pak ještě nějaká mladá dáma v růžovém kimonu vykoukla z vedlejších dveří, ale hned zase zmizela, když ho uviděla - a pak hlasitě zatroubil do kapesníku.

“Dobrou noc,” řekla paní Ruyslaenderová, “a děkuji vám.”

A nikým nepozorována vklouzla do svého pokoje.

“Co vás k tomu vede, milý hochu,” řekl plukovník Marchbanks, “že se kamarádíte s tím ničemou Melvillem?”

“Kára,” řekl lord Petr. “Myslíte, že je opravdu tak nemožný?”

“Strašný chlap,” řekl ctihodný Frederick Arbuthnot. “Srdce. Co tě to napadlo, obstarat mu tady pokoj? Tohle býval docela slušný klub. A s tím Melvillem to není dvakrát trefa!”

“Dvě trefy?” zeptal se sir Impey Biggs, který si právě objednával whisky a zachytil jen poslední slova. “Ne, ne, jedny srdce.”

“Prosím za prominutí. Co takhle piky, plukovníku? To je barva!”

“Pas,” řekl plukovník. “Já nevím, kam to dnes s tou armádou spěje.”

“Jednou bez trumfů,” řekl Wimsey. “Jen klid, děti. Nechte to na strýčkovi Péťovi. Tak co, Freddy, na kolik srdcí si troufneš?”

“Na žádné, když mě plukovník takhle nechal na holičkách,” odpověděl ctihodný Freddy.

“Ty si kryješ záda, kamaráde. Ještě někdo? Výborně! Vyneste ty svoje ležáky, Biggsi. Skvělé, skvělé! Tentokrát uhrajeme slam. Moc mě těší, plukovníku, že jste vyjádřil své mínění, protože bych byl rád, kdybyste se tu vy a Biggs dnes večer zdrželi a zahráli si s Melvillem a se mnou.”

“A co já?” staral se ctihodný Freddy.

“Ty dnes musíš brzy domů, starouši. Na moje výslovné pozvání se dostaví přítel Melville, aby se sešel s obávaným plukovníkem Marchbanksem a naším slavným obhájcem ve věcech trestních. Odkud mám teď hrát, z ruky nebo ze stolu? Aha, už vím. No tak, plukovníku - toho krále musíte jednou vynést, tak proč to neuděláte hned?”

“To je spiknutí,” řekl pan Arbuthnot a tvářil se neobyčejně záhadně. “Jen si hrajte dál, mě si nevšímejte.”

“Máte zřejmě nějaký soukromý důvod, proč si toho člověka tak pěstujete,” řekl sir Impey.

“Myslím, že tohle už je všechno moje. Abych pravdu řekl, mám. Vy a plukovník byste mi udělali velikou laskavost, kdybyste dovolili, aby si s námi Melville večer zahrál.”

“Když vám to udělá radost,” zavrčel plukovník, “ale doufám, že si ten drzoun bez groše nebude na známosti s námi budovat kariéru?”

“To já zarazím,” řekl Wimsey. “Freddy, karty! Kdo měl to srdcové eso? Ach, bože! Vždyť jsem ho měl já! Naše honéry… Á, dobrý večer, Melville.”

Ampelopsis byl svým způsobem docela povedené stvoření. Byl vysoký, snědý a honosil se řadou nádherných zubů. Srdečně pozdravil Wimseyho a Arbuthnota, plukovníka o odstín familiárněji, než by se slušelo, a prohlásil, že ho nesmírně těší, že poznává sira Impeyho Biggse.

“Přišel jste právě včas, abyste to vzal za Freddyho,” řekl Wimsey. “Má totiž, chlapec, dostaveníčko a už by rád držel v ruce něco líbeznějšího než karty.”

“Tak dobrá,” řekl poslušný Freddy a vstal. “Vyrážím s válečným pokřikem vpřed. Dobrou vespolek.”

Melville zaujal jeho místo a hra pokračovala se střídavým štěstím celé dvě hodiny, ale pak plukovník Marchbanks, kterého už přestalo bavit, jak jeho partner neustále vykládá o teorii bridže, začal viditelně umdlévat. Wimsey zívl.

“Už vás to nebaví, plukovníku? Mělo by se vynalézt něco pro oživení téhle hry.”

“Bridž, to je, jako kdyby na dostihu běžel jen jeden kůň,” řekl Melville. “Co kdybychom si hodili pokra, plukovníku? To vás probere. Co tomu říkáte, Biggsi?”

Sir Impey upřel na Wimseyho zamyšlený zrak, navyklý odhadovat svědky. Pak odpověděl:

“Já jsem pro, jestli ostatní souhlasí.”

“Po dlouhé době dobrý nápad,” řekl lord Petr. “Pojďte, plukovníku, nekazte zábavu. Žetony jsou myslím tamhle v tom šuplíku. Já při pokeru vždycky přijdu o peníze, ale co by člověk neudělal pro kamarády. Vemte nové karty.”

“Jaký bude limit?”

“Co vy myslíte, plukovníku?”

Plukovník navrhl limit dvaceti šilinků. Melville se na to zatvářil všelijak a zvýšil to na desetinu labety. Jeho návrh byl přijat a karty otočeny; rozdávání padlo na plukovníka.

V rozporu s ohlašovaným neúspěchem začal Wimsey výrazně vyhrávat a přitom neustále tak slaboduše žvanil, že i zkušený Melville začal uvažovat, jestli ty jeho nepopsatelné nejapnosti jsou pláštíkem ignorance nebo naopak maskou ostříleného hráče pokeru. Za chvíli se však jeho pochyby rozptýlily. Štěstí se usmálo na něj a začal vyhrávat na všech stranách - slušně na siru Impeym a plukovníkovi, kteří hráli opatrně a neriskovali - a velké částky na Wimseym, který hrál ledabyle, měl už trochu v hlavě a sázel hloupě na karty, které jasně neměly šanci.

“V životě jsem neviděl, aby šla někomu karta jako vám, Melville,” řekl sir Impey, když mladík shrábl výtěžek pěkného flushe.

“Dnes mně, zítra tobě,” řekl Melville a posunul karty přes stůl k Biggsovi, na němž byla řada s rozdáváním.

Plukovník Marchbanks chtěl jednu kartu. Wimsey se nepřítomně zasmál a chtěl vyměnit všechny karty. Biggs požádal o tři a Melville si po delší úvaze vzal jednu.

Vypadalo to, že tentokrát jsou na tom všichni dobře - ačkoli na Wimseyho se nedalo spolehnout, ten neustále přisazoval až k limitu na ubohých pár kluků, aby prý se hra točila.

Teď už se to u něj jevilo jako posedlost. Tváře mu hořely a házel žetony do hry, ačkoli Melville vypadal tak sebevědomě.

Plukovník odpadl a Biggs za chvíli následoval jeho příkladu. Melville pokračoval a labeta už se blížila pomalu ke stovce liber, když tu Wimsey najednou zneklidněl a výbojným gestem žádal, aby vyložili karty.

“Čtyři králové,” řekl Wimsey.

“U čerta!” řekl lord Wimsey a položil na stůl čtyři dámy. “Toho mladíka dnes nikdo nezadrží, to je hrůza. Melville, vemte si ty zatracený karty, ale pusťte taky jednou někoho z nás k lizu.”

Při těch slovech zamíchal karty a podal je přes stůl. Melville rozdával, vyměnil karty podle přání svých tří spoluhráčů a právě se chystal vzít si tři nové pro sebe, když tu Wimsey zničehonic vykřikl a bleskurychle natáhl ruku přes stůl.

“Ale, ale, Melville,” řekl mrazivým tónem, který od něho nikdy nikdo neslyšel. “Co má tohle znamenat?”

Zdvihl Melvillovu levičku nad stůl a prudce jí zacloumal. Z rukávu cosi třepotavě vypadlo na stůl a pak sklouzlo na zem. Plukovník Marchbanks to zvedl a za hrobového ticha položil na stůl žolíka.

“Bože můj!” řekl sir Impey.

“Vy lumpe jeden!” sykl plukovník, když se mu vrátila řeč.

“Co to má ksakru znamenat?” vyjel Melville, bledý jako stěna. “Jak se opovažujete se mnou takhle jednat? To je nějaká bouda - vy jste se smluvili -” Vztek jím lomcoval. “Jak se opovažujete tvrdit, že jsem podváděl? Vy lháři! Vy jste falešný hráč. Vy jste mi tam tu kartu dal. Namouduši, pánové,” rozkřikl se a zoufale se rozhlížel kolem stolu, “určitě mi to tam dal.”

“Uklidněte se, mladíku,” řekl plukovník Marchbanks, “takhle se nikam nedostaneme. To nemá cenu. Jedině si tím uškodíte, Melville. Uvědomte si, že jsme to všichni viděli. Bože, bože, kam to ta armáda spěje?”

“Copak vy mu věříte?” soptil Melville. “Proboha, Wimsey, to má být vtip nebo co? Biggsi, vy máte přece všech pět pohromadě - vy chcete věřit tomuhle nalíznutému bláznovi a tomuhle rozklepanému idiotovi, který už měl být dávno pod drnem?”

“Ta slova vám neslouží ke cti, Melville,” řekl sir Impey. “Obávám se, že jsme to všichni viděli naprosto jasně.”

“Víte, mně už byl delší dobu podezřelý,” řekl Wimsey, “proto jsem požádal vás dva, abyste tu dnes zůstali. Nemáme v úmyslu z toho dělat veřejný skandál, ovšem -”

“Pánové,” vzpamatoval se poněkud Melville, “přísahám, že nemám nejmenší vinu na této odporné záležitosti. Copak mi nevěříte?”

“Já věřím tomu, co vidím na vlastní oči,” řekl plukovník nakvašeně.

“Už kvůli zachování dobré pověsti klubu,” řekl Wimsey, “musí tohle přestat. Ovšem - rovněž pro dobrou pověst klubu - myslím, že všichni dáme přednost tomu, aby se celá záležitost vyřídila potichu. Vzhledem k tomu, co sir Impey a plukovník mohou potvrdit svým svědectvím, se myslím vaše protesty, Melville, nesetkají s pochopením.”

Melville přejížděl očima z důstojníka na znalce trestního práva.

“Není mi známo, co tím sledujete,” utrhl se na Wimseyho, “ale je mi jasné, že jste nastražil léčku a podařilo se vám ji zatáhnout.”

“Jsem přesvědčen, pánové,” řekl Wimsey, “že kdybych mohl soukromě promluvit pár slov s Melvillem v jeho pokoji, podařilo by se mi celou záležitost uvést do pořádku přijatelným způsobem a bez nežádoucího rozruchu.”

“Bude muset vystoupit z armády,” zavrčel plukovník.

“To mu právě chci vyložit,” řekl Petr. “Můžeme jít na minutku k vám do pokoje, Melville?”

Mladý důstojník stáhl obočí a vykročil jako první. Jakmile s Wimseym osaměli, osopil se na něj.

“Co po mně chcete? Co vás to napadlo, hodit na mě takovéhle nestvůrné obvinění? Budu vás žalovat pro urážku na cti!”

“Jen si poslužte,” řekl Wimsey odměřeně, “jestli si myslíte, že někdo uvěří vašemu výkladu.”

Zapálil si cigaretu a s líným úsměvem pozoroval rozzlobeného mladého muže.

“Podívejte se, a teď docela vážně, co to má znamenat?”

“Jen to,” řekl Wimsey, “že vy, důstojník a člen tohoto klubu, jste byl přistižen, jak podvádíte, když se hrálo o peníze, což může dosvědčit sir Impey Biggs, plukovník Marchbanks a já. Podle mého mínění, kapitáne Melville, je pro vás teď nejschůdnější cesta v tom, že svěříte do mé péče diamantový náhrdelník a portrét, který patří paní Ruyslaenderové, a pak se potichu vytratíte z těchto zářivě osvětlených prostor a nebudete se už na nic ptát.”

Melville vyskočil.

“Kristepane!” vykřikl. “Už to chápu. To je vydírání!”

“Dá se to nazvat vydíráním a dá se to nazvat krádeží,” řekl lord Petr a pokrčil rameny. “Ale proč vypouštět z úst tak ošklivá slova? Podívejte se, já mám v ruce všechny trumfy. Zkontrolujte si, co máte vy.”

“Co když řeknu, že jsem o těch diamantech nikdy neslyšel?”

“Na to už je pozdě, nemyslíte?” upozornil ho Wimsey vlídně. “V tom případě je mi strašlivě líto atd. atd., ale budeme muset ven s tím, co se tu dnes stalo.”

“K čertu s vámi!” zavrčel Melville. “Vy poťouchlý kašpare!”

Vycenil zářivý chrup a nahrbil se, jako když se chystá ke skoku. Wimsey měl ruce v kapsách a klidně vyčkával.

K výpadu nedošlo. Rozzuřeným gestem vytáhl Melville klíče a odemkl kufřík.

“Vemte si je,” zavrčel a praštil o stůl malým balíčkem, “dostal jste mě. Seberte si to a táhněte k čertu.”

“Nakonec - proč ne,” zahuhlalo jeho lordstvo. “Tisíceré díky. Víte, jsem člověk mírumilovný - nemám rád nepříjemnosti a všechno, co je kolem toho.” Podrobil svoji kořist pečlivé prohlídce, každý kámen vzal znalecky do prstů. Nad portrétem našpulil rty. “Tak z tohohle,” zahučel si pro sebe, “by určitě byl rámus.” Zabalil opět náhrdelník i portrét a strčil balíček do kapsy.

“Nu, Melville, dobrou noc - a díky, pěkně jsme si zahráli.”

“Povězte mi, Biggsi,” řekl Wimsey, když se vrátil do herny, “vy s tím máte bohatou zkušenost - jak si má člověk počínat, když má co dělat s vyděračem?”

“Och,” zvolal proslulý znalec. “To jste vložil prst do rány na těle společnosti - tady je zákon krátký. Mluvím-li sám za sebe, nic se mi nezdá dost hrozné pro takového lotra. Tento zločin je krutější a ve svých důsledcích nekonečně nebezpečnější než vražda. Jako právník mohu jen dodat, že jsem nikdy nepřijal obhajobu vyděrače, ani jsem nepohnal před soud žádného nešťastníka, který se rozhodl skoncovat se svým mučitelem.”

“Hmm,” odpověděl Wimsey. “Co vy na to, plukovníku?”

“Takový člověk je prašivá sněť,” řekl bojovně malý válečník. “Zastřelit ho je pro něj velká milost. Znal jsem jednoho člověka - byl to de facto můj blízký přítel - toho uštvali k smrti - vpálil si kulku do hlavy - výborný člověk. Nerad o tom mluvím.”

“Chci vám něco ukázat,” řekl Wimsey.

Sebral karty, které dosud ležely rozházené po stole, a zamíchal je.

“Vemte si je, plukovníku, a položte je na stůl lícem dolů. Tak je to správně. Nejdřív je sejměte u dvacáté karty - uvidíte vespod károvou sedmičku. Je to tak? Já vám je teď budu jmenovat dál: srdcová desítka, pikové eso, trefová trojka, trefová pětka, kárový král, devítka, kluk, srdcová dvojka. Je to správně? Mohl bych vytáhnout všechny karty kromě srdcového esa a to je tady.”

Naklonil se a obratně eso vytáhl z náprsní kapsy sira Impeyho.

“Naučil jsem se to od muže, se kterým jsem seděl v zákopech u Ypres,” řekl. “O té dnešní záležitosti se nezmiňujte. Není třeba. Existují zločiny, na něž je i zákon krátký.”

OVÍNĚNÁ OBCHODNÍ TRANSAKCE SE ZRÁDNOU PŘÍCHUTÍ

Mladý muž v šedivém obleku si razil cestu mezi protestujícími nosiči a křepce vyskočil na stupátko vozu pro průvodčí právě ve chvíli, kdy se rychlík Paříž - Évreux za mohutného vyfukování páry rozjížděl z nádraží Invalides. Průvodčí s vyhlídkou na tučné spropitné ho obratně zachytil a odrazil ruce, které se ho snažily stáhnout zpět.

“Ještě že je monsieur tak svižný,” poznamenal. “Monsieur někam spěchá?”

“Trochu. Děkuji vám za pomoc. Dá se tudy projít?”

“Samozřejmě. Premieres jsou o dva vozy dál, hned za zavazadlovým vozem.”

Mladý muž řádně odměnil svého zachránce, vyrazil dál a otíral si přitom zpocený obličej. Když procházel kolem kupy zavazadel, zřejmě mu některé padlo do oka, protože se zastavil a začal si je prohlížet. Byl to téměř nový kufr, patrně z drahé kůže, zřetelně označený:

LORD PETR WIMSEY

Hotel Saumon d’Or

Verneuil-sur-Eure

Podle dalších nálepek se dal vysledovat celý itinerář:

LONDON - PARIS

(Waterloo) (Gare Saint-Lazare)

via Southampton-Havre

PARIS-VERNEUIL

(Ch. de Fer de l’Ouest)

Mladý muž si hvízdl a posadil se na kufr, který stál nejblíž, aby celou věc promyslil.

Někde asi nebyl dost opatrný a jsou mu na stopě. Nijak se tím netají. V Londýně i v Paříži jsou stovky lidí, kteří znají jméno Wimsey, a co teprve policie obou států. Lord Petr nejen že pocházel z jednoho z nejstarších vévodských rodů v Anglii, ale připoutal k sobě pozornost také tím, že se neustále míchal do vyšetřování případů nejrůznějších zločinů. Tahle vizitka byla tudíž neoprávněnou reklamou.

Zajímavé bylo, že pronásledovatelé nejevili žádnou velkou snahu skrývat se před pronásledovaným. To svědčí o tom, že jdou najisto. Do vozu pro průvodčí naskočil náhodou, ale ten kufr mohl přece zahlédnout na peróně i leckde jinde.

Je to náhoda? Zdálo se mu - nikoli poprvé, ale tentokrát nade všechnu pochybnost - že to je opravdu náhoda, že se dostal do zavazadlového vozu. Začal uvažovat, jestli celý ten řetěz zdržení, který ho pronásledoval po cestě z Londýna do Paříže a málem ho dohnal k šílenství, mohl být předem zorganizován. Například ten incident s tou ženskou na Piccadilly! Nejdřív ho obtěžovala a pak všechno svedla na něj. Co to dalo práce, než to nesmyslné obvinění vysvětlil na policejní stanici v Marlborough Street! Takové nařčení je dobrou záminkou, aby se obviněný dal zadržet na tak dlouho, dokud se nevypracuje jiný důležitý plán. A pak to intermezzo s dveřmi u pánských záchodků na nádraží Waterloo, které ho tak směšně uvěznily! Díky své sportovní zdatnosti dokázal přelézt přepážku a ke svému údivu zjistil, že hlídač mezitím záhadně zmizel. A potom v Paříži, bylo to taky náhodou, že nasedl k hluchému taxíkáři, který místo na “Quai d’Orléans” mířil na “Gare de Lyon” a ujel dobré tři kilometry opačným směrem, než začal vnímat protesty svého zákazníka? Jeho pronásledovatelé jsou chytří a obezřetní. Mají přesné informace, snaží se ho zdržovat, ale k otevřenému zákroku se neuchylují. Vědí moc dobře, že pokud se jim podaří získat čas, jiného spojence nepotřebují.

Jestlipak vědí, že jede tímhle vlakem? Pokud to nevědí, je ve výhodě, protože v tom případě jsou ukolébáni jistotou, že někde bezmocně zuří v Paříži na nádraží. Rozhodl se, že si opatrně zjistí, na čem je.

Prvním krokem v tomto směru byl převlek: místo svého šedého obleku si vzal nenápadné tmavomodré šaty, které měl s sebou v obyčejné černé tašce.

Došlo k tomu v ústraní toilety, kde si také místo měkkého klobouku narazil cestovní čepici s kšiltem a stáhl si ji hluboko do očí.

Chvíli trvalo, než objevil muže, kterého hledal. Zjistil, že sedí po směru jízdy v kupé první třídy v rohu u chodbičky, takže se k němu mohl nepozorovaně přiblížit zezadu. V poličce na zavazadla měl luxusní necesér s iniciálami P.D.B.W. Mladý muž znal velmi dobře Wimseyho úzkou tvář se zahnutým nosem, slámové vlasy přihlazené k hlavě a drze přimhouřená víčka. Škodolibě se usmál.

“Je si nějak moc jistý,” pomyslel si, “ale dopouští se politováníhodné chyby, že podceňuje nepřítele. Tak teď víme, na čem jsme! Mohu se odklidit do druhé třídy a pozorovat, co se bude dít. Další jednání tohoto melodramatu se bude nejspíš odehrávat v Dreux.”

Je pravidlem na francouzské východní dráze, že všechny vlaky z Paříže do Evreux, rychlíky i osobní, zastaví na nesmyslně dlouhou dobu v Dreux. Náš mladý muž (nyní v tmavomodrém) sledoval svoji kořist až do nádražního bufetu, a pak nenápadně vyklouzl z nádraží. Za čtvrt hodinky byl zpátky - tentokrát v nepromokavém plášti do auta a v helmě a v ochranných brýlích za volantem vypůjčeného peugeota s velmi silným motorem. Vystoupil a došel na perón a postavil se za lampisterie, odkud viděl jak na vlak, tak na vchod do bufetu. Za dalších patnáct minut byl za svou trpělivost odměněn pohledem na svého muže, který s necesérem v ruce znovu nasedl do expresu. Průvodčí přibouchnutím zavírali dveře vagónů a vyvolávali: “Příští stanice Verneuil!” Lokomotiva zasupěla a zasténala a celá dlouhá souprava šedozelených vagónů se namáhavě rozjela. Automobilista si spokojeně oddechl, rázným krokem vyšel z nádraží a nastartoval vůz. Věděl, že musí jet přinejmenším osmdesát mil za hodinu, ale že ve Francii není žádné omezení rychlosti.

Mon Souci, sídlo excentrického a poustevnicky žijícího génia hraběte de Ruiel, je pouhé tři kilometry od Verneuil. Je to truchlivý a polorozpadlý château, stojící opuštěně na konci zanedbané aleje pinií. I celé okolí je pochmurné. Kamenné nymfy porostlé mechem kloní hlavy nad vyschlými a rozpadajícími se kašnami. Po neklestěných mýtinách tu a tam se skřípotem přejede venkovský potah naložený dřívím. Celý den se tam drží atmosféra západu slunce. Všechny dřevěné ozdoby jsou rozeschlé a volají po nátěru. Štěrbinami žaluzií je vidět přijímací salon, s nádherným nábytkem a vybledlými potahy. Z Mon Souci odešla na věčnost už i ta poslední ze zdejších žen, ohyzdných a vždycky špatně oblečených, která měla vrozené koňské rysy a nosila dlouhé bílé rukavice. Zato v zadním traktu tohoto château se z komína nepřetržitě valí kouř. Je tam výheň laboratoře, jediná moderní věc udržovaná v chodu mezi tím obecným úpadkem a zchátralostí. Je to místo láskyplně opatrované, hýčkané a rozmazlované, na něž se přesunula všechna péče, již po dlouhou řadu let hrabata z dob daleko frivolnějších věnovala stájím a psincům, galerii rodinných portrétů a tanečnímu sálu. A dole pod laboratoří, ve studeném sklepení, jsou vyrovnány zaprášené řady lahví, každá je začarovanou skleněnou rakví, v níž spí Vínová Růženka a je den ze dne žádostivější.

Když peugeot zastavil na nádvoří, zjistil řidič ke svému nemalému překvapení, že není jediným hostem hraběte. Obrovský renault-super, něco jako merveuilles ze ředitelství, u něhož přes protáhlou kapotu člověk málem nedohlédne na kabinu, byl zaparkován tak ostentativně napříč před vchodem, jako by chtěl odradit všechny další návštěvníky. Nablýskaná dvířka zdobil po obou stranách rodový znak a věrný sluha hraběte se právě prohýbal pod tíhou dvou rozměrných luxusních kufrů, na nichž se skvělo stříbrnými písmeny na míle daleko: LORD PETR WIMSEY.

Řidič peugeotu zprvu nevěřil svým očím, ale pak se sardonicky ušklíbl: “Zdá se, že lord Petr je všudypřítomný.” Nato vytáhl ze své aktovky papír a pero a začal psát dopis. Ve chvíli, kdy kufry zmizely uvnitř domu a renault tiše odplul směrem k hospodářským stavením, byl dopis hotov a složen do obálky s adresou “Hrabě de Rueil”. “Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá,” řekl si ten mladý muž, došel k hlavnímu vchodu a předal obálku sloužícímu.

“Mám doporučující dopis pro pana hraběte,” řekl. “Byl byste tak velmi laskav a předal mu jej? Jmenuji se Bredon - Death Bredon.”

Sluha se uklonil a pozval ho dál.

“Račte prosím na chvíli přijmout místo v hale. Pan hrabě je zaneprázdněn, přijal právě návštěvu, ale vynasnažím se oznámit pánův příchod, jak to bude nejdřív možné.”

Mladý muž se posadil a čekal. Z oken haly bylo vidět ke hlavnímu vchodu a netrvalo dlouho, zakletý château se znovu probudil ze spánku houkáním dalšího auta. Starou alejí se sem hlučně blížil taxík od nádraží. U schodů k hlavnímu vchodu z něho vystoupil onen cestující první třídy, jehož zavazadla byla označena iniciálami PDBW. Lord Petr Wimsey zaplatil taxikáři a zazvonil u vchodu.

“Hezky to začíná,” řekl si Bredon a stáhl se do stínu vysokého kmene armoire normande.

“Dobrý večer,” řekl návštěvník sluhovi bezvadnou francouzštinou, “jsem lord Petr Wimsey. Přijel jsem na pozvání pana hraběte de Rueil. Mohu s ním mluvit?”

“Vy račte být milord Petr Wimsey? Pardon, monsieur, tomu nerozumím. Milord de Wimsey už přijel a je právě nyní u pana hraběte.”

“Vy mě překvapujete,” řekl návštěvník s naprostým klidem, “nikdo jiný než já sám nemá právo vystupovat pod tímto jménem. Zdá se, že jistá osoba, která se honosí spíše důvtipem než poctivostí, přišla na nápad, že se za mě bude vydávat.”

Sloužící očividně upadl do rozpaků.

“Mohl by mi monsieur laskavě ukázat své papier d’identité?” odvážil se navrhnout.

“Ačkoli je to poněkud neobvyklé, aby se člověk musel legitimovat, když jde na soukromou návštěvu,” odpovědělo jeho lordstvo stále v dobrém rozmaru, “nemám námitek. Zde je můj pas, můj permit de séjour, který jsem dostal v Paříži, tady je moje navštívenka a tady svazek korespondence s hrabětem, posílané do hotelu Meurice v Paříži, do mého bytu v Londýně na Piccadilly, do klubu Marlborough a k mému bratrovi do Denveru. Bude to stačit?”

Sluha pečlivě probral všechny předložené dokumenty. Největší dojem na něj zřejmě udělal permit de séjour.

“Zdá se, že jde o nějaké nedorozumění,” mumlal si pochybovačně. “Kdyby byl monsieur tak laskav a následoval mě, ihned o tom uvědomím monsieur le comte.”

Prošli dvojkřídlými dveřmi na druhé straně haly a zmizeli Bredonovi z očí.

“Dnes se to tu šlechtici jen hemží,” poznamenal, “a jeden je nestoudnější než druhý. Tento případ volá po zvláště obezřetném postupu.”

Asi po deseti minutách, během nichž v knihovně hraběte patrně proběhla horečná jednání, se v hale objevil sluha a zamířil přímo k němu.

“Monsieur le comte se dává poroučet, byl by monsieur tak laskav a ráčil tudy?”

Bredon vešel do místnosti svižným krokem. Připravoval si půdu na ovládnutí situace. Hrabě byl hubený starší člověk s prsty potřísněnými chemikáliemi. Seděl za psacím stolem se zmateným výrazem ve tváři. Ve dvou klubovkách naproti němu seděli ti dva Wimseyové. Bredon si okamžitě všiml, že Wimsey, kterého viděl ve vlaku (a kterému v duchu říkal Petr I.) má dosud ve tváři svůj klidný úsměv, zatímco Petr II. (tedy ten z peugeota) byl celý rudý a tvářil se dotčeně. Oba muži si byli do jisté míry podobní - oba měli světlé vlasy, dlouhý nos, byli hubení a měli onen nevýrazný kožený obličej, který je typický pro každou sešlost Anglosasů z dobrých starých rodů.

“Pane Bredone,” řekl hrabě, “je pro mě potěšením, že vás poznávám, ale s politováním vám musím oznámit, že vás ihned budu žádat o službu, která je mimořádná jak svým obsahem, tak svou důležitostí. Vy jste mi předložil doporučující dopis od svého bratrance lorda Petra Wimseyho. Byl byste tak laskav a řekl mi, který z těchto dvou pánů je váš bratranec?”

Bredon pomalu přejížděl pohledem z jednoho pretendenta na druhého a přemýšlel, která odpověď by lépe posloužila jeho cíli. Jeden z mužů přítomných v této místnosti je každopádně ohromně inteligentní a je cvičený v detekci podvodu.

“Tak co?” začal Petr II. “Ty se ke mně nehodláš přihlásit, Bredone?”

Petr I. si vyndal ze stříbrného pouzdra cigaretu. “Zdá se, že váš komplic se nenaučil dobře svoji roli,” poznamenal s klidným úsměvem a podíval se na Petra II.

“Monsieur le comte,” řekl Bredon, “je mi nesmírně líto, že vám v tomhle ohledu nemohu být k službám. Se svým bratrancem jsem stejně jako vy udržoval písemné styky ve věci společného zájmu. Moje povolání totiž,” dodal, “nevzbudilo v rodině velké sympatie.”

Odněkud se ozval sotva slyšitelný vzdech úlevy. Nepravý Wimsey - těžko říci, který to byl - získal trochu času. Bredon se usmál.

“Skvělý manévr, pane Bredone,” řekl Petr I., “ale těžko jím vysvětlíte - s dovolením -” vzal hraběti z ruky dopis, který mu hrabě podal se zaváháním. “Těžko mi vysvětlíte, jak je možné, že inkoust na tomhle doporučujícím dopisu se tři týdny starým datem je sotva zaschlý - i když na druhé straně vám musím pogratulovat, jak zručně umíte napodobit můj rukopis.”

“Jestliže umíte můj rukopis padělat vy,” vložil se do řeči Petr II., “proč by to neuměl pan Bredon?” Začal nahlas číst dopis přes rameno svému dvojníkovi.

“‚Monsieur le comte - kladu si za čest představit Vám svého přítele a bratrance pana Deathe Bredona, který mi sdělil, že se příští měsíc na své cestě po Francii octne ve Vašem kraji. Velmi rád by si, s Vaším dovolením, prohlédl Vaši knihovnu. Ačkoli je povoláním novinář, o knihách toho kupodivu ví dost.’ Je mi nesmírným potěšením, neboť o tomhle bratranci slyším poprvé. Monsieur le comte, vždyť je to průhledný trik reportéra. Fleet Street zná jména naší rodiny do všech podrobností. Možná, že mají novináři stejně přesné informace i o důvodu mé návštěvy v Mon Souci?”

“Jestliže tím narážíte na přání britské vlády získat od hraběte de Rueil vzorec, jak se vyrábí jedovatý plyn, mohu odpovědět jen za sebe a dodat, že ostatní moji kolegové z Fleet Street patrně tak dokonale informováni nejsou.” Tentokrát postupoval opatrně, neboť jeho nedbalost s inkoustem byla vážným varováním. Pronikavý zrak a detektivní schopnosti Petra I. jej znepokojily mnohem víc než kousavé poznámky Petra II.

Hrabě polekaně vykřikl.

“Pánové,” začal, “jak vidím, došlo ke katastrofální indiskrétnosti při sdělování informací! Nemám nyní ponětí, kdo z vás je lord Petr Wimsey, kterému mám svěřit onen vzorec. Oba máte v pořádku doklady, oba jste zřejmě dokonale obeznámeni s celou záležitostí, oba máte rukopis, který znám z dosavadní korespondence s lordem Petrem, a oba jste mi nabídli smluvenou peněžní částku v šecích anglické banky. Navíc je tu tento třetí gentleman, který se stejnou samozřejmostí píše známým rukopisem, doručí mi dopis za velmi podezřelých okolností a zná celý případ do takových podrobností, že mě to vážně znepokojuje. Vidím jen jediné řešení. Všichni musíte zůstat v tomto château a já pošlu někoho do Anglie, aby se pokusil o objasnění téhle záhady. Pravému lordovi Petrovi se předem omlouvám a ujišťuji ho, že udělám, co je v mých silách, aby jeho pobyt v mém zámku byl co nejpříjemnější. Souhlasíte s mým návrhem? Ano? To mě upřímně těší. Moji sluhové vás odvedou do vašich pokojů a večeře se bude podávat v půl osmé.”

“Je to nádherné pomyšlení,” řekl pan Bredon, uchopil do prstů svoji skleničku a znalecky si ji přidržel k nosu, “že ať už skutečný nárok na jméno, jehož užívá, tu má kdokoli, rozhodně prožívá dnešního večera přímo božské vytržení.” Už zase nabyl rovnováhy a svou drzostí dráždil společnost. “Vaše sklepy, monsieur le comte, jsou stejně vyhlášené mezi znalci révy, jako je váš talent proslulý mezi vědci. To mluví za vše.”

Oba lordové Petrové souhlasně zamručeli.

“Jsem vaší chválou tak potěšen,” řekl hrabě, “že mě napadá provést malou zkoušku, která za vaší laskavé spolupráce může velmi přispět ke zjištění, kdo z vás, pánové, je pravý lord Petr Wimsey a kdo je jeho velmi schopný imitátor. Vzpomínám si, že o lordu Petrovi je všeobecně známo, že je znalcem vína, jemuž se žádný v Evropě nevyrovná.”

“Monsieur le comte, vy mi lichotíte,” skromně poznamenal Petr II.

“Já bych poopravil to, že se mu žádný nevyrovná,” připojil se Petr I. jako dobře nacvičený druhý hlas. “Řekněme, že není druhořadý. Nepodléhá tak častým omylům, toť vše.”

“Vaše Lordstvo si vědomě upírá zásluhy,” prohlásil Bredon, obraceje se k oběma mužům současně. “Ta sázka, kterou jste vyhrál nad Frederickem Arbuthnotem v Klubu egocentristů, byla se vší vážností komentována v tisku. Pamatujete se, jak jste se vsadili, že poznáte na ročník přesně sedmnáct druhů vín se zavázanýma očima?”

“Ten večer jsem byl v mimořádné formě,” řekl Petr I.

“Měl jsem prostě štěstí,” smál se Petr II.

“Zkouška, kterou mám na mysli, pánové, je podobného druhu,” pokračoval hrabě, “i když nebude tak těžká. Dnešní večeře bude mít celkem šest chodů. Ke každému budeme pít jiné víno a můj sklepník je přinese se zakrytou vinětou. Jeden po druhém mi určíte ročník. Tímto způsobem se možná dostaneme o kousek dál, protože ani sebedokonalejší imitátor - a jsem přesvědčen, že u mého stolu zasednou dnes večer přinejmenším dva - nedokáže sehrát talent znalce vína. Jestliže z tohoto poněkud hazardního míchání vín bude mít někdo z vás zítra ráno těžkou hlavu, jsem si jist, že tu oběť protentokrát v zájmu pravdy rádi podstoupíte.”

Oba Wimseyové se uklonili na znamení souhlasu.

“In vino veritas,” zasmál se pan Bredon. Vžil se do své role a viděl pro sebe příležitost.

“Jelikož náhoda a můj stolník vás posadili po mé pravici, monsieur,” pokračoval hrabě, obraceje se k Petrovi I., “požádám vás nyní, abyste se vyjádřil co nejpřesněji o víně, které jste právě dopil.”

“Takhle toho ovšem moc nevypátráme,” odpověděl oslovený s úsměvem. “Jsem si jist, že to je velmi dobré a dobře vyzrálé Chablis Moutonne, a jelikož pro Chablis, tedy pravé Chablis, je ideální věk deset let, hlasuji pro ročník 1916, patrně nejlepší ročník z válečné produkce v té oblasti.”

“Přejete si tento názor něčím doplnit, monsieur?” zeptal se hrabě zdvořile Petra II.

“Nerad bych se jevil jako pedant, jedná-li se o rok,” sebekriticky prohlásil onen džentlmen, “ale musím-li se k tomu vyjádřit, pak bych řekl, že to je ročník 1915 - ano, rozhodně 1915.”

Hrabě se uklonil a obrátil se na Bredona.

“Vy, monsieur, byste možná měl také zájem vyjádřit svůj názor,” nadhodil s vybranou zdvořilostí, kterou vždy prokazoval obyčejným smrtelníkům ve společnosti expertů.

“Nerad bych nasadil tempo, které bych nevydržel,” odpověděl Bredon potměšile. “Já vím, že to je ročník 1915, protože jsem zahlédl vinětu.”

Petr II. se zatvářil rozpačitě.

“Rozhodně zařídím, aby se to víckrát nestalo,” řekl hrabě. “Promiňte, prosím.” Vstal od stolu a chviličku mluvil se stolníkem, který po skončení této malé porady odnesl ústřice a přinesl polévku.

Další kandidát na znalecký posudek byl přinesen až po hrdlo ve stříbrném obalu.

“Teď je řada na vás, monsieur,” řekl hrabě Petru II. “Dovolte, abych vám nabídl olivu. Vyčistí vám patro. Jen prosím žádný spěch. Třebaže jde o důležité politické cíle, dobré víno se nesmí odbývat.”

Jeho výtka nebyla nepřípadná, neboť po krátkém usrknutí se Petr II. toho opojného bílého moku zhluboka napil. Pod kritickým pohledem Petra I. očividně znejistěl.

“To je - to je sauterne,” vyhrkl a odmlčel se. Pak povzbuzen úsměvem na Bredonově tváři, pokračoval s větší odvahou: “Chateau Yquem, 1911. Královna bílých vín, hrabě, jak to říká ten - no, jak on se jen jmenuje?” Furiantsky sklenici dopil.

Hrabě se tvářil nevyzpytatelně. Zvolna odtrhl pohled od Petra II. a zabodl jej do Petra I.

“Pokud už se za mě chce někdo vydávat,” cedil Petr I. mezi zuby, “bylo by mi mnohem milejší, kdyby se toho ujala osoba, pro kterou nejsou všechna bílá vína z jednoho sudu. Pane hrabě, toto jedinečné ví no je samozřejmě Montrachet - počkejte -” chvíli víno jemně převaloval na jazyku - “ročník 1911. Je to prvotřídní víno, ačkoli, monsieur le comte, se vší patřičnou úctou k vám, podle mého názoru příliš sladké na to, aby se podávalo už při tomto chodu. Je sice pravda, že k tak jemné polévce, jakou je tato vynikající consommé marmite, je možno podávat i nasládlé víno, ale podle mého skromného mínění by lépe vyniklo až při confitures.”

“No prosím,” s nevinnou tváří zasáhl Bredon. “Tady máme důkaz, jak snadno se člověk může splést. Kdybych nebyl slyšel znalecký názor lorda Petra - neboť kdo si plete Montrachet a sauterne, nemá právo na jméno Wimsey - byl bych řekl, že to není Montrachet-Ainé, ale Chevalier-Montrachet zmíněného ročníku, který je nepatrně sladší. Ovšem jak už lord Petr zdůraznil, když se pije k polévce, zdá se sladší, než ve skutečnosti je.”

Hrabě si ho přeměřil pohledem, ale neřekl nic.

“Vezměte si olivu,” laskavě ho vyzval Petr I. “Nemůžete posuzovat víno, jestliže se soustřeďujete na jiné chutě.”

“Mnohokrát děkuji,” řekl Bredon. “To mi připomíná, že -” pustil se do vyprávění jakési zdlouhavé historky o olivách, která mu vydržela po celou dobu, co jedli polévku, a ještě než přišel na stůl speciálně upravený platýz.

Do sklenic se perlilo světle jantarové víno a hrabě je zamyšleně pozoroval. Bredon pohybem znalců pozdvihl číši k nosu a po tváři mu přelétl ruměnec. Stačil jediný doušek a s nelíčeným obdivem se obrátil k hostiteli.

“Dobrý bože, pane hrabě -”

Hrabě mu pokynem ruky naznačil, aby nepokračoval. Petr I. ochutnal, válel na jazyku, znovu usrkl a čelo se mu zachmuřilo. Petr II. už přestal předstírat, že je znalec. Žíznivě pil, jeho úsměv se rozšířil a jeho okolí ho pomalu přestalo zajímat.

“Eh bien, monsieur?” jemně vybídl hrabě Petra I.

“Tohle je určitě rýnské,” odpověděl tázaný. “A dokonce nejušlechtilejší rýnské, jaké jsem kdy ochutnal, ale přiznávám se, že je momentálně nedovedu blíže zařadit.”

“Opravdu?” podivil se Bredon trpce nasládlým hlasem. “A ten druhý džentlmen víno také nepoznává? To je divné, já myslím, že bych je dokázal lokalizovat s přesností několika mil, ačkoli je to víno, které bych v tuto dobu nečekal ve francouzském sklepě. Je to rýnské, jak pravilo vaše lordstvo, a navíc Johannisberger. A nikoli jeho plebejská odnož, nýbrž echter Schloss Johannisberger, přímo ze zámecké vinice. Vaše lordstvo toto víno jistě (ke své velké lítosti) celou válku citelně postrádalo. Můj otec si udělal malou zásobu rok předtím, než zemřel, ale zdá se, že vévodské sklepy v Denveru na zásoby nepomyslely.”

“Tohle opominutí budu muset dát do pořádku,” prohlásil zbylý Petr se vší rozhodností.

Poulet se servírovalo za doprovodu dohadů o ročník Lafittu. Jeho lordstvo trvalo na datu 1878 a Bredon stál na svém, že to je určitě nějaký pozůstatek z proslaveného ročníku 75, malinko už přezrálý. Nakonec se shodli, že to je víno staré a neobyčejně ušlechtilé.

Na druhé straně když došlo na následující Clos-Vougeot, nebylo názorových rozdílů. Nejprve sice zkusmo padl rok 1915, ale Petr I. nakonec prohlásil, že víno je ze stejně dobré, třebaže o něco lehčí sklizně z roku 1911. Pré-salé šlo ze stolu doprovázeno obecným potleskem a servíroval se moučník.

“Myslíte, že je to nutné,” zeptal se Petr I. a útrpně se usmál směrem, kde si Petr II. spokojeně broukal: ‚Skvělé víno, skvělá večeře, skvělé divadýlko -‘ “je opravdu nutné, abychom v téhle frašce ještě pokračovali?”

“Vaše lordstvo zajisté neodmítne pokračovat v ochutnávání!” zvolal hrabě.

“Řekl bych, že co bylo třeba, to se už zjistilo.”

“Nikdo přece neodmítne bavit se o víně,” řekl Bredon. “A rozhodně ne vaše lordstvo, které je vyhlášeným znalcem.”

“Na tohle víno ne,” odpověděl Petr I. “Přiznám se, že o takováhle vína se já nezajímám. Je sladké a nevýrazné, což jsou vlastnosti, které zatratí každé víno v očích - nebo spíše v ústech - znalce. Měl váš pan otec tohle víno taky ve svém sklepě, pane Bredone?”

Bredon zavrtěl hlavou.

“Ne,” odpověděl. “Tohle neměl. Pravý tokaj Imperiál, u nás se běžně nedostane. Ačkoli s vámi souhlasím, že se neuvěřitelně přeceňuje - se vší úctou k vám, monsieur le comte.”

“Tak tedy navrhuji,” řekl hrabě, “abychom přešli rovnou k likérům. Přiznám se, že jsem zamýšlel soutěžící splést místní značkou, ale jelikož jeden už vzdal, bude to brandy - což je jediné, co se dá připojit na vinný lístek.”

Za rozpačitého ticha se na stůl servírovaly obrovské baňaté skleničky, do nichž se opatrně káplo pár kapek této drahocenné tekutiny a jemně se jimi kroužilo, aby brandy vydalo vůni.

“Tohle,” řekl Petr I. už zas přívětivě, “to je prvotřídní francouzský koňak, nejméně půl století starý.”

“Chvála vašeho lordstva postrádá to pravé nadšení,” ohradil se Bredon. “Toto je koňak s velkým K - koňak nad koňaky - nejskvělejší - s ničím nesrovnatelný - pravý Napoleon. Zaslouží si stejné pocty jako císař, neboť jím je.”

Povstal ze židle s ubrouskem v ruce.

“Pane,” řekl hrabě a obrátil se k němu. “Mám po své pravici obdivuhodného znalce vín, ale s člověkem, jako jste vy, jsem se ještě nesetkal.” Dal pokyn Pierrovi, a ten obřadně rozestavil na stůl prázdné láhve zbavené stříbrného obalu, od prostého Chablis až k majestátnímu Napoleonovi s císařskou pečetí vylisovanou do skla. “Ani jednou jste se nezmýlil ani ve značce, ani v ročníku. Domníval jsem se, že na světě je jen pět lidí s tak citlivým patrem, jaké máte vy, a byl jsem přesvědčen, že jen jeden z nich je Angličan. Poctil byste nás při této příležitosti odhalením svého pravého jména?”

“Nezáleží na tom, jak se jmenuje,” řekl Petr I. a vstal. “Ruce vzhůru, všichni, co jste tu. Hrabě, ten vzorec!”

Bredon trhl rukama vzhůru, ale ubrousek nepustil. Bílé sklady začaly najednou hořet od výstřelu, kterým Bredon zasáhl revolver svého protivníka přesně mezi kohoutkem a hlavní a vyrazil mu náboj k nemalé újmě skleněného lustru. Petr I. bezmocně třepal odzbrojenou rukou a zuřivě klel.

Bredon na něj mířil i nadále a poočku sledoval pohyby Petra II., který se náhlou změnou událostí probral z vínového opojení, a vypadalo to, že se rovněž chystá k útoku.

“Jelikož naše zábava zaznamenala takový obrat,” poznamenal Bredon, “požádal bych pana hraběte, aby se laskavě přesvědčil, zda tito dva pánové nemají u sebe ještě další zbraně. Díky. Když je všechno v pořádku, mohli bychom se zase posadit a dát si nalít.”

“Vy - vy jste,” sípal Petr I.

“Já se opravdu jmenuji Bredon,” řekl mladý muž pobaveně. “Vystupovat pod cizím jménem se mi příčí. Cizí jméno je jako cizí oblek - nikdy člověku nepadne. Petr Death Bredon Wimsey je trochu dlouhé jméno, ale docela se hodí, aby je člověk užíval po částech. Mám na ně pas a všechny náležitosti a tady jsem je neukázal jen proto, že jejich reputace mi tu připadá trošičku nadsazená. Pokud se týče toho vzorce, dám vám za něj raději svůj soukromý šek - zdá se, že anglickými bankovkami má dnes vycpané kapsy kdekdo. Já si osobně myslím, že celý tenhle podnik je velkou chybou tajné diplomacie, ovšem o tom rozhoduje ministerstvo války. Předpokládám, že pověřovací listiny máme přibližně všichni tři stejné. Ano? Myslel jsem si to. Nějaký koumal se zřejmě dokázal úspěšně prodat hned na dvou místech. Doufám, že vám to pořádně zamotalo hlavu, když jste si vzájemně o sobě mysleli, že jeden i druhý jste já.”

“Lorde Wimsey,” řekl hrabě vážným tónem, “předpokládám, že tito dva muži jsou nebo byli Angličané. Nezajímá mne, která vláda jim zaplatila za jejich proradnost. Já, jak s lítostí zjišťuji, stojím s nimi v jedné řadě. Já jako royalista necítím žádnou oddanost k naší úplatné a zkorumpované republice. Ale tíží mě svědomí, že jsem chtěl kvůli své chudobě zaprodat svou zem Anglii. Vyřiďte ministerstvu války, že ten vzorec nevydám. Kdyby snad - nedej Bože - mělo dojít k válce mezi našimi zeměmi, budu stát na straně Francie. To je mé poslední slovo.”

Wimsey se uklonil.

“Pane hrabě,” řekl, “zdá se, že mé poslání končí nezdarem. Přesto jsem tomu rád. Tohle obchodování se zkázou je špinavá práce. Nechme tu tyhle dva výtečníky pod zámkem a pojďme si dopít to brandy do knihovny.”

DOBRODRUŽNÝ ŽIVOT MILOVNÍKA STARÝCH TISKŮ

“Strýčku Petře!”

“Vteřinku, Jirko. Ne, toho Catulla si, pane Ffolliotte, nevezmu. Třináct guinejí za knihu, která nemá titulní stranu ani poslední list, to jsou nekřesťanské peníze, nemyslíte? Ale pošlete mi Vitruvia a Satyrikon, jestli se vám tu objeví. Rád bych se na ně podíval. Tak co je, kamaráde?”

“Pojď se podívat na ty obrázky, strýčku Petře. Tohle je určitě strašně stará kniha.”

Lord Petr si povzdychl a razil si cestu ven z přítmí Ffolliottova krámku, přecpaného vraky a pozůstatky mnoha knihoven. Epidemie spalniček, která jako z udělání vypukla v proslulé soukromé škole pana Bultridge v době, kdy vévoda a vévodkyně z Denveru dleli v Evropě, uvázala jeho lordstvu na krk desetiletého synovce vikomta St. George, známého spíše jako Jirka, Jiřík, nebo Gerald. Lord Petr nepatřil k rodu těch strýčků, kteří uvádějí v úžas stařičké chůvy, jak pěkně to s dětmi umí. Nicméně se mu podařilo získat si u synovce za čestných podmínek přijatelný respekt, neboť se choval k tomuto mladíčkovi s touž ohleduplnou zdvořilostí, jakou projevoval vůči dospělým. Proto se taky chystal přijmout Jirkův objev s porozuměním, přestože na vkus desetiletého dítěte se nedá spolehnout a obdivovaná kniha mohla docela dobře být hrůzným exemplářem rozmazaných mědirytin nebo podřadným moderním přetiskem, přikrášleným galvanickými ilustracemi.

“Strýčku! Podívej se na tohohle legračního človíčka. Podívej, jak má dlouhý nos a uši a taky má ocas a po celém těle psí hlavy. Monstrum hoc Cracoviae - to znamená, že to je příšera, vid? Taky podle toho vypadá. Co to znamená ‚Cracoviae’, strýčku?”

“Ach, tohle,” uklouzlo lordu Petrovi z radosti, že otázka je tak jednoduchá, “to je známá krakovská nestvůra, víš?” Podobizna onoho nešťastného dítěte nasvědčovala, že Jirka objevil důvěryhodnou starožitnost. “Pojď, podíváme se na to. Máš pravdu, tohle je opravdu hodně stará kniha - Múnsterova Cosmographia universalis. Těší mě, že poznáš, když padneš na něco vzácného, Jirko. Pane Ffolliotte, copak dělá tahle Cosmographia mezi tím pětišilinkovým brakem?”

“Vždyť to vidíte sám, mylorde, v jakém je stavu,” odpověděl knihkupec, který následoval svého zákazníka až ke vchodu. “Vazba je poškozená a chybějí skoro všechny dvoustránkové mapy. Už to tu leží pár neděl - hodili mi to sem s knihami, které jsem koupil od jednoho pána v Norfolku - však je v těch knihách podepsaný - nějaký doktor Conyers z panství Yelsall Manor. Mohli bychom ji dát stranou a snažit se sestavit jeden komplet, až narazíme na další poškozený exemplář, ale není to naše branže. Jak račte vědět, naší specialitou jsou klasičtí autoři. Vyložili jsme ji ven, ať si na sebe vydělá in statu quo.”

“Podívej!” vpadl jim do řeči Jirka. “Tady je na obrázku nějaký člověk a sekají ho na malé kousíčky. Co je u toho napsáno?”

“Myslel jsem, že číst latinsky umíš.”

“Nojo, ale když to je napsáno divně. Co to znamená?”

“To jsou ustálené zkratky,” trpělivě mu vysvětloval lord Petr. “‚Solent quoque huius insulae cultores’ - je zvykem obyvatel tohoto ostrova, když jejich rodiče zestárnou a nejsou více k užitku, přivést je na tržiště a prodat kanibalům, kteří je zabijí a snědí jako potravu. Totéž dělají s mladšími osobami, postiženými nevyléčitelnou chorobou.”

“Haha!” smál se pan Ffolliott. “Chudáci lidožrouti, taky se s nimi nakládá všelijak. Celý život aby jedli tuhé kýty nebo zkažené maso!”

“Zdá se, že obyvatelé toho ostrova měli naprosto moderní pojetí organizace obchodu,” souhlasilo jeho lordstvo.

Vikomt byl v Jiříkově vidění.

“To je krásná kniha,” prohlásil nadšeně. “Prosím tě, strýčku, můžu si ji koupit ze svého kapesného?”

“Další problém, který přináší funkce strýčka,” povzdechl si lord Petr a v duchu spěšně probíral, co si pamatuje o ilustracích Cosmographie, aby se tam neobjevilo něco neslušného, protože věděl, že vévodkyně je v těchto věcech velmi přísná. Po krátké úvaze dospěl k závěru, že jen jeden obrázek je mládeži nepřístupný, a rozhodl se riskovat, že vévodkyně otevře knihu právě na něm.

“Inu,” pravil uvážlivě, “na tvém místě, Jiříku, bych byl taky v pokušení si ji koupit. Je sice ve špatném stavu - na což tě pan Ffolliott upozornil, protože jinak by samozřejmě stála fůru peněz - ale když pomineme ty vytržené stránky, je to zachovalý a čistý exemplář, a jestli chceš začít sbírat staré knihy, rozhodně ti stojí za těch pět šilinků.”

Až do té chvíle očividně přitahovali vikomta daleko víc lidožrouti než bibliofilská cena knihy, ale pomyšlení, že by se příští rok mohl ve škole blýsknout jako sběratel vzácných tisků, taky nebylo marné.

“U nás ve škole nikdo knihy nesbírá,” řekl. “Nejvíc kluků sbírá známky. Ale známky sbírá každý, viď, strýčku, to je hrozně obyčejné. Už jsem si kolikrát říkal, že toho nechám. Pan Porter, kterého máme na dějepis, má spoustu takových knih, jako máš ty, a toho bys měl vidět, jak hraje fotbal.”

Lord Petr zřejmě správně pochopil vnitřní souvislost poznámky o panu Porterovi a vyjádřil názor, že sbírání knih je naprosto mužná zábava. Děvčata, tvrdil, se tomu věnují jen výjimečně, protože to znamená pamatovat si spoustu dat, znát typy písma a další technické podrobnosti, a k tomu se zkrátka hodí mužský mozek.

“A navíc,” dodal, “ta kniha je velice zajímavá sama o sobě, Jiříku. Nad tou by se měl člověk zamyslet.”

“Tak já si ji prosím vezmu,” řekl vikomt a tváře mu zčervenaly rozrušením nad důležitostí a nákladností té obchodní transakce. Vévodkyně totiž byla zásadně proti tomu, aby malí chlapci rozmařile utráceli, a jejich kapesné sledovala velmi přísně.

Pan Ffolliott se uklonil, vzal Cosmographii a šel ji zabalit.

“Jak jsi na tom s penězi?” diskrétně se zeptal lord Petr. “Jestli potřebuješ, mohu ti přechodně vypomoci.”

“Ne, děkuji, strýčku. Mám půlkorunu od tety Mary a čtyři šilinky z kapesného, protože jsem šetřil na oslavu, kterou jsme si chtěli udělat v naší ložnici, ale kvůli těm spalničkám to padlo.”

Když bylo toto obchodní jednání ukončeno způsobem hodným džentlmenů a nadějný adept bibliofilství na místě převzal do osobní péče objemný čtverhranný svazek, byl přivolán taxík, který v čase úměrném dopravní zácpě dovezl Cosmographii před dům číslo 110A na Piccadilly.

“Kdo to je, ten pan Wilberforce Pope, Buntere?”

“Nemyslím, že bychom toho pána znali, mylorde. Prosí vaše lordstvo, aby mohl být na pár minut přijat v jakési obchodní záležitosti.”

“Určitě bude chtít, abych šel hledat psa, který se zaběhl jeho staropanenské tetě. Takhle to dopadá, když si člověk vyslouží pověst detektiva! Uveďte ho dál. Jiříku, pokud vyjde najevo, že tomu pánovi jde o záležitost čistě soukromou, ty laskavě zmizíš do jídelny, ano?”

“Ano, strýčku,” poslušně odpověděl vikomt. Ležel v knihovně na břiše na předložce před krbem a pracně se prokousával přitažlivějšími úseky Cosmographie za pomoci slovníku pánů Lewise & Shorta, kteréžto monumentální dílo až do té chvíle považoval za barbarský vynález určený k týrání studentů.

Z pana Wilberforce Popea se vyklubal obtloustlý světlovlasý čtyřicátník s pleší nad čelem, kostěnými brýlemi a vlezlým chováním.

“Promiňte laskavě, že vás vyrušuji,” spustil. “Určitě to považujete za velikou opovážlivost. Ale vymámil jsem vaše jméno i adresu na panu Ffolliottovi. Není to jeho vina, namouduši, není. Nemáte mu to za zlé, viďte? Já jsem mu nedal pokoj, dokud nekapituloval. Posadil jsem se u něho na práh a řekl jsem, že se odtamtud nehnu, ačkoli příručí už stahoval rolety. Vy si určitě pomyslíte, že jsem blázen, až vám řeknu, kvůli čemu to všechno podnikám. Jen mi prosím vás slibte, že za to nebudete svalovat odpovědnost na pana Ffolliotta!”

“Vůbec ne,” odpovědělo jeho lordstvo. “Tedy především chci říci: těší mě atakdále. Mohu vám prospět v něčem, co se týče knih? Jste snad také sběratel? Mohu vám nabídnout něco k pití?”

“Ani ne,” odpověděl pan Pope a zahihňal se. “Já nejsem v pravém smyslu sběratel. Děkuji vám tisíckrát, dám si jen kapku - ne, ne, prosím, doslova jen kapku. Děkuji, ne -” rozhlédl se po policích, na nichž stály řady knih ve vzácných ozdobných kožených vazbách - “sběratel tedy určitě nejsem. Ale mám náhodou - tedy jaksi zájem - citový zájem - na jedné knize, kterou jste včera koupil. Kvůli téhle maličkosti jsem tu. Určitě si budete myslet, že to je ode mě pošetilé, ale dozvěděl jsem se, že máte momentálně ve svém vlastnictví výtisk Münsterovy Cosmographie, která patřívala mému strýci dr. Conyersovi.”

Jirka prudce zvedl hlavu, neboť zjistil, že rozhovor se ho osobně dotýká.

“Vaši informaci musím poněkud poopravit,” řekl Wimsey. “Byl jsem přítomen, ale skutečným kupcem je můj synovec. Geralde, pan Pope má zájem o tvou Cosmographii. To je můj synovec, lord St. George.”

“Těší mě, mladý muži,” rozplýval se pan Pope. “Vidím, že sběratelský duch v téhle rodině kvete. Jistě jste taky znamenitý znalec latiny, že ano? Vyskloňujete iusiurandum, jako když bičem mrská, kdyby vás vzbudili o půlnoci. Ha, ha! Co hodláte dělat, až vyrostete? Budete ministrem financí? A vidíte, já bych se vsadil, že dneska byste byl nejraději strojvůdcem, že mám pravdu, viďte?”

“Ani ne,” odpověděl vikomt povýšeně.

“Cože, vy nechcete být strojvůdcem? No prosím, ale teď bych byl moc rád, abyste se na chvilku stal obchodníkem. Uzavřeme spolu obchod, co tomu říkáte. A tady váš strýček dohlédne, abych vás neošidil, co? Ha, ha, ha! Tak to bychom měli! Víte, mladý muži, vy máte jednu obrázkovou knihu, která má pro mě cenu, jakou nemůže mít pro nikoho jiného na celém světě. Když jsem já byl asi tak velký, jako jste vy, byla to moje nejzamilovanější knížka. Trávil jsem s ní všechny neděle. Božínku - to byly šťastné chvíle, když jsem si prohlížel ty všelijaké pokroucené starodávné mědirytiny a ty legrační staré mapy, jsou na nich lodě a salamandři a taky nápisy ‚Hic dracones’ - a to vy jistě víte, co to znamená. Tak copak, povězte nám to.”

“Zde jsou draci,” odpověděl vikomt neochotně, ale dosud zdvořile.

“Výborně! Hned jsem poznal, že jste velký učenec.”

“Je to velmi poutavá kniha,” řekl lord Petr. “Můj synovec se přímo zamiloval do slavné Krakovské nestvůry.”

“Ach, ovšem, vzpomínám si - to je nestvůra k pohledání,” nadšeně souhlasil pan Pope. “Kolikrát já jsem si představoval, že jsem sir Lancelot nebo jiný slavný rytíř na bílém koni, ženu se proti té nestvůře s napřaženým kopím a princezna, kterou vězní, mě povzbuzuje ke statečnosti. Ach, dětství! Ta rajská doba našeho života! Prožíváte právě nejšťastnější chvíle, mladý muži. Vy mi to dnes nevěříte, ale jednou poznáte, že je to tak.”

“A co tedy vlastně od mého synovce chcete?” zeptal se lord Petr už strohým tónem.

“Ano, ovšem, hned se k tomu dostaneme. Tedy, abyste rozuměli: můj strýc, dr. Conyers, prodal před několika měsíci svoji knihovnu. Tou dobou jsem právě cestoval v cizině a teprve včera, když jsem zajel do Yelsallu na návštěvu, jsem se dozvěděl, že tu moji starou milovanou knihu odvezli s ostatními. Nenalézám slov, abych vám vypověděl, jak mi bylo. Vím, že nemá velkou cenu - spousta stránek chybí a i jinak je poškozená - ale nemohu snést to pomyšlení, že je pro náš rod nenávratně ztracena. A tak z těchto čistě sentimentálních důvodů jsem okamžitě běžel k Ffolliottovi, abych se ji pokusil dostat zpátky. Zdrtilo mě, když jsem se dozvěděl, že byl někdo rychlejší, a nedal jsem panu Ffolliottovi pokoj, dokud mi neprozradil jméno kupce. Proto jsem tady, lorde St. Georgi, a chci vám učinit výhodnou nabídku.

Podívejte se, dám vám dvakrát tolik, co jste za ni dal vy. To jde, lorde Wimsey, to je slušná nabídka, ne? Ha, ha, ha! A budu vám vděčen za vaši laskavost!”

Vikomt St. George byl očividně v rozpacích a prosebně se obrátil na svého strýce.

“Nu, Geralde,” řekl lord Petr, “to je tvoje věc. Co ty tomu říkáš?”

Vikomt stál chvíli na jedné noze a pak na druhé. Ukázalo se, že kariéra sběratele starých tisků, jako ostatně každá kariéra, má své problémy.

“Strýčku, prosím,” řekl celý nesvůj, “smím šeptat?”

“Jak víš, Jiříku, šeptat se nesluší, ale můžeš pana Popea požádat o lhůtu na rozmyšlenou. Anebo můžeš říci, že by ses nejdříve chtěl poradit se mnou. To je docela v pořádku.”

“Tak jestli vám to nebude vadit, pane Pope, já bych se nejdřív rád poradil se svým strýčkem.”

“Ovšem, ovšem, jak je libo, ha, ha, ha!” řekl pan Pope. “Je to od vás prozíravé, že se chcete poradit se zkušeným sběratelem. To je ta mladá generace, viďte, lorde Wimsey, ta ví, jak na to. Jsou to rození obchodníci, ty nikdo neošidí.”

“Omluvte nás na moment,” řekl lord Petr a zatáhl synovce do jídelny.

“Strýčku,” vyhrkl rozervaný sběratel, sotva za sebou zavřeli dveře, “musím mu tu knihu dát? Mně se ten pán vůbec nelíbí. To mám moc rád, když se mě někdo začne vyptávat, jestli umím skloňovat.”

“Jestli nechceš, tak tu knihu samozřejmě prodat nemusíš, Jiříku. Kniha je tvoje a ty si s ní můžeš naložit, jak chceš.”

“A co ty bys udělal, strýčku?”

Dřív než mu lord Petr odpověděl, udělal něco zcela nečekaného. Po špičkách doběhl ke dveřím, které spojovaly jídelnu s knihovnou, otevřel je prudce a právě včas, aby zahlédl, jak pan Pope vkleku na předložce u krbu horlivě listuje stránkami vytoužené knihy, která ležela před krbem, jak ji tam zanechal oprávněný majitel. Když se otevřely dveře, lekl se a vyskočil.

“Jen si poslužte, pane Pope, jako doma,” zavolal lord Petr pohostinně a dveře zas zavřel.

“Co se děje, strýčku?”

“Chceš-li slyšet mou radu, Jiříku, já bych byl při jednání s panem Popem krajně opatrný. Zdá se mi, že nám neřekl pravdu. Mluvil o mědirytinách, ačkoliv v knize jsou dřevoryty. To ovšem může být jen jeho neznalost. Ale nechce se mi věřit té jeho historce, jak si v dětství po nedělích prohlížel ty mapy a hledal na nich draky, protože jak už sis jistě sám všiml, Münster jich tam má jen pár. Jsou to většinou naprosto účelové mapy - podle našich zeměpisných představ jsou sice trochu pokroucené, ale jinak naprosto jasné. Proto jsem taky přivedl řeč na tu Krakovskou nestvůru, a jak jsi sám slyšel, pan Pope si myslel, že to je taky nějaký drak.”

“Jé, strýčku! Tys to řekl schválně?”

“Pan Pope o tu Cosmographii určitě stojí, ale nechce nám říct pravý důvod proč. A když je to tak, být tebou bych s prodejem nepospíchal. Rozumíš mi?”

“Myslíš, že ta kniha má třeba ohromnou cenu, a my o tom nevíme?”

“I to je možné.”

“To je úžasné! Takhle je to v povídkách ze série ‚Dobrodružné příběhy pro chlapce’. Co mu mám říct, strýčku?”

“Inu, já na tvém místě bych to nijak nerozmazával. Řekl bych mu, že jsem celou věc uvážil, ale že kniha se mi tak líbí, že jsem se rozhodl si ji nechat. A samozřejmě bych mu poděkoval za jeho nabídku, jak se sluší a patří.”

“Ano - ale, strýčku - nechtěl bys to říct za mě?”

“Myslím, že by vypadalo lépe, kdybys mu to řekl sám.”

“To máš asi pravdu. Myslíš, že se bude moc zlobit?”

“Je to možné,” řekl lord Petr, “ale neboj se, nedá to najevo. Můžeme jít?”

Po tomto rozhovoru se poradní dvojice vrátila do knihovny. Pan Pope se prozíravě vzdálil z předložky a prohlížel si na druhém konci místnosti knihovnu.

“Pane Pope, děkuji vám mnohokrát za vaši nabídku,” řekl vikomt a hrdinně došel až k němu, “ale dobře jsem si to rozmyslel a - a ta kniha se mi tak líbí, že jsem se rozhodl, že ji neprodám.”

“Je mi velmi líto,” vložil se do toho lord Petr, “ale můj synovec je v té věci skálopevně rozhodnut. Ne - nejde o peníze, chce mít tu knihu. Rád bych vám vyhověl, ale nezáleží to na mně. Nedáte si ještě něco, než půjdete? Opravdu ne? Zazvoň, Jirko. Sluha vás doprovodí k výtahu. Přeji vám dobrý večer.”

Když návštěvník odešel, lord Petr se vrátil ke knize, zvedl ji a zdálo se, že o něčem uvažuje.

“Jsme my to dva vrtáci, Jiříku, že jsme ho tu s tou knihou nechali o samotě. Naštěstí se nic nestalo.”

“A co když v ní něco našel, když my jsme byli pryč, strýčku,” vyhrkl Jirka s očima navrch hlavy.

“To určitě ne.”

“Proč ne?”

“Protože mi ještě, jak šel ke dveřím, za ni nabídl padesát liber. Tím se usvědčil, že to na nás hraje. Hm, hm! Buntere!”

“Přejete si, mylorde?”

“Dejte tuhle knihu do sejfu a přineste mi klíče. A až zamknete, nezapomeňte zapnout poplašné zařízení.”

“Páni!” vydechl vikomt St. George.

Třetí den po návštěvě pana Wilberforce Popea zasedl vikomt ke snídani v domě svého strýce neobvykle pozdě, neboť strávil nezapomenutelnou noc plnou dobrodružství, po nichž baží srdce všech správných kluků. Byl ještě v takovém transu, že sotva dokázal polknout ledvinky se slaninou, které mu naservíroval Bunter, jehož bezvadné vystupování nebylo ani v nejmenším narušena rychle otékajícím černým monoklem na oku.

Té noci Jirka špatně spal vinou příliš opulentní a “dospělé” večeře, po níž šel ještě do divadla, a proto kolem druhé hodiny ráno zaslechl šramot odněkud od požárního žebříku. Vylezl z postele, tichounce se vplížil do ložnice lorda Petra a vzbudil ho slovy: “Strýčku, na požárním žebříku jsou lupiči.” Strýc Petr, místo aby odpověděl: “To je nesmysl, Jiříku, běž zpátky do postele,” se posadil, pozorně naslouchal a řekl: “U všech hromů, Jiříku, ty máš asi pravdu.” A poslal vikomta, aby skočil pro Buntera. Když se Jirka vracel, viděl na vlastní oči, jak jeho strýček, kterého odjakživa považoval za člověka výjimečných kvalit, vytahuje z prádelníku doopravdickou automatickou pistoli.

V tom okamžiku byl lord Petr, do té doby považovaný za ucházejícího příbuzného, ověnčen gloriolou nedostižné velikosti.

“Teď dávej pozor, Jiříku,” řekl tento obdivuhodný strýček, “nevíme, kolik těch chlapů je, takže musíš dělat přesně, co ti řeknu, a bez odmlouvání plnit mé rozkazy - a když zavelím: ‚Zmiz!’, tak zmizíš. Slibuješ mi to?”

Jirka slíbil s bušícím srdcem. Seděli spolu potmě a vyčkávali a najednou se těsně nad hlavami postele rozdrnčel elektrický zvonek a rozsvítilo se zelené světýlko.

“Tak to je okno do knihovny,” řeklo jeho lordstvo a bez váhání umlčelo zvonek otočením vypínače. “Jestli to zaslechli, možná, že se vyplašili. Dáme jim pár minut.”

Nechali lupičům pět minut na rozmyšlenou a pak se potichu vyplížili na chodbu.

“Vezměte to přes jídelnu, Buntere,” přikázalo jeho lordstvo, “mohli by nám tudy utéct.”

S nekonečnou opatrností odmykal zámek v knihovně a Jirka si všiml, jak tiše se tu zámky otáčejí.

Po regálech s knihami pomalu přejížděl kužel světla z baterky. Lupiči zřejmě nezaslechli signál k protiútoku. Zdálo se, že mají dost svých starostí. Když si Jirka přivykl na tmu v místnosti, rozeznal, že jeden muž stojí a svítí a druhý vytahuje z polic knihy a prohlíží je. Byl to docela zajímavý pohled, protože ve světle baterky se u regálů míhaly jen ruce bez těla.

Oba dva muži něco podrážděně mručeli. Jejich úkol se zřejmě ukázal těžší, než předpokládali. Zvláště jim asi nevyhovoval způsob, jímž staří autoři zkracovali tituly na hřbetě knih, pokud je vůbec uváděli. Čas od času strčil do kuželu světla ruku ten, co svítil. Ruka držela kus papíru, který oba pozorně srovnávali s titulními stránkami vytažené knihy. Pak zas dali knihu na místo a pokračovali ve vyčerpávajícím pátrání.

Vtom se ozval lehký šramot - Jirka se dušoval, že to nebyl on, možná Bunter vedle v jídelně - a muž, který klečel u knihy, ho zachytil.

“Co to bylo?” sykl a zdvihl polekaný obličej přímo do světla.

“Ruce vzhůru,” řekl lord Petr a rozsvítil.

Druhý muž skočil ke dveřím do jídelny, odkud bylo slyšet náraz a ostré zaklení, což svědčilo o tom, že Bunter byl na svém místě. Muž u knihovny vyhodil ruce nad hlavu jako loutka.

“Jiříku,” řekl lord Petr, “mohl bys dojít tamhle k tomu pánovi, co klečí u knihovny, a odebrat mu předmět, který mu tak nevkusně nadouvá pravou kapsu kabátu? Počkej ještě. V žádném případě se nesmíš dostat mezi něj a moji pistoli a prosím tě zacházej s tím opatrně. Jen žádný spěch. Tak je to správné. A drž to směrem k podlaze, až mi to poneseš, rozumíš? Děkuji ti. Bunter, jak vidím, si už pomohl sám. Ty teď utíkej do mé ložnice a dole v šatníku najdeš klubko pevného provazu. Ach, to jsem nepozorný! Promiňte, ty ruce dejte samozřejmě dolů, je to jistě nepohodlná poloha.”

Ruce vetřelců byly spoutány s fortelem, který se podle názoru Jirky vyrovnal tradici Sextona Blakea, a lord Petr pak oběma nabídl, aby se posadili, a poslal Burtona pro whisky a sodu.

“Ještě než zavoláme policii,” řekl lord Petr, “bych vás rád soukromě požádal o velikou laskavost. Chtěl bych vědět, co jste tu hledali a kdo vás poslal. Á! Díky, Buntere. Jelikož naši hosté nemohou volně užívat svých rukou, buďte tak hodný a pomozte jim s tím pitím. Řekněte si, kolik chcete sodovky.”

“Vy ste teda džentlas, šéfe,” řekl první lupič a způsobně si otřel ústa o rameno, protože hřbet ruky nebyl k dosažení. “Dybysme byli věděli, do čeho lezem, ať sem tureckej paša, esli bysme se na to nevykvajzli. Von vám nám povidá: ‚To máte jak sebrat housku v krámě,’ vopravdu vám to tak řikal. ‚Ten pán je hrozně slušnej,’ povídá, ‚dostanete tři kila - každej!’ Taklenc nás nalákal a teď todle! Neřek ani slovo, že tu těch sakramentskejch knih bude vagón a pěkně v řadách jako ňákcj pitoměj dragounskej regiment. Taky si nechal pro sebe, že máte hnedka u postele tu bouchačku a že ste tak zatraceně šikovnej na svazování. Jó - vo tom nám panáček neřek ani slovo.”

“Proklatý chlapík! To od něj není fér,” poznamenalo jeho lordstvo. “Nevíte náhodou, jak se jmenuje?”

“Né, to nevíme, vo tom se taky nedal slyšet. Je to takovej naditej plešatej blondák a na vočích má kostěný brejle. Nejspíš ňákej ten filantrop. Jeden můj kámoš, kerej už si taky něco vodseděl, pro něj dál a tejkonc k němu tenhle chlap přídě a povidá mu, teda ten chlap: ‚Moh byste sehnat dva maníky na něco menšího?’ povidá a ten kámoš, šéfe, nepomyslel na žádnou levotu, myslel, že de vo ňákej špás, a tak vo tom řek tudle kamarádovi a mně a my si s tím dotyčným dali rande v jedny putyce na Whitechapelu. A máme se tam s ním sejít zaseje v pátek, mysleli sme, že do tý doby budem tu knihu mít.”

“Mohu-li si zatipovat - ta kniha se jmenovala Cosmographia Universalis, že?”

“Jó, něco takovýho to bylo, šéfe. Čék by si na tom zlomil jazyk, rači sme si to napsali na papírek, támdle kamarád ho držel v ruce. Kams dal ten papírek, Bille?”

“Podívejte se, pánové,” řekl lord Petr. “Já nemám na vybranou, musím poslat pro policii, ale jestli nám pomůžete dopadnout toho vašeho chlápka, který - a tím jsem si skoro jist - se jmenuje Wilberforce Pope, určitě se vám to vyplatí. Buntere, zatelefonujte na policii a pak si jděte ošetřit to oko. Jiříku, dáme pánům něčeho napít a ty pak šupito presto do postele - už je po všem. Že se ti nechce? No tak dobrá, ale vem si na sebe pořádný kabát, víš, co by mi řekla tvoje matka, kdyby ses nachladil?”

A tak přišla do domu policie a lupiče odvedla. O dva dny později seděl v knihovně detektivní inspektor Parker ze Scotland Yardu, osobní přítel lorda Petra, pohrával si s šálkem kávy a poslouchal vyprávění o celé události.

“Ale mě by ještě zajímalo, proč je ta kniha tak vzácná?”

“To nevím,” odpověděl Wimsey, “ale po nedávné návštěvě pana Popea jsem se o to taky začal zajímat a pořádně jsem si ji prohlédl. Mám takové tušení, že je v ní něco ohromně cenného. Něco, co se nepozná na první pohled, však víš, jak to bývá. Kdyby byl býval pan Pope jen o trochu přesnější při udávání podrobností, byl by přišel k něčemu, na co po mém soudu nemá právo. Všiml jsem si totiž něčeho v té knize a hned jsem dopsal doktoru Conyersovi do Yelsall Manoru, bývalému majiteli -”

“Conyersovi, tomu badateli v oboru léčení rakoviny?”

“Ano. Mám dojem, že ve své práci dosáhl pozoruhodných výsledků. Dnes už je to starý pán, myslím, že mu je osmasedmdesát let, a jako člověk s jednou nohou v hrobě bude snad pravdomluvnější než jeho synovec. Zkrátka jsem mu napsal (pochopitelně s vědomím svého synovce), že tu knihu máme, že jsme v ní našli něco velmi zajímavého a že ho žádáme, aby nám laskavě sdělil něco o její historii. Také jsem -”

“A co jste v ní našli?”

“Jiříku, máme mu to povědět? Já rád nechávám policisty na pochybách. Jak jsem chtěl říci - než jsi mi tak nezdvořile skočil do řeči - také jsem se zmínil, jestli ví o tom, že jeho synovec se snaží dostat tu knihu zpátky. Právě jsem od něho dostal odpověď. Píše, že o té knize neví nic zvlášť zajímavého. Byla v knihovně od nepaměti a ty mapy z ní vytrhal už taky velmi dávno nějaký vandal z jeho rodiny. Nedovede si představit, proč jeho synovec o tu knihu tolik stojí, protože jako dítě se jí určitě nikdy neobíral. Přesněji řečeno - starý pán prohlašuje, že pokud je mu známo, ten povedený Wilberforce do Yelsall Manoru nikdy ani nohou nevkročil. To tedy na vysvětlenou k těm nestvůrám, co plivou oheň, a k těm mile stráveným nedělím.”

“Vida ho, darebáka!”

“Hm, bude to tak. A tak jsem po tom malém nočním vyrušení poslal starému pánovi telegram, že se v dohledné době objevíme v Yelsallu, abychom si mohli o té knize a o jeho synovci povědět všechno, co máme na srdci.”

“Vezmete tu knihu s sebou?” zeptal se Parker. “Jestli chceš, mohu ti pro ni dát policejní doprovod.”

“To není špatný nápad,” souhlasil Wimsey. “Kdo ví, kde se ten lichometný pan Pope potlouká, a nic bych za to nedal, že se pokusí knihu získat znova.”

“Opatrnosti nikdy nezbývá,” prohlásil pan Parker. “Já sám bohužel jet nemohu, ale pošlu s vámi dva muže.”

“Skvělé,” řekl lord Petr. “Povolej dva myrmidony. Hned nechám předjet vůz. Předpokládám, Jiříku, že se připojuješ k výpravě. Co tomu ovšem řekne tvoje matka, to nechci slyšet. Charlesi, chraň se stát strýčkem! Jak se má člověk zachovat, aby byla spravedlnost na všech stranách?”

Yelsall Manor patřil k oněm rozlehlým chátrajícím venkovských sídlům, která jsou výmluvným svědectvím o časech daleko okázalejších, než je naše doba. Původní pozdně tudorovská stavba byla překryta dodatečně přistavěným širokým průčelím italského typu, tedy jakýmsi klasickým portikem zakončeným trojúhelníkovým štítem, k němuž se přicházelo po schodišti zatočeném do půlkruhu. Park kolem zámečku byl původně založen oním tradičním stylem řídkých háječků, které se klenuly nad cestami z obou stran navlas stejně. Avšak některý z pozdějších majitelů zahořel touhou po daleko výstřednějším uspořádání zámeckého okolí, zhlédnuv se v návrzích spojovaných se jménem Capability Browna. Na východ od zámečku doprostřed houští laurustinu byla zasazena čínská pagoda, sice ne tak velká, ale hodně podobná té, kterou v rozlehlém londýnském parku Kew Gardens postavil sir William Chambers. Za domem se pak objevila rozsáhlá umělá vodní nádrž, posetá ostrůvky, na nichž roztodivné chrámy, jeskyně, čajové altánky a můstky vykukovaly z křoví kdysi ozdobně tvarovaného a nyní zanedbaného a přerostlého. V jednom rohu tohoto umělého jezera stál domek na úschovu lodiček - měl zvednuté okapy a vypadal jako domečky malované na čínském porcelánu - ale přístaviště před ním bylo zborcené a obrostlé melancholickým býlím.

“Můj smutně proslulý předek Cuthbert Conyers se usadil v tomto domě v roce 1732, když se vzdal svých dobrodružných plaveb po moři,” začal své vyprávění doktor Conyers a usmál se. “Jeho starší bratr zemřel bezdětek, a tak se černá ovce vrátila ke stádu s pevným odhodláním stát se počestným občanem a založit rodinu. Obávám se, že se mu to nepovedlo, jak si přál. O původu jeho bohatství se šířily podivné zvěsti. Býval prý pirátem a plavíval se po mořích s nechvalně proslulým kapitánem Černovousem. Dole ve vesnici o něm kolují všelijaké pověsti a nikdo neřekne jinak než ten hrdlořez Conyers. Toho Conyerse to prý hodně zlobilo a dodnes si lidé vyprávějí, že jednou uřízl obě uši podkonímu, kterého slyšel o sobě mluvit jako o ‚starém hrdlořezovi’. Ale nebyl to člověk nevzdělaný. To on dal nově upravit zahradu podle tehdejší módy a on si dal vystavět tu pagodu pro svůj hvězdářský dalekohled. Říkalo se o něm, že se zabývá černou magií, a v naší knihovně skutečně byla celá řada knih s jeho jménem na titulním listě, ale ten dalekohled byl nejspíš upomínkou na jeho mořeplaveckou minulost.

Jak to vlastně všechno bylo, nikdo neví, ale ke konci svého života byl tenhle Conyers čím dál tím větší podivín a morous. Hádal se s rodinou a mladšího syna dokonce vyhnal z domu i se ženou a s dětmi. Těžko se s ním dalo vyjít.

Když ležel na smrtelném loži, dostavil se k němu farář - byl to ušlechtilý, vážný a bohabojný muž - a ten schytal od umírajícího lavinu urážek, ale nakonec se mu přece podařilo provést to, co považoval za svou křesťanskou povinnost - smířil ho se synem, s nímž v minulosti tak hanebně zacházel. Nakonec roztál ‚starý hrdlořez’ natolik, že sepsal poslední vůli a odkázal v ní mladšímu synovi ‚poklad, který jsem ukryl v Münsteru’. Farář mu domlouval, že je zbytečné odkázat někomu poklad, aniž mu odkážeme i návod, kde jej najde, ale prohnaný starý mořský vlk se jen opovržlivě zachechtal a řekl, že mu dalo zatracenou práci ten poklad nashromáždit a že jeho synáčka neubyde, když si dá trochu námahy s hledáním. Víc z něho nedostali ani slovo, zakrátko umřel a nejspíš přišel rovnou do pekla.

Od té doby naše rodina pomalu vymírala a já jsem dnes jediným potomkem Conyersů a tedy i dědicem toho pokladu, ačkoli nevím, co to je, ani kde je to skryto, protože poklad nikdy nikdo neobjevil. Ačkoli nepředpokládám, že byl získán poctivým způsobem, dnes už by bylo marné hledat původní vlastníky, a tak mám zá to, že na něj mám jisté právo.

Zdá se vám možná, lorde Wimsey, nepatřičné, že takový starý osamělý člověk, jako jsem já, baží po hromadě zlata. Avšak celý svůj život jsem zasvětil bádání o rakovině a věřím, že jsem na prahu řešení jednoho dílčího problému této strašlivé nemoci. Výzkum stojí peníze a mé skromné prostředky jsou téměř vyčerpány. Veškerý nemovitý majetek je zatížen hypotékami a já mám na světě už jen jediné přání - abych mohl dokončit své pokusy a zanechat po sobě dostatečnou finanční částku na založení nemocnice, kde by se pokračovalo v mém díle.

Minulý rok jsem věnoval hodně času rozluštění záhady kolem pokladu ‚starého hrdlořeza’. Velkou část své badatelské práce jsem měl možnost svěřit svému nadějnému asistentovi dr. Forbesovi a sám jsem podnikl různá pátrání podle jediného vodítka, které jsem měl k dispozici. Pátrání bylo o to obtížnější a nákladnější, že Cuthbert ve své vůli nenaznačil, je-li jeho poklad ukryt v Münsteru, který leží v Německu, nebo v Münsteru v Irsku. Cesty do obou míst i pátrání mě stály spoustu peněz a nepřivedly mě ani o krok k cíli. Odrazen neúspěchem jsem se vrátil v srpnu domů a zjistil jsem, že musím prodat knihovnu, abych byl vůbec schopen poplatit všechna vydání a získat něco peněz na pokračování ve výzkumu, který jsem politováníhodným způsobem zanedbal.”

“Aha!” zvolal lord Petr. “Už mi začíná svítat.”

Starý lékař se na něho tázavě podíval, čaj už dopili a seděli teď všichni kolem krbu v jeho pracovně. Zájem lorda Petra o zdejší krásné, byť polorozpadlé sídlo zavedl pochopitelně hovor na rodinu doktora Conyerse, takže problém Cosmographie, která ležela před nimi na stole, byl na čas odsunut.

“Všechno, co jste nám tu vyprávěl, přesně zapadá do záhady, kterou řešíme,” pokračoval lord Wimsey, “a nemám už nejmenší pochyby, oč panu Popeovi jde, ačkoli mi není jasné, jak se dověděl, že máte Cosmographii tady u sebe.”

“Když jsem se rozhodl prodat knihovnu, poslal jsem mu katalog,” vysvětlil doktor Conyers. “Jsme příbuzní, proto jsem si myslel, že by měl mít možnost koupit si knihy, o které má zájem. Já ovšem nechápu, proč si tu knihu nezajistil hned, místo aby se choval tak pohoršlivým způsobem.”

Lord Petr se rozesmál na celé kolo.

“No přece proto, že na to přišel až dodatečně,” odpověděl. “Bože můj! Ten asi zuřil! Pane Pope, všechno je vám odpuštěno. Ačkoli,” dodal lord Petr, “nerad bych ve vás budil přílišné naděje. I když rozřešíme hádanku ‚starého hrdlořeza’, není jisté, budeme-li tím blíže pokladu.”

“Pokladu?”

“Samozřejmě, pane doktore. Podívejte se prosím nejprve na tuhle stránku, má tu na okraji naškrábané nějaké jméno. Naši předkové měli ošklivý zvyk podepisovat se na svůj majetek bez ladu a skladu, kde je to právě napadlo, místo aby se slušně po křesťansku podepsali na vakát. Tohle písmo bych tipoval někam do doby vlády Charlese I. Stojí tu: Jac. Coniers’. Podle toho se dá soudit, že kniha byla v majetku vaší rodiny přinejmenším od první poloviny XVII. století. Na to se dá spolehnout. A teď obraťme na stranu 1099, kde se popisují objevné plavby Krištofa Kolumba. V záhlaví, jak vidíte, je mapa, na níž plavou netvoři, o které se zajímal pan Pope, a která podle všeho představuje Kanárské ostrovy, anebo jak se jim tehdy říkalo, Šťastné ostrovy. Je to samozřejmě všechno nepřesné jako všechny staré mapy, ale podle mého ten velký ostrov napravo by mohl být Lanzarote a ty dva menší poblíž Teneriffe a Velký kanárský ostrov.”

“A co to je napsáno tam uprostřed?”

“O to mi právě jde. Ten nápis je určitě pozdější než podpis pana Jacka Conierse. Řekl bych, že to je zápis z roku 1700 a možná i pozdější. Chci tím říci, že člověk, který byl v roce 1730 v letech, mohl dosud psát způsobem, kterému se naučil v mládí, zvláště jestliže jako například váš předek, který byl pirátem, strávil rané období svého života na mořích a ke psaní se mnoho nedostal.”

“A ty si myslíš, strýčku,” vpadl mu do řeči vikomt s očima navrch hlavy, “že to je písmo ‚starého hrdlořeza’?”

“Vsadím se, že je. Vy jste se, pane doktore, lopotil po Münsteru v Němečku a v Irsku, tak co kdybychom teď pořádně protřepali našeho milého Sebastiana Münstera, kterého máme tady doma, v knihovně?”

“Bože mě netrestej! Je to možné?”

“Je to téměř jisté. Podívejte se, co tu napsal u hlavy toho mořského draka:

Hic in capite draconis ardet perpetuo Sol

Zde v hlavě draka září věčné slunce

Je to ovšem kuchyňská latina - nebo chcete-li latina z lodní kuchyně.”

“Je mi líto,” řekl doktor Conyers, “jsem zřejmě hrozně nechápavý, protože nevím, k čemu nás to vede.”

“Podívejte se: Hrdlořez byl za devět čertů. Určitě počítal s tím, že každý, kdo si to přečte, bude to vztahovat k textu v knize, kde se praví, že ostrovy se zovou Šťastnými pro báječnou teplotu vzduchu a mírnosti podnebí. Ale prohnaný astrolog, který ve stáří pozoroval hvězdy ze své pagody, měl pro to svůj vlastní výklad. Podívejte se na tuhle knížečku vydanou v roce 1678 - je to Middletonova Praktická astrologie - populárně napsaná příručka pro takové amatéry, jako byl ‚hrdlořez’. A tady to máme: ‚Máte-li v obrazci Jupitera, Venuši nebo Dračí hlavu, s důvěrou doufejte, že je na tom místě poklad… Je-li signifikátorem skrytého pokladu Slunce, k tomu závěru spějte, že zlato či jiné drahé kamení obsahuje.’ Řekl bych, pane doktore, že i my můžeme dospět k tomuto závěru.”

“Dobrý bože,” zvolal doktor Conyers. “Určitě máte pravdu. A já zahanbeně přiznávám, že kdyby se byl přede mnou někdo jen zmínil, abych se seznámil se základy astrologie, protože mi to někdy může přijít vhod, byl bych mu sebejistě odpověděl, že můj čas je příliš drahocenný, než abych jím mrhal na takové nesmysly. Jsem vám hluboce zavázán.”

“No jo,” řekl Jirka, “ale kde je ten poklad, strýčku?”

“O to právě jde,” řekl lord Petr. “Ta mapa je velmi nepřesná, neudává ani zeměpisnou šířku, ani délku. A podle toho, jak je to tu namalované, odkazuje nápis spíš k nějakému místu uprostřed moře než na těch ostrovech. Navíc tam ten poklad leží už skoro dvě stě let, takže možná, že už ho někdo našel.”

Doktor Conyers vstal.

“Jsem starý člověk,” řekl, “ale síly mě dosud neopustily. Jestli se mi podaří sehnat peníze na výpravu, neustanu dřív, dokud nevyčerpám všechny možnosti, abych poklad našel a dal jej do vínku své nemocnici.”

“V tom případě mi dovolte, abych i já přiložil ruku k tomuto dobrému dílu,” řekl lord Petr.

Doktor Conyers pozval své hosty, aby u něho zůstali přes noc, a jakmile se podařilo vystrnadit rozrušeného vikomta do postele, Wimsey a starý pán dali hlavy dohromady a dlouho do noci studovali mapy a pečlivě pročítali v Münsterově knize kapitolu “De Novis Insulis” doufajíce, že zachytí další stopy. Nakonec si přece popřáli dobrou noc a lord Petr s knihou pod paží odkráčel nahoru do ložnice. Ale rozbouřené myšlenky mu nedaly spát, a tak místo aby ulehl, posadil se na chvíli u okna, z něhož byla vyhlídka na jezero. Měsíc, který teprve před několika dny dosáhl úplňku, plul vysoko po obloze mezi roztrhanými cáry mráčků a v jeho záři ostře vystupovaly kontury čínských čajoven a rozsochatých chomáčů nepěstěného křoví. Tak ‚hrdlořez’ se na stará kolena dal na zakládání okrasných zahrad! Wimsey si dovedl živě představit, jak starý pirát sedí u dalekohledu v té své absurdní pagodě, chechtá se, jak si všichni lámou hlavu s jeho testamentem, a počítá, kolik je na měsíci kráterů. “Je-li tam Luna, najdete stříbro.” Voda jezera připomínala stříbro. Uprostřed se táhl napříč hladký široký pás, přerušený nevábným rohem domku na loďky, černými stíny ostrovů a téměř uprostřed jezera polorozpadlou fontánou v podobě velikého čínského draka s rozšklebenou tlamou a zubatým hřebenem na hřbetě.

Wimsey si promnul oči. To jezero mu najednou bylo strašně povědomé. Čím dál tím víc se podobalo místu, které člověk poznává, aniž ho kdy viděl. Bylo to, jako když člověk poprvé uvidí šikmou věž v Pise - je tak podobná známému obrázku, až se zdá neskutečná. Ten podlouhlý ostrov vpravo, říkal si v duchu Wimsey, co vypadá jako okřídlený netvor a na němž se krčí dvě skupinky obydlí, ten odněkud znám. A ten nalevo od něj, ten vypadá jako britské ostrovy ohavně zkreslené. A mezi nimi je třetí ostrov, vysunutý kousek dopředu. Společně vytvářejí trojúhelník, v jeho středu je ta čínská fontána a měsíc vytrvale ozařuje svým světlem dračí hlavu. Hic in capite draconis ardet perpetuo -

Lord Petr vyskočil s hlasitým výkřikem a dokořán otevřel dveře do šatny. Na sedátku pod oknem se rychle vymotala z prošívané přikrývky malá postavička.

“Nezlob se, strýčku,” řekl Jirka. “Mně se tak hrozně nechtělo spát, že to nemělo cenu ležet v posteli.”

“Pojď sem, prosím tě,” řekl lord Petr, “a pověz mi, jestli bdím nebo sním. Podívej se z tohohle okna, jestli tam uvidíš ty ‚nové ostrovy’ z mapy ‚hrdlořeza’. On si je dal udělat, Jiříku, on je má tady! Podívej se, že jsou rozloženy jako Kanárské ostrovy. Tři, které vzájemně vytvářejí trojúhelník, a tady v rohu dole je čtvrtý. Přístřešek pro čluny je tam, kde je na obrázku velká loď. A ta fontána s drakem je na místě, kde je dračí hlava. Tady, synku, tady je schovaný ten poklad. Vem si něco na sebe, Jiříku, a k čertu se vším nařizováním, kdy mají být hodní malí kluci v posteli! Jdeme si zaveslovat na jezero, jestli na tom přístavišti objevíme aspoň jedny necky, které se udrží nad vodou.”

“Jé, strýčku! Tohle je doopravdické dobrodružství.”

“Přesně tak!” řekl lord Wimsey. “Bylo nás tam roku onoho, jo-ho-ho, dvanáct tuctů, dvanáct lodníků, znáš to? Chybí nám jen láhev whisky. Pirátská výprava pod pláštěm noci vyplouvá za zakopaným pokladem na Šťastné ostrovy! Vzhůru, stateční plavci!”

Lord Petr zahákoval rozeschlou džunku za sukovitý ocas draka a opatrně lezl ven, protože podstavec fontány byl slizký a zarostlý.

“Je mi líto, Jirko, ale ty musíš zůstat sedět ve člunu a vylévat vodu,” řekl. “Každý správný kapitán si zajímavou práci schová pro sebe. Vezmeme to od hlavy. Ten mizera psal přece o hlavě.” Aby se měl čeho držet, položil té nestvůře láskyplně ruku na krk a druhou systematicky mačkal všechny rozmanité výčnělky její anatomie. “Vypadá to všechno z jednoho kusu, ale někde tu přece musí být pérko. Jirko, nezapomeň vylívat tu vodu. Jestli se vrátím a člun bude pod vodou, tak si mě nepřej. Velitel pirátů vysazen na pustém ostrově - pamatuješ? Tak počkat, ostny na zádech to nejsou, to je jisté. Zkusíme oči. Pomalu, Jirko, zdálo se mi, že se něco pohnulo, ale jde to opravdu ztuha. Taky nás mohlo napadnout přinést s sebou kapku oleje! Nevadí - však my to zdoláme. Už to jde! Už to jde! Hej-rup!”

Zrezavělý knoflík nevydržel soustředěný nápor, zajel dovnitř a současně ze zejícího jícnu draka vytryskl sloup vody přímo do obličeje lorda Wimseyho. Fontána, která po léta zůstala suchá, vystříkla radostně k nebi, zmáčela přítomné hledače pokladu a ve světle měsíce vytvořila duhu.

“Tohle jsou kanadské žertíky ‚starého hrdlořeza’,” bručel Wimsey a obezřetně se schoval za drakův krk. “Teď to nedokážu zavřít. No tak si stříkej, já zkusím druhé oko.”

Chvíli se namáhal marně. Pak se najednou bronzová křídla netvora po stranách sklapla, odkryla hluboký čtverhranný otvor a fontána přestala stříkat.

“Jiříku!” zavolal lord Petr. “Povedlo se to! Jen prosím tě nezapomeň na tu vodu! Je tu nějaká bedna. Hrozivě těžká. Ne, počkej, já to dokážu sám. Podej mi ze člunu hák. Doufám, že ten starý hříšník opravdu nějaký poklad měl. Byla by to otrava, kdyby šlo o další kanadský žertík. Co se dá dělat - hlavně hlídej ten člun. Výborně. Pamatuj si, Jiříku, že z háku na člun a z páru pořádných šlí se dá udělat docela přijatelný jeřáb. Máš to? Už je to v pořádku. Tak a teď domů a spát… Haló, co se to tam děje?”

Když se člunem odrazili od fontány, bylo jasné, že u přístaviště je nějaký rozruch. Míhala se tam světla a po hladině jezera k nim dolétaly hlasy.

“Jiříku, oni nás určitě mají za zloděje. Opět nepochopen! Nepleťte se nám do cesty, moji milí -”

“To jste vy, mylorde?” ozval se mužský hlas, když se blížili k přístavišti.

“No ne, vždyť to jsou naši věrní detektivové!” zvolalo jeho lordstvo. “K čemu ten rozruch?”

“Přistihli jsme tohohle člověka, jak se ochomýtá kolem přístaviště,” řekl detektiv ze Scotland Yardu. “Tvrdí, že prý je synovec starého pána. Vy ho znáte, mylorde?”

“Mám takový dojem,” odpověděl Wimsey. “Pan Pope, není-liž pravda? Vy tu něco hledáte? Doufám, že ne poklad, protože my jsme právě jeden našli. Ale, ale, pozor na ty výrazy. Maxima reverenda. Nezapomínejte, že je tu lord St. George a že se to nehodí pro jeho uši. A mimochodem, tisíceré díky, že jste ke mně včera poslal na návštěvu ty své dva roztomilé přátele. Nebojte se, Thompsone, učiním na něho oznámení. Vy jste tu taky, doktore, výborně. Jestli tu někdo má po ruce páčidlo, podíváme se na místě, co nám papá Cuthbert nachystal. A jestli se ukáže, že tam je staré železo, pane Pope, přijdete si za své peníze na vtip století.”

Někdo podal železnou tyč z přístěnku na čluny a vrazil ji pod víko truhly. Víko zapraskalo a povolilo. Doktor Conyers celý rozechvělý poklekl u truhly a otevřel ji.

Na chvíli zavládlo ticho.

“Pane Pope, platíte přípitek,” přerušil je lord Petr. “Myslím, doktore, že to bude krásná nemocnice, až ji postavíte.”

NEROZŘEŠENÁ ZÁHADA MUŽE BEZ TVÁŘE

“A co vy, pane,” vyptával se tlouštík, “co vy na ten případ, víte, jak našli toho chlápka někde stranou na pobřeží v East Felphamu?”

Nával cestujících po volném dni bankovních prázdnin vedl k vpádu pasažérů třetí třídy do oddělení první třídy a tlouštík se zřejmě snažil ze všech sil vypadat v nezvyklém prostředí nenuceně. Obracel se na mladistvě vypadajícího džentlmena, který zaplatil plné jízdné za soukromí, jehož se nyní chtě nechtě musel vzdát. Přijal však novou situaci celkem vlídně a zdvořilým tónem odpověděl:

“Je mi líto, ale přečetl jsem si jen titulek. Ten muž byl zavražděn?”

“Vražda jako řemen,” pochvaloval si tlouštík. “A celej byl pořezanej, že to byla jedna hrůza.”

“Bylo to spíš, jako by ho bylo rozdrápalo nějaký zvíře,” přisadil si starší hubený muž, sedící naproti. “V novinách stojí, že mu z obličeje nezbylo dočista nic. To zas určitě udělal nějakej ten maniak, co zabíjej ty malý děti, člověk dneska aby počítal se vším.”

“Prosím tebe, vo takovejch věcech rači nemluv, nemůžu to ani slyšet,” okřikla ho jeho žena a otřásla se hrůzou. “Já pak v noci nespím a přemejšlím, co by se mohlo stát Lízinejm dětem, až z toho mám hlavu jako škopek a tak se mi stáhne žaludek, že musím vylízt z postele a jít si pro sušenku. Takovýhle hrozný věci do novin nepatřej, to by se mělo zakázat.”

“Kdepak, pani, jen ať o tom píšou,” pokračoval tlouštík, “člověk aspoň ví, na čem je, a může se podle toho zařídit. Jak já tomu rozumím, šel se ten postiženej vykoupat na nějaký opuštěný místo a šel úplně sám. No jo - to se přeci nedá dělat, má myslet na to, že je vždycky nebezpečí, že ho chytej křeče - a co potom.”

“Já to manželovi také pořád říkám,” přidala se mladá novomanželka. Její manžel se zamračil a nervózně poposedl. “Vidíš, miláčku, jak je to nebezpečné, a ty ještě nemáš docela v pořádku srdce -” Její ručka hledala pod novinami manželovu ruku. Mladý muž se odtáhl a rozpačitě řekl: “Dobrá, Kitty, nechme toho.”

“Já to vidím takhle,” pokračoval tlouštík. “Všichni jsme si prodělali světovou válku, a ta moc lidem zničila nervy a nechala je ve stavu porušený duševní rovnováhy, jak se tomu říká. Viděli, jak jim granáty před očima roztrhaly kamaráda na cucky. Pět let hrůzy a krveprolití s nima pořádně zatočilo a řek bych, že v nich už zůstal nějakej sklon k hrůzám. Navenek vypadají, že už na všechno zapomněli, a chovají se mírumilovně jako každý jiný, ale to je všechno umělý, jestli víte, jak to myslím. A najednou - zničehonic - je něco rafne, pohádaj se doma s manželkou nebo je velký parno jako třeba dneska - lupne jim v bedně a v tu ránu začnou zuřit. Takhle se o tom píše v knihách. Já toho po večerech hodně přečtu, protože jsem svobodnej a nemám děti.”

“To je všechno pravda,” zvedl oči od svého časopisu pedantický mužík, “naprostá pravda. Ale myslíte, že se to vztahuje i na tenhle případ? Věnuji hodně času studiu kriminologické literatury - mohu dokonce říct, že to je můj koníček - a podle mého názoru je celá ta věc daleko složitější, než se zdá. Srovnáme-li tuto vraždu s některými skutečně záhadnými zločiny z posledních let, tedy s těmi - a to zdůrazňuji, které se nikdy neobjasnily a podle mého názoru se ani v budoucnosti nevysvětlí - k čemu dojdeme?” Odmlčel se a významně se rozhlédl kolem sebe. “Dojdeme k názoru, že mají mnoho společných rysů s tímto případem. Soustřeďme se však především na jednu okolnost, na ten zohavený obličej - povšimněte si prosím, zohaven je pouze obličej - jako by se chtělo předejít identifikaci oběti. Jako by tím osobnost oběti měla být vymazána z paměti světa. A dále si povšimněte, že přes usilovné pátrání viník nikdy není odhalen. A nyní, nač to všechno ukazuje? - Na organizaci, vážení. Na nesmírně mocný vliv v zákulisí. V časopise, který mám právě rozečtený -” muž významně poklepal na rozevřenou stránku - “je zpráva - tedy ne nějaká vymyšlená historka, ale výňatek z policejních záznamů - tedy zpráva o jednom z těch tajných spolků, které označují lidi, proti nimž mají své výhrady, a likvidují je. A kdykoli dojde k takovémuhle usmrcení, zohaví tvář oběti k nepoznání znamením tajného spolku a veškeré stopy po úkladném vrahovi zahladí tak bezpečně - protože mají peníze a jiné prostředky - že se k nim nikdy nikdo nedostane.”

“O tom jsem už taky čet,” připustil tlouštík, “ale já myslel, že jsou to středověký praktiky. Kdysi měli takovou organizaci v Itálii. Počkejte, jak oni to jmenovali? Gomora, že jo? A že by byly Gomory na světě dodnes?”

“Velmi správně jste připomněl Itálii, pane,” odpověděl pedant. “Italové jsou od přírody intrikáni. Vemte si například fašisty. Dneska jich je všude plno, ale původně začali taky jako tajný spolek. A kdyby si na to někdo doopravdy posvítil, to byste koukali, jak je tam celá zem prolezlá tajnými organizacemi všeho druhu. Že mám pravdu, pane?” dodal a obrátil se na cestujícího první třídy.

“Výborně!” zvolal tlouštík. “Tenhle pán v Itálii určitě byl a ví, jak to tam chodí. Co vy na to, pane, myslíte, že tenhle mord má na svědomí taky ta Gomora?”

“Řekl bych, že ne,” odpověděl cestující první třídy. “Totiž chci říct, že by to v tom případě nebylo zajímavé, nemyslíte? Já osobně mám radši takovou pěknou, tichou domáckou vraždu - řekněme milionář zavražděný v knihovně. Kdykoli otevřu detektivní příběh a zjistím, že v tom má prsty Camorra, můj zájem ochabne a promění se v popel a prach - tedy něco jako Sodoma a Camorra, jak vy byste to nazval.”

“Souhlasím s vámi,” vložil se do řeči novomanžel, “dalo by se říci z estetického hlediska. Ovšem v případě, o kterém hovoříme, určité rysy nasvědčují tomu, že je správné i stanovisko tohohle pána.”

“Těžko rozhodnout,” připustil cestující první třídy, “nečetl jsem podrobnosti -”

“Podrobnosti jsou jasné,” řekl pedant. “Ten ubožák byl dnes časně ráno nalezen mrtev na pláži v East Felphamu a obličej měl rozřezaný děsným způsobem. Neměl na sobě nic než plavky -”

“Moment, prosím. Především, kdo to byl?”

“Jeho totožnost se zatím nepodařilo zjistit. Šaty na břehu nebyly -”

“Tak to vypadá spíš na loupež,” nadhodila Kitty.

“Kdyby to byla obyčejná loupež,” namítl pedantický mužík, “proč by měl tak rozřezaný obličej? Kdepak - ty šaty na břehu nebyly, jak už jsem řekl, aby se zabránilo identifikaci. Vrazi je odnesli, to se v těch tajných spolcích vždycky takhle dělá.”

“Byl ten muž ubodán?” zeptal se cestující první třídy.

“Ne,” odpověděl tlouštík. “Nebyl. Uškrtili ho.”

“Tak to není metoda charakteristická pro Italy,” poznamenal cestující první třídy.

“Máte pravdu, to není,” řekl tlouštík a pedantický mužík se ošil, vyveden tak trochu z konceptu.

“A jestli se šel koupat,” řekl hubený starší muž, “jak se tam dostal? Jestli bydlel ve Felphamu, určitě už musel někdo zpozorovat, že zmizel. Teď o prázdninách je Felpham plnej lufťáků.”

“Pozor na to,” řekl tlouštík, “jsou dva Felphamy. Vy myslíte West Felpham, kde je jachtařský klub, tam je živo. Zato v East Felphamu chcíp pes. Daleko široko tam není vidět barák, jen na konci silnice daleko od městečka je na samotě malá putyka a pak ještě musíte přejít tři pole, než se dostanete k moři. Tam už nevede žádná pořádná silnice, jen taková vozová cesta, ale autem se to dá projet. Jednou jsem tam jel.”

“Přijel vozem,” řekl pedantický mužík. “Našly se stopy kol. Ale s tím autem někdo odjel.”

“Vypadá to, jako by tam přijeli spolu dva muži,” nadhodila Kitty.

“Asi to tak bylo,” řekl pedantický mužík. “Oběť měla nejspíš v ústech roubík a byla svázaná, vrah ji dovezl autem na to místo, tam ji vytáhl, zaškrtil ji a -”

“Ale proč by se někdo namáhal obléknout ho do plavek?” zeptal se cestující první třídy.

“Protože,” trpělivě vykládal pedant, “jak už jsem řekl, nechtěli ho nechat v šatech, aby znemožnili identifikaci.”

“To máte pravdu, ale proč ho tam nenechali nahého? Odívat někoho do plavek za takovýchhle okolností, to je trochu přemrštěný ohled na mravopočestnost, nemyslíte?”

“No jo, no jo,” souhlasil tlouštík netrpělivě, “ale dyť ste si žádnej z vás nepřečet ty noviny pořádně. Žádný dva tam spolu přijít nemohli. A ptáte se proč? Protože se tam našly jen jedny stopy a to byly stopy toho zavražděnýho.”

Triumfálně se rozhlédl kolem sebe.

“Říkáte, že stopy byly jen jedny?” ožil cestující první třídy. “To začíná být zajímavé. Víte to jistě?”

“Takhle to stojí v novinách. Píšou tam jen o jedněch stopách bosýma nohama, který podle pečlivýho srovnání byly nohy zavražděnýho a vedly od místa, kde stálo to auto, k místu, kde našli to tělo. Co vy na to?”

“To nám ovšem vysvětluje řadu věcí,” odpověděl cestující první třídy. “Místo činu tím vidíme z ptačí perspektivy, dovídáme se o době, kdy k vraždě došlo, a navíc to vrhá i hodně světla na povahu a postavení vraha - nebo vrahů.”

“Co tím myslíte, pane?” zeptal se postarší muž.

“Tedy především - ačkoli jsem v těch končinách nikdy nebyl, zřejmě je tam písčitá pláž, z níž se dá vejít do vody.”

“To tam je,” přisvědčil tlouštík.

“Dále tam je zřejmě někde poblíž skalní útes, který vybíhá do moře, a pod ním je dostatečná hloubka, aby se tam dalo skákat do vody. Ta skála asi vybíhá hodně daleko, rozhodně se u ní dá koupat i za odlivu.”

“To jsem blázen, jak jste to uhodl, pane, je to přesně tak. Je tam taková skála i ta prohlubeň, zrovna jak jste to popsal, a je to asi sto metrů od místa činu. Sám jsem se tam něco naskákal.”

“Ta skála na druhé straně přechází přímo v pobřeží porostlé nízkou trávou?”

“Přesně tak!”

“Počítám, že k vraždě došlo krátce před vyvrcholením přílivu a mrtvola ležela v místě, kam nejvýš příliv dosáhne.”

“Proč myslíte?”

“Nu, říkal jste přece, že stopy nohou vedly až k mrtvole. To znamená, že voda nevystoupila dále za mrtvolu. Ale žádné jiné stopy tam nebyly. Což znamená, že stopy vrahovy smyl příliv. Nabízí se jediné vysvětlení: oba muži spolu stáli blízko čáry nejvyššího přílivu. Vrah přišel z moře. Napadl toho druhého - není vyloučeno, že ho zatlačil o něco nazpátek - a tam ho zabil. Voda pak ještě kousek vystoupila a smyla všechny stopy, které vrah zanechal. Docela dobře si ho umím představit, jak tam seděl na bobku a sledoval, jestli se příliv dostane dost vysoko.”

“Hu!” vykřikla Kitty, “mně z toho vašeho vyprávění běhá mráz po zádech.”

“Povšimněme si teď těch ran v obličeji,” pokračoval cestující první třídy. “Podle toho, jak já to vidím, byl vrah už v moři, když se jeho oběť přišla koupat. Chápete proč?”

“Mně to je jasný,” odpověděl tlouštík. “Vy si myslíte, že vlez do vody u tej skály, co jsme se tu o ní bavili, a pak došel k tomu dotyčnýmu vodou, takže po něm nejsou žádný stopy.”

“Ano. A protože voda kolem těch skal je hluboká, jak se tu tvrdilo, byl s největší pravděpodobností také v plavkách.”

“To by mohlo bejt.”

“Dobrá. Další otázka: čím mu rozryl ten obličej? Člověk si s sebou zpravidla nebere nůž, když se jde po ránu smočit do moře.”

“To je záhada,” řekl tlouštík.

“Ne tak docela. Vezměme to takhle: Vrah s sebou nůž buď měl, nebo neměl. Jestliže ho s sebou měl -”

“Jestliže ho s sebou měl,” pokračoval pedant snaživě, “znamená to, že na zavražděného číhal záměrně. A to podle mého názoru potvrzuje moji teorii, že jde o rozsáhlé a rafinované spiknutí.”

“Ano. Ovšem jestliže tam číhal s nožem, proč svou oběť nebodl a neodbyl celou tu záležitost krátce? Proč ho škrtil, jestliže měl po ruce dokonalou zbraň? Kdepak - řekl bych, že tam přišel bez nože, a když uviděl svého nepřítele, vrhl se na něj holýma rukama, což je pro Brity charakteristické.”

“A co to pořezání?”

“Inu, řekl bych, že když svou oběť oddělal a ležela tam před ním mrtvá, naplnila ho jakási slepá zuřivost a chtěl ničit dál. Popadl něco, co se tam válelo někde v písku - možná, že to byl kus starého železa nebo nějaká ostrá škeble, kterých tam občas bývá plno, nebo střep skla - a s tím se na něj vrhl v zoufalém záchvatu žárlivosti nebo zuřivosti.”

“To je hrůza!” zaúpěla starší cestující.

“To ovšem hádám naslepo, protože jsem ty rány neviděl. Také je možné, že se začali prát, vrah přitom upustil nůž, takže svou oběť musel zardousit rukama, a nůž potom sebral. Pokud má zavražděný čisté bodné rány po noži, je pravděpodobné, že se to stalo, jak jsem naznačil, a že vražda byla předem rozmyšlená. Ale jestliže to jsou zející rány se zubatými okraji, zasazené předmětem, který byl po ruce, klonil bych se k názoru, že to byla náhodná srážka a že vrah byl buď šílený nebo -”

“Nebo co?”

“Nebo znenadání narazil na někoho, koho z duše nenáviděl.”

“A co myslíte, že se stalo potom?”

“To je přece jasné. Jak už jsem řekl, vrah počkal na místě, aby se ujistil, že příliv zahladí všechny jeho stopy, pak se dobrodil nebo doplaval zpátky k té skále, kde měl šaty, a zbraň vzal s sebou. Moře smylo i všechny stopy krve, pokud je měl na těle nebo na plavkách. Potom se vyšplhal na skálu, došel bos, aby nezanechal stopy na nějaké chaluze, až k místu, kde začíná růst nízká tráva, tam se oblékl, došel k vozu zavražděného a odjel.”

“Proč odjel?”

“Ano, to je třeba si zodpovědět. Možná, že chtěl být co nejrychleji někde jinde. Nebo se možná obával, že bude-li zavražděný identifikován v krátké době, padne podezření na něho. Anebo měl celou řadu jiných důvodů. Nás zajímá, odkud přišel. Jak je možné, že se tak časně ráno koupal na tom osamělém místě? Autem tam nedojel, protože to by byly noviny psaly o dvojích stopách. Možná, že někde nablízku tábořil. Ale než by se byl dostal ke stanu, složil si všechny své věci a donesl je do auta, ztratil by mnoho času a vydával by se v nebezpečí, že ho někdo uvidí. Kloním se k názoru, že tam přijel na kole a že potom naložil kolo dozadu do vozu a odvezl je s sebou.”

“Ale proč v tom případě vůbec bral to auto?”

“Protože se zdržel v East Felphamu mnohem déle, než předpokládal, a obával se, že něco zmešká. Je možné, že měl být v některém penziónu v určitou dobu na snídani, a kdyby se nedostavil, hned by si toho všimli, anebo třeba bydlí hodně daleko od toho místa a měl co dělat, aby se dostal domů. Já se domnívám, že pospíchal, aby přišel včas ke snídani.”

“Proč?”

“Protože kdyby mu šlo pouze o to, aby autem nahnal ztracený čas k cestě domů, stačilo by přece, aby kolo někde naložil na vlak a zbytek dojel vlakem. Takhle to nebylo. Spíš se mi zdá, že bydlel v nějakém menším hotýlku někde tam v okolí. Nemohl to být velký hotel, protože tam by si nikdo nevšiml, jestli byl u snídaně nebo ne. Taky si myslím, že nebyl v soukromí, protože to už by se určitě přihlásila nějaká bytná, že měla nájemníka, který se jezdil koupat do East Felphamu. Ten člověk je buď z blízkého okolí, a v tom případě nebude těžké ho objevit, nebo byl na návštěvě u přátel, kteří mají zájem na tom, aby jeho pohyby byly utajeny. Další možnost - a ta je podle mého nejpravděpodobnější - bydlel v malém hotýlku, kde by ihned zpozorovali jeho nepřítomnost u snídaně, ale kde nebylo obecně známo, kam se chodí rád koupat.”

“Takhle by to na mou duši mohlo bejt,” řekl tlouštík.

“Jisté je,” pokračoval cestující první třídy, “že vrah bydlel jen tak daleko od East Felphamu, aby se tam mohl pohodlně dopravit na kole, takže by neměl být velký problém zachytit stopu. A navíc tu je to auto.”

“Správně. Kde je, podle vaší teorie, to auto?” staral se pedant, který se dosud nevzdal své teorie opírající se o Camorru.

“Stojí někde v garáži a čeká, až si ho někdo přijde vyzvednout,” bez váhání odpověděl cestující první třídy.

“Ale kde?” naléhal pedantický mužík.

“Na tom tak nesejde! Určitě co nejdále od místa, kde zavražděný bydlel. Jestliže z nějakého důvodu nechcete, aby se vědělo, že jste v jistou dobu byl na jistém místě, není to špatná kamufláž, jestliže přijedete domů přesně z opačné strany. Já sám bych například ten vůz hledal ve West Felphamu a ten hotel, ve kterém bydlí vrah, v nejbližším městečku na hlavní silnici, ale až za křižovatkou, kde se rozděluje směr na East a West Felpham. Jakmile se najde ten vůz, zjistí se samozřejmě totožnost zavražděného. A pokud jde o vraha - já bych pátral po člověku činorodém, který je dobrý plavec a vášnivý cyklista - patrně nijak zámožný, protože si nemůže dovolit auto - který tráví dovolenou poblíž Felphamu a měl pádný důvod, proč zavražděného nenávidět.”

“No tohle,” obdivně vzdychla postarší paní. “Jak vy jste to všechno sesumíroval! Vy jsté namouduši druhej Sherlock Holmes.”

“Skvělá teorie,” řekl pedant. “Já ovšem přesto tvrdím, že je za tím nějaká tajná organizace. Uvidíte, že na moje slova dojde. Ohó - už jsme tu! Máme jen dvacet minut zpoždění. To je slušný čas na prázdninový jízdní řád. Dovolíte? Mám pod vaším sedadlem batoh.”

V kupé seděl ještě osmý pasažér, který po celý průběh rozhovoru zůstal zdánlivě pohroužen do četby novin. Když se ostatní cestující vyhrnuli na nástupiště, dotkl se tento muž paže cestujícího první třídy.

“Promiňte, pane,” oslovil ho. “Vaše dedukce jsou velmi zajímavé. Jmenuji se Winterbottom a jsem pověřen vyšetřováním tohoto případu. Smím se zeptat na vaše jméno? Možná, že bych se v průběhu pátrání s vámi potřeboval spojit.”

“S největší radostí,” odpověděl cestující první třídy. “Rád strkám nos do těchhle záležitostí, jak možná víte. Zde je moje navštívenka. Můžete mě vyhledat, kdykoli budete potřebovat.”

Detektivní inspektor Winterbottom vzal navštívenku a četl:

LORD PETR WIMSEY

110 A Piccadilly

Kolportér Večerníku zálibně rozestavoval u stanice podzemní dráhy na Piccadilly plakáty s nejdůležitější zprávou svého listu. Nevypadalo to špatně!

MUŽ

BEZ TVÁŘE

IDENTIFIKOVÁN

Podle jeho názoru byl tenhle poutač daleko lepší než text konkurenčního listu, který beze vší nápaditosti hlásal:

OBĚŤ

VRAŽDY VE FELPHAMU

IDENTIFIKOVÁNA

Mladě vypadající džentlmen v šedém obleku, který v tu chvíli vyšel z malé restaurace, zřejmě sdílel jeho názor, neboť vyměnil svůj měďák za jeho Večerník a začetl se do něj s takovým zájmem, že vrazil do chodce, který spěchal na podzemku, a musel se mu omluvit.

Večerník, vděčný rovnou měrou vrahovi i oběti za to, že se postarali o žádoucí senzaci v okurkové sezóně po bankovních prázdninách, vyhodil otřesnou termometrickou statistiku pánů Negrettiho a Zambry z čelného místa, které zaujímala ještě v poledním vydání, a nahradil ji obrovským titulkem:

ZOHAVENÁ OBĚŤ ÚDĚSNÉ VRAŽDY NA

MOŘSKÉ PLÁŽI IDENTIFIKOVÁNA

PŘEDNÍ REKLAMNÍ UMĚLEC OBĚTÍ

NÁSILNÉHO ZLOČINU

POLICIE ZACHYTILA STOPU VRAHA

Mrtvola muže středního víku, oděná pouze v koupacím obleku a nalezená v pondělí ráno na pláži v East Felphamu s obličejem zohaveným jakýmsi zubatým nástrojem, byla identifikována. Je to pan Coreggio Plant, vedoucí kreslířského ateliéru firmy Crichton, Ltd., známé reklamní agentury se sídlem v Holbornu, Londýn.

Pan Plant, svobodný, 45 let, trávil letošní dovolenou na motoristické túře po západním pobřeží. Jel sám a nenechal žádnou adresu, kam se za ním má posílat pošta, a tak nebýt prozíravosti detektivního inspektora Winterbottoma od westshirské policie, zůstalo by za normálních okolností jeho zmizení nepozorováno až do doby, kdy se měl vrátit do zaměstnání, což je ode dneška za tři dny. Vrah s tím nepochybné počítal a odstranil z místa činu auto se svršky své oběti v naději, že tím zahladí stopy svého hnusného činu a získá las k útěku.

Energické pátrání po zmizelém autě se setkalo s úspěchem. Vůz byl objeven v jisté garáži ve West Felphamu, kde byl dán do opravy. Majitel garáže, pan Spiller, jednal osobně s mužem, který vůz přivezl, a poskytl policii jeho popis. V policejní zprávě se praví, že je malý, černovlasý a má vzezření cizince. Policie je již na stope objevení jeho totožnosti a zatčení se s jistotou očekává během několika hodin.

Pan Plant byl zaměstnán u firmy Crichton patnáct let a v posledních letech války byl jmenován vedoucím reklamního ateliéru. U svých spolupracovníků byl velmi oblíben a jeho vynalézavost v kresbě i úpravě inzerátů potvrzovala pravdivost hesla firmy:

KDYŽ REKLAMU - TAK OD CRICHTONA.

POHŘEB OBÉTI SE KONÁ ZÍTRA

NA HŘBITOVĚ V GOLDERS GREEN.

(Fotografie na zadní strané)

Lord Petr Wimsey otočil na zadní stránku. Podobiznu zavražděného jen zběžně přelétl očima. Byla to obyčejná profesionálně udělaná fotografie z fotografického závodu, na níž se nedalo poznat nic jiného, než že fotografovaný měl celkem snesitelné rysy. Lord Petr si dále všiml, že pan Plant byl spíše hubený než tlustý, vypadal víc na obchodníka než na umělce a že fotograf ho místo obvyklého úsměvu zachytil s vážnou tváří. Zato fotografie pláže u East Felphamu, na níž bylo křížkem označeno místo, kde byla nalezena mrtvola, vzbudila v lordu Wimseym daleko víc než běžný zájem. Chvíli si ji soustředěně prohlížel a několikrát při tom překvapeně hvízdl. Přitom se zdálo, že nemá k překvapení žádný důvod, neboť ta fotografie do všech podrobností potvrdila dedukce, které přednesl při rozhovoru ve vlaku. Bylo na ní vidět protáhlé pobřeží, z něhož pěkný kus do moře vybíhal skalnatý ostroh, na druhé straně vklíněný do nízké vyschlé trávy. Přesto Petr od tohoto snímku několik minut neodtrhl oči, pak noviny složil a mávl na taxík. Jen dosedl v taxíku na sedadlo, noviny znovu rozložil a studoval snímek dál.

“Vaše lordstvo,” začal inspektor Winterbottom a obrátil do sebe sklenici tempem, které nesvědčilo o přítomnosti znalce, “jelikož jste byl tak laskav a sám mi nabídl, že vás mohu vyhledat, dovolil jsem si k vám zaskočit, jelikož jsem měl cestu do Londýna. Díky, takové pití neodmítnu! Tak jak jste si už asi přečetl v novinách, ten vůz už máme.”

Wimsey vyjádřil uspokojení nad tímto výsledkem.

“Byl jsem vašemu lordstvu za to upozornění opravdu velmi povděčen,” velkomyslně přiznal inspektor a pokračoval. “Ne že bych ke stejnému závěru nedošel sám, ale byl bych na to potřeboval chvíli času. Ale důležitější věc, jsme vrahovi na stopě!”

“Dočetl jsem se, že údajně vypadá jako cizinec. Neříkejte, že se z něho nakonec přece vyklube camorrista!”

“Co vás vede, mylorde,” inspektor na něho spiklenecky mrkl. “Chcete-li vědět, co já si o tom myslím, tak tedy ten náš informátor, co seděl v rohu toho kupé, má už ty detektivky v hlavě tak pomíchané, že neví, co je v povídce a co ve skutečnosti. A vy jste, mylorde, s tou domněnkou o kole taky šlápl vedle.”

“Opravdu? To je rána!”

“Je to tak, mylorde. Teorie vypadají přesvědčivě, ale většinou jsou moc vykalkulované. Držte se faktů - to je heslo naší policie - hledejte fakta a motivy a nikdy nebudete daleko od pravdy.”

“Výborně! Vám se podařilo odhalit motiv toho zločinu?”

Inspektor zase tak spiklenecky zamrkal.

“Pro vraždu muže existuje moc málo motivů,” poznamenal. “Ženy nebo peníze - anebo ženy i peníze - většinou se to redukuje na tyhle dvě pohnutky. Tenhle Plant byl odjakživa záletník, víte? Držel si tam u Felphamu malý domek, který zdobila pokaždé jiná křepelička a dohlížela, aby se v hnízdečku ohřál - víte, jak to myslím, mylorde?”

“To je jiná! Myslel jsem, že byl na automobilové túře.”

“Jděte mi k šípku s automobilismem!” ulevil si inspektor o něco energičtěji, než se slušelo. “To řekl ten starý chlípník v kanceláři. Hodilo se mu to do krámu, aby nemusel nechávat žádnou adresu. Co vás vede. Byla v tom ženská jako vždycky. Už jsem se na ni byl podívat. Pěkná, jestli máte rád ty moderní tyčky. Pro mě to není, já mám radši, když je ženská pěkně při těle, pěkně vypolštářovaná.”

“Tahle židle je opravdu pohodlnější s polštářem,” řekl na to Wimsey s horlivou starostlivostí. “S dovolením.”

“Děkuji vám, mylorde. Sedí se mi dobře. Ta ženská - mimochodem, zůstane to doufám jen mezi námi. Nerad bych, aby se to rozkřiklo, dokud nebudu mít vraha za mřížemi.”

Wimsey ho ubezpečil naprostou mlčenlivostí.

“To je v pořádku, mylorde. Vím, že se na vás můžu spolehnout. Tak abych to vzal zkrátka: Ta holka měla ještě dalšího ctitele - byl to snad nějaký Ital, kterého kvůli Plantovi pustila k vodě, ale ten maník na to nějak přišel a v neděli večer se objevil v East Felphamu a sháněl se po ní. Je to jeden gigolo z Palais de Dance na Cricklewoodské ulici, to děvče dělalo ve stejném podniku. Nejspíš se jí zdálo, že Plant je ve srovnání s ním terno. Ale ať je to jak chce, v neděli večer na ně vpadl, zrovna když seděli u večeře - a tím začala celá ta mela.”

“Věděli jste na policii o tom domku a co se tam děje?”

“Inu, víte, těch výletníků a letních hostů je dneska tolik, že to neuhlídáme, a pokud jsou potichu a nikoho nepohoršují, moc si jich nevšímáme. Zjistil jsem si, že tahle holka tam byla od června a on že tam za ní každou sobotu jezdil. Je to tam stranou, takže strážník si nevšímal, co se tam děje. Plant přijel vždycky až navečer, takže ho pořádně nikdo neznal, snad kromě staré posluhovačky, která už je stejně napůl slepá. A když potom našli na pláži jeho mrtvolu, měl obličej tak rozřezaný, že se ani nedal poznat. Zřejmě by se mělo za to, že jel jako každé pondělí zpátky do Londýna. Nejsem asi daleko od pravdy, když řeknu, že na to ten Talián spoléhal. Jak už jsem se zmínil, v tom domku byl veliký kravál a Talián dostal vyhazov. Určitě si na Planta počíhal v místě, kam se chodil koupat, a oddělal ho.”

“Že by ho uškrtil?”

“Ano. Plant byl přece uškrcený.”

“A pak ho pořezal nožem?”

“No, víte - podle mě to nebylo nožem. Když to chcete vědět, tak já bych spíš řekl, že to bylo střepem z rozbité láhve. Příliv takových krámů přinese spoustu.”

“To jsme ovšem zase u našeho starého problému. Jestliže se ten Ital na vraždu připravoval a čekal, až Plant přijde, jak je možné, že si s sebou nevzal nějakou zbraň, že se spoléhal jen na své ruce a na nějaký střep z rozbité láhve?”

Inspektor pokýval hlavou.

“Z čiré lehkomyslnosti,” odpověděl. “Všichni tihle cizinci jsou hrozně lehkomyslní. Jaképak přemýšlení - to není nic pro ně. Koneckonců hlavní je, že víme, koho hledat, a máme motiv činu - obojí jasné jako facka. Víc toho nepotřebujeme.”

“Kde je ten Ital?”

“Utekl. Tím sám přiznal vinu. Ale určitě ho brzy dostaneme. Proto jsem taky přijel do Londýna. Nedostane se ven ze země. Rozeslal jsem oběžník na všechny policejní stanice, aby ho zadrželi. Zaměstnanci z té tančírny nám dodali fotografii a podrobný popis. Zprávu o něm očekávám každou chvíli. Vlastně bych už radši měl jít. Děkuji vám srdečně za pohoštění, mylorde.”

“Potěšení je na mé straně!” odpověděl Wimsey a zazvonil na sluhu, aby hosta vyprovodil. “Náš rozhovor byl pro mě opravdovým požitkem.”

Když druhého dne v pravé poledne vešel lord Wimsey rozvážným krokem do lokálu k Falstaffovi, zastihl tam, jak očekával, Salcomba Hardyho opřeného celou váhou obrovitého, těla o nálevní pult. Reportér pozdravil příchozího se srdečností, která se téměř vyrovnala nadšení, a okamžitě objednal dvě velké whisky. Následovala obvyklá tahanice, kdo je zaplatí, a když se ji podařilo čestně urovnat vyprázdněním sklenic a objednáním dvou nových, vytáhl Wimsey z kapsy včerejší číslo Večerníku.

“Byl bych ti povděčen, kdybys mi tam u vás mohl sehnat pořádnou kopii tohohle snímku,” řekl a ukázal na fotografii pláže v East Felphamu.

Salcombe Hardy k němu mátožně pozvedl oči, které připomínaly utopené fialky.

“Poslouchej, ty čmuchale,” řekl, “že ty o tom zase máš svou vlastní teorii? A já nutně potřebuju nějakého sólokapra. Veřejnost se musí udržovat v napětí, víme? A policie, jak se zdá, neudělala od včerejška žádný pokrok.”

“Ne, ne, já se o to zajímám z docela jiného důvodu. Měl jsem o tom jakousi teorii, ale zdá se, že nevyšla. I mistr tesař se utne, co se dá dělat. Ale chtěl bych mít tu fotografii.”

“Řeknu Warrenovi, aby ti ji sehnal, až se vrátíme do redakce. Jsme zrovna na cestě ke Crichtonovým. Jedeme se podívat na nějakej obraz. A poslyš - pojeď tam s námi. Poradíš mi, co mám o té mazanici napsat.”

“Propánakrále, to na mně nechtěj! O reklamě nemám tušení!”

“To nemá s reklamou co dělat. Je to prý portrét toho mizernýho Planta. Snad prý to dělal někdo z jeho ateliéru. Ta mladá, co mi o tom řekla, tvrdí, že to má něco do sebe. Já to nepoznám a ona taky ne. Zato ty jseš přece jemná duše umělecká!”

“Buď tak hodný, Sally, a ušetři mě svých výrazů: Tak já jsem ke všemu jemná duše! Kdo je ta dívka?”

“Nějaká písařka v textařském oddělení.”

“Tvůj typ, Sally?”

“Neboj se - nic s ní nemám. V životě jsem ji neviděl. Jmenuje se Nancy Gladys Twittertonová. Ubezpečuju tě, že s někým, kdo má tak strašné jméno, bych si ani nezačínal. Včera večer volala k nám do redakce a říkala, že je tam u nich nějaký mládenec, který toho Planta vyvedl v oleji, a jestli prý by nám to k něčemu bylo. Ani nevím, kdo přišel na ten skvělej nápad, že se na to máme jít podívat. Nakonec to možná bude vítaná změna proti té fotografii, kterou převzaly všechny noviny.”

“Už to chápu. Když nemůžete mít sólokapra článek, chcete mít sólokapra aspoň na obrázku. To děvče má zřejmě všech pět pohromadě. Je to snad přítelkyně toho malíře?”

“Ne - dokonce říkala, že by se asi hrozně naštval, kdyby věděl, že mi o tom řekla. Ale s tím já si poradím. Hlavně teď pojď se mnou, podíváš se na to. Řekneš mi, jestli o tom mám napsat, že jsme objevili arcidílo neznámého mistra anebo jen že umělci se podařilo věrně zachytit podobu.”

“Jak ti, k čertu, můžu říct, jestli je věrně zachycená podoba, když jsem toho Planta nikdy neviděl?”

“Ale to já tak píšu vždycky. Na tobě chci, abys mi řekl, jestli je to dobře namalováno.”

“Prokristapána, Sally, proč ti na tom tak záleží? Mám spoustu jiných věcí. A mimochodem, kdo je ten malíř? Někdo známý?”

“Nemám páru. Ale moment, mám to někde napsané.” Sally zalovil v zadní kapse u kalhot a vytáhl plnou hrst poznámek, zmuchlaných stálým prohrabáváním. “Má takové legrační jméno - něco jako Buggle nebo Snagtooth - no vida - tady to mám. Crowder. Tomáš Crowder. Já věděl, že je to něco nezvyklého.”

“Crowder - to se tedy neobyčejně podobá jménům Buggle nebo Snagtooth. Sally, ty jsi zvíře, ale já ze sebe udělám mučedníka. Veď mě do arény.”

“Počkej, dáme si ještě jednu navrch. Á - Warren už je tady. Tohle je lord Wimsey a teď platím já.”

“Ne, já,” opravil ho fotograf, uštvaný mladík, který se choval, jako když už ho na světě nic nemůže překvapit. “Třikrát velkou White Label, prosím! Tak na zdraví! Udržíš se na nohou, Sally? Měli bychom totiž vyrazit, protože ve dvě musím být v Golders Green na tom funusu.”

Ukázalo se, že slečna Twittertonová už pana Crowdera o jejich příchodu informovala, neboť když dorazilo poselstvo ke Crichtonovým, přijal je pan Crowder se zádumčivou odevzdaností osudu.

“Naše firma z toho nebude mít velkou radost,” řekl, “ale v posledních dnech toho museli spolknout tolik, že jedna aféra navíc je snad neporazí.” Měl malý zažloutlý obličej jako ustaraná opička. Wimsey odhadl, že mu může být ke čtyřiceti. Povšiml si i jeho jemných šikovných rukou, z nichž jedna byla přelepena kusem náplasti.

“Něco se vám stalo?” zeptal se Wimsey účastně, když spolu šli po schodech do ateliéru. “To si nezvykejte, umělce jeho ruce živí - ovšem kromě takových těch bezrukých zázraků, které ukazují v cirkuse! Nevím, jestli by se mi líbilo malovat prsty u nohou!”

“Tohle? To nestojí za řeč,” odpověděl Crowder, “ale člověk si musí dávat pozor, aby se mu do rány nedostala barva, i když to je jen škrábnutí. O otravu olovem není co stát. Tak prosím, tady je ta sláva. Nebudu před vámi tajit, že model z toho portrétu neměl žádnou radost. Dokonce si ho odmítl vzít.”

“Není dost lichotivý?” zeptal se Hardy.

“Tak nějak.” Malíř vytáhl plátno 1,20×0,90 z úkrytu za hromadou plakátů a vysadil je na stojan.

“Podívejme se!” překvapeně zvolal Hardy. Přitom pokud se týče techniky provedení, nebyl důvod k údivu. Dílo bylo celkem realistické a vedení štětce i kresba toho druhu, který zajímá umělce a neodradí laika.

“Podívejme se!” opakoval Hardy. “Vypadal opravdu takhle?”

Popošel k plátnu a prohlížel si je tak důkladně, jako by doufal, že dohlédne do tváře živého muže a něco z ní vyčte. Při tomto drobnohledném zkoumání se ovšem portrét - jak je vlastností všech portrétů - rozložil na změť barevných skvrn a pruhů. Hardy učinil objev, že pro oko umělcovo je na lidské tváři spousta zelených a purpurových skvrn.

Ustoupil od obrazu a přeformuloval svoji otázku:

“Tak takhle on vypadal?”

Vytáhl z kapsy Plantovu fotografii a srovnával ji s portrétem. Portrét jako by se poškleboval jeho údivu.

“No jo, tyhle ‚umělecké’ fotografie, to je samá retuš,” poznamenal. “Ostatně, do toho mi nic není. Zato tenhle portrét, to zabere, nemyslíš, Wimsey? Musím u nás na to vyrazit dva sloupce na první stránce. Warrene - dejte se do díla!”

Fotograf, jehož bezútěšným cynismem nepronikly úvahy umělecké ani novinářské, se beze slova zmocnil plátna a v duchu je rozložil na problém panchromatických desek a barevných clon. Crowder mu pomohl stojan posunout více ke světlu. Několik zaměstnanců z jiných oddělení, kteří procházeli ateliérem za docela jiným účelem, zůstalo stát a zpovzdáli pozorovalo jejich počínání, jako když se stane na ulici nějaké neštěstí. Šedovlasý muž s melancholickým výrazem, na přechodnou dobu šéf ateliéru, neboť byl zástupcem zesnulého Corregia Planta, zamumlal jakousi omluvu a táhl Crowdera stranou, aby mu dal pokyny, jak namačkat celý čtyřsloupcový rámec do pouhého trojsloupce. Hardy se obrátil k lordu Petrovi.

“Je to příšerně ošklivé,” řekl. “Má to nějakou cenu?”

“Skvělá práce,” odpověděl Wimsey. “Vytáhni všechny své superlativy. Můžeš o tom napsat, co chceš.”

“Výborně! Co kdybychom v Crowderovi objevili jednoho z našich neprávem opomíjených britských velikánů?”

“Dělej, jak chceš. Možná, že se ti z něho podaří udělat módního malíře a zahrabat jeho talent. Ale to je zase jeho věc.”

“Počkej ještě - jak je to s tou jeho podobou? Udělal z toho Planta odporného chlapa. Koneckonců Plant sám považoval ten portrét za tak špatný, že si ho ani nevzal.”

“To jen dokazuje, jaký to byl hlupák. Ty jsi neslyšel tu historku, jak se dal portrétovat jeden státník a jeho obraz tak dokonale odhalil jeho vnitřní prázdnotu, že jej honem koupil a někam schoval, aby se ho nezmocnili lidi, jako jseš ty.”

Crowder se k nim vrátil.

“Poslyšte,” řekl Wimsey. “Komu ten obraz patří? Vám? Nebo snad dědicům zesnulého?”

“Mám dojem, že je můj,” odpověděl malíř. “Plant - no, on si ho u mě víceméně objednal, ale jak sám vidíte -”

“Jak to - víceméně?”

“Ale vždyť víte, jak to chodí. Pořád dělal nějaké narážky, abych prý ho namaloval, a protože to byl můj šéf, řekl jsem si, že se do toho dám, ať to mám radši z krku. O ceně nepadlo nikdy ani slovo. Když uviděl hotový obraz, nelíbilo se mu to a chtěl, abych ho přemaloval.”

“A vy jste to neudělal.”

“Ne, neudělal - odložil jsem ho stranou a řekl jsem si, že uvidím, co se s tím dá dělat. Doufal jsem, že na to zapomene.”

“To je jasné. Takže předpokládám, že obraz je váš a že si s ním můžete naložit, jak chcete.”

“Ano. Proč?”

“Máte velmi osobitou techniku,” pokračoval Wimsey. “Vystavujete často?”

“Ani ne. V Londýně jsem ještě nevystavoval.”

“Mám dojem, že jsem jednou někde viděl nějaké vaše krajinky. Mohlo to být v Manchestru, anebo možná v Liverpoolu. Vaše jméno jsem si nezapamatoval, ale vaši techniku jsem poznal na první pohled.”

“To je možné. Asi před dvěma lety jsem poslal pár věcí na výstavu do Manchestru.”

“Máte pravdu - věděl jsem, že se nemýlím. Rád bych ten portrét koupil. Tady je moje navštívenka. Já nejsem novinář, jsem sběratel.”

Crowder se díval z navštívenky na Wimseyho a z Wimseyho na navštívenku a jeho tvář nevyjadřovala žádné zvláštní nadšení.

“Máte-li úmysl portrét vystavit, nemám nic proti tomu,” řekl lord Petr. “S radostí u vás obraz ponechám, jak dlouho budete chtít.”

“Ne, o to nejde,” řekl Crowder. “Víte, mně se ta věc ani moc nelíbí. Rád bych - není totiž ještě hotová.”

“Milý příteli, vždyť je to mistrovské dílo!”

“Což o to, technika je dobrá. Ale podoba není vystižena.”

“Co je mi do podoby? Nemám tušení, jak zemřelý Plant vypadal, a je mi to jedno. Na první pohled je mi jasné, že to je vynikající malířská práce, a jestli se v tom začnete šťourat, jen to pokazíte. To víte stejně dobře jako já. Tak co vás vlastně hněte? O cenu přece nejde. Víte moc dobře, že se s vámi nebudu handrkovat. Mohu si dopřát pár skromných potěšení i v dnešní době, kdy naše prameny příjmů valem vysychají. Anebo nechcete, abych ten obraz získal právě já? Tak ven s tím - jaký je váš pravý důvod?”

“Nemám vlastně žádný důvod, abych vám ten portrét neprodal,” řekl malíř pořád ještě trochu nevrle, “jestli o něj opravdu stojíte a jestli se o něj zajímáte jako o obraz.”

“Co jiného by mě mohlo zajímat? Že bude zanedlouho notoricky známý? Příteli, v tom směru jsem zaopatřen víc, než je mi milé. Nechte si to zkrátka projít hlavou, a až si to rozmyslíte, pošlete mi pár řádek a stanovte cenu.”

Crowder mlčky přikývl, a jelikož fotograf mezitím skončil svou práci, společnost se odporoučela.

Když vycházeli z budovy, pohltil je proud Crichtonových zaměstnanců, kteří právě šli na oběd. Nějaká dívka, která se zřejmě s jistým záměrem pozdržela dole ve dvoraně, se k nim připojila hned u výtahu.

“Vy jste z redakce Večerníku? Udělali jste si snímek toho obrazu?”

“A vy jste slečna Twittertonová?” zkusmo řekl Hardy. “Ano, všechno je v nejlepším pořádku. Díky za váš tip. Večer to vyjde na první straně.”

“No to je báječné! To mám hroznou radost. Všichni jsme tu hrozně napjatí - celá ta věc tu udělala ohromný rozruch. Už se ví, kdo pana Planta zavraždil? Nebo se ptám na něco, co se zatím drží v tajnosti?”

“Zprávu o zatčení čekáme každou chvíli,” odpověděl Hardy. “Měl bych vlastně všeho nechat a pádit do redakce, abych mohl sedět s jedním uchem na telefonu. Vy mě teď jistě omluvíte, viďte, ale počkejte - mohl bych se tu stavit někdy jindy, až nebude takový frmol, a vzít vás někam na oběd? Co tomu říkáte?”

“Samozřejmě. Už se moc těším,” hihňala se slečna Twittertonová. “Strašně ráda bych se dověděla, jak to s těmi vraždami je.”

“V tom případě vás seznámím s odborníkem, slečno Twittertonová,” řekl Hardy a uličnicky se mu zablýsklo v očích. “Dovolte, abych vám představil lorda Petra Wimseyho.”

Slečna Twittertonová mu podala ruku ve vytržení, které ji takřka oloupilo o řeč.

“Těší mě,” řekl lord Wimsey. “Jelikož tenhle darebák hoří touhou vrátit se do té jejich drbárny, co byste řekla tomu, kdybychom šli na oběd spolu?”

“Já nevím -” začala rozpačitě slečna Twittertonová.

“Jen žádný strach,” řekl Hardy. “Wimsey vás nevláká do pozlacené peleše neřesti. Vždyť se na něho podívejte, jakou má milou a nevinnou tvář.”

“Něco takového by mě v životě nenapadlo!” bránila se slečna Twittertonová. “Ale, víte - je to hrozné - zrovna dnes mám na sobě takové staré hadry. Do tohohle zaprášeného baráku si člověk nemůže vzít nic slušnějšího.”

“Nesmysl!” řekl Wimsey. “Vypadáte v nich moc hezky. Nezáleží na šatech, nýbrž na tom, kdo je nosí. S tím si nedělejte starosti. Tak na shledanou, Sally! Taxi! Kam pojedeme? Mimochodem, v kolik musíte být zpátky?”

“Ve dvě,” zalitovala slečna Twittertonová.

“Tak půjdeme do Savoye,” řekl Wimsey. “To není daleko.”

Slečna Twittertonová s lehkým zapištěním skočila do čekajícího taxíku.

“Viděl jste pana Crichtona?” zeptala se. “Šel právě okolo, když jsme se domlouvali. On mě ale asi nezná ani od vidění. Doufám, že mě nepoznal, aby si nemyslel, že si na svůj plat moc troufám.” Chvíli se hrabala v kabelce. “Jsem tak rozčilená, že se mi určitě leskne obličej. Tohle je ale ničemný taxík. Nemá tu ani zrcátko - a já jsem svoje dnes rozbila.”

Wimsey okázalým pohybem vytáhl z kapsy malé zrcátko.

“Vy myslíte na všechno!” zvolala s obdivem slečna Twittertonová. “Mně se zdá, lorde Petře, že jezdíte s dívkami hodně často.”

“Nijak zvlášť,” odpověděl Wimsey a nepovažoval za nutné zmínit se o tom, že když vytáhl to zrcátko posledně, prohlížel s ním stoličky chrupu jednoho zavražděného.

“To se ví,” vykládala slečna Twittertonová, “že museli napsat, že byl u kolegů oblíben. Všiml jste si, že všichni zavraždění mají dobrý vkus a jsou oblíbeni u svých kolegů?”

“To jinak nejde,” odpověděl Wimsey, “to dělá zločin záhadnější a tragičtější. Zrovna jako dívky, které zmizejí z domova, jsou vždycky hodné a domácké a nikdy se nepřátelí s muži.”

“Ale je to hloupý zvyk, nemyslíte?” soudila slečna Twittertonová s ústy plnými pečené kachny a zeleného hrášku. “Podle mého jsou všichni rádi, že se Planta zbavili - byl to hnusnej, sprostej chlap. A trapně si přisvojoval zásluhy za práci jiných. Ty lidi v jeho ateliéru byli opravdu chudáci, udusil v nich každou jiskru. Já tvrdím, lorde Petře, že dobrý vedoucí se pozná na první pohled podle atmosféry, která v jeho oddělení panuje. Vemte si například naše oddělení - je to spolek reklamních textařů. U nás je pořád samá legrace a všichni jsou kamarádi, i když musím říct, že nikdo nejde daleko pro slovo a často se tam mluví jako v ratejně, ale kdo píše, tak už je takovej a nic zlého tím nemyslí. Ale to je proto, že pan Ormerod - to je šéf našeho oddělení - je opravdový džentlmen a dokáže v lidech vzbudit zájem o to, co dělají, i když naoko všichni nadávají na ty volovinky, které musejí vymýšlet o lahodných sýrech, nebo na ty žvásty, co se rozvěšují po obchodních domech. V ateliéru to vypadá docela jinak. Všichni mi tam připadají jako leklé ryby, jestli víte, co tím myslím. My dívky máme pro tyhle věci mnohem lepší postřeh, než si o nás někteří ti hlaváči myslí. Já jsem na prostředí zvlášť citlivá - mám smysl pro tyhle věci, už několik lidí mi řeklo, že bych mohla dělat médium.”

Lord Petr prohlásil, že se nikdo ženám nevyrovná v tom, jak na první pohled odhadnou charakter člověka. Podle jeho názoru mají ženy pozoruhodnou intuici.

“To je fakt,” souhlasila slečna Twittertonová. “Já to říkala už mockrát, kdybych si jednou mohla s panem Crichtonem promluvit mezi čtyřma očima, mohla bych mu říct věcí, že by nestačil poslouchat. V takovém podniku, jako je náš, se v zákulisí dějou věci, o kterých se mu tam nahoře ani nezdá.”

Lord Petr se vyjádřil, že je o tom přesvědčen.

“Kdybyste věděl, jak se pan Plant choval ke svým podřízeným,” štěbetala neúnavně slečna Twittertonová, “to se tedy nikdo nemůže divit, že se v nich vařila krev. Když mě pan Ormerod poslal k němu s nějakým vzkazem, namouduši jsem koukala, abych byla z ateliéru co nejrychleji venku. Mluvil s každým tak přezíravě, že to bylo ponižující. Já vím, že o mrtvých jen dobré, ale na to já nedám. Je sice po smrti, ale uznáte, lorde Petře, že to na tom, jak se dřív choval, vůbec nic nezmění. A to neříkám proto, že často mluvil hrubě. Například pan Birkett, ten si nedává ubrousek, a nikdo si z toho nic nedělá. Vrčí a ňafe jako veliké nemotorné štěně - a přitom je to hotový beránek. U pana Planta jsme nesnášeli ten jeho protivný uštěpačný tón. A potom, on taky každého potápěl a srážel.”

“A co ten portrét?” zeptal se Wimsey. “Podobá se mu?”

“Až moc,” zdůraznila slečna Twittertonová. “Proto se mu tak hrozně nelíbil. A Crowdera taky neměl rád. Ale to víte, věděl, že Crowder umí malovat, a tak ho přinutil, aby ho namaloval, protože počítal, že dostane lacino cenný obraz. Crowder mu to dost dobře nemohl odmítnout, protože Plant ho mohl dát vyhodit.”

“Řekl bych, že člověk, který má takové schopnosti jako pan Crowder, se nemusí vyhazovu bát.”

“Chudák pan Crowder! Podle mě má jen samou smůlu. Dobří umělci jsou odjakživa špatní obchodníci. Já taky vím, že se chtěl ženit - jinak by se nikdy nedal na tuhle nádeničinu. Dost mi o sobě vyprávěl. Já vám nevím, čím to je - ale já jsem z těch, co se jim lidi chodějí svěřovat.”

Lord Petr slečně Twittertonové znovu nalil.

“Jejda, děkuji! Ne, prosím vás, nebudu! Ne, už ani kapku! Už takhle si moc pouštím pusu na špacír. To jsem zvědavá, co mi pan Ormerod řekne, až k němu v tomhle stavu přijdu na diktát. Už se vidím, jaké píšu nesmysly. Páni! Už musím opravdu letět! Podívejte, kolik je hodin!”

“Ale vždyť není tak pozdě. Ještě si dáme černou kávu - to vás osvěží,” usmál se Wimsey. “A nemyslete si, že mluvíte zbytečně. Vaším líčením života v reklamní kanceláři jsem se dobře pobavil. Máte, slečno Twittertonová, velice živý způsob vyprávění a mně je teď jasné, proč byl pan Plant tak všestranně neoblíben.”

“V kanceláři teda určitě - ale co já vím, jak to bylo jinde,” poznamenala slečna Twittertonová zlověstně.

“Ták?”

“Chm, byl to pěknej ptáček,” pokračovala. “Ten v tom uměl chodit. Jednou večer ho moji známí potkali dole ve městě a od nich jsem se dozvěděla pěkný věci. V kanceláři mu pak říkali Oživlé dřevo - protože se zjistilo, že je na poupátka. Pan Cowley - víte, to je ten slavný Cowley, ten motocyklový závodník - ten mockrát říkal, že moc dobře ví, co si má myslet o motoristických túrách pana Planta. To vám jim jednou Plant namluvil, že jezdil po Walesu, tak se ho pan Cowley schválně začal vyptávat, kde všude byl, a ukázalo se, že pan Plant nemá o Walesu ani páru. Pan Cowley to tam totiž projezdil doopravdy a okamžitě poznal, že pan Plant neví, o čem mluví. A navíc pan Cowley věděl na beton, že Plant celou tu dobu strávil v jednom zastrčeném hotýlku ve společnosti nějaké krásky.”

Slečna Twittertonová dopila kávu a energicky postavila šálek na stůl.

“Tak, a teď už opravdu musím letět, nebo přijdu strašně pozdě. Mockrát vám děkuji.”

“Jak vidím,” začal inspektor Winterbottom, “vy jste ten portrét nakonec přece koupil.”

“Koupil,” odpověděl Wimsey. “Je to skvělá věc.” Zamyšleně si plátno prohlížel. “Posaďte se, inspektore, rád bych vám něco vyprávěl.”

“Já vám taky,” odpověděl inspektor.

“Tak začněte vy,” navrhl Wimsey tónem, jako by se už nemohl dočkat inspektorova vyprávění.

“Ne, ne, mylorde, vy máte přednost. Jen začněte.”

Ušklíbl se a pohodlně se rozložil v lenošce.

“Dobrá!” řekl Wimsey. “Ten můj příběh je spíš pohádka. A berte na vědomí, že jsem si ji neověřil.”

“Tak spusťte, mylorde!”

“Byl jednou jeden -” povzdechl si Wimsey.

“Takhle začínají všechny pohádky,” poznamenal inspektor Winterbottom.

“Byl jednou jeden,” opakoval Wimsey, “malíř. Byl to dobrý malíř, ale zlá sudička Finančního úspěchu nebyla pozvána k jeho kolébce -”

“To se u malířů stává často,” souhlasil inspektor.

“A tak si ten malíř našel práci v reklamní kanceláři, protože jeho obrazy nikdo nekupoval a on, jak už to v pohádkách bývá, se chtěl oženit s chudou husopaskou.”

“To dělá víc lidí než jen malíři,” podotkl inspektor.

“Vedoucí jeho oddělení,” pokračoval Wimsey, “byl člověk nízký a nactiutrhačný. Své práci příliš nerozuměl, na vlivné místo ho vynesla válka, kdy všichni pořádní muži byli na frontě. Přiznávám, že je mi toho muže tak trochu líto. Určitě trpěl pocitem méněcennosti,” - inspektor jen pohrdavě odfrkl - “a neznal jiný způsob, jak si udržet autoritu, než ostatní co nejvíc snižovat. Takže se z něho stal v jeho miniaturním království samovládce a tyran. Cokoli kdo udělal dobrého, připsal si na své jméno, a své okolí zesměšňoval a deptal, až všichni trpěli horšími komplexy méněcennosti než on sám.”

“Takových lidí já znám,” řekl inspektor, “jen mi nejde do hlavy, jak je možné, že jim to projde.”

“To je opravdu divné,” souhlasil Wimsey. “Inu, našemu hrdinovi by to zřejmě procházelo i nadále, kdyby byl nedostal nápad, že se dá vyportrétovat od svého malíře.”

“To byla od něho pitomost,” řekl inspektor. “Tím přece v tom malíři vzbudil sebevědomí.”

“Svatá pravda. Ale dosud jsme se nezmínili o tom, že tenhle kapesní tyran byl váben mocnou touhou ke krásné dámě a že chtěl mít ten portrét pro ni. Myslel si, že když dá portrét namalovat svému poddanému, dostane ho za babku. Jenomže naneštěstí zapomněl, že umělec dokáže ustoupit v obyčejném životě, ale v umění neumí být neupřímný. Co se týče pravdy, je skutečný umělec nesmlouvavý.”

“Možná,” zapochyboval inspektor. “Já moc těch umělců neznám.”

“Věřte, že to tak je. A tak náš malíř namaloval portrét podle toho, co viděl, a celému světu na odiv se na plátně objevila ta záštiplná a nicotná duše jeho modelu.”

Inspektor Winterbottom se zadíval na portrét a portrét si ho opovržlivě změřil.

“No, určitě mu nepřidal,” připustil inspektor.

“Je známou pravdou,” pokračoval Wimsey, “že když malíř namaluje něčí portrét, tvář té osoby už pro něho nikdy není jen tou tváří. Je to jako - k čemu bych to přirovnal? No, řekněme, jako když se dělostřelec dívá na krajinu, kam byl odvelen. Nevidí před sebou krajinu plnou magické krásy, rozmáchlé křivky lesů a luh a zářivé barvy. Vidí v ní tolik a tolik zákopů, tolik a tolik cílů, na které je třeba se zaměřit, a tolika a tolik stanovišť pro dělostřelecké baterie. A když se po válce na to místo vrátí, uvidí zas jen ty zákopy, ty cíle a ta stanoviště. Pro něho to už nikdy nebude krajina, ale vojenská mapa.”

“To znám z vlastní zkušenosti,” potvrdil inspektor Winterbottom. “Za války jsem byl u dělostřelectva.”

“Malíř zažívá podobný pocit nerozlučné obeznámenosti s každým tahem tváře, kterou jednou namaloval,” vyprávěl Wimsey, “a jestliže tu tvář nemá rád, vzplane k ní novou a prudší nenávistí. Pro něho je takový obličej jako pochroumaný kolovrátek, který do omrzení sípavě přehrává svou melodii - a pokaždé na stejném místě zahraje falešný tón, při kterém by člověk vylétl z kůže.”

“Panebože! Vy mluvíte jako kniha!” uklouzlo inspektorovi.

“Takové pocity vzbuzovala v tom malíři nenáviděná tvář toho muže. A přitom se na ni musel dívat denně od rána do večera. Nemohl před ní utéci, protože byl vázán svou prací.”

“S tím měl udělat krátký proces,” řekl inspektor. “Nemá to cenu snažit se udržet na místě, kde jsou lidi proti sobě.”

“Možná, ale on si řekl, že z toho pekla unikne aspoň o svátcích a o prázdninách. Znal jedno krásné tiché místečko na západním pobřeží, kam žádná noha nikdy nevstoupila. Kdysi se tam zatoulal a taky si to namaloval. Mimochodem, abych nezapomněl - musím vám ukázat ještě jeden obrázek.”

Došel k sekretáři a vytáhl ze zásuvky malou olejomalbu.

“Tohle jsem viděl před dvěma lety na jedné výstavě v Manchestru a náhodou jsem si zapamatoval jméno obchodníka s obrazy, který to koupil.”

Inspektor vyvalil na obrázek oči.

“To je East Felpham!” zvolal překvapeně.

“Ano. Signováno to je pouze T. C, ale podle techniky je jednoznačné, kdo to maloval, nemyslíte?”

Inspektor měl o technice pramálo znalostí, ale iniciálám rozuměl. Přejel očima z portrétu na krajinu a zpátky na lorda Petra.

“Ten malíř -”

“Crowder?”

“Jestli nemáte námitek, raději bych ho i nadále nazýval jen malířem. Ten si tedy přivázal pár svršků na nosič svého bicyklu a vyvezl své pocuchané nervy ven, na své tajné, milované místečko, aby tam strávil klidný víkend. Ubytoval se v malém penziónu někde poblíž a každé ráno se jel na kole vykoupat na svoji půvabnou plážičku. V hotelu nikdy nikomu neřekl, kam jde, protože tohle bylo jeho místo a nechtěl, aby se o něm lidé dozvěděli.”

Inspektor Winterbottom odložil krajinku na stůl a nalil si whisky.

“Jednoho rána - bylo to náhodou v pondělí -” vyprávěč dělal čím dál tím více odmlk, a jako by se mu už ani vyprávět nechtělo - “se jel koupat jako obvykle. Příliv ještě nevystoupil, ale malíř přešel po skalním útesu k místu, kde věděl, že je moře hluboké. Skočil do vody, chvíli plaval sem a tam, vystavuje repetivé hlásky svých starostí konejšivé náruči bezpočetného smíchu moře.”

“Prosím?”

“To je citát z klasika. Někteří lidé tvrdí, že to je metafora pro hladinu moře, když se na jejích drobných vlnkách zrcadlí slunce - ale já si kladu otázku, jak to mohl vidět Prométheus, přikovaný ke skále? Určitě se tím míní šplouchání stoupajícího přílivu, když se rozlévá mezi kameny na pobřeží, které dolehlo až k němu na osamělý skalní štít, kde mu sup rval z těla srdce. Pamatuji se, že jsem se o to ve škole hádal se starým Philpottsem a že jsem dostal přes prsty za to, že jsem mu odporoval. Tehdy jsem neměl tušení, že pracuje na novém překladu Aischylova Prométhea, to bych mu byl odporoval daleko vehementněji a dotáhl bych to až na výprask. Chudák Philpotts!”

“Tak tohle je pro mě španělská vesnice,” řekl inspektor.

“Prosím za prominutí! Tyhle mé digrese jsou neodpustitelné. Tak tedy ten náš malíř - co asi udělal? Obeplul ten ostroh, protože příliv tou dobou už téměř vrcholil, a když vyšel z moře, spatřil na břehu stát muže - chápejte, na své zamilované pláži, kterou považoval za svoji posvátnou oázu nebeského klidu. Brodil se ke břehu, proklínaje nevybíravými výrazy lufťáckou smečku, která svými krabičkami od cigaret, kodaky a gramofony zamoří každou píď země - a vtom zpozoroval, že to je tvář, kterou zná. V tom zářivém slunečním ránu poznával každý tah, který tak z duše nenáviděl. A přestože bylo časně zrána, z moře se na pevninu valil krunýř dusna k zalknutí.”

“Máte pravdu, těch pár dní byl hrozný pařák,” poznamenal inspektor.

“A potom na něj ten muž zavolal svým samolibě úlisným hlasem: ‚Haló! Jste to vy? Kde se tu berete? Jak jste našel mé koupaliště?’ To bylo pro našeho malíře víc, než mohl snést. Měl pocit, že tenhle barbar znesvětil jeho poslední útočiště. Skočil mu na chřtán - všimněte si, že má krk hubený, samou žílu a takový vyčouhlý ohryzek, člověka to přímo dráždí. Voda se jim chichotala kolem nohou, jak sebou smýkali sem a tam. Malíř cítil, jak se mu palce propadají do masa, které kreslil. Viděl a přišlo mu to k smíchu, jak se ta nenáviděná důvěrnost rysů jeho tváře mění a nabíhá do jednolité brunátnosti. Pozoroval napjatě, jak zapadlé oči vystupují z důlků, tenká ústa se křiví a zmodralý jazyk se dere ven - doufám, že jsem vás příliš nerozrušil, inspektore?”

Inspektor se zasmál.

“Vůbec ne. Je to úžasné, jak vy to dokážete popsat. Vy byste měl psát knihy.”

“Vždyť já si zpívám jako drozd,

co ve větvích má hnízdo,”

odpovědělo jeho lordstvo nedbale a bez dalšího komentáře pokračovalo:

“Malíř ho zardousil a mrštil jím na písek. Díval se na něho a jeho srdce plesalo. Rozhlédl se a našel rozbitou láhev s ošklivě zubatým okrajem. Pustil se s vervou do díla a rozdrásal a ocejchoval každou píď tváře, kterou tak dobře znal a kterou tolik nenáviděl. Vyhladil ji z povrchu zemského a dokonale zničil.

Pak seděl vedle toho, co udělal. A narůstal v něm strach. Jak se v zápase potáceli, dostali se až za čáru přílivu a na písku zůstaly stopy. Malíř měl na obličeji a na plavkách krev a ruku si pořezal o láhev. Ale požehnané moře pořád ještě stoupalo. Seděl a díval se, jak omývá krvavé skvrny i stopy a zahlazuje celou tu historii jeho pominutí. Vzpomněl si, že ten muž odejel, aniž zanechal adresu. Krok za krokem se hroužil zpět do vody, a když mu voda dosáhla k hrudníku, uviděl, jak se rudé skvrny rozplývají jako jemná mlha na modrohnědém přílivu. Šel pořád dál - brodil se a plaval a potápěl si obličej i ruce hluboko do vody a tu a tam se ohlédl, aby se přesvědčil, co nechal za sebou. Řekl bych, že když se dostal zpátky k útesu a vyšplhal se nahoru na skálu, už čistý a chladnokrevně uvažující, taky ho napadlo, že měl mrtvolu zatáhnout do moře a nechat ji na pospas odlivu, ale na to už bylo příliš pozdě. Stopy krve už ze sebe smyl a nesnesl pomyšlení, že by se měl pro tu věc vrátit. Kromě toho taky čas pokročil a v hotelu by se byli divili, kdyby nepřišel včas na snídani. Čile přelezl holou skálu a přešel nízkou trávu, na níž nezůstaly žádné stopy. Oblékl se a dával pozor, aby na místě nezanechal žádné stopy své přítomnosti. Zmocnil se vozu, který by mohl leccos napovědět. Své kolo strčil na zadní sedadlo mezi nějaké přikrývky a plédy a odjel - ale to víte vy stejně dobře jako já, kam jel.”

Lord Petr s netrpělivým posuňkem vstal, došel k obrazu a zamyšleně přejížděl palcem po hrubém povrchu malby.

“Můžete mi namítnout, proč ten obraz nezničil, když mu ta tvář byla tak protivná. Nedokázal to. Nebyl toho schopen. Byla to nejlepší věc, jakou kdy namaloval. Vzal si za ni sto guinejí. Za sto guinejí to je laciné. Já si ovšem myslím, že se mě bál odmítnout. Moje jméno je poměrně dobře známé a z jeho strany to možná byl jakýsi úplatek. Ale já chtěl ten obraz mít.”

Inspektor Winterbottom se opět zasmál.

“Pokusil jste se zjistit, mylorde, jestli Crowder opravdu v tom East Feplhamu byl?”

“Ne.” Wimsey se prudce obrátil. “Neudělal jsem vůbec nic. To je vaše věc. Vyprávěl jsem vám svůj příběh, ale namouduši už lituji, že jsem radši nestál stranou a nemlčel.”

“Nemusíte si dělat starosti.” Inspektor se zasmál potřetí. “Je to dobrá povídka a vypravoval jste ji skvěle. Máte pravdu, že to je vlastně pohádka. Vypátrali jsme toho Itala - jmenuje se Francesco a je nesporně vrahem.”

“Jak to víte? Už se přiznal?”

“Nepřímo. Je mrtev. Spáchal sebevraždu. Zanechal pro tu ženu dopis, ve kterém ji prosí za odpuštění a říká, že když ji uviděl s Plantem, měl pocit, že musí vraždit. ‚Pomstím se,’ říká dál, ‚pomstím se na tom, který se opovážil tě milovat.’ Myslím, že dostal strach, když viděl, že jsme mu na stopě - ty zatracené noviny, ty svým žvaněním varují všechny zločince - a tak se odpravil sám, aby se vyhnul šibenici. Přiznávám, že pro mě je to velké zklamání.”

“To věřím,” řekl Wimsey. “Je to velmi neuspokojivé řešení. Ale jsem rád, že můj příběh, jak se ukázalo, je opravdu jen pohádka. Snad už nechcete jít?”

“Povinnost volá,” odpověděl inspektor a namáhavě vstal.

“Velmi mě těšilo, že jsem vás poznal, mylorde. A dejte na moji radu - měl byste se vrhnout na literaturu.”

Wimsey se po jeho odchodu dlouze zadíval na ten obraz.

“‚Co je pravda?’ řekl Pilát, zlehčuje situaci. Není divu, někdy je tak naprosto neuvěřitelná… Mohl bych to dokázat… kdybych chtěl… ale tenhle člověk měl zlotřilou tvář a na světě je tak málo dobrých malířů.”

DOBRODRUŽNÁ VÝPRAVA DO ALI BABOVY SLUJE

V obývacím pokoji úzkého ponurého domu v londýnském předměstí Lambethu seděl muž, jedl uzenou rybu a prohlížel zprávy v raníku Morning Post. Byl spíše menší postavy, sporý, hnědé vlasy měl upravené s přehnanou pečlivostí a hustý hnědý plnovous zastřižený do špičky. Jeho dvouřadový tmavomodrý oblek, ponožky, vázanka i kapesník - všechno přísně sladěné - byly o poznání vybranější, než si žádá dobrý vkus, a hnědé boty měl o odstín světlejší, než bylo vhodné. Nevypadal jako džentlmen, dokonce ani jako komorník džentlmena, ačkoli podle jeho vzezření se dalo soudit, že je zvyklý pohybovat se v nejlepších domech. Stůl, u kterého snídal a který sám prostřel, byl upraven s takovým smyslem pro všechny náležitosti, jaký se vyžaduje od prvotřídních sloužících. Jeho pohyby, když vstal a šel si k servírovacímu stolku ukrojit plátek šunky, připomínaly pohyby dokonalého komorníka. Přitom ovšem nebyl tak stár, aby mohl být komorníkem na odpočinku. Mohl to být lokaj, který zdědil nějaké jmění a vzdal se služby.

S chutí snědl šunku a pomalu upíjel kávu a přitom se pustil do podrobného čtení článku, kterého si všiml, už jak novinami listoval, ale nechal si ho nakonec, aby si jej mohl přečíst v klidu.

POSLEDNÍ VŮLE LORDA PETRA WIMSEYHO

ODKAZ VĚRNÉMU SLUHOVI

10 000 liber sterlinků na dobročinné účely

Včera bylo notářsky potvrzeno, že odkaz ze závěti lorda Petra Wimseyho, který se vloni v prosinci zabil při lovu zvěře v Tanganice, dosahuje částky 500 000 liber. 10 000 liber odkázal zůstavitel různým dobročinným organizacím (následoval výčet). Svému komorníkovi Mervynu Bunterovi zanechal roční rentu ve výši 500 liber a užívání svého bytu na Piccadilly. (Poté následovalo několik osobních odkazů.) Ostatek osobního majetku, včetně cenné sbírky knih a obrazů, které se nacházejí v bytě na Piccadilly 110a, odkázal zůstavitel své matce, ovdovělé vévodkyni z Denveru.

Lordu Petru Wimseymu bylo v době úmrtí pětatřicet let. Byl mladším bratrem nynějšího vévody z Denveru, který je nejbohatším pérem ve Spojeném království. Lord Petr byl znám jako vynikající kriminolog a přispěl k vyřešení nejednoho záhadného případu. Byl rovněž známým sběratelem starých tisků a významnou postavou společenského života.

Muž u snídaně si oddychl úlevou.

“Tak to je jasné,” řekl nahlas. “Nikdo nerozdává peníze, pokud se hodlá vrátit. Ten chlap je pod drnem. Jsem volný.”

Dopil kávu, uklidil ze stolu, opláchl nádobí, vzal v předsíni z věšáku buřinku a vyšel ven.

Autobus ho dovezl do Bermondsey. Vystoupil a zapadl do změti ponurých uliček a po čtvrthodinové chůzi se ocitl u nevábně vypadající hospody uprostřed chudinské čtvrti. Vešel dovnitř a objednal si dvojitou whisky.

Lokál otevřel zřejmě před malou chvílí, ale návštěvníci, kteří na tento radostný okamžik čekali jistě přímo přede dveřmi, se už kupili kolem nálevního pultu. Muž, který patrně býval lokajem, se natáhl pro svou sklenici a přitom vrazil loktem do jakéhosi frajera v kostkovaných šatech a s křiklavou vázankou.

“Hele!” rozkřikl se frajer, “co ty sem lezeš? Takový, jako seš ty, tu nepotřebujem. Koukej vypadnout!”

Podepřel svoji výstrahu několika šťavnatými nadávkami a prudkým šťouchnutím do prsou odstrčil lokaje od pultu.

“Hospoda je pro každého, to si piš,” odpověděl jeho protivník a vrátil mu rýpnutí i s úroky.

“Pánové, nechte toho!” vložila se do jejich pře barmanka. “Pane Jukes, ten pán do vás nestrčil úmyslně.”

“A helemese!” řekl pan Jukes. “Zato já jo.”

“Že se nestydíte!” okřikla ho číšnice a pohodila hlavou. “Nechci mít v lokále žádný rvačky - a ke všemu takhle po ránu.”

“Bylo to opravdu neúmyslné,” řekl muž z Lambethu. “Já nemám ve zvyku vyvolávat hádky, celý život jsem se pohyboval v nejlepších domech. Ale pokud si tu někdo koleduje o -”

“Dobrá, dobrá,” řekl pan Jukes smířlivě. “Nemám na to náladu, abych vám zmaloval ksicht. I když, jak tak koukám, docela by mu to prospělo. Tak podruhý dávejte lepší pozor, jasný? Co si dáte?”

“Ne, to nejde,” protestoval muž z Lambethu, “tohle platím já. Omlouvám se, že jsem do vás strčil. Nic jsem tím nemyslel. Jen nemám rád, když se na mě jde zhurta.”

“Do smrti dobrý,” prohlásil velkomyslně pan Jukes. “Teď platím já. Jednou dvojitou whisky, slečno, a jednou jako obyčejně. Pojďte se sednout kousek stranou, kde není tolik národa, abyste se zas do něčeho nepřiplet.”

Zamířil s pitím k malému stolku v rohu místnosti.

“Tak to bychom měli,” řekl pan Jukes. “Čistá práce. Myslím, že je to tu bezpečné, ale člověk nemůže být dost opatrný. Tak jak je to s vámi, Rogersi? Už jste se rozhodl? Půjdete s námi?”

“Ano,” odpověděl Rogers a přes rameno se ohlédl za sebe, “už jsem se rozhodl. Půjdu s vámi, jestli bude všechno tak, jak bylo domluveno. Nestojím o žádné nepříjemnosti a nechci se dostat do ničeho, co zavání nebezpečím. Nemám nic proti dodávání informací, ale, jak už jsme se dohodli, jinak se ničeho neúčastním. Je to jasné?”

“K ničemu by vás nepustili, i kdybyste o to stál,” řekl pan Jukes. “Prosím vás, vy sralbotko! Číslo Jedna nepustí k práci nikoho než odborníka. Stačí, když nám dáte vědět, kde co je a jak se k tomu dostaneme. Společnost zařídí všechno ostatní. Tam je organizace, to byste koukal! Nikdo neví, kdo co dělá a jak to dělá. Nikoho neznáte a nikdo nezná vás - samozřejmě kromě čísla Jedna. Ten zná všechny.”

“Ale vy mě znáte,” namítl Rogers.

“Ano, já vás znám. Ale já teď přecházím do jiného okresu. Po dnešku se spolu sejdeme až na valné hromadě Společnosti a tam chodí všichni v maskách.”

“Prosím vás!” zvolal Rogers nevěřícně.

“Na mou duši. Dovedou vás k číslu Jedna - on si vás prohlédne, ale vy ho neuvidíte. Když se rozhodne, že by vás mohl potřebovat, zapíšou vás do seznamu členů a dozvíte se, kam máte dodávat zprávy. Jednou za čtrnáct dní jsou obvodní schůze a každé tři měsíce je valná hromada a rozdílejí se podíly, členové se vyvolávají podle čísel a každý dostane svůj díl z ruky do ruky. To je vše.”

“Dobrá, ale co když jsou dva členové nasazeni společně na jednu práci?”

“Když je to něco na denním světle, jsou v takovém převleku, že by je vlastní máma nepoznala. Ale nejvíc se pracuje v noci.”

“Rozumím. Ale co když mě někdo bude sledovat a udá mě na policii? Jak tomu chcete zabránit?”

“Nijak, ale nikomu bych to neradil. Posledního chlápka, který dostal tenhle báječný nápad, vylovili z řeky až někde u Rotherhithu a ještě dřív, než mohl svoji drahocennou zprávu udat. Číslo Jedna zná kdekoho - chápete?”

“A kdo je ten číslo Jedna?”

“Kdo to je? Za to by spousta lidí dala první poslední, kdyby se to mohli dozvědět.”

“Ví to někdo?”

“Neví. Nikdo. Ale je to zázračnej chlap. Určitě to je džentlmen, to vám můžu zaručit, a podle toho, jak se chová, vysoce postavený. Ten má oči všude. A prsty má tak dlouhé, že dosáhne až do Austrálie. Ale nikdo o něm nic neví, jedině snad číslo Dvě, ale ani o ní to nevím jistě.”

“Znamená to, že v organizaci jsou i ženy?”

“To vám bůh řek. Dneska se bez ženských nedá pracovat. Ale nedělejte si starosti. Ty uměj držet jazyk za zubama. Nestojí o to dostat se do lapáku o nic víc než vy nebo já.”

“Tak to bychom měli, Jukesi - ale jak je to s penězi? Je to velké riziko. Stojí výdělek za to?”

“Jestli stojí za to?” Jukes se naklonil nad mramorovou desku stolku a něco mu zašeptal.

“Neříkejte!” divil se Rogers. “A co z toho dostanu hned?”

“Dostanete stejný podíl jako všichni ostatní, ať na tý práci děláte nebo ne. Organizace má padesát členů, takže dostanete jednu padesátinu zrovna jako číslo Jedna nebo jako já.”

“Vážně? Neděláte si blázny?”

“Co vás vede!” smál se Jukes. “Ale řekněte sám, sehnal byste něco lepšího? Něco takového tu ještě nebylo. Je to kolosální záležitost, číslo Jedna je génius.”

“A děláte toho hodně?”

“Jak se to vezme. Vzpomínáte si na krádež náhrdelníku u Carrutherse nebo na vyloupení banky v Gorlestonu? Anebo na vloupání k Favershamovým? A co ten obrovský Rubens, co zmizel z Národní galerie? Anebo Frenshamovy perly? To všechno udělala naše Společnost. Ani jednu z těch věcí policie nevyšetřila.”

Rogers si olízl suché rty.

“Poslyšte, ještě něco,” vyptával se obezřetně. “Jak vy víte, že já nejsem špicl, jak vy tomu říkáte. Já bych se teď přece mohl klidně sebrat, jít rovnou na policii a všechno jim tam vyklopit.”

“To byste samozřejmě mohl,” přitakal Jukes. “Ale po cestě by vás taky mohla potkat ošklivá nehoda - za kterou bych já pochopitelně nenesl žádnou odpovědnost.”

“Znamená to, že jste mě dali hlídat?”

“To si pište. Samozřejmě. A i kdyby se vám náhodou po cestě nic nestalo a vy byste ty fízly přivlekl až do téhle hospody a hledal tu s nima moji maličkost -”

“Co potom?”

“Nic. Jen že byste mě tu nenašli. Mezitím bych si došel k číslu Pět.”

“Kdo je číslo Pět?”

“Nevím, a co na tom? Ale je to člověk, který vám na počkání udělá nový obličej. Říká se tomu plastická chirurgie. Udělá vám i nové otisky prstů. Všechno nové. V našem podniku pracujeme nejmodernějšími metodami.”

Rogers tiše hvízdl.

“Tak co?” zeptal se Jukes a mžoural na nového známého přes okraj vysoké sklenice.

“Poslyšte - vy už jste mi tu řekl pěknou řádku věcí. Co se mi stane, kdybych teď řekl ‚ne’?”

“Nic - jestliže se budete dobře chovat a nebudete nám dělat potíže.”

“Hmm, tak takhle. A co když řeknu ‚ano’?”

“Pak než se nadějete, bude z vás boháč, peníze vám budou cinkat v kapse a budete si žít jako pravý džentlmen. A dělat nemusíte vůbec nic, jen nám občas povědět, co víte o domech, ve kterých jste sloužil. Když budete jednat se Společností na rovinu, peníze vám samy budou padat do klína.”

Rogers mlčel a uvažoval o návrhu.

“Tak to beru!” řekl po chvíli.

“To je správná řeč! Slečno, prosím vás! Ještě jednou totéž. Na naše plány, Rogersi! Věděl jsem, že jste správnej chlap, hned jak jsem se na vás podíval. Tak aby to všechno vyšlo a hlavně pozor na číslo Jedna. Když už o něm mluvíme, měl byste se u něj večer stavit. Tyhle věci se nemají odkládat.”

“Máte pravdu. Kam mám přijít? Sem?”

“Co vás vede! Sem už v životě nepáchneme. Je to sice škoda, protože to tu je útulný, ale to se nedá nic dělat. Dávejte pozor, abyste věděl, co máte dělat. Přesně v deset večer půjdete po Lambethském mostě směrem k severu” (Rogers sebou trhl, neboť si uvědomil, že znají jeho bydliště) “a uvidíte tam stát žlutý taxík. Řidič se bude hrabat v motoru. Vy se ho zeptáte: ‚Ještě vám to někdy pojede?’ a on odpoví: ‚Podle toho kam.’ A vy mu řeknete: ‚Dovezte mě k číslu Jedna v Londýně.’ Mimochodem v Londýně je jeden podnik, který se jmenuje číslo jedna, ale tam vás samozřejmě nepoveze. To se nedovíte, kam vás poveze, protože na všech okýnkách budou záclonky, ale toho si nevšímejte. Je to pravidlo, které platí pro první návštěvu. Až se stanete naším členem, dozvíte se adresu. Až tam přijdete, dělejte jenom to, co se vám řekne, a mluvte pravdu, protože kdybyste lhal, číslo Jedna by s vámi udělal krátkej proces. Rozumíte?”

“Rozumím.”

“Jdete do toho? Nebojíte se?”

“Co bych se bál?”

“Tak se mi to líbí! A teď už radši půjdem. Já se s vámi rozloučím, protože už se víckrát neuvidíme. Sbohem a hodně štěstí.”

“Sbohem.”

Prošli létacími dveřmi ven do nevlídné špinavé ulice.

Dva roky, které následovaly po přijetí bývalého lokaje Rogerse do oné gangsterské společnosti, byly poznamenány celou řadou překvapivě úspěšných loupeží v domech významných členů londýnské společnosti. Například byla ukradena briliantová čelenka v domě ovdovělé vévodkyně z Denveru; při vloupání do bytu, které dříve obýval zesnulý lord Petr Wimsey, zmizelo za 7 tisíc liber zlatých a stříbrných předmětů; následovalo vloupání do venkovského sídla milionáře Theodora Winthropa, při němž shodou okolností vyšlo najevo, že tento blahobytný pán žije z vydírání, což vyvolalo skandální rozruch mezi londýnskou smetánkou; k loupeži slavného náhrdelníku z osmi řad perel, který vlastnila markýza Dinglewoodová, došlo v opeře, kde jej tato dáma měla na krku, a to dokonce právě ve chvíli, kdy se při představení Fausta zpívala na jevišti šperková árie. Vyšlo sice najevo, že perly jsou pouhou imitací, neboť původní náhrdelník ona urozená dáma už kdysi dávno zastavila za okolností velmi trapných pro svého manžela markýze, ale přepadení bylo nicméně husarským kouskem.

Jednou v lednu, bylo to v sobotu odpoledne, seděl Rogers ve svém pokoji v Lambethu a náhle zaslechl nějaký šramot u domovních dveří. Vyskočil, ještě než šramot přestal, proběhl krátkou chodbičkou a prudce otevřel domovní dveře. Na ulici nebyla živá duše. Přesto když se vracel zpátky do pokoje, uviděl na stojanu na klobouky obálku. Adresa byla stručná: “Číslo Dvacet jedna”. Za ty dva roky si Rogers už poněkud přivykl na teatrální metody, které Společnost používala při doručování vzkazů, a tak jen pokrčil rameny a obálku otevřel.

Sdělení bylo zašifrované a převedeno do obyčejné řeči znělo takto:

Číslo Dvacet jedna. Mimořádná valná hromada se koná dnes v 11,30 večer v domě čísla Jedna. Nedostavení na vlastní nebezpečí. Heslo: FINÁLE.

Rogers zůstal chvíli stát a uvažoval. Pak zamířil do pokoje v zadní části domu, kde měl do zdi zabudovaný vysoký sejf. Chvíli nastavoval čísla uzávěru a pak vstoupil do sejfu, který se táhl dost hluboko dovnitř a byl ve skutečnosti jakousi pancéřovou komorou. Vytáhl zásuvku s nápisem ‚Korespondence’ a založil právě obdržený lístek k ostatním.

Po několika okamžicích byl zpátky, nařídil uzávěr na novou kombinaci a vrátil se do obývacího pokoje.

“Finále,” opakoval. “Ano - bude to tak.” Natáhl ruku po telefonu - ale zřejmě se rozhodl jinak.

Vyšel po schodech na půdu a ještě výš, až do podkroví přímo pod střechou. Propletl se mezi trámy do nejzazšího kouta a tam opatrně stiskl suk v jednom břevnu. Před ním se otevřela skrytá padací dvířka. Prolezl jimi a octl se v podobném podkroví sousedního domu. Přivítalo ho tlumené vrkání. Pod světlíkem stály tři klece a v každé z nich byl jeden poštovní holub.

Vyhlédl opatrně světlíkem, který měl před sebou vysokou holou zeď zadního traktu nějaké továrny. Dole na temném dvorku nikdo nebyl a kolem dokola nebylo jediné okno. Stáhl hlavu dovnitř, utrhl ze zápisníku tenký proužek papíru a napsal na něj několik písmen a číslic. Pak došel k nejbližší kleci, vzal z ní holuba a připevnil mu tu zprávu pod křídlo. Potom opatrně posadil ptáka na okenní římsu. Holub chvíli váhal, několikrát přešlápl růžovými nožkami, pak najednou roztáhl křídla a letěl pryč. Rogers se za ním díval v houstnoucí tmě, jak sc vznáší nad střechou továrny a mizí.

Pohlédl na hodinky a vrátil se dolů. Za hodinu nato vypustil druhého holuba a za další hodinu třetího. Pak už jen seděl a čekal.

V půl desáté se znovu vrátil na půdu. Byla tmavá noc, na nebi zářilo jen pár mrazivých hvězd a studený vítr profukoval otevřeným okénkem. Na podlaze se cosi slabě zalesklo. Shýbl se pro to - bylo to teplé a opeřené. Odpověď!

Rozčísl hebká peříčka a našel proužek papíru. Dřív než si zprávu přečetl, nakrmil holuba a dal ho zpátky do klece. Užuž chtěl zavřít dvířka, ale v poslední chvíli se zarazil.

“Jestli se mi něco stane,” řekl, “nemusíš tu, chudáčku, vyhladovět.”

Otevřel dokořán okno světlíku a vrátil se dolů. Na papírku, který držel v ruce, stála jen dvě písmena: “OK”. Zřejmě byla napsána ve velikém spěchu, protože v levém rohu papírku se táhla šmouha od rozmazaného inkoustu. Usmál se tomu a hodil papírek do ohně. Pak šel do kuchyně, tam si otevřel hovězí konzervu, udělal si ji celou a ještě k tomu pořádnou porci vajec. Snědl to bez chleba, ačkoli měl celý bochník na dosah ruky, a zapil vodou z vodovodu, kterou nechal hodně dlouho odtéct, než se jí odvážil napít. I pak před napitím pečlivě otřel kohoutek zvenku i zevnitř.

Když dojedl, vytáhl z uzamčené zásuvky revolver, pozorně prohlédl mechanismus, jestli funguje, nabil jej čerstvými patronami z nově načatého balíčku. Pak se znovu posadil a čekal.

Ve tři čtvrtě na jedenáct vstal a vyšel na ulici. Šel rychle a držel se co nejdál ode zdí, dokud se nedostal na dobře osvětlenou širokou třídu. Tady nastoupil do autobusu a posadil se do rohu hned vedle průvodčího, neboť z toho místa měl přehled, kdo nastupuje a vystupuje. Několikrát přesedl, než se dostal do klidné a počestné vilové čtvrti v Hampsteadu. Tam vystoupil a stále v uctivé vzdálenosti ode všech zdí zamířil do vrchu k rozlehlé pláni, zvané Heath, která je jakýmsi přírodním parkem.

Měsíc nesvítil, ale noc nebyla úplně tmavá, a jak kráčel po opuštěné části Heathu, zpozoroval, že se z několika stran k němu blíží temné siluety. Zastavil se pod rozložitým stromem a nasadil si černou sametovou masku, která mu kryla obličej od čela až k bradě. Na spodu byla bílou nití vyšita velká číslice 21.

Po chvíli se terén změnil v mírný svah a na něm se objevila jedna z těch výstavných vil, které stojí poněkud osaměle, roztroušeny v takřka venkovské scenérii hampsteadské zeleně. V jednom okně se svítilo. Když zamířil ke dveřím, vynořily se ze tmy další postavy, rovněž v maskách, a vzaly ho mezi sebe. Napočítal jich šest.

Muž, který šel vpředu, zaťukal na dveře osamělého domu. Dveře se za chvilku nepatrně pootevřely. Muž se naklonil k štěrbině a něco zamumlal. Nato se dveře otevřely. Muž vešel dovnitř a dveře se zas zavřely.

Když takto vešli tři muži, viděl Rogers, že je řada na něm. Zaklepal třikrát hlasitě a dvakrát jen nepatrně. Dveře se otevřely na úzkou škvíru a v ní se objevilo lidské ucho. Rogers do něho zašeptal: “Finále.” Ucho zmizelo, dveře se otevřely a Rogers vešel dovnitř.

Bez dalších ceremonií šel nyní člen číslo Dvacet jedna do malého pokojíku nalevo ode dveří, zařízeného jako kancelář. Byl tam psací stůl, nedobytná pokladna a pár židlí. Za stolem seděl mohutný muž ve fraku a před sebou měl velkou účetní knihu. Nově příchozí za sebou pečlivě zavřel. Dveře zapadly na pérový zámek. Pak postoupil ke stolu, ohlásil: “Číslo Dvacet jedna, pane předsedo,” a zůstal uctivě stát. Ohromný muž za stolem zvedl hlavu a na jeho sametové masce zasvítila bílá jednička. Modrýma očima zvláštního tvrdého lesku si Rogerse několikrát bedlivě přejel od hlavy k patě. Na jeho pokyn si Rogers sundal masku. Když si předseda takto všestranně ověřil totožnost příchozího, řekl: “V pořádku, číslo Dvacet jedna!” a něco si poznamenal do knihy. Hlas měl kovový a tvrdý jako oči. Zkoumavý pohled za nehybnou černou maskou zřejmě Rogerse zneklidňoval. Přešlápl z nohy na nohu a sklopil oči. Číslo Jedna pokynul rukou na znamení, že ho propouští, a Rogers si s lehkým povzdechem - jako by z něho něco spadlo - znovu nasadil masku a vyšel z pokoje. Na jeho místo ihned nastoupil další člen.

Místnost, ve které se Společnost scházela, byl prostorný sál v prvním poschodí, který vznikl zbouráním příčky mezi dvěma největšími místnostmi domu. Zařízen byl podle stereotypního vkusu předměstských sídel dvacátého století a byl doslova zalit světlem. Vjednom rohu stál gramofon a naplno vyhrával jakousi džezovou melodii, při které tančilo asi deset párů maskovaných mužů a žen - někteří ve večerním, jiní v tvídových oblecích a ve svetrech.

V druhém rohu byl americký bar. Rogers si sedl na vysokou židličku a objednal si u maskovaného barmana dvojitou whisky. Pomalu upíjel, opíraje se o pult. Místnost se postupně zaplnila. Za chvíli někdo přistoupil ke gramofonu a zastavil jej. Rogers se ohlédl. Na prahu se objevil muž číslo Jedna. Po jeho boku stála vysoká žena, celá v černém. Její maska s vyšitou bílou dvojkou byla spíše kápí, která jí zakrývala vlasy i celý obličej. Avšak její půvabné držení těla, bělostné paže a hrdlo a temné oči, které zářily štěrbinami v masce, svědčily o tom, že to je žena velké duševní síly a fyzické přitažlivosti.

“Dámy a pánové!” Číslo Jedna zůstal stát na horním konci sálu. Žena usedla vedle něho do křesla. Oči měla sklopené, takže neprozrazovaly nic z toho, co se v ní děje, ale rukama křečovitě svírala opěradla židle a celé její tělo bylo jakoby napjaté očekáváním.

“Dámy a pánové! Našich členů je dnes o dva méně.” Masky se zavlnily, oči se po sobě obracely pátravým pohledem. “Nemusím vás jistě informovat o katastrofálním selhání našeho plánu na získání nákresů Court-Windleshamovy helikoptéry. Naši stateční a věci oddaní druhové, číslo Patnáct a číslo čtyřicet osm, byli zrazeni a dostali se do rukou policie.”

Mezi shromážděnými se zvedl neklidný šum.

“Možná, že teď leckterého z vás napadá, že i osvědčená odolnost těchto našich členů může selhat pod nátlakem policejního vyšetřování. Ubezpečuji vás, že není důvod k obavám. Byly vydány obvyklé rozkazy a dnes večer jsem dostal zprávu, že jejich ústa byla spolehlivě umlčena. Jsem přesvědčen, že uvítáte sdělení, že tito dva stateční muži byli tak ušetřeni těžké zkoušky odolávat pokušení zneuctít se doznáním a že budou ušetřeni utrpení veřejného procesu a útrap dlouhého žaláře.”

Shromáždění zajíkavě popadlo dech a ten zvuk se přelil po místnosti, jako když se vítr opře do obilného pole.

“Příslušníci jejich rodin budou obvyklým způsobem a ve vší diskrétnosti odškodněni. Žádám číslo Dvanáct a Třicet čtyři, aby převzali tento vděčný úkol. Po schůzi se staví v mé kanceláři pro další pokyny. Prosím, aby jmenovaná čísla dala najevo, zda jsou schopni a ochotni provést tento úkol.”

Dvě ruce se zvedly a přiložily na čelo dlaní obrácenou vzhůru. Předseda se podíval na hodinky a pokračoval:

“Dámy a pánové, vyzvěte prosím své partnery k tanci.”

Gramofon znovu spustil. Rogers se uklonil své sousedce, dívce v červených šatech. Přikývla a ve foxtrotovém rytmu se vydali na parket. Tam už vážně kroužily ostatní páry a nikdo ani nepromluvil. V rytmu tance se jejich stíny míhaly po stažených roletách.

“Co se děje?” vydechla dívka sotva slyšitelně, aniž pohnula rty. “Mám strach, vy ne? Bojím se, že se stane něco hrozného.”

“S člověkem to trochu zatřese, že předseda volí takovýhle způsob,” souhlasil Rogers, “ale je to tak jistější.”

“Chudáci -”

Tanečník, který kroužil v jejich těsné blízkosti, vzal Rogerse za rameno a řekl:

“Ticho, prosím.” V očích se mu zlověstně zalesklo. Prudkou otáčkou postrčil svoji partnerku do chumlu tančících párů a splynul s nimi. Děvče se otřáslo hrůzou.

Gramofon dohrál. Ozval se hlučný potlesk. Tanečníci se opět nakupili před předsednickým křeslem.

“Dámy a pánové! Patrně vás zajímá, proč byla svolána tato mimořádná schůze. Důvod je velmi vážný. K nezdaru našeho plánu nedošlo náhodou. Policie nebyla té noci na pozemcích té firmy pouhou shodou okolností. Máme mezi sebou zrádce.”

Tanečníci, kteří stáli v těsném páru, od sebe nedůvěřivě odstoupili. Všichni se stáhli do své ulity, jako se stáhne hlemýžď, když se ho někdo dotkne prstem.

“Jistě si vzpomínáte na neuspokojivý výsledek záležitosti s perlami markýzy Dinglewoodové,” pokračoval předseda drsným hlasem. “Možná, že se vám vybaví i menší podniky, které nedopadly, jak se očekávalo. Zahájilo se tedy pátrání po prameni všech těchto potíží. S radostí vám mohu oznámit, že je konec našemu tápání. Provinilec byl odhalen a bude odstraněn.

Omyly se nebudou opakovat. Neopatrný člen, který uvedl zrádce do řad naší Společnosti, bude zařazen na místo, v němž jeho nedostatek obezřetnosti nebude mít další nepříznivé následky. Není tedy žádný důvod k obavám.”

Všechny oči zatékaly po přítomných ve snaze objevit zrádce a jeho nešťastného ručitele. Pod některou tou černou maskou určitě zbledla tvář a pod dusivým sametem se tu někde čelo orosilo potem, nikoli však od tance. Ale masky to všechno skryly.

“Dámy a pánové, vyzvěte prosím své partnery k tanci.”

Gramofon spustil starý polozapomenutý šlágr Není tu nikoho, kdo mé má rád. Dívku v červených šatech požádal o tanec vysoký muž ve fraku. Rogers sebou trhl, když ucítil, že mu někdo klade ruku na rameno. Malá baculatá žena v zelené tunice mu vsunula do ruky studenou dlaň. Tančilo se.

Když hudba dohrála, následoval obvyklý potlesk, ale páry se roztrhly a každý stál sám ve strnulém očekávání. Znovu se ozval hlas předsedy.

“Dámy a pánové, chovejte se naprosto přirozeně. Máme taneční večírek, nikoli táborové shromáždění.”

Rogers dovedl svoji partnerku ke křeslu a šel jí pro zmrzlinu. Když se k ní sklonil s talířkem, všiml si, jak se jí bouřlivě zvedají a zase klesají ňadra.

“Dámy a pánové!” Přestávka, která se zdála věčností, byla u konce. “Nepochybuji, že se chcete co nejrychleji zbavit tohoto napětí. Budu tedy jmenovat osoby, kterých se to týká. Číslo Třicet sedm.”

Muž vyskočil a z hrdla se mu vydral úzkostný výkřik.

“Ticho!”

Nešťastník zachroptěl a hlasitě oddychoval.

“Já jsem nikdy - přísahám, nikdy - jsem nevinen.”

“Ticho. Nebyl jste dost opatrný. Podle toho se s vámi naloží. Můžete-li něco uvést na obranu svého pošetilého jednání, vyslechnu vás později. Posaďte se.”

Člen číslo Třicet sedm klesl na židli. Vstrčil si pod masku kapesník a otřel si obličej. Dva dlouháni se k němu postavili na stráž. Ostatní se od něho s odporem odtáhli, jako se lidi odtahují od člověka nakaženého morem.

Gramofon přehrál další tanec.

“Dámy a pánové, nyní budu jmenovat zrádce. Číslo Dvacet jedna, předstupte!”

Rogers postoupil až k jeho křeslu. Ze čtyřiceti osmi párů očí na něj vyšlehl soustředěný strach a nenávist. Nešťastný Jukes znovu zakvílel.

“Proboha! Ach panebože!”

“Ticho! Číslo Dvacet jedna, sundejte masku!”

Zrádce sejmul ze své tváře sametovou ochranu. Nenávistné oči hltaly jeho tvář.

“Číslo Třicet sedm, uvedl jste mezi nás tohoto muže jako Josefa Rogerse, bývalého druhého lokaje vévody z Denveru, který byl pro nepoctivost propuštěn ze služby. Podnikl jste vše, abyste si spolehlivě ověřil toto tvrzení?”

“Podnikl, přísahám! Jak je Bůh nade mnou, všechno bylo v nejlepším pořádku. Ověřil jsem si jeho totožnost u dvou dalších sluhů. Pátral jsem po všem, co je třeba. Všechno bylo v pořádku - přísahám, namouduši!”

Předseda nahlédl do papíru, který měl před sebou, a znovu se podíval na hodinky.

“Dámy a pánové, zadejte si prosím další tanec…”

Číslo Dvacet jedna s rukama v poutech a přivázanýma vzadu na zádech nehybně stál a pozoroval vír toho makabrósního tance. Potlesk, který se ozval, když kousek skončil, připomínal potlesk mužů a žen, kteří s vyprahlými rty sedí pod gilotinou.

“Číslo Dvacet jedna, vystupoval jste jako Josef Rogers, lokaj, propuštěný pro krádež. Je to vaše skutečné jméno?”

“Není.”

“Jak se jmenujete?”

“Petr Death Bredon Wimsey.”

“Domnívali jsme se, že jste mrtev.”

“Pochopitelně. To byl smysl celé té věci.”

“Co se stalo se skutečným Josefem Rogersem?”

“Zemřel v cizině. Nastoupil jsem na jeho místo. Chtěl bych říci, že vaši lidé nenesou vinu na tom, že nepoznali, kdo jsem. Já jsem nejen nastoupil na Rogersovo místo, já jsem byl Rogersem. I když jsem byl úplně sám, chodil jsem jako Rogers, seděl jsem jako Rogers, četl jsem knihy, které četl Rogers, a nosil jsem Rogersovy šaty. Nakonec jsem už i myslel téměř jako Rogers. Jediný způsob, jak dokonale ztělesnit nějakou osobu, je neochabnout ani na okamžik v jejím napodobování.”

“Hm, hm. Takže celé to vloupání do vašeho bytu bylo předem v plánu.”

“Samozřejmě.”

“A loupež u ovdovělé vévodkyně z Denveru, tedy vaší matky - to bylo taky s vaším požehnáním.”

“Ano. Byla to ohavná čelenka - pro člověka, který má trochu vkus, to není žádná ztráta. Mimochodem - mohl bych si zakouřit?”

“Ne. Dámy a pánové…”

Následující tanec se podobal bezduchému natřásání dřevěných loutek. Paže sebou křečovitě škubaly, nohy podklesávaly v kolenou. Vězeň se na to díval s kritickým odstupem.

“Číslo Patnáct, Dvacet dva a čtyřicet devět. Vy jste vězně sledovali. Pokusil se někdy vejít s někým ve styk?”

“Ně.” Mluvčím skupinky bylo číslo Dvacet dva. “Kontrolovaly se všechny jeho dopisy i balíčky, odposlouchával se jeho telefon a sledoval se každý jeho pohyb. Pod kontrolou bylo i veškeré instalační vedení v jeho domě, aby se nedorozumíval Morseovou abecedou.”

“Jste si jist tím, co říkáte?”

“Absolutně.”

“Obžalovaný, jste v tomhle podniku sám? Odpovězte pravdivě, jinak se vám povede ještě hůř, než je nutné.”

“Jsem sám. Nechtěl jsem zbytečně riskovat.”

“Snad říkáte pravdu. Přesto pro jistotu učiníme opatření, aby byl umlčen ten ze Scotland Yardu - jak on se ten člověk jmenuje? - Parker. Dále osobní sluha obžalovaného Mervyn Bunter, a snad ještě jeho matka a sestra. Jeho bratr je neschopný blbec, nezdá se mi pravděpodobné, že by se mu byl obžalovaný s něčím svěřil. Postačí, když bude pro všechny případy po nějakou dobu sledován.”

Vězeň poprvé projevil známky účasti.

“Pane předsedo, ujišťuji vás, že ani moje matka, ani moje sestra neví o ničem, co by mohlo ohrozit bezpečnost Společnosti.”

“Zato vy jste na jejich bezpečnost měl myslet daleko dřív. Dámy a pánové, prosím…”

“Ne!” Přítomní už nedokázali předstírat plesový rej.

“Ne! Pokračujte ve výslechu! Skončete to! Rozpusťte schůzi! Jsme v nebezpečí. Policie -”

“Ticho!”

Předseda se rozhlédl po shromáždění. Dav vypadal hrozivě. Ustoupil mu.

“Dobrá. Odveďte vězně a umlčte ho. Postup číslo čtyři. A nezapomeňte mu metodu předem podrobně vysvětlit.”

Všechny oči vyjadřovaly dravé uspokojení. Silné ruce se chopily lorda Wimseyho.

“Moment, prosím - nechte mě proboha aspoň slušně umřít.”

“Na to jste měl taky myslet dřív! Odveďte ho. Dámy a pánové, žádný strach - ten bude umírat hodně pomalounku.”

“Počkat! Zadržte!” zoufale vykřikl Wimsey. “Musím vám něco říct. Neprosím o svůj život - žádám jenom rychlou smrt. Můžu vám za to něco nabídnout.”

“Vy nám chcete něco nabízet?”

“Ano.”

“Se zrádci nevyjednáváme.”

“Já vám - vyslechněte mě! Myslíte si, že jsem s touhle situací nepočítal? Takový blázen nejsem. Zanechal jsem dopis.”

“Aha! Tak už to z něho leze. Pro koho je ten dopis?”

“Pro policii. Nevrátím-li se do zítřka -”

“Co se stane?”

“Bude ten dopis otevřen.”

“Pane předsedo,” vpadl mu do řeči muž číslo Patnáct. “To je podvod. Obžalovaný žádný dopis neposlal. Sledujeme ho na každém kroku už řadu měsíců.”

“Poslouchejte mě chvíli. Ten dopis jsem napsal dřív, než jsem přišel do Lambethu.”

“V tom případě v něm nemůže být žádná informace pro policii.”

“Ale může.”

“Co je to?”

“Kombinace písmen k mému sejfu.”

“Zajímavé. Byl sejf tohoto muže prohledán?”

“Ano, pane předsedo.”

“Co tam bylo?”

“Nic důležitého, pane předsedo. Schéma organizace naší Společnosti - adresa tohoto domu - nic, co by se do zítřka nedalo změnit nebo po čem by se nedaly zahladit stopy.”

Wimsey se usmál.

“Prohlédli jste si také tajnou schránku mého sejfu?” Nikdo neodpověděl.

“Slyšeli jste, co řekl,” zlostně vykřikl předseda. “Našli jste tu tajnou schránku?”

“Nic takového tam nebylo. Snaží se nás podvést.”

“Je mi líto, že vám musím odporovat,” řekl Wimsey, nutě se do svého obvyklého příjemného tónu, “ale zřejmě jste tu schránku uvnitř přehlédli.”

“Dobrá,” řekl předseda, “když tvrdíte, že ta schránka existuje, tak nám povězte, co v ní je.”

“Jména všech členů Společnosti, jejich adresy, fotografie a otisky prstů.”

“Cože?”

Oči v sále se zlověstně stáhly strachem. Wimsey se raději upřeně díval na předsedu.

“Jak se vám to podařilo, získat tyhle informace?”

“Inu, jak víte, rád si tak trochu zahraji na detektiva.”

“Byl jste přece neustále sledován.”

“Ano, velmi správně. Otisky prstů mých strážců zdobí první stránku mé sbírky.”

“Můžete dokázat své tvrzení?”

“Samozřejmě, hned vám to dokážu. Například číslo Padesát se jmenuje -”

“Dost! Mlčte!”

Sálem se ozvalo děsivé mumlání. Předseda je umlčel jediným pohybem ruky.

“Jestliže tu padne jediné jméno, vzdejte se naděje na jakoukoli milost. Existuje ještě pátý způsob, jak zacházet se zrádci, určený speciálně pro ty, kdo prozradí jména. Odveďte vězně do mé kanceláře. V tanci se pokračuje.”

Předseda Společnosti vytrhl ze zadní kapsy kalhot revolver a postavil se za stolem proti svému pevně spoutanému vězni.

“Tak co víte?”

“Být vámi, raději bych tu věc odložil,” opovržlivě řekl Wimsey. “Byla by to mnohem příjemnější smrt než postup číslo pět, a já bych vás k tomu mohl vyprovokovat.”

“Jak duchaplné,” řekl předseda, “dokonce až příliš na můj vkus. A teď rychle - řekněte všechno, co víte.”

“Necháte mě naživu, když vám to řeknu?”

“Nic neslibuji. Rychle!”

Wimsey pokrčil rameny otlačenými od pout.

“Prosím. Řeknu vám všechno, co vím. Můžete mě zastavit, až toho budete mít dost.”

Naklonil se dopředu a začal tichým hlasem. Z dálky sem dolétal zvuk gramofonu a šoupání nohou, což svědčilo o tom, že tanec v sále pokračuje. Náhodní chodci, kteří šli té noci rozlehlou plání v Hamsteadu, si pomysleli, že v tom osamělém domě se už zas pořádá nějaký divoký večírek.

“Tak co,” řekl Wimsey, “mám ještě pokračovat?”

Ačkoli hlas vycházel zpod masky, zdálo se, že se předseda ponuře usmívá.

“Mylorde,” řekl, “po vyslechnutí vašeho vyprávění upřímně lituji, že nejste skutečným členem naší Společnosti. Váš důvtip, odvaha a píle, to všechno jsou neocenitelné vlastnosti ve sdružení, jakým je naše Společnost. Domnívám se, že by asi bylo zbytečné vás přemlouvat. - Hm. - Věděl jsem to.”

Dotkl se tlačítka zvonku na stole.

“Požádejte členy, aby laskavě přešli do jídelny,” řekl masce, která se dostavila na jeho zazvonění.

‚Jídelna’ byla dole v přízemí, záclony v ní byly stažené a okenice zavřené. Uprostřed místnosti stál dlouhý neprostřený stůl a kolem něho židle.

“Aha - to bude hostina Barmekovců,” poznamenal Wimsey. V téhle místnosti ještě nikdy nebyl. Na jejím druhém konci hrozivě zelo otevřené propadliště.

Předseda zaujal místo v čele stolu.

“Dámy a pánové,” začal jako obvykle - přitom však ta nesmyslná obřadnost ještě nikdy nezněla tak zlověstně - “nechci před vámi tajit vážnost situace. Vězeň mi uvedl více než dvacet jmen a adres, o nichž jsme byli přesvědčeni, že je nezná nikdo kromě mne a jejich nositelů. Svědčí to o neodpustitelné nedbalosti v našich řadách -” zvýšil výhružně hlas - “která se musí se vší důsledností vyšetřit. Existují záznamy otisků prstů - ukázal mi je na několika fotografiích. Jak se mohlo stát, že při našem pátrání nebyla objevena tajná schránka jeho sejfu, to bude také ještě předmětem přísného zkoumání.”

“Nedávejte nikomu vinu,” vpadl mu do řeči Wimsey. “To samozřejmě mělo uniknout jejich pozornosti. Tak jsem to plánoval.”

Předseda pokračoval, aniž naoko věnoval pozornost tomuto přerušení.

“Vězeň mi oznámil, že kniha se jmény a adresami je v té tajné schránce spolu s dopisy a dalšími písemnostmi odcizenými v domácnostech členů Společnosti spolu s četnými dalšími předměty, na nichž jsou autentické otisky prstů. Jsem přesvědčen, že vězeň mluví pravdu. Nabízí nám vydat kombinaci písmen ke svému sejfu výměnou za rychlou smrt. Tento návrh považuji za přijatelný. Jaký je váš názor, dámy a pánové?”

“Ta kombinace je přece známá,” řekl člen číslo Dvacet dva.

“Blbče! Tenhle muž se prohlásil za lorda Petra Wimseyho a mně dokázal, že jím je. Vy si myslíte, že by zapomněl změnit tu kombinaci? Dále tam je uvnitř ta tajná schránka. Jestliže dnes v noci lord Wimsey zmizí a policie vnikne do -”

“Já navrhuji,” ozval se pronikavý ženský hlas, “aby se mu vyhovělo a získala se od něj ta informace - a to co nejrychleji, času není nazbyt.”

Okolo stolu se šířilo souhlasné mručení.

“Slyšel jste sám,” obrátil se předseda na Wimseyho. “Společnost vám poskytne výsadu rychlé smrti výměnou za kombinaci písmen ve vašem sejfu a v tajné schránce.”

“Dáváte mi na to čestné slovo?”

“Ano.”

“Díky. A co se stane s mojí matkou a sestrou?”

“Jestliže vy nám můžete dát čestné slovo - víme, že jste Čestný člověk - že těmto ženám není známo nic, co by nám mohlo uškodit, budou ušetřeny.”

“Děkuji vám. Ujišťuji vás na své čestné slovo, že nevědí vůbec nic. Nikdy by mě nenapadlo zatížit vědomí nějaké ženy tak nebezpečným tajemstvím - a zvlášť jde-li o ženy, které mi jsou tak drahé.”

“Dobrá. Přítomní souhlasí?”

Opět se ozvalo souhlasné mručení, i když o poznání rozpačitější než prve.

“V tom případě jsem ochoten předat vám informaci, kterou na mně chcete. Heslo k této kombinaci zní: NESPOLEHLIVOST.” ‚

“A co ta tajná schránka?”

“Jelikož jsem počítal s policejní prohlídkou, dvířka schránky - s nimiž by mohly nastat určité potíže - jsem nechal otevřené.”

“V pořádku! Uvědomujete si ovšem, že jestliže bude policie bránit našemu poslovi -”

“Vy mi to nepřičtete k dobru, to je mi jasné.”

“V každém případě to je riziko,” uvažoval nahlas předseda Společnosti, “ale musíme je podstoupit. Spusťte obžalovaného do sklepa. Může si krátit dlouhou chvíli meditací nad aparátem číslo pět. Mezitím čísla Dvanáct a Čtyřicet šest -”

“Ne, to ne!”

Mezi shromážděnými se zdvihl mručivý nesouhlas a hrozivě sílil.

“Nesouhlasím!” zvolal vysoký muž, jehož hlas se táhl jako melasa. “To nejde - žádný člen by neměl dostat do ruky takové důkazy. Dnes už jsme mezi sebou objevili jednoho zrádce a pár hlupáků. Kde máme zaručeno, že číslo Dvanáct a Čtyřicet šest taky nejsou zrádci nebo hlupáci?”

Vybraní muži se divoce osopili na mluvčího, ale jejich debatu přerušil jekot dívčího hlasu, který křičel:

“Dejte na něj! Von má pravdu. Jak my bysme k tomu přišli? Proč by si měl naše ména číst někdo, vo kom nic nevíme? Už toho mám po krk. Nakonec nás všechny prásknou chlupatejm.”

“Souhlasím,” připojil se další člena. “Nemělo by se důvěřovat nikomu - vůbec nikomu.”

Předseda pokrčil rameny.

“Co tedy navrhujete, dámy a pánové?”

Chvíli bylo ticho. Pak vřískl zase ten dívčí hlas:

“Já bych řekla, ať jde pan předseda sám. Von jedinej nás všecky zná. Pro něj to nebude žádnej vobjev. Co my bysme jim pořád lezli do chřtánu a von si seděl doma v teple a počítal peníze. Dejte na mě - ať si tam jde sám.”

Kolem stolu proběhlo zašumění souhlasu.

“Já se k tomu návrhu připojuji,” prohlásil rozložitý muž, který měl v kapsičce na hodinky jako přívěsek několik zlatých pečetítek. Wimsey se při pohledu na ta pečetítka usmál. Tahle drobná marnivost ho dovedla rovnou cestou ke jménu i adrese jejich majitele, a pociťoval proto k těmto tretkám jistou vděčnost.

Předseda se rozhlédl po místnosti.

“Je to přání tohoto shromáždění, abych tam šel já?” zeptal se zlověstným tónem.

Čtyřicet pět rukou se zvedlo na znamení souhlasu. Jedině žena s číslem Dvě seděla tiše a bez hnutí a pevné bílé prsty zatínala do opěradel svého křesla.

Předseda objel očima celý ten hrozivý kruh a zastavil se až u ní.

“Mám tomu rozumět tak, že vaše rozhodnutí je jednomyslné?”

Žena zdvihla hlavu.

“Nechoďte!” vydechla sotva slyšitelně.

“Slyšíte?” řekl předseda s nádechem posměchu. “Tato dáma říká, abych tam nechodil.”

“Tvrdím, že na tom, co říká číslo Dvě, vůbec nezáleží,” ozval se zas ten muž s nasládlým hlasem. “Naše dámy by nás asi taky nepustily, kdyby ovšem byly v tak privilegovaném postavení, jako je milostivá, a mohly si to dovolit.” Jeho hlas byl sám o sobě urážkou.

“Co to slyším?” rozkřikl se další. “Tohle je jednou demogratická společnost. Žádný privilegovaný třídy se sem nebudou tahat.”

“Dobrá,” řekl předseda. “Číslo Dvě, slyšela jste to sama. Mínění shromážděných je proti vám. Máte nějaký důvod, který byste chtěla uvést na podporu svého názoru?”

“Mám tisíc důvodů. Předseda je hlavou a duší naší Společnosti. Kdyby se s ním něco stalo - co bude s námi? Vy -” přejela přítomné královsky pohrdavým pohledem svých očí - “vy všichni jste chybovali. Za tohle, co se stalo, máme co děkovat jen vaší neopatrnosti. Myslíte, že bychom byli bezpečni třeba jen pět minut, kdyby tu nebyl náš předseda a nenapravoval naše pošetilé chyby?”

“Na tom něco je,” řekl člen, který do té doby nepromluvil.

“Promiňte, že se vměšuji do vaší debaty,” řekl Wimsey obmyslně, “ale jelikož tato dáma zjevně požívá zvláštní přízně a důvěry vašeho pana předsedy, dovoluji si předpokládat, že obsah svazku v mém sejfu pro ni nebude novinkou. Proč by tam tedy nemohla jít dáma s číslem Dvě?”

“Protože já říkám, že nepůjde,” přísně zakročil předseda, předcházeje tak odpovědi, která se už formulovala na rtech jeho společnice. “Je-li to vůle shromáždění, půjdu. Dejte mi klíč od jeho domu.”

Jeden ze strážců vytáhl Wimseymu klíč z kapsy a podal jej předsedovi.

“Je dům střežen?” zeptal se předseda svého vězně.

“Není.”

“Mluvíte pravdu?”

“Ano, mluvím pravdu.”

Předseda se mezi dveřmi otočil ke shromáždění.

“Jestliže se nevrátím během dvou hodin,” řekl, “jednejte, jak uznáte za vhodné, abyste se zachránili, a s vězněm naložte, jak chcete. Po dobu mé nepřítomnosti bude vydávat rozkazy číslo Dvě.”

Odešel. Členka číslo Dvě povstala ze svého křesla s velitelským gestem.

“Dámy a pánové, večeře skončila. Jděte tančit.”

Dole ve sklepě se čas vlekl v úvahách nad popravčím aparátem číslo pět. Zničený Jukes střídavě kvílel a zuřil, až se vyřval do úplného vyčerpání. Čtyři členové pověření střežením vězně si občas něco šeptali.

“Už je to půldruhé hodiny, co předseda odešel,” řekl jeden.

Wimsey zvedl hlavu, ale hned se zas vrátil k podrobnému prohlížení místnosti. Bylo tam spousta kuriózních předmětů, které by si byl rád zapamatoval.

Za chvíli se prudce otevřely padací dveře. “Vemte ho nahoru!” křikl nějaký hlas. Wimsey okamžitě vstal a v obličeji nápadně zbledl.

Členové gangu byli opět rozesazeni kolem stolu. Členka číslo Dvě zaujala předsednické křeslo a její oči se zabodávaly do Wimseyho se zuřivostí tygřice. Avšak když promluvila, ovládala se tak dokonale, že tím vzbudila jeho obdiv.

“Náš předseda je pryč už dvě hodiny,” začala. “Co se s ním stalo? Vy dvojnásobný zrádce - ptám se vás, co se s ním stalo?”

“Jak já to mohu vědět?” řekl Wimsey. “Možná že si řekl ‚bližší košile než kabát’ a pláchl, dokud je vzduch čistý.”

Vyskočila vzteky bez sebe a postavila se přímo před něj.

“Ty zvíře! Lháři jeden!” vykřikla a udeřila ho přes ústa. “Ty víš moc dobře, že on by nikdy nic takového neudělal. Je věrný svým přátelům. Co jsi s ním udělal? Mluv - nebo tě to naučím. Vy dva — přineste sem železa. Ten bude mluvit!”

“Mohu se pouze dohadovat, co se stalo, milostivá,” odpověděl Wimsey, “a ujišťuji vás, že mi to nepůjde o nic líp, když mě budete jako cirkusového paňácu povzbuzovat rozpáleným železem. Uklidněte se a já vám povím, co se asi stalo. Je možné - obávám se, že k tomu došlo - že velevážený pan předseda ve snaze co nejrychleji zajistit zajímavé exponáty v mém sejfu samozřejmě naprostým nedopatřením za sebou nechal zapadnout dveře oné tajné schránky. V tom případě ovšem -”

Povytáhl obočí, neboť rameny už bolestí nemohl pohnout, a upřel na ni nevinný pohled vyjadřující politování.

“Co tím chcete říci?”

Wimsey se rozhlédl po shromáždění.

“Já bych nejraději začal tím,” řekl, “že bych vám vysvětlil, na jakém základě pracuje mechanismus mého sejfu. Je to výborný sejf,” dodal posmutněle. “Můj vlastní nápad - tedy ne ten mechanismus, to je záležitost odborníků - ale pojetí té věci.

Heslo, které jsem vám řekl, je samo o sobě správné. Uzávěr mého sejfu od firmy Bunne Fishett je založen na kombinaci třinácti písmen ve třech abecedách - je to velmi kvalitní výrobek. Jím se otevírají vnější dveře, které vedou do obyčejného trezoru, kde mám peníze, knoflíčky do manžet a takové drobnosti. Pak je tam ale ještě vnitřní oddělení - ta moje tajná schránka - do které vedou dvoje dveře a každé se otevírají jinak. Ty přední, vnější dveře, jsou jen pouhou ocelovou deskou, která je natřená, aby vypadala jako zadní stěna sejfu, a přiléhá tak těsně, že nikoho ani nenapadne, že se dá odsunout. Je zasazena přesně ve stejné rovině, jako jsou stěny místnosti, takže pokud by někdo měřil vnější a vnitřní šířku sejfu, neobjevil by žádný rozdíl. Tato deska se otvírá k sobě a jen obyčejným klíčem, a jak jsem zcela podle pravdy ujistil pana předsedu, když jsem odcházel z bytu, nechal jsem ji otevřenou.”

“Vy si myslíte,” osopila se na něj ta žena, “že předseda je tak hloupý, aby se chytil do tak očividné léčky? Nepochybuji o tom, že si ty vnitřní dveře něčím zapřel.”

“Já o tom také nepochybuji, milostivá. Ale jediným účelem těchto vnějších vnitřních dveří - doufám, že je jasné, jak to myslím - je budit zdání, že to jsou jediné dveře k vnitřnímu oddělení sejfu. Ovšem za závěsy dveří jsou ještě jedny dveře, je to posuvný panel, který tak dokonale přiléhá ke zdivu stěny, že si jej nevšimnete, pokud nevíte, že tam je. Tyhle dveře jsem taky nechal otevřené. Ctěný člen číslo Jedna nemusel tedy udělat nic víc než bez potíží přímo projít až do vnitřního oddělení sejfu, tedy do mé tajné schránky, která je mimochodem vestavěná do komína vedoucího v těchto místech z kuchyně umístěné, jak to dříve bývalo, v suterénu. Je to prosím jasné?”

“Samozřejmě - jen pokračujte. A krátce.”

Wimsey se uklonil a pokračoval ještě daleko rozvláčněji.

“Tedy onen zajímavý přehled činnosti naší Společnosti, který jsem měl tu čest sestavit, je zapsán ve veliké knize - řekl bych, že je určitě větší než účetní kniha, kterou má vážený pan předseda ve své kanceláři. Mimochodem, milostivá, doufám, že jste si uvědomila, jak je nutné uklidit tuto účetní knihu na bezpečné místo. Když necháme stranou, co by se stalo, kdyby se v ní začal hrabat nějaký hnidopišský policista, musíme uvážit, že by nebylo moudré, ani kdyby se k ní dostal někdo z mladších členů Společnosti. Mám takový dojem, že obecné mínění v našem shromáždění se staví proti tomu.”

“Kniha je v bezpečí,” odsekla mu. “Mon dieu! Mluvte k věci!”

“Děkuji - to mi spadl kámen ze srdce. Výborně! Takže jdeme dál. Ta ohromná kniha leží na olověné poličce docela vzadu v té vnitřní části mého sejfu. Moment - vždyť já jsem vám zapomněl popsat, jak to v té mé tajné schránce vypadá. Je metr osmdesát vysoká, devadesát centimetrů široká a devadesát centimetrů hluboká. Když člověk není vysoký, může se tam pohodlně napřímit. Mně například vyhovuje báječně, protože, jak vidíte, já měřím sotva sto sedmdesát centimetrů. Pan předseda je vyšší než já, asi se tam musel trochu přikrčit, ale kdyby ho unavovalo stát, je tam dost místa, aby si člověk mohl sednout na bobek. Mimochodem, nevím, jestli jste si toho vědomi, ale svázali jste mě tak, že sotva dýchám.”

“Nejradši bych vás svázala, až by vám praštěly kosti. - Co stojíte? Zbijte ho! Snaží se získat čas.”

“Jestli mě začnete bít,” řekl Wimsey, “nedostanete ze mě už ani slovo. Madam, ovládejte se. Nevyplácí se hrát zbrkle, když je v šachu král.”

“Tak dál!” rozkřikla se a zlostně dupla nohou.

“Kdepak jsem to byl? Aha, už to mám! U té vnitřní schránky. Tak jak už jsem řekl, člověk tam má tak trochu stísněný pocit - hlavně taky proto, že se tam nedá žádným způsobem větrat. Říkal jsem už, že ta kniha leží na ocelové poličce?”

“Ale říkal!”

“Výborně! Tak tahle ocelová polička spočívá na velmi jemném pérku, které není vidět. Když někdo knihu zvedne - nezapomínejte, že to je těžká kniha - polička se sotva znatelně posune vzhůru. Tím posunutím se zapojí elektrický okruh. Račte si to, milostivá, názorně představit: velevážený pan předseda vejde dovnitř - zapře něčím ty nepravé dveře od vnitřní schránky - spatří tu knihu - chňapne po ní. Aby se ujistil, že to je ta pravá, otevře ji - zalistuje, prohlíží jednotlivé stránky. Pak se ještě rozhlédne, kde jsou další předměty s autentickými otisky prstů, o nichž jsem se tu zmiňoval. A neslyšně, ale rychle jako blesk - vysvětluji to dobře? Dovedete si to představit? - ty tajné druhé dveře, uvedené v chod elektricky posunutím té poličky, za jeho zády skočí na své místo jako leopard. Uznávám, že to je otřepané přirovnám, ale člověku to dá tu představu, nemyslíte?”

“Bože můj! Ach, bože!” Zvedla mimoděk ruku ke spánku, jako by si chtěla strhnout z tváře masku, která ji dusila.

“Vy - vy - ďáble! Jaké je heslo, kterým se otvírají ty vnitřní dveře? Rychle! Nebo vám ho vyrvu z úst! To heslo, to heslo!”

“Není těžké si ho zapamatovat, milostivá - ačkoli dneska už se na něj pamatuje málokdo. Vzpomínáte si, že jako malá holčička jste možná slýchala pohádku Ali Baba a čtyřicet loupežníků? Když jsem si dával dělat ty dveře, nějak jsem se v myšlenkách zatoulal zpátky do šťastných dnů svého dětství. Taková mile sentimentální vzpomínka podle mého názoru člověku neuškodí. Heslo, kterým se otevírají ty dveře, zní - ‚Sezame, otevři se!’”

“Ach! Jak dlouho může člověk žít v té vaší ďábelské pasti?”

“Inu,” řekl Wimsey povzbudivě, “může tam vydržet několik hodin, pokud zachová klid a nespotřebuje si všechen kyslík křikem a bušením na dveře. Kdybychom tam šli hned, řekl bych, že bychom ho mohli najít ve slušném stavu.”

“Půjdu sama. Chopte se tohoto muže a - nakládejte s ním co nejkrutěji. Ale neodpravte ho dřív, než se vrátím. Chci se dívat, jak umírá.”

“Ještě moment,” řekl Wimsey, nepohnut tímto lidumilným přáním. “Měla byste mě vzít s sebou.”

“Proč - proč?”

“Protože, víte - já jsem jediný člověk, který ty dveře může otevřít.”

“Vždyť jste mi řekl heslo. Vy jste lhal?”

“Ne - heslo je správné. Jenže ty dveře, to jsem vám dosud neřekl, jsou na ten moderní elektrický pohon. De facto je to nejnovější model. Jsem na ně ohromně pyšný. Otvírají se na heslo ‚Sezame, otevři se’, ale otevřou se jen tehdy, pronese-li je můj hlas.”

“Váš hlas? Zardousím vás vlastníma rukama, aby už z vás nevyšel ani hlásek. Co to zas má znamenat?”

“Jen to, co jsem řekl. Neškrťte mě, milostivá, nebo mi změníte hlas a dveře ho už nepoznají. Vidíte, takhle je to lepší. To byste nevěřila, jak jsou ty dveře choulostivé. Jednou nešly otevřít celý týden, protože jsem nastydl a jenom jsem ochraptěle sípal. Ale i když jsem v pořádku, musím někdy heslo opakovat několikrát, než docílím správnou intonaci.”

Obrátila se na mladého zavalitého muže, který stál vedle ní.

“Mluví pravdu? Je to možné?”

“Bohužel, je to možné,” odpověděl zdvořile. Podle hlasu usoudil Wimsey, že to bude nějaký technik s vyšším vzděláním - možná inženýr.

“To tam je nějaké elektrické zařízení? Rozumíte tomu?”

“Ano. Je tam asi někde namontován mikrofon na zařízení, které převádí zvuk na řadu vibrací přenášených na elektrickou jehlu. Když se jehla pohybuje podle jistého vzorce, spojí se elektrický okruh a dveře se otevřou. Totéž se dá stejně snadno udělat se světelnými podněty.”

“Nemohl byste to otevřít nějakými nástroji?”

“Mohl, madam, ale to by dlouho trvalo. Musel bych rozbít ten mechanismus a ten je jistě dobře chráněn.”

“Na to můžete vzít jed,” ubezpečil ho Wimsey.

Žena se chytila za hlavu.

“Obávám se, že je s ním konec,” řekl inženýr s jistou úctou v hlase pro dobře vykonanou práci.

“Ne - počkejte! Někdo přece musí vědět, jak na to - někdo tu věc musel vyrobit!”

“Je to z Německa,” poznamenal Petr.

“Nebo - už to mám! Ano, ano! - gramofon! Musíme ho donutit, aby to heslo nahrál. Rychle - jak se to dá udělat?”

“To není možné, madam. Kde bychom teď, v půl čtvrté ráno a ke všemu ještě v neděli, sehnali potřebnou aparaturu? Ten ubožák už by byl dávno mrtev, než -”

Nastalo ticho, v němž zavřenými okenicemi pronikaly do místnosti zvuky probouzejícího se dne. Z dálky sem doléhalo troubení automobilové houkačky.

“Vzdávám se,” řekla náhle žena. “Musíme ho pustit. Rozvažte ho. Dostanete ho z toho ven, viďte?” pokračovala a prosebně se obrátila na Petra. “Jste ďábel, ale něco tak ďábelského byste snad neudělal! Půjdete okamžitě domů a zachráníte ho!”

“Pustit ho? To tak!” zasáhl další člen. “Aby nás šel rovnou píchnout policajtům! Kdepak, milostpaní, to nepůjde. Předseda zařval, co se dá dělat, a my radši prásknem do bot, dokud to ještě jde. Kamarádi, je po bále. Hoďte tohohle chlapa do sklepa a pořádně ho tam přivažte, ať nedělá kravál, nebo na nás ještě někdo přijde. Já jdu zničit účetní knihy. Někdo může jít se mnou, jestli mi nevěříte. A vy, Třicítko, vy víte, kde je vypínač. Dejte nám čtvrt hodiny na ústup a pak tu z toho udělejte kůlničku na dříví.”

“Ne! Nesmíte odejít - nesmíte ho nechat zemřít - svého předsedu - svého vůdce - mého - já to nedovolím. Pusťte ho, ďábla! Pomozte mi, co stojíte, ty provazy -”

“Tak to tedy ne,” řekl muž, který mluvil předtím. Popadl ji za zápěstí a zkroutil jí ruce. Svíjela se, ječela a kousala, pokoušejíc se vymanit z jeho sevření.

“Myslete trochu,” řekl muž s nasládlým hlasem. “Co nevidět bude ráno. Za hodinu, nejvýš za dvě je světlo. Policie tu může být co nevidět.”

“Policie!” Zdálo se, že burcuje všechny své síly, aby se ovládla. “Ano, vidím, že máte pravdu. Nesmíme ohrozit bezpečnost všech kvůli jednomu muži. On sám by si to nepřál. To je jisté. Tuhle mrchu hodíme do sklepa, tam nám nemůže uškodit, a rozejdeme se do svých domovů, dokud je čas.”

“A ten druhý vězeň?”

“Ten hlupák? Ten je neškodný. Nic neví. Pusťte ho,” prohlásila opovržlivě.

Za několik minut byl Wimsey beze všech okolků znovu hozen do temného sklepa. Trochu ho to překvapilo. Dovedl pochopit, že i za cenu života čísla Jedna ho odmítli pustit na svobodu. To předvídal a vzal na sebe toto riziko s otevřenýma očima. Ale že by ho tu nechali jako svědka proti sobě, to bylo k nevíře.

Muži, kteří ho dopravili dolů, mu ještě svázali kotníky, zhasli a odcházeli.

“Hej! Kamarádi!” křičel za nimi Wimsey. “Samotnému mi tu bude trochu smutno, mohli byste mi aspoň nechat rozsvíceno.”

“To bude v pořádku, příteli, žádný strach,” zněla odpověď. “Nebudete potmě dlouho. Hodinový spínač už je nařízen.”

Druhý muž se tomu od plic zasmál a šli dál. Tak takhle to je! Má být vyhozen i s domem do povětří. V tom případě předseda Společnosti určitě zemře dřív, než ho někdo vyprostí. To Wimseyho mrzelo. Byl by býval rád vydal náčelníka téhle bandy do rukou policie. Scotland Yard čeká na ten okamžik už šest let.

Čekal ve tmě a napínal uši. Zdálo se mu, že nad hlavou slyší kroky. Ta banda už jistě dávno odtáhla…

Teď určitě vrzla podlaha. Otevřely se padací dveře - Wimsey se spíše domýšlel, než slyšel - že se někdo plíží do sklepa.

“Pst!” sykl mu do ucha nějaký hlas. Hebké ruce mu přejely po obličeji a pak mu šmátraly po těle. Vzápětí ucítil na zápěstí chladný dotek oceli. Provazy povolily a sjely dolů. V poutech na rukou cvakl klíček. Řemen, kterým měl stažené kotníky na nohou, se uvolnil.

“Rychle, rychle - nařídili hodinový spínač. Celý dům je podminován. Pojďte za mnou, jak nejrychleji můžete. Vrátila jsem se - řekla jsem, že jsem tu zapomněla všechny své šperky. Byla to pravda - nechala jsem je tu úmyslně. Musíme ho zachránit - vy jediný to dokážete. Pospěšte si!”

Wimsey vrávoral bolestí, jak se mu do strnulých údů vracela krev, a snažil se za ní vyšplhat do místnosti nad sklepem. Ještě chvilku - a už prudkým pohybem odstranila okenice a otevřela okno.

“Jděte! Vysvoboďte ho! Slibujete mi to?”

“Slibuji. Ale upozorňuji vás, madam, že tento dům je obklíčen. Jakmile se zavřely dveře v mém sejfu, zapnulo se signální zařízení, které upozornilo mého sluhu, aby to šel oznámit Scotland Yardu. Vaši přátelé už byli zadrženi.”

“Ach! Ale vyjděte - o mě se nestarejte - pospěšte si! Čas už dochází.”

“Pojďte odsud!”

Popadl ji pod paží a klopýtajíce běželi přes zahradu. Z křoví najednou vytryskl kužel elektrické svítilny.

“Inspektor Parker?” křikl Wimsey. “Okamžitě se všichni stáhněte! Rychle! Dům vyletí každou minutu do povětří.”

V tom okamžiku se zahrada hemžila pobíhajícími muži. Wimsey tápal ve tmě, až prudce narazil na zeď. Vyskočil, chytil se okraje a vytáhl se nahoru. Rukama tápal po ženě a vytáhl ji na zeď vedle sebe. Skočili dolů - kolem nich na všech stranách někdo skákal - žena o něco zachytila nohou a upadla s potlačovaným výkřikem. Wimsey se chtěl zastavit, zakopl o kámen a padal po hlavě. Potom se zablesklo, ozval se rachot a noc se vzňala.

Wimsey se s námahou sbíral mezi troskami zahradní zdi. Tichý sten vedle ho ujistil, že jeho společnice je naživu. Zalila je záře světla.

“Tady jseš!” zvolal veselý hlas. “Jsi ještě celý, kamaráde? Panebože, z tebe je ale chlupaté strašidlo!”

“To nic,” řekl Wimsey. “Jen jsem se trochu zadýchal. Je ta dáma v pořádku? Hm - ruka bude asi zlomená - ale jinak je to dobré. Co se děje?”

“Asi půl tuctu těch darebáků vyletělo do povětří a ostatní jsme zašili.” Wimsey zpozoroval v mrazivém úsvitu kruh temných postav. “Dobrý Bože, to byl den! Takhle se vrací lev společnosti! Ty darebáku - dva roky nás takhle tahat za nos a dělat mrtvého! Já blázen jsem si kvůli tobě koupil černou pásku na rukáv. Na mou duši! Věděl o tom ještě někdo kromě Buntera?”

“Jenom moje matka a sestra. Dal jsem patřičné prohlášení do úschovy - víš to, co se posílá vykonavatelům závěti. To bude ještě fuška dokázat advokátům, že já jsem opravdu já. Haló! Že to je přítel Sugg?”

“Ano, mylorde,” odpověděl inspektor Sugg s křivým úsměvem, protože ze samé radosti mu bylo do breku. “Jsem tak rád, že vás zase vidím. Vykonal jste skvělý kus práce, mylorde. Všichni naši chlapci vám chtějí stisknout ruku.”

“Propánakrále! Já bych se nejraději napřed umyl a oholil. Ani nevíte, mládenci, jak jsem zas rád mezi vámi po těch dvou letech vyhnanství v Lambethu. Ale vyšlo nám to divadýlko, co?”

“Je v bezpečí?”

Wimsey sebou trhl, když uslyšel ten úzkostný výkřik.

“Propána!” zvolal. “Já jsem zapomněl na toho džentlmena, kterého mám v sejfu. Sežeňte někdo vůz, ale rychle. Mám doma u ledu samotného vůdce loupežníků, dusí se mi tam chudák, zatímco my si tu povídáme. Tak - rychle nasedat a tu dámu vezmeme s sebou. Slíbil jsem jí, že se pro něj vrátíme a zachráníme ho, ačkoli” (zbytek věty pošeptal Parkerovi do ucha) “budou v tom i nějaké vraždy, nevím, nevím, jak si bude stát před porotou. Šlápněte na to! Dlouho už nevydrží a pátráte po něm už hezky dlouho. Je to muž ze zákulisí Morrisonova případu, Hope-Wilmingtonova případu a stovky dalších.”

Když zastavili před domem v Lambethu, ulice už šedly chladným ránem. Wimsey vzal ženu pod paží a pomohl jí z vozu. Maska se jí svezla a odhalila její obličej strhaný zoufalstvím a bledý strachem a bolestí.

“Nejspíš cizinka, co?” zašeptal Parker Wimseymu do ucha.

“Něco takového. Sakra! Domovní dveře jsou na západku a ten chlap má s sebou klíč v sejfu. Vlezeš tam, prosím tě, oknem?”

Parker se úslužně vloupal do okna a za pár vteřin jim otevřel dveře. Uvnitř bylo úplné ticho. Wimsey zamířil do zadního pokoje, kde stál trezor. První a druhé dveře byly zapřené židlemi. Vnitřní dveře stály před nimi jako prázdná zelená stěna.

“Doufám, že to zařízení nepokazil, jak do toho mlátil,” bručel si Wimsey. Horečnatá ruka mu v úzkosti sevřela paži. Soustředil se a snažil se ze všech sil, aby jeho hlas zněl jako obvykle.

“Tak stará,” obrátil se na dveře jako na starého známého. “Ukaž nám, co dovedeš. Sezame, otevři se - aby tě čert vzal - no tak - Sezame, otevři se!”

Zelené dveře najednou vklouzly do zdi. Žena se vrhla dopředu a zachytila do náručí schoulenou bezvládnou postavu, která vypadla ze sejfu. Šaty měl rozedrané na cáry a z otlučených rukou mu kapala krev.

“To bude v pořádku!” řekl Wimsey, “to je dobré! Je živ, může být souzen.”

NEUVĚŘITELNÝ ÚNOS LORDA PETRA WIMSEYHO

“Tamhleten dům, seňore?” řekl majitel malé posady. “To je dům toho amerického lékaře, co jeho žena, ať nás chrání Pánbůh a všichni svatí, je posedlá zlým duchem.” Několikrát se pokřižoval a jeho žena i dcera následovaly jeho příkladu.

“Říkáte posedlá?” účastně se zeptal Langley. Byl profesorem etnologie a v Pyrenejích nebyl poprvé. Avšak dosud nikdy se mu nepodařilo proniknout do místa tak odříznutého od světa, jako byla tahle vesnička, přilepená jako protěž na žulovém převisu vysoké hory. Přivedl ho sem zájem o materiál pro knihu o baskickém folklóru. Bude-li si počínat obezřetně, možná že se mu podaří přivést dědu k tomu, aby mu vyprávěl celý příběh.

“A jakým způsobem,” zeptal se, “je ta dáma posedlá?”

“Kdopak ví?” odpověděl muž, u něhož se ubytoval, a pokrčil rameny. “Kdo se ptal v pátek, byl v sobotu na prkně. Budete si, vašnosti, přát večeři?”

Langley porozuměl narážce. Kdyby dále naléhal, jedinou odpovědí mu bude zaryté mlčení. Možná později, až ho trochu poznají -

Večeře se podávala u stolu, kde zasedla i rodina - zadělávané maso v olejovité, hodně pepřené omáčce, na kterou byl zvyklý už od dřívějška, a trpké červené víno, jaké plodí zdejší země. Majitel krčmy vyprávěl, co mu slina na jazyk přinesla, v té podivné řeči Basků, která se nepodobá žádnému jazyku na světě a o níž někteří lidé dokonce tvrdí, že je to jazyk, kterým mluvili Adam a Eva v ráji. Mluvilo se o tom, jaká byla krutá zima, o mladém Estebanu Arramandyovi, silném jako býček a nejlepším hráči peloty, kterému rozdrtilo nohu padající kamení, takže se teď belhá o dvou berlích; taky šla řeč o třech kozách, které tady znamenají celé jmění a které ukradl medvěd; a o lijácích, které se spustily na konci suchého léta, a jak se voda valila v dravých proudech po skalnatých žebrech hor. I teď pršelo a vítr nepříjemně skučel, ale Langleymu to nevadilo; znal tuhle strašidelnou a neproniknutelnou zem a lnul k ní ve všech ročních obdobích a za každého počasí. Seděl ve venkovské krčmě z hrubých trámů, vzpomněl na dřevem obkládanou jídelnu své cambridgeské koleje, usmál se a za skřipcem, který mu dodával učeného výrazu, mu šťastně zazářily oči. Ačkoli už byl profesorem a k jeho jménu příslušela řada titulů, byl to mladý člověk. Jeho univerzitní kolegové nemohli pochopit, že tenhle pořádný, ba pedantický, předčasně samou vědou zestárlý učenec o prázdninách dobrovolně jí jídla přesycená česnekem a trmácí se na hřbetě mezka po horských srázech. Když se tak člověk na něho podívá, říkali si mezi sebou, nikdy by to do něho neřekl.

Někdo zaklepal na dveře.

“To bude Marta,” řekla krčmářova žena.

Odtáhla petlici a po místnosti proletěl náraz větru se sněhem, až svíce zaplakala. Zavál do místnosti i malou postarší ženu zabalenou v šálu, zpod něhož vykukovaly chomáčky šedivých vlasů.

“Pojď dál, Marto, pojď si u nás odpočinout. Dnes je ošklivá noc. Neboj se, balíček máš připravený. Dominik ho dnes odpoledne přinesl z města. Musíš si dát pohár vína nebo mléka, než vyrazíš na zpáteční cestu.”

Stařena poděkovala a sedla si, aby se trochu vydýchala.

“Tak co, jak je u vás? Pan doktor zdráv?”

“Je v pořádku.”

“A co ona?”

Dcera krčmáře tu otázku jen šeptla a otec zavrtěl hlavou a zamračil se na ni.

“Jako vždycky touhle dobou. Do Dušiček máme už jen měsíc. Ježíši-Maria! To je neštěstí pro chudáka pána, ale on je trpělivý, moc trpělivý.”

“Je to hodný člověk,” řekl Dominik, “a moc dobrý doktor, ale na takovéhle zlo jeho medicína nestačí. Vy nemáte strach, Marto?”

“Proč bych měla mít strach? Na mě zlo nemůže. Nejsem hezká, ani chytrá a nemám žádnou moc, aby mi někdo mohl závidět. A nosím při sobě svatý ostatek a ten mě chrání.”

Vrásčitými prsty se dotkla čehosi na živůtku svých šatů.

“Vy jste z toho domu?” zeptal se Langley.

Podezíravě si ho změřila.

“Seňor není zdejší?”

“Ten pán je náš host, Marto,” spěšně zakročil krčmář. “Je to učený pán z Anglie. Zná naši zemi, a jak sama slyšíš, umí mluvit naší řečí. Hodně cestuje, zrovna jako ten americký doktor, tvůj pán.”

“Jak se jmenuje váš pán?” zeptal se Langley. Napadlo ho, jestliže se americký doktor zahrabe v tomhle zapomenutém koutě Evropy, musí k tomu mít zvláštní důvod. Možná že je také etnolog a že dokonce pracuje na podobném problému.

“Jmenuje se Wetherall.” Musela mu jméno několikrát opakovat, než pochopil, co to je v angličtině.

“Wetherall? Snad ne Standish Wetherall?”

Roztřásl se rozčilením.

Hostinský mu přispěl na pomoc.

“Máme tu pro něj nějaký balíček,” řekl. “Na tom bude určitě celé jméno.”

Přinesl malý, pečlivě zapečetěný balíček, na němž byla nálepka jedné londýnské firmy s léčivy a adresa: “Vážený pan MUDr Standish Wetherall.”

“Bože můj!” zvolal Langley. “Nemohu věřit svým očím. To snad je zázrak. Já ho znám. Znal jsem i jeho ženu -”

Zarazil se. V místnosti znovu nastalo veliké křižování.

“Řekněte mi, prosím vás,” vyhrkl rozčileně, zcela zapomínaje na své předsevzetí, “něco se tu říkalo, že jeho žena je posedlá ďáblem. Je to táž žena, kterou jsem znal? Popište mi ji! Ta, co já ji znám, byla vysoká a neobyčejně krásná, měla zlaté vlasy a modré oči jako Panna Maria. Je to ona?”

Nastalo ticho. Stařena zavrtěla hlavou, něco si pro sebe mumlala, ale dcera zašeptala:

“Je to ona - je. Jednou jsme ji viděli tak, jak to tady pán říká.”

“Ticho,” okřikl ji otec.

“Pane,” ozvala se Marta, “všichni jsme v rukou božích.” Vstala a přitáhla si šál.

“Počkejte, prosím vás,” zarazil ji Langley. Vytáhl poznámkový blok a naškrábal na kus papíru pár řádků. “Vzala byste těch pár slov svému pánovi, tomu doktorovi? Píšu mu, že jsme se kdysi znali, a jestli ho mohu navštívit. Nic víc.”

“Ale nepůjdete do toho domu, vážnosti?” bázlivě zašeptal krčmář.

“Když se mu to nebude hodit, možná že mě přijde navštívit sem.” Připsal ještě několik slov a vytáhl z kapsy kovový peníz. “Odevzdáte můj vzkaz?”

“S radostí, s radostí. Ale, seňore, opatrně, moc opatrně. Jste cizinec, ale smím se ptát, jestli vyznáváte víru?”

“Jsem křesťan,” odpověděl Langley.

Zdálo se, že to tazatelku uklidnilo. Sebrala dopis i peníz a ukryla je do bezpečí kapsy pod sukní. Pak vykročila ke dveřím a šla rychle energickými krůčky, ačkoli měla ohnutá záda a podle tváře musela být už hodně stará.

Langley byl ponořen v myšlenkách. Setkat se se jménem Standishe Wetheralla tady, na tomto místě, ne, to bylo neuvěřitelné! Myslel si, že ta epizoda pro něho skončila před léty. A teď potká zrovna jeho! Tak ten nedostižný chirurg se skvělou pověstí na vrcholu svých úspěchů a Alice Wetherallová, jemný květ plavovlasého ženství - ti žijí v ústraní tady, v tomhle zapomenutém koutě světa! Při pomyšlení, že ji opět spatří, se mu rozbušilo srdce. Před třemi lety se rozhodl, že bude lépe, když její porcelánovou křehkost nebude mít stále na očích. Ne, to pošetilé vzplanutí už pominulo, ale stejně si ji nedovedl představit jinde než v tom rozlehlém domě v Riverside Drive, kde se v zahradě kolem bazénu procházeli pávi a na střeše domu otáčela pozlacená korouhvička. Wetherall byl bohatý muž, neboť byl synem Hirama Wetheralla, známého automobilového magnáta. Ale co dělá tady?

Pokoušel se to dát v hlavě dohromady. Věděl, že starý Hiram Wetherall zemřel a že všechny peníze po něm zdědil Standish, protože v rodině víc dětí nebylo. Když se jeho jediný syn ženil, byl kolem toho nějaký rozruch, neboť si vzal dívku bez rodičů a neznámého původu. Přivedl si ji “odněkud z Dalekého západu”. Tehdy se říkalo, že ji snad před lety našel jako zanedbaného sirotka, zachránil ji před něčím, nebo snad vyléčil z nějaké nemoci, ještě když studoval, a pak se postaral o její vzdělání. Když mu bylo kolem čtyřiceti a dívce sedmnáct, přivezl si ji domů a oženil se s ní.

Teď, jak se zdá, opustil nejen svůj dům a své jmění, ale i výborně zavedenou lékařskou praxi v New Yorku a odstěhoval se sem, do země Basků, do místa, které je tak stranou všeho dění, že se tu ještě věří na černou magii - do místa, které je necivilizované i podle měřítek primitivní civilizace, která je obklopuje. Langley litoval, že poslal Wetherallovi těch pár řádek. Třeba mu to bude proti mysli.

Krčmář i jeho žena odešli poklidit dobytek. Jejich dcera si přisedla k ohni a něco zašívala. Nedívala se na něj, ale přesto měl pocit, že by se ochotně dala do řeči.

“Pověz mi, děvče,” začal opatrně, “co trápí tu rodinu, se kterou se možná znám?”

“Ach!” Zdvihla oči a naklonila se k němu s rukama rozpřaženýma nad šitím v klíně. “Pane, dejte na naši radu. Nechoďte do toho domu. V tuhle roční dobu se tam neodváží nikdo kromě Tomasa, který to nemá v hlavě v pořádku, a staré Marty, která je -”

“Co je?”

“Světice - nebo něco takového,” vyhrkla.

“Má milá,” znovu ji oslovil Langley, “ta dáma, když jsem ji znal -”

“Já vám to teda řeknu,” vskočila mu do řeči, “ale nesmíte to na mě říct tatínkovi. Když ji sem ten pan doktor přivedl - v červnu už to bylo tři roky - to vypadala, jako jste ji popsal. Byla krásná. Pořád se smála a mluvila ve své řeči - španělsky a baskicky nic neuměla. Ale v předvečer Dušiček -”

Dívka se pokřižovala.

“Na Všechny svaté,” tiše dodal Langley.

“Ano, já vám nevím, co se to stalo. Určitě padla do mocí temných sil. Úplně se změnila. Slyšeli jsme hrozné výkřiky - neumím to tak dobře popsat. Postupně se pak z ní stalo to, jak vypadá teď. Nesmí k ní nikdo než Marta a ta nic neřekne. Ale lidi říkají, že to, co tam teď bydlí, už ani není člověk.”

“Je šílená?”

“Ne - není šílená. Je - očarovaná. Víte, to bylo tak. Před dvěma léty na velikonoce - nejde tatínek?”

“Ne, nikdo nejde.”

“Krásně svítilo slunce a vítr vál z údolí, celý den jsme slyšeli zvonit zvony až sem nahoru. V noci pak někdo u nás zaklepal na dveře. Tatínek šel otevřít a ona tam stála jako Blahoslavená Panna Maria, byla bledá jako ten obraz v našem kostele a na hlavě měla modrou kápi. Mluvila na nás, ale my jsme nevěděli, co říká. Pak se dala do pláče, lomila rukama a ukazovala na cestu, která vede do údolí. Tak šel tatínek do stáje a osedlal mulu. Přišlo mi to jako útěk před zlým králem Herodesem. Ale vtom se objevil ten americký doktor. Letěl celou cestu a sotva popadal dech. Když ho uviděla, začala hrozně ječet.”

Langleyho zaplavila vlna nevole. Jestli se ten člověk ke své ženě chová brutálně, musí se něco udělat - a rychle. Děvče překotně vyprávělo dál.

“Řekl nám, že jeho žena je posedlá ďáblem. Že mocné kouzlo velikonoc zahnalo moc pekelnou, a proto že se pokusila uprchnout. Ale jakmile skončí svaté období, zlá moc ji zase dostane do svých drápů, a proto není možné, aby ji spustil z dohledu. Moji rodiče se pak báli dotknout všeho, na co sáhla. Přinesli svěcenou vodu a postříkali mulu, ale chudák, už byla taky posedlá a kopla mého tatínka tak prudce, že celý měsíc kulhal. Ten Američan si ženu odvedl a víckrát jsme ji neviděli. Ani Marta ji nevidí celý rok. Ta zlá moc, co ji má ve svých spárech, během roku sílí a slábne. Nejhorší to bývá o Všech svatých a nejlepší kolem velikonoc. Nechoďte do toho domu, seňore, jestli je vám vaše duše drahá! Tiše! Už jsou zpátky!”

Langley by se byl rád zeptal ještě na celou řadu věcí, ale krčmář podezíravě sledoval svou dceru. Langley tedy vzal svíčku a šel spát. Zdálo se mu o smečce velkých černých vyzáblých vlků, jak se řítí po krvavé stopě.

Druhý den dostal odpověď na svůj dopis.

Milý Langley,

ano, jsem to já a samozřejmé se na Vás dobře pamatuji. Bude nás opravdu těšit, když nás navštívíte v našem smutném exilu. Obávám se, že Alici sotva poznáte, ale vysvětlím vám až při vaší návštěvě, jaké neštěstí nás potkalo. Naše domácnost je velmi omezená, ale pokud se vám bude hodit navštívit nás kolem půl osmé večer, můžeme vás pozvat na skromnou večeři. Marta vám ukáže, kudy se k nám jde.

Srdečně Váš

Standish Wetherall

Doktor bydlel ve starém domku, přilepeném asi v polovině svahu hory na jakési římse skalní stěny. V těsné blízkosti tekl pramen, jehož voda s dunivou ozvěnou padala do údolí. Langley následoval Martu do ponuré čtvercové místnosti, na jejíž jedné stěně byl veliký krb a vedle něho stála lenoška se širokým opěradlem pro hlavu. Marta zamumlala nějakou omluvu a odcupitala pryč, zanechávajíc ho uprostřed špatně osvětleného pokoje. Plameny z dřevěných polen se chvílemi vzpínaly a hned zas plazivě blikaly při zemi, jejich zář přeskakovala z předmětu na předmět, a když si jeho oči trochu zvykly na přítmí místnosti, uviděl, že uprostřed stojí prostřený stůl a že na stěnách jsou obrazy. Jeden mu připadal povědomý. Přistoupil k němu blíž a poznal, že to je portrét Alice Wetherallové, který naposled viděl v New Yorku. Maloval ho Sargent ve svém nejlepším období a půvabný obličej modelu, připomínající luční květ, se zdánlivě vykláněl z obrazu se zářivě živým úsměvem.

Náhle se jedno poleno v krbu zlomilo, zaplálo jasným plamenem a zhroutilo se. Ten hluk a to světlo jako by cosi vyrušilo a Langley slyšel, nebo mu to tak připadalo, že se v tom velkém křesle u krbu něco pohnulo. Vykročil tím směrem, ale strnul jakoby přimražen. Nic neviděl, ale ten zvuk sílil, takové tiché zvířecí brumlání, nevýslovně odporné. Věděl, že to nevydává ani pes ani kočka. Bylo to mlaskavé chlemtání, které mu zvláštním způsobem zvedalo žaludek. Skončilo to opakovaným zachrochtáním a několikerým zakvičením, a pak bylo ticho.

Langley ustoupil až ke dveřím. Měl pocit, že v té místnosti něco je, ale nestál o to se s tím setkat. Zmocnila se ho absurdní touha vzít nohy na ramena a pryč odtud. Zabránila mu v tom Marta, která právě vstoupila do pokoje s velikou starodávnou lampou, a v patách za ní přicházel Wetherall a srdečně ho vítal.

Známý hlas s americkým přízvukem rozptýlil dusnou atmosféru, kterou Langley kolem sebe pociťoval. Podal mu srdečně ruku.

“Nikdy bych si nebyl pomyslel, že vás potkám právě tady,” řekl.

“Svět je malý,” odpověděl Wetherall. “Obávám se, že řeknu otřepanou frázi, ale já vás opravdu rád vidím,” dodal s důrazem na každé slovo.

Stařena postavila lampu na stůl a zeptala se, jestli může přinést večeři. Wetherall jí jakousi směsí španělštiny a baskitštiny odpověděl, ať už začne nosit na stůl, a zdálo se, že mu porozuměla bez obtíží.

“Neměl jsem ani tušení, že jste odborník i v jazyce Basků,” řekl Langley.

“Člověk to pochytí. Tady nikdo jinak nemluví. Ovšem skutečný specialista na tuto oblast jste vy, to si ještě pamatuji.”

“Ano, je to můj obor.”

“Nedivil bych se, jestli vám o nás napovídali všelijaké historky. Ale k tomu se ještě dostaneme. Snažil jsem se to tu zařídit s přijatelným pohodlím, i když některé vymoženosti moderní civilizace tu nejsou. Ovšem nám to takhle vyhovuje.”

Langley se chopil příležitosti a rozpačitě se zeptal na jeho ženu.

“Alice? No ovšem, zapomněl jsem, že jste ji ještě neviděl.” Wetherall si ho změřil tvrdým pohledem a přitom jako by se usmíval. “Měl jsem vás varovat. Vy jste - byl přece kdysi trvalým obdivovatelem mé ženy.”

“Jako všichni ostatní,” řekl Langley.

“Samozřejmě. Na tom konečně nebylo nic divného. Á, už se nese večeře. Postavte to na stůl, Marto, my na vás zazvoníme, až budeme hotovi.”

Stařena postavila mísu na vkusně prostřený stůl a odešla. Wetherall, bokem natočen k Langleyovi a nespouštěje z něho upřený pohled, došel ke krbu. Tam najednou oslovil křeslo.

“Alice! Vstaň, miláčku, a přivítej svého starého obdivovatele. Tak pojď, oba budete mít velikou radost. Vstávej!”

Mezi polštáři se něco ošilo a zavrnělo to. Wetherall se sklonil a s přehnanou dvorností tomu pomohl na nohy. Ještě okamžik a Langley se tomu stvoření octl pod světlem lampy tváří v tvář.

Bylo v nákladném županu ze zlatavého saténu, ozdobeného krajkou, který visel zmuchlaný a přeleželý na vyhublém, seschlém těle. Obličej byl bílý jako křída a jakoby oteklý, oči prázdné, ústa otevřená v přiblblém úsměvu a ze spuštěných koutků vytékal pramínek slin. Přeschlá ofina narezlých vlasů se lepila na olysalou lebku jako zbylé chomáčky vlasů na hlavě mumie.

“Pojď, má lásko,” řekl Wetherall. “Pojď pozdravit pana Langleyho.”

Stvoření zamrkalo a vypravilo ze sebe pár nelidských skřeků. Wetherall podepřel svou rukou její paži a ona pomalu natáhla bezvládnou pracku.

“Vidíte, poznala vás! Já jsem si to hned myslel. Tak si podejte ruce, má drahá.”

Langleymu se zdvíhal žaludek, když uchopil tu netečnou ruku. Byla lepkavá a drsná a vůbec se nepokusila opětovat jeho stisk. Pustil ji. Chvíli bezradně zůstala viset ve vzduchu a pak bezvládně spadla.

“Tušil jsem, že vás to vyvede z míry,” řekl Wetherall, nespouštěje z něj oči “Já už jsem si za tu dobu musel zvyknout, takže to snáším lépe než někdo cizí. Vy ovšem - de facto - nejste cizí, co? Lidově se tomuhle stavu říká předčasná senilita, možná že jste už o tom slyšel. Ovšem jestli jste se s tím dosud nesetkal, je to pro vás jistě otřesná zkušenost. Mimochodem můžete před ní mluvit naprosto bez zábran, ona ničemu nerozumí.”

“Jak se to stalo?”

“Já ani přesně nevím. Stav se zhoršoval postupně. Radil jsem se pochopitelně s nejlepšími odborníky, ale nedalo se nic dělat. Proto jsme se odstěhovali sem. Neunesl jsem to doma, kde nás každý znal. A nemohl jsem se smířit s myšlenkou dát ji do nějakého sanatoria. Alice je moje žena a sám víte, jak se slibuje, že tě nikdy neopustím, že budu s tebou snášet dobré i zlé až na věky amen. Ale pojďme už, vystydne nám večeře.”

Vykročil ke stolu, manželku vedl pod paží. Její kalné oči nepatrně ožily, když uviděla jídlo.

“Posaď se, miláčku, a budeš hezky papat. (Vidíte, tomu rozumí.) Vy jí jistě prominete její chování při jídle. Není na to pěkný pohled, ale člověk si zvykne.”

Uvázal tomu stvoření pod bradu ubrousek a jídlo před ni postavil v hluboké misce. Hladově se na ně vrhla, lovila jídlo prsty, chlemtala je, až jí sliny tekly a obličej i ruce měla zalepené mastnou šťávou.

Wetherall nabídl svému hostovi židli přímo naproti své ženě. Langley byl při pohledu na ni fascinován odporem, který vzbuzovala.

Večeře - podávalo se domorodé jídlo zvané salmis - byla znamenitá, ale Langleyho přešla chuť na jídlo. Celá ta scéna byla krutým výsměchem ubohé ženě i jemu samému. Alice seděla přímo pod svým portrétem, který před lety maloval Sargent, a Langley proti své vůli těkal pohledem z jedné Alice na druhou.

“Máte pravdu,” poznamenal Wetherall, kterému neušel jediný Langleyho pohled, “nějaký rozdíl tu je.” On sám se pustil do jídla s velikou chutí a zřejmě se vůbec dobře bavil. “Příroda si s námi někdy ošklivě zahrává.”

“A je to pořád stejné?”

“Ne, není. Dnes je na tom obzvlášť špatně. Jsou také období, kdy - kdy vypadá jako člověk. To víte, místní lidé nevědí, co si o tom myslet. Mají pro tento případ, který je z lékařského stanoviska jasný, své vlastní vysvětlení.”

“Je nějaká naděje na uzdravení?”

“Obávám se, že ne - rozhodně se to nedá vyléčit trvale. Ale prosím vás, poslužte si, vy nic nejíte!”

“Já - nezlobte se, Wetheralle, tohle jsem nečekal.”

“Chápu. Zkuste se napít burgundského. Neměl jsem vás sem zvát, ale přiznám se, že jsem si nedokázal odepřít potěšení promluvit si zas jednou se vzdělaným člověkem.”

“Musí to být pro vás hrozné.”

“Už jsem se s tím smířil. Ale, ale, copak to udělala ta naše ošklivá holčička!” Blbeček zvrhl polovinu své misky na stůl. Wetherall trpělivě odklidil tuto pohromu a pokračoval:

“Dokážu to snášet líp tady, v téhle pustině, kde se může stát cokoliv a všechno se zdá přirozené. Nakonec jsem z celé rodiny zůstal sám, a tak není důvod, proč bych se nezařídil, jak mi to nejlíp vyhovuje.”

“To jistě. Ale kdo spravuje váš majetek ve Spojených státech?”

“Občas tam zajedu, abych dohlédl, jak se s ním hospodaří. Zrovna příští měsíc se tam chystám. Jsem rád, že jste mě tu zastihl. V New Yorku nemá nikdo tušení, jak tu žijeme. Ví se jen, že jsme přesídlili do Evropy.”

“Vy jste se neradil s žádnými americkými lékaři?”

“Ne. Když se objevily první příznaky choroby, byli jsme právě v Paříži. Bylo to krátce potom, co jste nás tehdy navštívil.” Záblesk citu, který Langley nedokázal pojmenovat, propůjčil doktorovým očím na okamžik zlověstný lesk. “Mou diagnózu potvrdili nejlepší specialisté Starého světa. Proto jsme se dostali až sem.”

Zazvonil na Martu, ta odnesla salmis a přinesla jakýsi nákyp.

“Marta je moje pravá ruka,” poznamenal Wetherall. “Nevím, co bych si bez ní počal. Když jsem pryč, pečuje o Alici jako o vlastní dceru. Alice toho nepotřebuje mnoho, ale někdo tu musí být, kdo jí dá najíst a dohlédne, aby byla v teple a v čistotě - s tou čistotou to je sakra práce.”

Tón doktorova hlasu Langleyho už vyloženě popuzoval. Wetherall si to uvědomil a řekl:

“Nechci se před vámi přetvařovat, často mi to taky jde na nervy, ale co se dá dělat? Vyprávějte radši o sobě. Na čem vy pracujete?”

Langley musel mobilizovat všechny své síly, aby se vzmohl na odpověď. Chvíli hovořili o bezvýznamných věcech a najednou to ubohé stvoření, jež kdysi bývalo Alicí Wetherallovou, začalo něco mumlat, pak popuzeně kňučet a šmátrat se ze židle.

“Je jí zima,” řekl Wetherall. “Jdi si lehnout ke krbu, miláčku.”

Rázně ji dostrkal k ohni, kde klesla do křesla, bázlivě se přikrčila, naříkavě kvílela a natahovala ruce k plamenům. Wetherall přinesl ke stolu láhev brandy a krabici doutníků.

“Jak vidíte, snažím se neztratit úplně kontakt se světem,” řekl. “Tohle si dávám posílat z Londýna. Dostávám také lékařské časopisy a zprávy. Píšu tady knihu o svém oboru, takže tak docela nemarním čas. Mohu dělat i pokusy - mám tady spoustu místa na laboratoř a nemusím se ohlížet na žádné zákony proti vivisekci. Na práci je tahle zem jako stvořená. A co vy? Zdržíte se dlouho?”

“Myslím, že ne.”

“To je škoda! Pokud byste měl v úmyslu zůstat, nabídl bych vám pohostinství ve svém domě, až budu pryč. Určitě je zařízen pohodlněji než posada a já bych - za této situace - pochopitelně neměl žádné skrupule zanechat vás ve svém domě samotného se svou ženou.”

Poslední slova řekl s podivným důrazem a sám se tomu zasmál. Langley upadl do rozpaků, jak odpovědět.

“Wetheralle, není to trochu -”

“Ačkoli je docela možné, že před nějakým časem byste byl můj návrh přivítal s větším zalíbením a mně by se to asi líbilo o něco méně. Řekl bych, že bylo určité období, Langley, kdy byste byl bral všemi deseti, kdybyste byl měl příležitost zůstat sám - s mojí ženou.”

Langley vyskočil.

“Na co tím narážíte, Wetheralle?”

“Ale na nic, vůbec na nic. Jen mě tak napadlo, jak jsme si tehdy odpoledne vyjeli na piknik, že jste se s mojí ženou šel projít a pak jste nebyli k nalezení. Vzpomínáte si, viďte? Já věděl, že si na to vzpomenete.”

“To je obludné,” vyjel na něho Langley. “Jak se opovažujete takhle mluvit - když ta ubohá žena sedí kousek od nás?”

“Máte pravdu, ubožačka. Není na tebe teď hezký pohled, viď, kočičko?”

Prudce se k ní obrátil. To náhlé gesto ji zřejmě vyděsilo a bázlivě se od něho odtáhla.

“Vy ničemo,” vykřikl Langley. “Vždyť se vás bojí. Co jste s ní provedl? Jak se dostala do tohoto stavu? Já tomu přijdu na kloub!”

“Uklidněte se,” řekl Wetherall. “Mohu vám prominout vaše rozrušení, dosti přirozené vzhledem ke stavu, ve kterém jste ji našel, ale nedovolím, abyste se vetřel mezi nás, mezi mne a moji ženu. Vidím, že jste věrný milenec, Langley. Zdá se mi, že po ní ještě toužíte, dokonce stejně jako tehdy, kdy jste si myslel, že jsem slepý a hluchý k vašemu počínání. Tak co, Langley, pořád ještě máte chuť se mé ženy zmocnit? Máte chuť ji políbit, chcete se s ní objímat, nebo si vzít do postele - mou krásnou ženu?”

Langleyho popadl tak zuřivý vztek, že mu před očima vyskočily rudé kruhy. Nezkušenou pravičkou vyrazil proti posměvačnému obličeji. Wetherall jeho ruku zachytil a Langley přestal útočit. Zachvátila ho panika. Letěl z pokoje, až porážel nábytek, a slyšel přitom, jak se Wetherall za jeho zády tiše směje.

Vlak do Paříže byl přecpán k prasknutí. Langley naskočil v poslední chvíli, když už se vlak téměř rozjížděl, a zjistil, že je odsouzen přestát cestu v chodbičce. Posadil se na kufr a snažil se srovnat si myšlenky v hlavě. Při tom zběsilém úprku toho nebyl schopen. Ani teď si nedokázal uvědomit, před čím vlastně utíká. Opřel si hlavu do dlaní.

“Dovolte, prosím,” ozval se zdvořilý hlas.

Langley zvedl hlavu.

Uviděl nad sebou světlovlasého pána v šedivém obleku a s monoklem na oku.

“Hrozně mě mrzí, že vás musím obtěžovat,” pokračoval ten blonďák, “snažím se jenom prodrat zpátky do svého doupěte. Dneska je tu odporný nával. V takové chvíli se ze mě stává přesvědčený nepřítel lidstva. Ale co je vám? Vy asi nejste docela v pořádku. Nechtěl byste si sednout trochu pohodlněji?”

Langley mu vysvětlil, že přišel na poslední chvíli a jiné místo nedostal. Světlovlasý cestující se ještě jednou podíval na jeho ztrhanou a neoholenou tvář a pak řekl:

“Jestli chcete, můžete se na chvíli natáhnout v mé noře. A jedl jste vůbec? Nejedl? To je ovšem chyba. Pojďte za mnou, trochu polévky se pro vás určitě někde sežene a možná i příkrm. Promiňte, že to říkám, ale vy vypadáte, jako byste se bil za ztracenou věc. Nic mi do toho pochopitelně není, ale aspoň najíst byste se měl.”

Langley se nevzmohl na odpor. Poslušně se prodíral chodbičkou a nakonec byl vecpán do kupé první třídy v lůžkovém voze, kde jakýsi nesmírně korektní sluha právě rozkládal na lůžko bledě fialové hedvábné pyžamo a celou sadu kartáčů se stříbrnou rukojetí.

“Tomuhle pánovi je nějak mizerně,” prohlásil muž s monoklem, “tak jsem ho přivedl k nám, aby si jeho bolavá hlava odpočinula v laskavé péči mého věrného Buntera. Vezměte laskavě na sebe tenhle úkol a postarejte se, ať sem hodí talíř silné polívky a láhev nějakého moku, ale aby se to dalo pít!”

“Jak poroučíte, mylorde.”

Langley vyčerpaně padl na postel, ale když přinesli jídlo, hladově se na ně vrhl. Vůbec si nevzpomínal, kdy jedl naposled.

“To mě postavilo na nohy,” řekl. “Jste nesmírně laskav a promiňte, že se chovám jako hlupák. Zažil jsem totiž hrozný šok.”

“Nechcete mi o tom vyprávět?” ožil neznámý.

Nevypadal zvlášť chytře, ale počínal si přátelsky a rozhodně byl normální. Langleyho napadlo, jak by asi přijal jeho vyprávění.

“Jsem pro vás úplně cizí člověk,” začal.

“A já pro vás,” odpověděl blonďák. “Cizí lidé se hodí nejlíp, když se z něčeho potřebujeme vypovídat, nemyslíte?”

“Rád bych -” řekl Langley. “Já totiž - upřímně řečeno, před něčím prchám. Je to hrozná záhada - je to - ale co bych vás s tím obtěžoval!”

Světlovlasý muž se posadil vedle něho, štíhlou dlaň mu položil na předloktí a řekl:

“Moment - nic mi neříkejte, pokud si myslíte, že to je pro vás lepší. Ale já jsem Wimsey - lord Petr Wimsey - a o záhady se zajímám.”

Bylo to někdy uprostřed listopadu, kdy se do vesničky přistěhoval ten cizí člověk. Byl hubený, bledý a málomluvný, Černou kápi měl staženou hluboko do obličeje a od počátku byl obestřen jakýmsi tajemstvím. Neubytoval se v hostinci, ale ve zchátralé chatrči vysoko v horách, kam si na pěti mezcích za pomoci sluhy dopravil záhadný náklad. Sluha se tvářil stejně tajuplně jako jeho pán. Byl to Španěl a baskickým jazykem mluvil alespoň natolik, aby mohl tlumočit pro svého zaměstnavatele, bylo-li to třeba. Avšak řekl vždycky jen to nejnutnější, jeho názor na svět byl ponurý a přísný a těch pár informací, které blahovolně poskytl domácímu obyvatelstvu, bylo krajně rozčilujících. Jeho pán - tak se nechal slyšet - je mudrc. Celé dny tráví čtením učených knih. Nejí maso. Pochází ze země, kterou nikdo nezná. Mluví řečí svatých apoštolů a rozmlouval s Lazarem, když vstal z hrobu. Někdy v noci, když sedí sám ve své jizbě, slétají se k němu andělé a rozmlouvají s ním nebeskými hlasy.

Nastalo obecné zděšení. Vesničané, kteří bydleli kolem, se vyhýbali jeho chatrči, jak mohli, a zvláště v noci. A pokud někdy ten bledý cizinec vykročil po srázné stezce do údolí, celý zahalený do své černé kápě a s kouzelnickou knihou pod paží, všechny matky ve vesnici zahnaly děti do světnice a požehnaly znamením kříže.

Přesto se s neznámým kouzelníkem jako první seznámilo dítě. Malý synek vdovy Etcheverryové, nebojácný a známý všudybyl, se jednou k večeru vypravil na výzvědy do sousedství toho bezbožného domu. Byl pryč celé dvě hodiny, během nichž jeho matka, šílená strachy, shromáždila kolem sebe všechny lidi ze sousedství a dokonce poslali i pro kněze, jenže ten bohužel právě odejel za nějakým posláním do města. Chlapec se najednou objevil, živý, zdravý a celý rozjařený a vyprávěl jim neuvěřitelný příběh.

Přikradl se potichu až k domu toho kouzelníka (Bože, to dítě má odvahu, ale je to rošťák, že mu není rovno!) a tam vylezl na strom, aby viděl, co ten cizinec vlastně pořád dělá. (Ježíši! Maria!) V jednom okně uviděl světlo a za ním se pohybovaly podezřelé obrysy a po pokoji se míhaly sem tam jakési stíny. A najednou se ozvala tak úchvatná hudba, že jeho srdce stoupalo ke hvězdám a zpívalo s nimi. (Ty můj poklade! Ten čaroděj ho oloupil o srdce. Běda! Běda!) Pak se otevřely dveře a vyšel z nich ten kouzelník a kolem něho celý zástup všelijakých duchů. Jeden měl křídla jako anděl a mluvil neznámou řečí, pak tam byl nějaký pidimužík, no jestli byl tak sotva ke kolenům, měl černý obličej a bílý plnovous, seděl kouzelníkovi na rameni a šeptal mu něco do ucha. A ta nebeská hudba hrála čím dál tím hlasitěji. A ten kouzelník měl kolem hlavy bledou zář, jako to bývá na svatých obrázcích. (Blahoslavený Jakube Compostellský, oroduj za nás! Co bylo dál?) No pak se, tedy on, ten hošík, tak bál, že litoval, proč tam vůbec chodil, ale ten pidimužík ho uviděl, vyskočil na strom za ním - pane, kdybyste viděli, jak ten umí šplhat! a tak se hoch snažil vylézt ještě výš, až do koruny stromu, ale sklouzla mu noha a spadl na zem. (Ach! Chudák! Statečný chlapec! Rošťák to je! Hrdina! Neposlucha!)

Pak k němu přišel ten čaroděj, sebral ho, něco mu povídal divnou řečí a najednou ho vůbec nic nebolelo, všechna naražená místa přestala pálit. (To je zázrak! To není možné!) čaroděj ho odnesl k sobě do chatrče. Vevnitř to vypadá jako v nebi, všude samé zlato a třpytivá zář. Všichni duchové, bylo jich dohromady devět, se posadili kolem ohně a ta hudba přestala hrát. A přišel sluha toho čaroděje a přinesl mu na stříbrné míse nádherné ovoce, vypadalo jako z Ráje, a bylo sladké a šťavnaté, a když to všechno snědl, dostal ještě napít něčeho strašně dobrého z číše posázené červenými a modrými drahokamy. A potom - ale taky tam na stěně visel kříž, veliký, velikánský a před ním hořelo věčné světlo a táhla se tam taková nasládlá vůně, jako bývá o velikonocích v kostele.

(Tak on tam má kříž? To je divné, možná že ten kouzelník není koneckonců tak zlý. A co bylo dál?)

Pak mu sluha toho kouzelníka řekl, aby se nebál, a ptal se ho, jak se jmenuje a kolik je mu let, a jestli umí Otčenáš. Tak mu přeříkal Pater noster i Ave Maria a pustil se do Creda, ale to je hrozně dlouhé a nemohl si vzpomenout, co přijde po ascendit in coelum. Čaroděj mu napověděl a doříkali to společně. Dával na toho čaroděje dobrý pozor, ale on všechna svatá jména i slova říkal bez ošklíbání a tak, jak to má být. Pak se ho ten jeho sluha vyptával dál, co pořád dělá a kdo jsou jeho rodiče, a tak mu řekl, že jim chcípla ta černá koza a taky jak jeho sestře utekl ženich, protože nemá tolik peněz jako ta holka kupcova, čaroděj a jeho sluha si něco povídali a smáli se a sluha mu potom řekl: “Vyřiď své sestře, co jí vzkazuje můj pán: ‚Kde není láska, není bohatství, ale statečný člověk bude mít zlata, kolik jeho srdce ráčí.’” Čaroděj pak vztáhl ruku do prázdna a odtamtud - namouduši, čistě jen ze vzduchu - vzal jeden, dva, tři, čtyři, pět zlatých mincí a dal mu je. Bál se je vzít, pro jistotu nad nimi udělal kříž, a protože ani nezmizely, ani se neproměnily v ohnivé hady, vzal je k sobě a tady jsou!

Pět zlatých mincí putovalo z ruky do ruky, provázeno rozechvělými výkřiky obdivu, až konečně na radu dědečka byly položeny k nohám obrazu Panny Marie a pokropeny svěcenou vodou, aby očištění od zlé moci bylo dokonalé. A jelikož druhý den ráno byly stále ještě na svém místě, poslala rodina pro kněze, který byl sice unavený a po včerejší zbožné misi ještě ne docela střízlivý, ale přišel a prohlásil, že to jsou platné španělské peníze, pročež jedna mince má být věnována církvi, aby se nerozkmotřili s nebem, a ostatek může být utracen na světské účely, aniž hrozí křesťanským duším věčné zatracení. Pak se pastýřský otec spěšně vydal do sluje čarodějníkovy, odkud vyšel asi po hodině rozjařen dobrým poselstvím.

“Neboť, mé ovečky,” řekl, “to není zlý černokněžník, nýbrž řádný křesťan, který mluví řečí víry. Hovořili jsme spolu jako dva osvícení lidé. Navíc má ve svém domě výborné víno a je to vůbec vzdělaný člověk. Žádné duchy a ohnivá stvoření jsem u něho neviděl. Je pravda, že tam má kříž a také krásnou bibli s barevnými obrázky, dokonce ve zlatě. Benedicte, ovečky moje. Je to dobrý a učený muž.”

S tím se vrátil na svou faru a tu zimu se v kapli Panny Marie objevil na oltáři nový ubrus.

Od té doby bylo každý večer vidět v uctivé vzdálenosti od čarodějovy chatrče skupinku lidí, kteří naslouchali hudbě linoucí se z čarodějových oken.

Občas si dokonce ti nejodvážnější dodali kuráže přiblížit se až k okenicím a škvírami pozorovali zázraky, které se děly uvnitř.

Čaroděj bydlel ve vsi už asi měsíc, když jednou po večeři zůstal sedět u stolu a rozmlouval se svým sluhou, černou kápi si shrnul na ramena a pod ní se objevily rovně zastřižené světlé vlasy, přihlazené k hlavě, oči, které pobaveně hleděly na svět zpod cynicky přivřených víček. Na stole před ním stála láhev cockburnského vína ročník 1908 a na opěradle jeho židle seděl barevný papoušek a nehnutě zíral do okna.

“Čas nám letí, Juane,” řekl kouzelník. “Bavím se velmi dobře, o to nic - ale pokročili jsme aspoň o kousek s tou starou paní?”

“Já myslím, že ano, mylorde. Kde se dá, trousím pověsti o vaší zázračné síle, která vyléčila i těžce nemocné. Myslím, že sem určitě přijde. Možná už dnes.”

“Díkybohu! Rád bych to měl z krku, než se Wetherall vrátí, abychom se nedostali do slepé uličky. Budeme se tu muset zdržet ještě několik týdnů, i když všechno vyjde podle plánu. K čertu, co je zas tohle?”

Juan vstal a šel do vedlejšího pokoje, odkud se za minutku vrátil a v ruce nesl madagaskarského plcha.

“Micky si tam hrál s vašimi kartáči na vlasy,” řekl shovívavě. “Ty darebo, dej už pokoj! Nemáte náladu chvíli si zatrénovat, mylorde?”

“Ano, samozřejmě, moc rád! Už mi to pomalu začíná jít. Jestli zkrachuji, pokusím se uplatnit ve varieté.”

Juan se smál, až mu bílé zuby zářily v tmavém obličeji. Přinesl sadu kulečníkových koulí, mince a další kouzelnické rekvizity a zkušeně jimi žongloval. Jeho společník se k němu připojil a hodina začala.

“Ticho!” řekl čaroděj a snažil se zachytit kouli, která mu proklouzla mezi prsty právě ve chvíli, kdy měla zmizet. “Někdo sem jde.”

Přetáhl si své roucho přes hlavu a tiše vklouzl do vedlejší místnosti. Juan se ušklíbl, schoval rychle láhev a sklenky a uhasil lampu. V matném osvětlení krbu jasně svítily jen oči plcha, který visel na opěradle židle. Juan sundal s police velikou knihu, zapálil františka v měděné misce fantastického tvaru, popotáhl dopředu těžký železný kotlík, který stál na krbu. Zrovna když kolem něho rovnal polena, ozvalo se zaklepání na dveře. Šel otevřít a plch běžel v patách za ním.

“Kohopak hledáš, matko?” zeptal se baskicky.

“Je moudrý muž doma?”

“Jeho tělo je doma, matko, jeho duch rozmlouvá s neviditelným. Pojď dál. Co tě k nám přivádí?”

“Přišla jsem - už jsem říkala, že - ach, matičko milosrdná! Tohle je duch?”

“Bůh stvořil ducha i tělo. Pojď dál a ničeho se neboj.”

Stařena vešla, ale třásla se po celém těle.

“Promluvil jste s ním o tom, co jsem vám řekla?”

“Ano. Pověděl jsem mu o nemoci tvé paní - o hoři jejího manžela - všechno ví.”

“Co říkal?”

“Nic. Četl si ve své knize.”

“Myslíte, že ji může vyhojit?”

“Nevím. Kouzlo je silné. Ale můj pán dokáže mnoho.”

“Pustí mě k sobě?”

“Zeptám se ho. Zůstaň, kde jsi, a věz, že se nesmíš bát, ať se stane cokoli.”

“Budu statečná,” řekla stařena a prsty probírala růženec.

Juan odešel z místnosti. Následovala chvíle, která rozehrála nervy k prasknutí. Plch se vyšplhal na svou židli a pohupoval se, cvakaje zuby, mezi poskakujícími stíny. Papoušek s hlavou na stranu zaskřehotal ze svého kouta pár sprostých slov.

Z kotle nad ohništěm stoupaly vonné páry. Pak se do rudého přísvitu plamenů vplížily tři, čtyři, ne! dohromady se tam přikradlo sedm bílých přízraků a posadily se v kruhu kolem krbu. Ozvala se tichá hudba, která zdánlivě přilétala z neuvěřitelné dálky. Oheň dohoříval, až zůstaly jen rudé uhlíky. U stěny stála vysoká skříň zdobená zlatými figurami, které jako by se pohybovaly v proměnlivé záři ohně.

Odněkud ze tmy začal pojednou vycházet jakýsi podivný hlas, který nezemským jazykem hned hřímal, hned šeptal a hned zas vzlykavě štkal.

Martě se podlomila kolena. Klesla na zem. Sedm bílých koček se zvedlo, protáhlo hřbet a pokradmu se k ní přiblížily. Marta zvedla hlavu a spatřila před sebou čaroděje, v jedné ruce otevřenou knihu, ve druhé stříbrnou hůlku. Hoření část obličeje měl zakrytou, takže mohla sledovat jen jeho bledé rty, jež se pohybovaly, a po chvíli z nich začal vycházet hluboký zastřený hlas, který se slavnostně rozléhal výrazným rytmem řeckých veršů po spoře osvětlené místnosti.

Velebný text dozněl, čaroděj se odmlčel a pak dodal laskavěji:

“Ten Homér, to je stejně nádhera. Burácí tak mohutně, jako by kouzlil čerty. Co mám dělat dál?”

Sluha se vrátil a šeptal Martě do ucha.

“Teď promluv,” řekl jí. “Můj pán je ochoten ti pomoci.”

Marta povzbuzena jeho slovy zajíkavě přednesla svoji žádost. Přišla Moudrého muže požádat, aby pomohl její paní, která je v zajetí kouzel. Přinesla mu oběť - to nejlepší, co mohla sehnat, protože nechce nic brát v pánově nepřítomnosti. Ale aspoň ten stříbrný peníz, ovesnou placku a láhev vína, všechno je velkému kouzelníkovi k službám, jestli ho tak malý dárek potěší.

Kouzelník odložil knihu, slavnostně přijal stříbrný peníz, proměnil jej v šest zlatých penízků a položil oběť na stůl. Nad ovesnou plackou a láhví vína se chvilku zamyslel, ale pak zamumlal:

“Ergo omnis longo solvit se Teucria luctu”

(tedy verš, který proslul svou slavnostní spondejskou kadencí), proměnil placku v párek holoubků a víno v podivný křišťálový stromek v kovovém květináči a obojí položil vedle mincí na stůl. Martě vylézaly oči z důlků, ale Juan ji šeptem povzbuzoval:

“Tvá dobrá vůle z nich udělala velkolepé dary. Mistr je potěšen. Ticho!”

Hudba skončila v mohutném finále. Kouzelník, který nyní mluvil přívětivěji, přerecitoval celkem bez vynechávek celou stránku Homérova katalogu lodí, pak vytáhl ze záhybů svého hávu dlouhou bílou ruku ověšenou starožitnými prsteny, hrábl do vzduchu, podal si dózičku z lesklého kovu a nabídl ji prosebnici.

“Můj pán říká,” napověděl sluha, “že máš vzít tuto krabičku a dávat své paní oplatky, které najdeš uvnitř, při každém jídle jednu. Až je všechny spotřebuješ, znovu vyhledej mého pána. A nezapomeň se každé ráno i večer pomodlit třikrát Zdrávas Maria a dvakrát Otčenáš za uzdravení své paní. Tvá víra a péče spojí se k uzdravení.”

Marta třesoucí se rukou uchopila krabičku.

“Tendebantque manus ripae ulterioris amore,” řekl čaroděj s důrazem na každé slovo. “Poluphloisboio thalasses. Ne plus ultra. Valete. Plaudite.”

Důstojným krokem zamířil do tmy a audience byla skončena.

“Tak co, zabírá to?” zeptal se čaroděj Juana.

Bylo to o pět týdnů později a do ponurého domu na horském srázu bylo obdobně obřadným způsobem odesláno už pět dávek očarovaných oplatek.

“Zabírá,” odpověděl Juan. “Vrací se jí inteligence, tělo se spravuje a vlasy začínají růst.”

“Díkybohu! Byl to skok do tmy, Juane, a ani dnes se mi nechce věřit, že někdo mohl provádět takhle ďábelský plán. Kdy se vrátí Wetherall?”

“Za tři týdny.”

“V tom případě uspořádáme závěrečné představení ode dneška za čtrnáct dní. Zařiďte, abychom tu měli muly, a zajděte do města poslat zprávu na jachtu.”

“Ano, mylorde.”

“Budete mít ještě celý týden na to, abyste tu zlikvidoval náš zvěřinec a odvezl zavazadla. A - počkejte ještě - co bude s Martou? Není to příliš riskantní, nechat ji tady?”

“Pokusím se ji přemluvit, aby jela s námi.”

“Zkuste to. Nechtěl bych, aby se tu dostala do nesnází. Ten člověk je nebezpečný šílenec, který se nezastaví ani před zločinem. Panebože! Jak já budu rád, až to bude za námi. Rád bych si zas jednou na sebe vzal normální šaty. Co by asi říkal chudák Bunter, kdyby mě viděl v tomhle hávu -”

Čaroděj se dal do smíchu, zapálil si doutník a pustil gramofon.

Poslední dějství bylo podle plánu inscenováno o čtnáct dní později.

Dalo to chvíli práce, než se podařilo přesvědčit Martu, že nezbývá, než přivést paní do příbytku čarodějova. Je dokonce pravda, že tato nadpřirozená bytost musela předvést věrohodnou studii hněvu a zadeklamovat dvě dlouhé pasáže z Euripida, než se toho podařilo dosáhnout. Hrůza večera byla dotvrzena několika efekty docílenými plamenem sodíku, který propůjčuje mrtvolnou bledost lidské tváři, zvláště je-li to v odlehlé chýši uprostřed bezhvězdné noci za doprovodu zaříkávacích formulí a Saint-Simonovy skladby Danse Macabre.

Nakonec byl čaroděj usmířen slavnostním slibem a Marta odcházela s kouzlem zvěčněným na kusu pergamenu, který si měla její paní přečíst a pak ho nosit na krku v pytlíku z bílého hedvábí.

Z hlediska zaříkacích formulí byla řeč tohoto dokumentu snad trochu plytká, zato jejímu obsahu by porozumělo každé dítě. Bylo to napsáno anglicky v tomto znění:

Dlouho jste stonala a překonávala různé potíže, ale vaši přátelé jsou vám nablízku a chtějí vám pomoci. Nebojte se udělat, co vám řekne Marta, a brzy zas budete zdravá a šťastná.

Událostí oné strašidelné noci se dnes mezi vesničany vyprávějí jako legenda. Se zatajeným dechem si vyprávějí, jak Marta přivedla tu divnou cizí paní do domu čarodějova, aby se konečně a navždycky vymanila z moci Zla. Byla tehdy temná bouřlivá noc a vítr v horách skučel příšerným jekem.

Díky čarodějově moci ta cizí paní pookřála a byla samostatnější, ačkoli to možná bylo jen nové kouzlo a klam - a při té tajné výpravě šla za Martou poslušně jako malé dítě. Tiše vyklouzly z domu, aby unikly bedlivému oku starého Tomase, který měl od amerického doktora přísný rozkaz nepouštět paní na krok z domu. Co se toho týče, Tomas přísahal, že padl do kouzelného spánku - ale kdovíjak to bylo? Možná že si jen docela obyčejně přihnul vína. Marta byla chytrá ženská a lidé o ní dokonce říkali, že se vyzná v čárech.

Ať už to bylo jak chtělo, Marta a cizí paní došly k chatrči a tam kouzelník dlouho mluvil cizí řečí a ta paní jí mluvila také. Na mou věru - ona, která tak dlouho chrochtala jako zvíře, mluvila s kouzelníkem a odpovídala na jeho otázky. Kouzelník potom namaloval na podlahu kolem sebe a té paní nějaké klikyháky. Pak zhasla lampa a ta znamení zářila svým vlastním bledým světlem. Kouzelník namaloval kruh i kolem Marty a důrazně ji nařídil, aby ho nepřekročila.

Za chvíli bylo slyšet nějaký shon, jakoby bušení velikých křídel, skřítkové poskakovali kolem a ten pidimužík s černým obličejem vylezl po zácloně a houpal se na tyči. Najednou se ozvalo: “Už přichází! Už přichází!” a kouzelník otevřel dveře vysoké skříně se zlatými výjevy, která stála uprostřed kruhu, spolu s tou cizí paní vešel dovnitř a dveře za sebou zavřel.

Pádivý zvuk se blížil a sílil, domácí skřítkové pištěli a švitořili, pak se najednou ozvala hromová rána, vytrysklo jasné světlo - a skříň se rozpadla na kusy. A věřte nebo ne, kouzelník s tou cizí paní zmizeli jako pára a nikdy víc je nikdo nespatřil, ani o nich neslyšel.

Takhle to vyprávěla Marta druhý den ráno svým sousedům. Jak se stalo, že unikla z toho domu hrůzy živá, to si sama neuměla vysvětlit. Ale když si o něco později pár vesničanů dodalo odvahy a vypravilo se do toho zakletého místa, našli dům prázdný a opuštěný. Cizí paní, kouzelník, jeho sluha, domácí skřítkové, nábytek, pytle i zavazadla - všechno bylo pryč, všechno zmizelo beze stopy kromě těch záhadných čar a nákresů na podlaze chatrče.

Jak, to byla záhada, A ještě horší bylo, že za tři dny nato zmizela i Marta.

Následujícího dne se vrátil americký doktor a našel jen vyhaslý krb a živou legendu.

“Jachto, ahoj!”

Langley se nahýbal přes zábradlí parníku Abrakadabra a vyhlížel člun, který se vyhoupl ze tmy. Když první pasažér vystoupil na palubu, běžel ho pozdravit.

“Wimsey, je všechno v pořádku?”

“V naprostém pořádku. Je trochu vyplašená, ale to je pochopitelné a nemusíte si dělat starosti. Je jako dítě, ale den ze dne se její stav lepší. Hlavu vzhůru, mladíku - podruhé už z toho setkání nedostanete šok.”

Langley váhavě pokročil vpřed, když na palubu opatrně pomáhali ženské postavě zachumlané v teplém přehozu.

“Promluvte na ni,” řekl Wimsey. “Snad vás pozná. To nemohu říct předem.”

Langley si dodal odvahy. “Dobrý večer, paní Wetherallová,” řekl a podával jí ruku.

Žena si odhrnula kápi z čela. V kalném světle lampy na něho ostýchavě pohlédla modrýma očima a vtom se jia jejích rtech objevil úsměv.

“Ale - vždyť já vás znám, samozřejmě, znám vás. Vy jste přece pan Langley. To jsem ráda, že vás vidím.”

Sevřela jeho ruku do svých dlaní.

“Řeknu vám, Langley,” začal lord Petr a šrouboval přitom sodovkovou láhev, “že s odpudivějším zločinem jsem se dosud nesetkal. Mé náboženské přesvědčení má dost svérázný charakter, ale doufám, že Wetheralla za tohle opravdu odnese čert. A už aby to bylo!

Na té vaší historce mě tehdy zaujalo pár podivných věcí.

Především mě zarazil ten mimořádný způsob rozkladu a imbecilní stadium ženy, které ještě nebylo ani třicet a jejíž choroba se navíc začala projevovat krátce poté, co jste k Wetherallovým docházel možná častěji, než se zdálo zapotřebí, a projevoval své city více, než bylo zdrávo. A pak mě zaujala ta zmínka, že jednou za rok, nebo tak nějak, se její stav trochu upraví - což je při normálním poškození mozku vyloučené. Dělalo to na mě dojem, jako by ten cyklus někdo řídil.

Dalším důležitým faktem byla skutečnost, že paní Wetherallová byla pod lékařskou kontrolou svého manžela od samého počátku a neměla ani nejbližší příbuzné, ani přátele, kteří by znali její zdravotní stav a zajímali se o to, co s ní ten chlap vlastně dělá. Další podivnou okolností byla ta naprostá izolace - byla převezena na místo, kde ji nemohl vidět žádný doktor a kde, pokud měla světlejší období, nebylo daleko široko člověka, který by jí rozuměl nebo kterému by rozuměla ona. Neméně zvláštní okolnost jsem viděl v tom, že doktor vybral právě ten kout světa, kde - vzhledem k vašim zájmům - se dalo očekávat, že se jednoho dne objevíte a budete nucen spatřit, co se z ní stalo. Dále tu byly známé Wetherallovy úspěchy badatelské a zjištění, že udržuje pravidelný styk s jedním lékárníkem v Londýně.

Ze všech těchto fakt jsem si odvodil určitou teorii, ale musel jsem si ji ověřit, než jsem se mohl spolehnout, že je správná. Wetherall se chystal do Ameriky a v tom jsem viděl svou příležitost. Vydal samozřejmě přísné rozkazy, že za jeho nepřítomnosti nikdo nesmí vstoupit do jeho domu, ani z něho odejít. Musel jsem proto dosáhnout, abych si u Marty, která mu věrně sloužila, Pánbůh jí to odpusť, získal větší autoritu než on. V tu chvíli opouští jeviště lord Petr Wimsey a na scénu přichází kouzelník. Léčení mělo naštěstí úspěch - proto došlo k tomu únosu a zachránění.

Počkejte, uklidněte se a nenechte se unášet city, už to máme všechno za sebou. Alice Wetherallová patří k těm nešťastníkům, kteří se narodí s vrozenou vadou štítné žlázy. O štítné žláze - máte ji tady na krku - jste už určitě slyšel. Je hnací silou ve vašem těle a hlavně udržuje v chodu mozkové závity. Někteří lidé trpí poruchou funkce této žlázy a může to dojít tak daleko, že jsou z nich kreténští imbecilové. Zastaví se jejich tělesný růst a mysl se zatemní. Ale když dostanou příslušné léky, které obsahují thyreoidin, úplně se změní. Jsou veselí, krásní, inteligentní a zdraví jako rybičky. S léčbou se však nesmí ani na okamžik přestat, jinak se z nich zase stanou ubozí blbečkové.

Wetherall se poprvé sešel s touhle dívkou v době, kdy se jako mladý nadaný student začal zajímat o působení thyreoidinu. Před dvaceti lety se pro léčení této choroby dělalo ještě hodně málo a on byl tehdy jakýmsi průkopníkem. Našel ji ještě jako dítě, zázračně ji vyléčil, což ohromně povzbudilo jeho sebevědomí, proto ji adoptoval, poskytl jí možnost vzdělání, pak sledoval, jak se vyvíjí v krásnou mladou dívku, a nakonec se s ní oženil. Doufám, že je vám z mého laického výkladu jasné, že lidé trpící nedostatečnou funkcí štítné žlázy nejsou duševně nemocní. Jestliže dostanou každý den svoji dávku thyreoidinu, jsou normální v každém ohledu, mohou žít a pracovat jako každý jiný a mít normální zdravé děti.

O všech těchhle problémech neměl samozřejmě kromě té dívky a jejího manžela nikdo nejmenší tušení. Všechno bylo v pořádku, dokud jste se neobjevil vy. Wetherall začal žárlit -”

“Neměl k tomu žádný důvod.” Wimsey pokrčil rameny.

“Možná že ta dáma vám dávala přednost před ním - to teď necháme stranou. Jisté je, že Wetherall začal žárlit a uvědomil si, že je v jeho silách dokonale se pomstít. Odvezl svoji ženu do Pyrenejí, uzavřel ji před světem a pak už nedělal nic jiného, než že jí nepodával thyreoidin. Nepochybuji o tom, že jí řekl, co dělá a proč. Činilo mu jistě obzvláštní potěšení poslouchat její zoufalé prosby, neboť ona si uvědomovala, jak den za dnem, hodinu za hodinou klesá níž a níž, až z ní bylo méně než zvíře -”

“Bože můj!”

“Bylo to hrozné. Ovšem za nějaký čas, za pár měsíců, si přestala uvědomovat, co se s ní děje. Wetherall pořád ještě mohl se zadostiučiněním sledovat její proměnu - kůže jí vadla, tělo otékalo, vlasy jí vypadávaly, v očích se usadil prázdný pohled, řeč se změnila na zvířecí skřeky, mozek otupěl, její návyky -”

“Přestaňte, Wimsey!”

“Viděl jste to konečně sám. Ale jemu to nestačilo. A tak po určité době jí thyreoidin začal znovu dávat a vyléčil ji natolik, aby znovu mohla trpět svým ponížením -”

“Kdybych ho tu měl -!”

“Ještě štěstí, že tu není. A tak to tedy šlo pořád dál, až se jednoho dne - dílem šťastné náhody - objevil na scéně pan Langley, ano ten zamilovaný pan Langley. Představte si, jak musel doktor Wetherall v duchu jásat, když ho viděl -”

Langley se ho znovu snažil přerušit, ale marně.

“To bylo od pana doktora moc vtipně vymyšlené! Nabízelo se to samo. Čím víc o celé té věci přemýšlím, tím víc mě to fascinuje. Ale nakonec si vylepšoval tu svoji krutost tak dlouho, až si na ní sám zlomil vaz. Když jste mi totiž vypravoval, co jste zažil, napadlo mě, že to vypadá na příznaky špatné funkce štítné žlázy. Řekl jsem si - ‚Co kdyby’

- a vydal jsem se hledat lékárníka, jehož firmu jste viděl na tom balíčku. Dalo to chvíli námahy, ale nakonec jsem z něho dostal, že už několikrát posílal na Wetherallovu adresu zásilku tabletek thyreoidinu. Pak už jsem šel skoro najisto.

Poradil jsem se s odborným lékařem, který mi dal příslušné léky, najal jsem si španělského kouzelníka, se kterým se dalo mluvit, z cirkusu jsem si vypůjčil pár cvičených koček a dalších rekvizit a vybaven kouzelnickou skříní podle návrhu šikovného pana Devanta a v umném přestrojení jsem se vydal do Pyrenejí. Kouzelnictví je tak trochu můj koníček a mám dojem, že jsem se celkem dobře držel. Hodně mi pomohla pověrčivost místního obyvatelstva a také pár gramofonových desek. Schubertova ‚Nedokončená’ vytvoří jedinečnou atmosféru pochmurné nevyzpytatelnosti. Dalšími kulisami byl světélkující nátěr a pozůstatky mého klasického vzdělání.”

“Wimsey, jaký je váš názor, dostane se z toho?”

“Bude zdravá jako řípa a řekl bych, že v Americe ji každý soud hladce rozvede na základě důkazů o krutém zacházení. Co bude potom, to už je na vás!”

Když se lord Petr zničehonic objevil v Londýně, způsobilo to mezi jeho přáteli rozruch.

“Co jsi prosím tě zas kde dělal?” ptal se ho ctihodný Freddy Arbuthnot.

“Unesl jsem manželku jistého muže,” odpovědělo jeho lordstvo. “Ovšem pouze v pickwickovském slova smyslu. Žádná senzace pro pero anonyma. Ale hlavně, že už to mám za sebou.”

OBRAZ V ZRCADLE

Ten drobný mužík s kšticí, jako když ho lízne tele, byl zřejmě plně zabrán do četby, takže Wimsey neměl to srdce hlásit se o své vlastnictví, jen si přitáhl blíž druhou lenošku, skleničku si postavil na dosah a pokoušel se zabavit čtením Dunlopova kalendáře, který už tradičně zdobil stolek v hale penziónu.

Mužík četl pořád dál, lokty položené na opěradlech křesla a rozcuchanou zrzavou hlavu dychtivě ponořenou do textu. Namáhavě oddychoval, a když měl otočit list, položil si obsáhlý svazek na kolena a k vykonání tohoto aktu použil obou rukou. Asi to nebude velký čtenář, pomyslel si Wimsey.

Když došel na konec povídky, pracně nalistoval začátek a jeden odstavec pozorně četl znova. Pak knihu, rozevřenou na onom místě, položil na stolek a v té chvíli zachytil Wimseyho pohled.

“Že tak obtěžuju, pane,” ozval se s nepatrně cockneyovským přízvukem, “to je vaše kniha?”

“Jen čtěte,” odpověděl Wimsey dobrácky. “Je moje, ale já už ji znám nazpaměť. Vzal jsem si ji s sebou jen proto, že se dobře čte, když člověk uvízne v takovémhle Zapadákově přes noc. Ať ji otevřete, kde chcete, vždycky je tam něco zajímavého.”

“Tenhleten Wells,” pokračoval zrzek, “to bude asi dobrej spisovatel, že jo? Je to úžasný, jak on to všechno napíše tak opravdovsky, a přitom by člověk nevěřil, že některý ty věci, co tu o nich píše, se dovopravdy můžou stát. Podívejte, třeba tohle: řek byste, pane, že takováhle věc se ve skutečnosti může stát někomu, třeba jako jste vy - nebo já?”

Wimsey natočil hlavu, aby dohlédl na označenou stránku.

“Plattnerův experiment,” četl, “to je ta o tom učiteli, který byl zavát do čtvrté dimenze, a když se vrátil, pravou polovinu těla měl vlevo a naopak. No, tohle se myslím ve skutečném životě nemůže stát, i když je určitě lákavé pohrávat si s představou čtvrté dimenze.”

“Víte -” mužík se odmlčel a ostýchavě pohlédl na Wimseyho. “Mně to o tý čtvrtý dimenzi nějak nejde do hlavy. Já jsem vůbec nevěděl, že něco takovýho existuje, ale pro ty, co maj školy, je to tam popsaný úplně jasně. Zato že pravá polovina těla může bejt nalevo, to vím moc dobře. A z vlastní zkušenosti, to byste nevěřil.”

Wimsey mu podal pouzdro na cigarety. Mužík udělal instinktivně pohyb levačkou, pak se zřejmě upamatoval a natáhl pravou ruku.

“Vidíte to? Když na to nemyslím, jsem levák. Jako ten Plattner. Bojuju proti tomu, ale marná snaha. Mně by to nevadilo - nic to není a po světě běhá leváků, který na to ani nevzdychnou. To mi nevadí. Mě děsí, že nevím, co dělám, když jsem v tý čtvrtý dimenzi, nebo jak se tomu říká.”

Zhluboka si povzdechl.

“Mě to děsí, namouduši, já jsem z toho k smrti vyděšenej.”

“Nechtěl byste mi o tom říci něco víc?” zeptal se Wimsey.

“Nerad o tom s lidma mluvím, protože si myslej, že mi přeskočilo - ale fakt už mi to jde na nervy. Každý ráno, když se vzbudím, lámu si hlavu, co jsem asi dělal v noci, a jestli je vůbec ten den, kterej má správně bejt. Nemám pokoj, dokud neuvidím noviny, a ani potom si ještě nejsem úplně jistej…

No, já vám to teda povím, jestli vás to nevotravuje nebo si nemyslíte, že jsem moc dovolenej. To vám začlo -” ustal v půli věty, nervózně se rozhlédl po místnosti. “Nikdo nás nevidí. Kdyby vám to nevadilo, pane, dejte mi sem na chvilku ruku -”

Rozepl si dvouřadovou žalostně nepadnoucí vestu a položil si ruku na onu část svého těla, která se obvykle označuje za krajinu srdeční.

“Proč ne -” řekl Wimsey a udělal, oč byl požádán.

“Cítíte něco?”

“Ne, nezdá se mi,” odpověděl Wimsey. “Co bych měl cítit? Jestli máte na mysli puls, ten se lepší nahmatá na zápěstí.”

“Kdepak, tady se dá taky zjistit docela dobře,” řekl mužík. “Zkuste si tu druhou stranu, pane.”

Wimsey poslušně přesunul ruku.

“Tady jsem zachytil nějaké bouchání,” řekl po chvilce.

“Vidíte! To jste nečekal, že to najdete na tyhle straně a na tý druhý ne, co? Ale je to tak. Já mám srdce napravo, proto jsem chtěl, abyste si to namakal sám.”

“To máte po nějakém onemocnění?” zeptal se účastně Wimsey.

“Dalo by se to tak říct. Ale to není všechno. Játra mám taky na druhý straně a vůbec všechno. Dal jsem se prohlídnout od doktora a ten říkal, že mám všecko obráceně. Slepý střevo nalevo - teda jsem měl, než mi ho vyndali. Kdybysme tu byli sami, moh bych vám ukázat jizvu. Ten doktor, co mě operoval, se pěkně vyjevil, když mu řekli, co jsem zač. Potom mi říkal, že měl se mnou patálii, že si přišel jak levej.”

“Určitě je to neobvyklé,” řekl Wimsey, “ale pokud je mi známo, takovéhle případy se občas stávají.”

“Ale ne tak jako mně. Mně se to stalo při náletu.”

“Při náletu?” zděsil se Wimsey.

“Jo - a kdyby se mi nestalo nic jinýho, ještě rád bych se s tím smířil. Tehdá mi bylo osumnáct a byl jsem zrovna čerstvě odvedenej. Předtím jsem dělal v balírně u Crichtona - určitě jste o něm slyšel - Crichton ‚Zázračná inzerce’, maj kanceláře na Holbornu. Máma bydlela v Brixtonu a já přijel do Londýna na dovolenku z výcvikovýho tábora. Zašel jsem za pár kamarádama a pak si říkám, co s načatým večerem, pudu do kina Stoll. Bylo už dost pozdě, taktak bych byl chytil poslední představení, tak jsem to vzal zkratkou z Leicester Square přes trh na Covent Garden. Mažu si to a najednou - tumáš! Zničehonic přiletí bomba a zrovna mně pod nohy, aspoň se mi to tak zdálo, a všechno se mi zatmělo.”

“To byl ten nálet, co vyhodil do povětří Oldhamovy strojírny?”

“Jo, bylo to 28. ledna 1918. Jak už jsem říkal, v tu ránu bylo všechno pryč. A první, co jsem si pak uvědomil, bylo jasný denní světlo, já se procházel po zelený trávě, všude kolem stromy, na jedný straně voda a já nevěděl, jak jsem se tam dostal, o nic víc než ten člověk na Měsíci.”

“Panebože!” řekl Wimsey. “A to myslíte, že byla ta čtvrtá dimenze?”

“Co vás vede. To byl Hyde Park, jak jsem zjistil, jen co se mi v hlavě vyjasnilo. Šel jsem kolem Serpentýny, byla tam nějaká lavička, na ní seděly ženský a kolem si hrály děti.”

“Utrpěl jste při tom výbuchu nějaký úraz?”

“Nic viditelnýho a taky jsem nic necítil, jen na boku a na jednom ramenu jsem měl pořádnou modřinu, jako bych se bejval byl na něco napích. Ale šel jsem jako mátoha. Věřil byste, že ten poplach se mi úplně vypařil z hlavy a já jsem nevěděl, jak jsem se tam dostal, a proč nejsem u Crichtona? Podíval jsem se na hodinky, ale ty stály. Taky jsem měl hlad. Šáh jsem si do kapsy a našel jsem tam nějaký peníze, mělo jich tam bejt víc - ale ne o moc. Říkám si, musíš se něčeho najíst, tak jsem u Mramorovýho oblouku vylez z parku a jdu do jídelny k Lyonsovi. Dám si dvě volský voka na žemli a hrnek čaje, a jak na to čekám, padnou mi do oka noviny, který tam někdo pohodil na židli. A to mě dodělalo. Poslední, co jsem si pamatoval, bylo, že jsem šel do toho biásku osmadvacátýho - a tady na těch novinách stálo třicátýho ledna! Celej den a dvě noci se někam poděly!”

“To byl šok,” usoudil Wimsey. Mužík se toho chytil po svém.

“To teda byl, a pořádnej. Vyděsil jsem se k smrti. Ta servírka, co mi přinesla ty vajíčka, si určitě myslela, že mám o kolečko víc. Zeptal jsem se jí, kterej je den, a ona řekla ‚pátek’. To už nemohla bejt mejlka.

Vemu to teď radši zkrátka, protože to zdaleka není konec. Nějak jsem to jídlo od sebe nasoukal a šel jsem rovnou k doktorovi. Ptal se mě, co si pamatuju, že jsem naposled dělal, já mu řek o tom biásku a on se ptal, jestli jsem byl venku, když byl ten nálet. To se mi rozsvítilo, vzpomněl jsem si, jak padala ta bomba, ale dál už nic. On povídal, že jsem utrpěl nervovej šok a že jsem na chvíli ztratil paměť. To prej se stává často, a že si s tím nemám dělat starosti. Pak povídal, že se na mě pro jistotu podívá, jestli nejsem někde poraněnej. Vzal na mě stetoskop a najednou prej:

‚Hochu, hochu, vždyť ty máš srdce na druhý straně.’

‚Vážně?’ povídám já na to. ‚To mi ještě nikdy nikdo neřek.’

Pak mě pořádně prohlíd a řek mi to, co jsem vám už povídal, že mám vevnitř všechno obráceně, a vyptával se na moji rodinu. Řek jsem mu, že jsem jedináček, táta že je mrtvej - zabil ho náklaďák, mně tenkrát bylo sotva deset let - že já žiju s matkou v Brixtonu a tak. A on mi povídá, že jsem hrozně zvláštní případ, ale že si nemám dělat žádný starosti. Že mám sice všechno obráceně, ale jinak že jsem zdravej jako řípa a že mám tedy jít s klidem domů a ještě tak den dva si odpočinout.

Já to teda udělal a cítil jsem se úplně v pořádku a myslel jsem si, že to tím skončilo, i když jsem trochu přetáh dovolenku a chvíli mi trvalo, než jsem to vysvětlil našemu veliteli. Pak se nedělo nic, až za pár měsíců, kdy se odjíždělo do pole a dostali jsme volno na rozloučenou. Stavil jsem se na kafe v Zrcadlovým sále na rohu na Strandu - znáte to tam? - Jde se takhle dolů po schodech.”

Wimsey kývl.

“Maj tam všude po stěnách samý zrcadla. Náhodou vám do jednoho kouknu a vidím, že se tam na mě usmívá nějaká krasotinka, jako by mě znala. Já ji teda viděl jen v tom zrcadle, jestli mi rozumíte. Nebyl jsem z toho moudřej, protože jsem ji v životě neviděl, a tak jsem si toho ani nevšímal, protože jsem si myslel, že si mě nejspíš s někým plete. Byl jsem tenkrát ještě zajíc, ale to jsem poznal, co to je zač, a moje máma mě vychovala přísně. Votočil jsem hlavu a hleděl si svýho kafe a najednou vám slyším rovnou do ucha:

‚Nazdárek, Zrzku - ty mě dneska ani nepozdravíš?’

Ohlídnu se a samozřejmě ona. Byla hezká, to je fakt, jen trochu moc vymalovaná.

‚Obávám se, slečno,’ řekl jsem upjatě, ‚že vás neznám.’

‚No, Zrzku,’ povídá, ‚teda pane Duckworthy, a to mi chceš tvrdit po středeční noci?’ Mluvila, jako když se mi posmívá.

Tím Zrzkem si mě moc nenaladila, protože to by si pro člověka s mejma vlasama vymyslela každá druhá, ale hrklo ve mně, když na mě tak samozřejmě vypálila moje jméno.

‚Vy si, slečno, zřejmě myslíte, že se známe,’ řekl jsem.

‚To ti bůh řek!’

A bylo to! Nebudu vám líčit podrobnosti, ale z toho, co řekla, jsem vyrozuměl, že si myslí, že jsme se už sešli a že mě vzala k sobě. A nejvíc ze všeho mě vyděsilo, že prej to bylo tu noc, co byl ten nálet.

‚Byls to ty,’ řekla, ale prohlížela si mě, jako když si není úplně jistá. ‚Určitě jsi to byl ty. Poznala jsem tě, hned jak jsem tě zahlídla v tom zrcadle.’

Já jí na to samozřejmě nemoh říct, že jsem to nebyl, protože jsem neměl ponětí, co jsem tu noc dělal. Ale hrozně mě to dožralo, protože tehda jsem byl slušnej mladík, s děvčatama jsem nic neměl, a tak si povídám, jestli už jsem něco takovýho udělal, tak bych vo tom taky moh něco vědět. Přišlo mi to líto, že jsem hřešil, a ani nevím, jaký to je.

Něco jsem si vymyslel, abych se jí zbavil, a lámal jsem si hlavu, co jsem ještě prováděl. Ona mě viděla naposled 29. ráno a já přemejšlel, co asi bylo potom.”

“To věřím,” řekl Wimsey a stiskl prstem tlačítko zvonku. Když přišel číšník, objednal dvakrát whisky, smířen s tím, že musí vyslechnout vyprávění pana Duckworthyho až do konce.

“Ačkoliv moc ani ne,” pokračoval mužík, “odjeli jsme za moře, uviděl jsem první mrtvý, uhnul jsem před prvním šrapnelem, dostal jsem do těla první zákopy a neměl jsem moc času na to, čemu říkaj introspekce.

Další záhada nastala v lágru u Ypres. V září jsem to koupil šeredně u Caudry, když jsme postupovali od Cambrai - po výbuchu miny jsem zůstal napolo zasypanej a v bezvědomí - muselo to bejt nejmíň čtyřiadvacet hodin. Když jsem přišel k sobě, motal jsem se někde v přední linii a na rameni jsem měl ošklivou ránu. Snad mi to někdo zafačoval, ale na to si vůbec nevzpomínám. Šel jsem dlouho, nevěděl jsem kam, až jsem se nakonec dostal na první pomoc. Tam mě dali do pořádku a poslali mě do týlu do lazaretu. Horečka mnou lomcovala, a tak jsem se zas vzpamatoval až v posteli a byla u mě nějaká sestřička. Můj soused vedle spal. Tak jsem se dal do řeči s tím, co ležel ob jednu postel, a ten mi řek, kde vlastně jsem, ale mezitím se najednou probudil ten můj soused a povídá:

‚Panebože,’ říká, ‚ty mrcho zrzavá, to seš ty? Kam jsi zašil ty věci?’

Řeknu vám, že jsem zůstal jako opařenej. Toho člověka jsem v životě neviděl. Ale on se do mě dal a udělal takovou paseku, že přiletěla sestra, a co prej se to tam děje. Všichni se posadili na posteli a čuměli, něco takovýho jste v životě nezažil.

Šlo o to, jak jsem nakonec vyrozuměl, že tenhle chlap byl v granátovým kráteru s někým, o kom říkal, že jsem to byl já, a když tenhle zesláb a byl na tom bledě, ten druhej mu štíp peníze, hodinky, revolver a co já vím, a zmizel s nima. Zkrátka šlo o špinavej podraz a nemoh jsem mu to mít za zlý, že se na mě tak vrh, jestli to byla pravda. Já mu samozřejmě tvrdil, a za tím jsem si stál, že jsem to nebyl já, ale někdo jinej, kdo se stejně jmenuje. On na to, že mě poznává, byl prej s tím druhým celej den pohromadě, pamatuje si každej rys jeho tváře a určitě se neplete. Naštěstí taky řek, že patří k divizi Blankshire, já moh vytáhnout papíry a ukázat mu, že patřím k Buffs, a tak se mi nakonec ten pacoš omluvil, a že prej se teda splet. Za pár dní nato umřel a všichni jsme se shodli na tom, že už tehdá trochu fantazíroval. Ty dvě divize bojovaly vedle sebe v tý vřavě, a tak se mohlo stát, že se promíchaly. Snažil jsem se pak zjistit, jestli u blankshirskejch nemám náhodou dvojníka, ale z lazaretu mě poslali domů, a než jsem se dal do pořádku, podepsalo se příměří, a tak už jsem se o to dál nestaral.

Po válce jsem nastoupil zas do práce u Crichtona a zdálo se, že bude pokoj. Když mi bylo jednadvacet, zasnoubil jsem se s jedním slušným a pořádným děvčetem a myslel jsem si, že svět je samý květ. Až zničehonic jednoho krásnýho dne šlo zas všechno do háje! Moje máma byla tehda už po smrti a já byl na bytě. No, a jednoho krásnýho dne mi přišlo psaní od mý nastávající, že mě v neděli viděla v Southendu a to prej jí stačí. Mezi náma že je konec.

Já měl tenkrát zrovna tu smůlu, že ten víkend jsem se s ní nemoh sejít, protože jsem měl chřipku. Je to hrozný bejt nemocnej, když člověk bydlí sám a nemá nikoho, kdo by se o něj staral, člověk může umřít docela opuštěnej a ani se o tom nikdo nedoví. Víte, já měl tenkrát jen ty čtyry holý stěny a žádnou obsluhu a živá duše se u mě neukázala, i když mi bylo moc zle. Ale slečna si tvrdila, že mě viděla v Southendu a s jinou a že žádný omluvy nechce slyšet. Já jsem pochopitelně chtěl vědět, co ona dělala v Southendu beze mě, a tím jsem tomu nasadil korunu. Vrátila mi prstýnek a románek skončil, jak se říká.

Jenže mně pořád nešlo z hlavy - to už jsem byl tak zviklanej - jak můžu vědět, jestli jsem v tom Southendu náhodou opravdu nebyl a nevím o tom? Myslel jsem si sice, že jsem byl nemocnej a dřímal jsem ve svým pokoji, ale všechno jsem to měl jako v mlze. A protože jsem věděl, co jsem dělal v minulosti - nepřejte si vědět, jak mi bylo! Nic se mi nevybavovalo jasně, jen nějaký horečnatý představy. Mlhavě jsem si uvědomoval, že jsme spolu hrozně dlouho někde chodili. Nejspíš jsem jen blouznil, ale co když to byl pochod náměsíčnýho, co já vím? Neměl jsem žádnej důkaz, o kterej bych se moh opřít. Hrozně mě to vzalo, že jsme se kvůli tomu rozešli, ale i z toho bych se byl vyhrabal, jen kdybych neměl strach, že přicházím o rozum nebo něco takovýho.

Možná že se vám zdá, že to je všechno hloupost a že si mě spletli s někým, kdo se stejně jmenuje a náhodou vypadá jako já. Ale jen si počkejte, co vám ještě řeknu.

Tehdy se mi zdály příšerný sny. A zvlášť jedna věc mě strašila - pronásledovalo mě to už od tý doby, co jsem byl malej kluk. Moje máma byla pořádná a přísná ženská, ale do kina si tu a tam zašla ráda. Tehda to bejvalo něco docela jinýho než dnes a myslím, že by se nám ty starý filmy zdály dneska hodně prostoduchý, kdyby se zase dávaly, ale tenkrát se nám moc líbily. Když mi bylo takovejch sedum nebo vosum let, vzala mě matka jednou s sebou na něco, co se jmenovalo Student z Prahy, to si pamatuju dodnes. O čem to bylo, to už jsem zapomněl, ale byl to historickej film o nějakým mladým z univerzity, kterej se zaprodal ďáblu, a jednoho krásnýho dne jeho obraz v zrcadle si pěkně vykročil z rámu a začal páchat děsný zločiny a všichni si mysleli, že to dělá on. Myslím, že to takhle nějak bylo, podrobnosti jsem už zapomněl, protože už to je hrozně dávno. Ale nikdá nezapomenu, jak jsem se vyděsil, když ta hrozná postava vykročila z toho rámu. To byl tak příšernej pohled, že jsem se rozbrečel a řval jsem tak dlouho, že matka se mnou musela z toho kina odejít. Pak se mi o tom ještě měsíce a léta zdálo. Viděl jsem se ve snu, jak stojím před dlouhým zrcadlem zrovna jako ten študent v tom filmu, a za chvilku koukám, že se můj obraz na mě usmívá, já popojdu k tomu zrcadlu a natahuju, co já vím, snad levou ruku, a vidím, že si jdu naproti a natahuju pravou ruku. A jen to došlo ke mně, zničehonic - ale to bylo něco hroznýho - se to na mě otočilo zády a šlo to zpátky do zrcadla a šklebilo se to na mě přes rameno. A v tu chvíli mi blesklo, že tamto je opravdovej člověk a já že jsem jenom odraz, a rozběh jsem se za tím do zrcadla, ale najednou všechno zešedlo a kolem mě se udělala mlha a já jsem se hrůzou probudil a byl jsem mokrej jako myš.”

“To je opravdu mimořádně nepříjemné,” řekl Wimsey. “Ta legenda o Doppelgängerovi je jedna z nejstarších a nejrozšířenějších, a přesto mě stále děsí. Když já jsem byl dítě, moje chůva se uchylovala k malé lsti, která mě děsila. Když jsme šli spolu na procházku a pak se jí někdo zeptal, jestli jsme někoho potkali, často odpověděla: ‚Kdepak - neviděli jsme nikoho příjemnějšího než sebe.’ Já běhával za ní v hrůze, že jednou přijdeme na roh a tam na nás vyrazí úplně stejný, děsivý párek. Tenkrát bych byl samozřejmě radši vypustil duši, než bych se někomu svěřil, jak mě to děsí. Děti jsou prazvláštní živočichové.”

Mužík zamyšleně kývl hlavou.

“A zrovna tou dobou,” pokračoval ve svém vyprávění, “se moje noční můry zase vynořily. Zezačátku jen tak občas, ale den ode dne se to zhoršovalo. Nakonec to už bylo každej den. Jen jsem zavřel oči, už jsem viděl to dlouhý zrcadlo a tamtoho, jak se z něho na mě šklebí, ruku to mělo vždycky napřaženou, jako by mě to chtělo popadnout a protáhnout tím sklem. Někdy jsem se tím šokem probudil a někdy ten sen pokračoval a já se celý hodiny potácel po takovým divným světě - všude samá mlha a nejasný světlo a stěny celý křivý jako na tom obraze dr. Caligariho. Šílenej sen, nic jinýho se o tom nedá říct. Kolikrát já proseděl celou noc, protože jsem se bál usnout! Nevěděl jsem, co mám dělat, věříte tomu? Zamykal jsem dveře od ložnice a klíč jsem někam schoval ze strachu - víte, já nevěděl, co třeba můžu udělat. Ale pak jsem se v jedný knize dočet, že náměsíčný si pamatujou místa, na který něco schovali, když byli vzhůru. Tak to nemělo cenu.”

“A proč jste si nevzal k sobě nějakého spolubydlícího?”

“To jsem udělal.” Zaváhal a pak pokračoval. “Vzal jsem si k sobě jednu ženu - byla to prima žába. Sny mě přestaly děsit. Tři roky jsem měl pokoj. Měl jsem to děvče rád. Hrozně jsem ji měl rád. Ona pak umřela.”

Spolkl poslední doušek whisky a zamrkal.

“Dostala chřipku a pak zápal plic. To mě dodělalo. Byla vám tak hezká…

Tak jsem byl zase sám. Nebylo mi z toho dobře. Ale nemoh jsem - a nechtěl jsem - jenže ten sen se vrátil. A horší než předtím. Zdálo se mi, že dělám věci, nad - ale co! Na tom teď nezáleží.

A jednou to na mě přišlo za bílýho dne…

Šel jsem v poledne po Holbornu. Pořád jsem ještě dělal u Crichtona. Byl jsem v balírně vedoucím a nevedlo se mi zle. Pamatuju se, že bylo tenkrát ošklivo, zataženo až na zem a hustě mrholilo - psa by ven nevyhnal. Potřeboval jsem se dát ostříhat. Když jdete po Holbornu směrem na jih, je tam asi na půl cestě holič v jedny takový pasáži, kde máte po straně dveře se zrcadlem, na kterým je zlatým písmem napsaný jméno. Víte, jak to vypadá?

Tak tam jsem šel. V průchodu svítilo světlo, takže jsem viděl docela jasně. No, a když jsem došel k tomu zrcadlu, tak jsem viděl, jak proti mně jde můj obraz, a najednou jsem měl stejnej pocit jako ve snu. Řek jsem si, že to je nesmysl, natáh jsem ruku na kliku - levou, protože klika byla vlevo, a když na to nemyslím, jsem levák.

Ten obraz samozřejmě natáh pravou ruku - na tom nebylo nic divnýho - a já uviděl svou vlastní postavu ve starým pomačkaným klobouku a nepromokavým kabátě - ale ten obličej - bože mě netrestej! Šklebil se na mě - a pak přesně jako v tom snu se najednou obrátil zády, šel pryč a ohlížel se přes rameno -

Měl jsem pořád tu ruku na klice, tak jsem otevřel a cítil jsem, že jsem zakop a padám přes práh.

Pak už si nepamatuju nic. Vzbudil jsem se až doma v posteli a byl u mě doktor. Řek mi, že jsem na ulici omdlel, ale že u mě našli nějakej dopis s mojí adresou, tak mě dopravili domů.

Vyklopil jsem doktorovi všechno od a do zet a on povídá, že jsem nervově labilní a že bych měl změnit zaměstnání a chodit víc ven, na vzduch.

U Crichtona se ke mně zachovali kavalírsky. Udělali ze mě kontrolora zakázek mimo podnik. To člověk jezdí od města k městu, prohlíží plakátovací plochy, sleduje, který plakáty jsou poškozený nebo špatně umístěný, a hlásí to centrále. Dali mi auto, abych to moh objíždět. Dělám to dodnes.

Ty sny se trochu zlepšily. Ale mám je pořád. Je to pár dní, přišlo to na mě zas. Tentokrát to bylo moc špatný. Prali jsme se spolu a škrtili jsme se na nějakým tmavým místě v mlze. Já si na toho ďábla - na to druhý já - počkal a dostal jsem ho. Ještě teď cítím, jak mu prstama tisknu hrdlo - a zabíjím sám sebe.

Bylo to v Londýně. V Londýně se mi to vždycky zhorší. Pak jsem přijel sem…

Teď už vám je asi jasný, proč mě ta kniha tak zajímá. Ta čtvrtá dimenze… já o tom nikdy neslyšel, ale ten Wells, ten se v tom vyzná. Vy jste určitě taky vzdělanej. Řek bych, že jste chodil na univerzitu nebo tak něco. Co teda vy, co vy si o tom myslíte?”

“Inu, řekl bych,” začal Wimsey, “že váš doktor měl asi pravdu. Jsou to nervy.”

“Jo, ale to ještě nevysvětluje, jak je možný, že v sobě mám všechno obráceně, nemyslíte? Vy jste tady mluvil o nějakejch legendách. Jsou lidi, který si myslej, že v tom středověku toho taky znali fůru. Ne že bych věřil na čerty a tak, to ne. Ale možná, že některý lidi byli opravdu posedlý, zrovna jako já. To dá rozum, že by se o tom tolika nemluvilo, kdyby to nikdo nezažil, jestli víte, jak to myslím. Ale já bych teď rád věděl jedno: můžu já se z toho nějak vyvlíknout? Řeknu vám, že to na mně leží jako závaží. Vždyť já nevím, co kdy můžu vyvíst!”

“Být vámi, tolik bych si to nebral,” řekl Wimsey. “Držel bych se života na zdravém vzduchu a oženil bych se. To byste pak byl pořád pod kontrolou, nemyslíte? I ty sny by možná přestaly.”

“Máte pravdu. Už jsem na to taky myslel. Jenže - jestlipak jste tuhle čet o tom, jak jeden ve spánku uškrtil svou ženu, namouduši, že to tak bylo. A co kdybych já - to by bylo hrozný, kdyby člověk něco takovýho udělal vlastní ženě, že jo? Ty sny…”

Potřásl hlavou a zamyšleně zíral do ohně. Po chvíli mlčení se Wimsey zvedl a šel k baru. Stála tam majitelka penziónu, číšník a barmanka, hlavy pohromadě nad večerníkem. Něco vzrušeně vykládali jeden přes druhého, ale když uslyšeli Wimseyho kroky, přestali, jako když utne.

Za deset minut se Wimsey vrátil zpět do haly. Mužík už tam nebyl. Wimsey sebral svůj motoristický kabát, který ležel na židli, a šel nahoru do svého pokoje. V zamyšlení se pomalu svlékl, oblékl se do pyžama, vzal si přes sebe župan, pak vytáhl z kapsy svého kabátu do auta večerník a nějakou dobu věnoval soustředěnou pozornost článku na první straně. Za chvíli zřejmě dospěl k jakémusi rozhodnutí, neboť vstal a opatrně otevřel dveře na chodbu. Chodba byla tmavá a prázdná. Wimsey si rozsvítil baterku, tiše vykročil ven a sledoval podlahu. U jedněch dveří zůstal stát a zahloubal se nad párem bot, které čekaly na vyčištění. Pak zlehka stiskl kliku. Dveře byly zamčené. Opatrně zaklepal.

Vykoukla zrzavá hlava.

“Pustil byste mě na moment dovnitř?” zašeptal Wimsey.

Mužík ustoupil ze dveří a Wimsey vešel do pokoje.

“Co se děje?” řekl pan Duckworthy.

“Chtěl bych si s vámi o něčem promluvit,” řekl Wimsey. “Vraťte se do postele, bude nám to chvíli trvat.”

Mužík na něj vrhl ustrašený pohled, ale udělal, co mu bylo řečeno. Wimsey si přitáhl záhyby županu blíže k tělu, zamáčkl monokl pevněji na oko a posadil se na pelest. Několik minut pana Duckworthyho beze slova pozoroval a pak řekl:

“Podívejte se. Vy jste mi dnes večer vypravoval podivnou historii. Sám nevím proč, ale uvěřil jsem vám. Možná že to jen dokazuje, jaký jsem hlupák, ale takový jsem se narodil, tak co naděláme. Jsem milé a důvěřivé povahy či jak se to říká. Měl jste dnes v ruce večerník?”

Strčil panu Duckworthymu do ruky Evening News a jeho monokl se zaleskl skelněji než jindy.

Na první stránce byla nějaká fotografie. Pod ní sloupek tučným písmem a dokonce v rámečku, aby jej nikdo nepřehlédl:

Policie ze Scotland Yardu pátrá po muži zachyceném na fotografii nalezené v kabelce slečny Jessie Haynesové, která byla minulý čtvrtek ráno nalezena v parku Barnes Common uškrcená. Na zadní straně fotografie je nápis ‚Milované J. H. věnuje R. D.’ Kdo by muže na fotografii poznal, nechť to okamžitě oznámí Scotland Yardu nebo na kterékoli policejní stanici.

Pan Duckworthy se na to podíval a zbledl tak, že měl Wimsey strach, aby neomdlel.

“Co tomu říkáte?” zeptal se Wimsey.

“Ach, panebože! Ach, bože! Tak je to tu.” Zakvílel, odstrčil noviny a celý se třásl. “Já věděl, že se jednou něco takového stane. Ale jako že je nebe nade mnou, já o tom nevěděl.”

“A jste to vy, nebo ne?”

“Na tý fotografii to jsem já. I když nevím, kde se vzala. Já už se nedal fotografovat ani nepamatuju, namouduši, že ne - jen jedinkrát v Crichtonu s ostatním personálem. Ale řeknu vám, pane, a bůh je můj svědek, jsou chvíle, kdy nevím, co dělám, to je fakt.”

Wimsey zkoumal fotografii kousek po kousku.

“Váš nos - je trošičku nakřivo - promiňte mi, že o tom mluvím. Trošku doprava, a totéž je na obrázku. Levé oční víčko je trochu skleslé, to je tu taky správně, čelo tu má zřetelnou bulku na levé straně - pokud ovšem to není nějaká chyba při vyvoláváním.”

“Ne!” Pan Duckworthy si odhodil ulíznuté vlasy z čela. “Je to vidět na první pohled - aspoň mně se to zdá, proto přes to nosím vlasy.”

Když si zrzavý pramen shrnul z čela, byla podobnost s fotografií ještě překvapivější.

“Taky pusu mám nakřivo.”

“Máte pravdu. Trošičku je vytažená v levém koutku. Jednostranný úsměv je podle mého názoru velmi přitažlivý - tedy na tváři vašeho typu. Už jsem taky viděl podobný obličej, kde to vypadalo hodně zlomyslně.”

Pan Duckworthy stáhl rty do toho křivého úsměvu.

“Znáte tu dívku, tu Jessie Haynesovou?”

“Když jsem při smyslech, tak ji neznám. V životě jsem o ní neslyšel - kromě toho, že jsem čet v novinách o tý vraždě. Uškrcená - bože můj!” Natáhl ruce před sebe a zbědované si je prohlížel.

“Co mám dělat? Měl bych utýct -”

“To nejde. Dole u výčepu vás poznali. Policie tu bude každou chvíli. Ne -” řekl Wimsey, když Duckworthy učinil pokus vstát z postele - “nedělejte to. Nemá to cenu a dostal byste se ještě do horšího maléru. Chovejte se klidně a odpovězte mi na pár otázek. Za prvé: víte, kdo já jsem? Vlastně jak byste to mohl vědět? Jsem Wimsey - lord Petr Wimsey -”

“Ten detektiv?”

“Chcete-li to tak nazvat. A teď mě poslouchejte. Kde jste bydlel v Brixenu?”

Mužík udal adresu.

“Vaše matka zemřela. Máte nějaké příbuzné?”

“Měl jsem tetu. Byla myslím odněkud ze Surrey. Jmenovala se Susan. Posledně jsem ji viděl ještě jako dítě.”

“Byla vdaná?”

“Jo, to byla, říkalo se jí paní Brownová.”

“V pořádku. Byl jste jako dítě levák?”

“No byl, tedy kdysi. Máma mě to odnaučila.”

“A po tom leteckém náletu se vám to zase vrátilo. Byl jste jako dítě někdy nemocen? Myslím tak nemocen, aby k vám chodil doktor?”

“Měl jsem jednou spalničky, to mi byly asi čtyry.”

“Pamatujete se, jak se jmenoval váš doktor?”

“Odvezli mě do špitálu.”

“Dobrá. Pamatujete si, jak se jmenoval ten holič v Holbornu?”

Otázka padla tak neočekávaně, že přivedla pana Duckworthyho do rozpaků, ale za chvíli prohlásil, že to bylo něco jako Biggs nebo Briggs.

Wimsey chvíli seděl a přemýšlel a pak řekl:

“Tak to je myslím všechno. Kromě - ach, ovšem! Jak se jmenujete křestním jménem?”

“Robert.”

“A můžete mě ubezpečit, že pokud je vám známo, nemáte s touhle záležitostí nic společného?”

“To vám můžu odpřisáhnout,” řekl mužík. “Teda pokud já o tom něco vím, jestli rozumíte, co chci říct. Bože můj! Kdybych aspoň moh prokázat nějaký alibi! V tom je moje jediná naděje. Ale chápejte, já mám strach, že jsem to možná opravdu udělal. Myslíte - myslíte, že mě za to pověsej?”

“Určitě ne, jestliže budete moci prokázat, že jste o tom nevěděl,” odpověděl Wimsey. Nedodal, že ovšem i tak by jeho nový známý strávil patrně zbytek svého života ve věznici v Broadmooru.

“A víte, co vám řeknu?” ozval se pan Duckworthy. “Jestli mám celej život zabíjet lidi a nevědět o tom, bude lepší, když mě pověsej, aby už to radši skončilo. Je to hrozný pomyšlení.”

“To jistě, ale nezapomínejte, že jste to pravděpodobně neudělal.”

“Proboha, doufám, že ne,” řekl pan Duckworthy. “Poslyšte - co je zas tohle?”

“Asi policie,” řekl Wimsey jakoby nic. Když se ozvalo zaklepání na dveře, vstal a řekl srdečně: “Vstupte!”

Majitel penziónu vešel jako první a zřejmě ho zarazila Wimseyho přítomnost.

“Jen dál,” ozval se pohostinně Wimsey. “Pojďte dál, seržante, pojďte, strážmistře. Co pro vás můžeme udělat?”

“Prosím vás, jen žádný rozruch, jestli to bude možné,” řekl majitel penziónu.

Seržant nevěnoval ani jedné z těchto poznámek pozornost, vykročil přímo k posteli, v níž se krčil pan Duckworthy, a porovnal ho s vytištěnou fotografií.

“Je to on,” řekl. “Tak, pane Duckworthy, musíte nám prominout naši pozdní návštěvu, ale jak jste si už asi všiml v novinách, hledáme člověka, jehož popis se hodí na vás, a v tom případě je nejlíp jednat ihned. Chceme -”

“Já jsem to neudělal,” rozkřikl se pan Duckworthy. “Nic o tom nevím -”

Policista vytáhl zápisník a napsal si: “Dříve než byl dotázán, řekl: ‚Já jsem to neudělal.’”

“Zdá se, že jste o tom dobře informován,” řekl seržant.

“Samozřejmě,” řekl Wimsey, “trochu jsme si tady o tom, spolu povídali.”

“Vy jste si tu o tom povídali? A kdopak jste vy - pane?” Poslední slovo neochotně vyklouzlo ze seržantových úst jen díky Wimseyho monoklu.

“Ach, promiňte,” řekl Wimsey, “nemám u sebe navštívenku. Jsem lord Petr Wimsey.”

“Podívejme se,” řekl seržant. “A smím se zeptat, lorde Wimsey, co vy o tom víte?”

“Smíte, a já, budu-li chtít, jak jistě víte, vám mohu odpovědět, ale nemusím. O té vraždě nevím zhola nic. O panu Duckworthym vím jen to, co mi sám řekl, ani slovo navíc. Předpokládám, že vám poví totéž co mně, jestliže ho o to slušně požádáte. Ale žádný třetí stupeň, seržante. Žádné násilnosti.”

Zpražen touto připomínkou, řekl seržant otráveně:

“Je mou povinností zeptat se ho, co o tom ví.”

“Pochopitelně,” souhlasil Wimsey. “A jeho povinností jako řádného občana je vám odpovědět. Ale nemyslíte, že už je hodně pozdě? Nepočkalo by to do rána? Pan Duckworthy vám neuteče.”

“Tím si nejsem jist.”

“Já ano. Zavazuji se, že vám ho přivedu, kdykoli budete chtít. Stačí? Neobviňujete ho přece - z ničeho, nebo se mýlím?”

“Zatím ne,” řekl seržant.

“Výborně! V tom případě můžeme jednat v přátelské shodě. Napijete se s námi něčeho?”

Seržant poněkud rozmrzele odmítl jeho laskavou nabídku.

“Vy nepijete alkohol?” soucitně se vyptával Wimsey. “To je smůla. Zlobí vás ledviny? Nebo játra?”

Seržant neodpověděl.

“Inu, bylo nám potěšením, že jste nás navštívili,” pokračoval Wimsey. “Ráno nás vyhledáte znovu, že? Musím sice jet do Londýna hodně časně, ale cestou se ještě stavím u vás na stanici. Pana Duckworthyho najdete zde v hale. Budete to tu mít pohodlnější než u vás na stanici. Opravdu už musíte jít? Tak tedy dobrou noc vespolek.”

Lord Wimsey vyprovodil policisty před dům a vrátil se k panu Duckworthymu.

“Poslyšte,” řekl, “já se vypravím do Londýna a udělám, co budu moci. Hned zítra vám sem pošlu právního zástupce. Řekněte mu všechno, co jste řekl mně, a policii jen to, co on vám řekne, abyste říkal, ani slovo navíc. Pamatujte si, že vás nemohou nutit k žádné výpovědi, ani vás odvést na policejní stanici, pokud proti vám nevznesou obvinění. Jestliže vás obviní, klidně jděte s nimi a nic neříkejte. A za žádných okolností se nesnažte utéct, protože v tom případě jste ztracen.”

Druhý den odpoledne dorazil Wimsey do Londýna a zamířil na Holborn vyhledat ten holičský krám. Nebylo to nic těžkého. Jak popisoval pan Duckworthy, nacházel se na konci úzké pasáže, na dveřích měl dlouhé zrcadlo a na něm zlatými písmeny stálo jméno Briggs. Wimsey s odporem hleděl na svůj vlastní obraz.

“Otázka číslo jedna,” řekl si a mechanicky si poopravil kravatu. “Dělá si ze mě někdo blázny? Anebo tu jde o záhadu čtvrté dimenze? ‚A zvířata postupovala dovnitř po čtveřicích, vive la compagnie! Velbloud uvízl ve dveřích.’ Není to dvakrát příjemné pomyšlení, udělat ze sebe velblouda. Velbloud vydrží celé dny bez pití a jeho způsoby při stolování jsou hrozné. Není pochyb, že tyhle dveře jsou ze zrcadla. Bylo by zajímavé zjistit, jestli tomu tak bylo vždycky. Do toho, Wimsey, do toho. Být podruhé oholen, to bych nevydržel. Snad bych se mohl dát ostříhat.”

Rázným pohybem otevřel dveře a přísným okem střežil svůj obraz, aby zjistil, jestli si z něho neutahuje.

Z celého živého rozhovoru s holičem, který se točil kolem nejrůznějších témat, pouze jedna pasáž si zasluhuje zaznamenání.

“Už jsem u vás delší dobu nebyl,” řekl Wimsey. “Tady u uší trochu zkrátit, ano? Máte tu nově vymalováno, viďte?”

“Ano, máme. Vypadá to tu líp, že, pane?”

“A to zrcadlo na dveřích - to je tu myslím taky nové?”

“To ne, pane. To už tu je od té doby, co to šéf převzal.”

“Opravdu? To jsem tu nebyl déle, než jsem si myslel. Před třemi lety už to tu bylo?”

“Určitě, pane. Pan Briggs to tu má už deset let.”

“To zrcadlo taky?”

“Ano, taky, pane.”

“To si to tedy špatně pamatuji. Už se hlásí stařecká zapomnětlivost. ‚Pryč, pryč jsou všechny známé milníky.

Ne, děkuji, mám-li zešedivět, tak důstojně. A vodu na vlasy si dnes taky nedám. Děkuji, nechci elektrickou masáž. Šoků už jsem měl dost.”

Pořád se mu něco nezdálo. A nezdálo se mu to do té míry, že když vyšel, vrátil se pár metrů a najednou se zastavil, neboť si všiml skleněných dveří do nějaké čajovny. Také byla na konci tmavé pasáže a na skle bylo napsáno zlatým písmem jméno. Stálo tam “Bridgetova čajovna”, ale dveře byly z obyčejného skla. Wimsey se na ně chvíli díval a pak vešel dovnitř. Nezamířil k čajovým stolkům, nýbrž oslovil pokladní, která seděla u skleněného pultíku hned za dveřmi.

Šel bez okolků rovnou k věci a zeptal se té mladé dámy, zda se pamatuje, za jakých okolností tu před několika lety omdlel nějaký muž při vstupu do místnosti.

Pokladní nevěděla; pracuje tu teprve tři měsíce, ale možná by si vzpomněla servírka. Servírka byla přivolána a po chvilce přemýšlení se vyjádřila, že si na něco takového vzpomíná. Wimsey jí poděkoval řka, že je novinář - což bylo zřejmě přijato jako omluva za jeho excentrické dotazy - rozloučil se s půlkorunou z vlastní kapsy a odporoučel se.

Jeho další návštěva platila novinám. Wimsey měl přátele ve všech redakcích deníků po celé Fleet Street, takže bez obtíží pronikl až do kartotéky fotografií. Vyžádal si tam originál fotografie “R. D.” a podrobil jej důkladnému zkoumání.

“To jste dělali tady?” zeptal se.

“Kdepak. Poslal nám to Scotland Yard. Proč? Něco nehraje?”

“Ne, ne. Potřeboval jsem zjistit, kdo to fotografoval, nic víc.”

“Tak to bohužel! Budete se muset zeptat u nich. Přejete si ještě něco jiného?”

“Ne, děkuji.”

Na Scotland Yardu to šlo jako po másle. Vrchní inspektor Parker byl Wimseyho nejlepší přítel. Stačil jediný dotaz a vrchní inspektor poskytl jméno fotografa, které bylo napsané dole na snímku. Wimsey se vydal vyhledat jeho ateliér a tam mu zvuk jeho jména okamžitě zajistil setkání s majitelem.

Jak předpokládal, ze Scotland Yardu už tam byli před ním. Veškeré informace, které měla firma k dispozici, už byly sděleny. Nebylo jich moc. Snímek byl pořízen před několika lety a o zákazníkovi si nikdo nic zvláštního nepamatoval. Podnik byl malý, dělal jen laciné portréty a nepředstíral žádné umělecké ambice.

Wimsey požádal, zda by mohl vidět původní negativ, a po chvíli, hledání ho skutečně dostal.

Wimsey si ho prohlédl, odložil stranou a vytáhl z kapsy večerník, který uveřejnil tu fotografii.

“Podívejte se na to,” řekl.

Majitel si prohlédl snímek a pak se podíval na negativ. “Ke všem čertům!” řekl. “To je divné.”

“Předpokládám, že jste to dělali na zvětšovacím přístroji,” řekl Wimsey.

“Samozřejmě. A zřejmě to tam strčili obráceně. Vidíte, co se může stát. Víte, pane, my tu často nevíme, kam dřív skočit, a mohlo se stát - ovšem rozhodně to je nedbalost. Budu to muset vyšetřit.”

“Udělejte mi správnou kopii,” řekl Wimsey.

“Ano, pane, samozřejmě, k službám, pane. Hned to bude.”

“A jednu pošlete Scotland Yardu.”

“Jistě, pane. To je smůla, že se to stalo právě u téhle fotografie. Divím se, že si toho zákazník nevšiml. Většinou děláme tři nebo čtyři pozice, možná že si to nepamatoval.”

“Podívejte se, jestli máte ještě ty další pozice, a dejte mi je k tomu.”

“To už jsem udělal, ale bohužel, nic tu není. Zřejmě si zákazník vybral jen tu jednu a ostatní jsme zničili. Negativy, které zákazník odmítne, neschováváme. Nemáme to kam dát, pane. Okamžíček, hned vám udělám tři kopie.”

“Prosím vás,” řekl Wimsey. “A čím dřív, tím líp. Dejte je na sušičku a žádné retušování.”

“Ne, pane. Za hodinku za dvě je máte. Ale to se divím, že si zákazník nestěžoval.”

“Na tom není nic divného,” řekl Wimsey, “Asi se mu zdálo, že tahle podoba je nejlepší. Pro něho určitě byla. Vidíte to? - Je to podoba, jak on se vidí. Fotografie, která jeho pravou stranu ukazuje nalevo, to je jeho obličej, jak ho denně vidí v zrcadle - takhle se vlastně jedině může poznat.”

“Máte pravdu, pane. A já vám mockrát děkuji, že jste mě upozornil na ten omyl.”

Wimsey znovu připomněl, že zakázka spěchá, a odešel. Následovalo krátké zastavení v budově ústřední registratury Somerset House. Poté se rozhodl, že už toho bylo dost, a šel domů.

Vyptáváním v Brixtonu, na adrese a v sousedství adresy, kterou vyslovil pan Duckworthy, Wimsey konečně zachytil stopu osob, které znaly Duckworthyho i jeho matku. Stará paní, která v téže ulici vlastnila už čtyřicet let zelinářský krámek, se na ně dobře pamatovala. Měla encyklopedickou paměť, typickou pro lidi téměř negramotné, a s určitostí si vzpomněla i na den, kdy se přistěhovali.

“Jestli dožijem příští měsíc, bude to dvaatřicet let,” řekla. “Přišli sem takhle po svatým Michalu. Vona byla fešná ženská a moje dcera, ta se tenkrát poprvně čekala, ta byla do toho malýho celá pryč, tak vám byl hodnej a roztomilej.”

“Ten hoch se tu nenarodil?”

“I kdepak. Ten je narozenej někde na druhý straně řeky, ale nevzpomínám si, že by vo tom někdá mluvila - muselo to bejt někde u New Cutu. Vona byla taková tichá a spíš sama pro sebe, žádný velký řeči. I tý mý holce, která měla dobrej důvod, aby z ní tahala rozumy, toho moc neřekla, jaký to bylo, když to na ni přišlo. Říkala, že jí dali chloryform, že prej vo ničem nevěděla, ale podle mýho to bylo tak, že měla velký bolesti a že na to nechtěla ani pomyslet. Ten její - a to byl pěknej mužskej - mi takhle jednou povidá: ‚Pani Hartbottlová, nemluvte s ní vo tom,’ Já vám nevim, jestli se tak bála nebo jestli měla takový bolesti, ale víc dětí už nikdá neměla. ‚Bóže můj!’ říkala jsem jí, dyž se to tak šiklo. ‚Na to si, paninko, zvyknete, jen až jich budete mít devět jako já.’ A vona se smála, ale nikdá už žádný dítě neměla, už vám né.”

“Člověk si na to zřejmě opravdu zvykne,” řekl Wimsey, “na vás, paní Hartbottlová, těch devět dětí není ani trochu vidět, smím-li to tak říct. Vy jen kvetete.”

“No, zaplaťpámbu, pane, zdraví mi slouží, jenom už nejsem tak štíhlá v pase, jako jsem bejvávala. Devět dětí vám na figuře nepřidá. Vy mi to dneska nebudete věřit, ale já mívala zamlada pětaštyrycet v pase. Chudák moje máma, já se držela pelestě, vona se do mě vopřela kolenem a utahovala kanice šněrovačky. Co ta jich na mně přetrhala!”

“Pro krásu se musí trpět,” poznamenal Wimsey zdvořile. “A jak asi bylo to dítě staré, když se paní Duckworthyová přistěhovala do Brixtonu?”

“Drahej pane, tomu byly tři neděle - takovej to byl drobeček - ale hlavičku měl vlasatou. Tehdá měl ty vlásky černý, ale pak vám mu to zčervenalo, že jste to neviděl - jak támleta mrkev. Neměl je tak hezký jako jeho máma, i dyž barvu měli skoro stejnou. A ve vobličeji vám nebyl ani po mámě, ani po tátovi. Vona dycky řikala, že je podobnej na její stranu.”

“A viděla jste někdy někoho z příbuzenstva?”

“Jen její sestru. Nákou Susan Brownovou. Byla to taková veliká přísná a zamračená ženská, jako by to ani její sestra nebyla. Bydlela v Eveshamu, to si pamatuju jako dneska, protože jsem si tam vobčas jezdila pro trávu. Dneska člověk vo trávu nikde nezavadí - ale vy jste chtěl vo tej Brownovej. Nosila se, jako dyž spolkne pravítko, a hlavu měla malou, vypadala jako chřest.”

Wimsey paní Hartbottlové přiměřeně poděkoval za její námahu a nejbližším vlakem se rozjel do Eveshamu. Začínal mít obavy, kam všude ho ještě jeho pátrání zanese, ale brzy s úlevou zjistil, že paní Susan Brownová je v městě dobře známa, že je oporou metodistického sboru a osobou, která se těší všeobecné vážnosti.

Držela se dosud zpříma, měla hladké tmavé vlasy, uprostřed rozdělené pěšinkou a přísně utažené dozadu - v bocích byla široká a v ramenou úzká - opravdu se dala přirovnat k výhonkům chřestu, jak to udělala paní Hartbottlová. Přijala Wimseyho se strnulou zdvořilostí a prohlásila, že o osudech svého synovce nemá nejmenší povědomí. Náznak, že se synovec octl v jisté choulostivé situaci, ba dokonce v nebezpečími zřejmě nepřekvapil.

“Ten v sobě měl odjakživa červivé jádro,” prohlásila. “Moje sestra Hetty nebyla ani zpoloviny tak přísná, jak by se bylo slušelo.”

“Ach tak!” řekl Wimsey. “Ovšem ne všichni lidé mohou mít přísnou povahu, ačkoli ty, kteří ji mají, to jistě naplňuje velikým uspokojením. Madam, nechci vás zbytečně obtěžovat a vím o sobě, že mám sklon k planému tlachání, protože já sám nepatřím k těm nejpřísnějším - a tak přejdu raději hned k věci. Podle záznamů v centrální registraci jsem zjistil, že váš synovec, syn Alfreda a Hester Ďuckworthyových, se narodil v Southwarku. Ta centrální registrace, to je opravdu skvělý systém. Ovšem - všichni jsme jen lidé - a tak se stane, že i v tak dokonalém systému to někdy zaskřípe, že ano?”

Překřížila vrásčité ruce na kraji stolu a Wimsey postřehl, že v jejích tmavých pronikavých očích se mihl jakýsi stín.

“Doufám, že vás tím příliš neobtěžuji - pod jakým jménem byl zapsán ten druhý?”

Ruce se nepatrně zachvěly, ale hlas řekl pevně:

“Já vám nerozumím.”

“Velice se vám omlouvám. Nikdy jsem se neuměl vyjadřovat dost jasně. Narodila se jim dvojčata, že? Pod jakým jménem dali zapsat toho druhého? Promiňte mi mou smělost, ale je to velmi důležité.”

“Z čeho jste vysoudil, že měli dvojčata?”

“Já jsem nic nevysoudil. Neodvážil bych se vás obtěžovat, kdyby se jednalo o nějakou domněnku. Vím, že se narodila dvojčata a že ten druhý byl taky chlapec. Co potom - totiž, já víceméně vím, co se s ním stalo -”

“Umřel,” vyhrkla.

“Mrzí mě, že vám musím odporovat,” řekl Wimsey. “To nemá nikdo rád. Ale víte - on neumřel. De facto žije dodnes. Já nepotřebuji vědět nic než to jméno.”

“A proč já s vámi o tom vůbec mám mluvit, mladý muži?”

“Protože,” řekl Wimsey, “a prosím za prominutí, že se zmíním o věci, která se tak příčí zjemnělému vkusu - byla spáchána vražda a na vašeho synovce Roberta padlo podezření. Já ovšem náhodou vím, že tu vraždu spáchal jeho bratr. Proto bych ho rád dopadl, to je vám jistě jasné. Spadl by mi kámen ze srdce - jsem od přírody útlocitný a nemám násilí rád - kdybyste mi ho laskavě pomohla najít. Protože pokud byste tak neučinila, budu nucen jít na policii a pak byste velmi pravděpodobně byla povinna předstoupit jako svědkyně a já bych vás nerad - opravdu nerad - viděl na místě svědků při procesu, ve kterém půjde o vraždu. Jistě je vám známo, že taková popularita není příliš příjemná. Ovšem jestliže se mi podaří toho bratra rychle dopadnout, ani vy ani Robert se v tom případu neobjevíte.”

Paní Brownová setrvala pár minut v černých myšlenkách.

“Co se dá dělat,” řekla. “Já vám to tedy povím.”

“Ta věc byla samozřejmě úplně jasná,” vykládal Wimsey o několik dní později vrchnímu inspektorovi Parkerovi, “od chvíle, kdy vyšlo najevo obrácené uspořádání vnitřních orgánů přítele Duckworthyho.”

“Jistě, jistě,” řekl Parker. “Nad slunce jasnější. Jenže vy stejně hoříte touhou mi vypovědět, jak jste si to všechno odvodil, a já jsem ochoten se nechat poučit. Mají všechna dvojčata orgány na opačné straně? A je každý člověk s obráceně uloženými orgány z dvojčat?”

“Ano. Ne, či vlastně ne, ano. Dvojčata, která si nejsou podobná, i některá podobná dvojčata jsou úplně normální. Ale ta podobná dvojčata, která vznikla rozdělením jediné buňky, se mohou někdy narodit jako zrcadlový obraz. Záleží to na způsobu dělení v původní buňce. Uměle se to dá provést na pulcích kouskem žíně.”

“To si zapíšu a hned to vyzkouším,” řekl Parker vážně.

“Já jsem, jak si vzpomínám, dokonce někde četl, že člověk, který má vnitřnosti obráceně uložené, je prakticky vždycky z jednobuněčných dvojčat. A tak zatímco chudák R. D. blekotal o Studentovi z Prahy a o čtvrté dimenzi, já jsem myslel na jeho dvojče-bratra.

Zřejmě to bylo takhle. Byly tři sestry Dartovy - Susan, Hester a Emily. Susan si vzala jakéhosi Browna, Hester Duckworthyho a Emily zůstala svobodná. A jak už to v životě bývá, osud si rád ironicky zalaškuje, a proto jediná sestra, která měla dítě, a jediná, která je zřejmě mohla mít, byla ta neprovdaná Emily. Při vyrovnávání křivd osudu to trochu přehnala a měla dvojčata.

Ještě, než došlo k téhle katastrofě, svěřila se Emily (kterou otec budoucích dětí samozřejmě opustil) svým sestrám, protože rodiče už byli mrtvi. Susan byla tvrdá - navíc se vdala do lepších kruhů a stoupala výš a výš v žebříčku konání dobročinných skutků. Projevila se několika citáty z bible a umyla si nad tím případem ruce. Hester byla naopak hodná a laskavá duše. Nabídla se, že až se nemluvně narodí, adoptuje je a vychová jako vlastní. Dítě tedy přišlo na svět, ale jak už jsem řekl, byla to dvojčata.

Pro Duckworthyho to bylo trochu velké sousto. S jedním se smířil, ale dvě - to bylo přes rozpočet. Hester si mohla vybrat, které chtěla, a protože to byla taková dobrá duše, vzala si nemluvně, které se zdálo slabší, což byl náš Robert - dvojče zrcadlového typu. Emily si to druhé musela nechat, a jakmile jen trochu sebrala síly, odjela s ním do Austrálie a víc o ní nikdo neslyšel.

Emilyino dvojče bylo zapsáno pod jejím jménem jako Dart a pokřtěno Richard. Robert a Richard byli oba hezcí kloučci. Robert byl zapsán jako jediné dítě Hester Duckworthyové - a tehdy nikdo nikoho neotravoval předpisy, že je třeba předložit potvrzení od doktorů a porodních báb, takže si v té věci mohl každý dělat, co uznal za vhodné. Duckworthyovi se i s dítětem přestěhovali do Brixtonu, kde nikdo nepochyboval, že Robert je stoprocentně pravý malý Duckworthy.

Emily zřejmě v Austrálii zemřela a Richard, kterému bylo tehdy patnáct let, si prací vydělal na cestu domů, do Londýna. O něm se zřejmě nedá říct, že to bylo hodné a roztomilé dítě. O dva roky později zkřížil cestu svému bratru Robertovi a důsledkem toho byla epizoda z noci náletu.

Hester možná o obráceném uložení Robertových orgánů věděla, možná že ne. Ať tak či tak, určitému o tom neřekla. Domnívám se, že šok, který utrpěl při výbuchu bomby, ho vrátil k původnímu přirozenému sklonu být levák. Zřejmě to u něho také vyvolalo sklon ke ztrácení paměti za podobných podmínek. Celá ta věc mu lezla na mozek, takže byl stále nejistější a somnambulnější.

Zdá se mi, že Richard dokonce objevil existenci svého dvojníka a využil toho. Tím si vysvětluji onen ústřední incident se zrcadlem. Myslím, že Robert si spletl skleněné dveře čajovny se dveřmi do holičství. Ve skutečnosti šel proti němu Richard a rychle se stáhl, protože měl strach, že si ho všimne a zapamatuje si ho. Tehdy mu samozřejmě nahrála náhoda - ale lidé se potkávají a že v nevlídném deštivém dni měli oba měkký klobouk a plášť do deště, to není nic divného.

Pak přišlo to s tou fotografií. Jisté je, že původní chybu udělal fotograf, ale nic by mě nepřekvapilo, kdyby to byl Richard uvítal, a právě proto se rozhodl tenhle snímek si vybrat. Ačkoli to by dokazovalo, že věděl o obráceně uložených orgánech Roberta. Nevím sice, jak by se to mohl dovědět, ale patrně měl nějakou možnost po tom pátrat. Vědělo se o tom v armádě a takovéhle řeči se šíří dost rychle. Tím už nemá cenu se dále zabývat.

Je tu ještě další zajímavá okolnost, že se totiž Robertovi zdálo, jak někoho škrtí, právě v tu noc, kdy Richard zavraždil Jessie Haynesovou. Říká se, že jednobuněčná dvojčata jsou spolu velmi blízce spojena - například že jeden ví, o čem ten druhý přemýšlí, a že když jeden onemocní, druhý se nakazí toutéž chorobou ještě týž den. Richard byl silnější z obou dvojčat a je možné, že ovládal Roberta víc než Robert jeho. To nevím. Možná že to celé je nesmysl. Hlavní věc je, že jste ho našli.”

“Ano. Jakmile jsme zachytili stopu, nebylo to těžké.”

“Víte co, odsuneme se do Cri a zapijeme to.”

Wimsey se zvedl a před zrcadlem si poopravil kravatu.

“Stejně si myslím,” řekl, “že se zrcadly není všechno v pořádku. Vypadají zlověstně, nezdá se vám?”

PERLOVÝ NÁHRDELNÍK

Sir Septimus Shale zpravidla prosazoval svoji autoritu jen jednou, jedinkrát za rok. Strpěl, aby jeho mladá mondénní žena zaplnila jeho dům schematickým nábytkem z oceli, aby se obklopovala umělci, jejichž dílům nikdo nerozuměl, a básníky, kteří se rozhodli ingorovat gramatiku, aby vyznávala koktailové společnosti a relativitu a oblékala se podle svých výstředních nápadů; z jednoho však neslevil: vánoce se budou slavit po starosvětsku. Byl to člověk bezelstný, který si opravdu pochutnal na tradičním vánočním perníku, těšil se na veršíky ve vánočních crackerech, které se u tabule vytahují z pestrobarevných obalů za mohutného třaskání kapslí, a vůbec nepochyboval o tom, že všichni ostatní se “v hloubi duše” těší taky. Proto vždycky na vánoce odjel na své venkovské sídlo v Essexu a přivezl s sebou i služebnictvo, aby kubistická osvětlovací tělesa ozdobili cesmínou a jmelím, na ocelový příborník rozložili delikatesy objednané u tradičně osvědčené londýnské firmy Fortnum & Mason, do hlav postelí z leštěného ořechu připevnili punčochy, a dosáhl dokonce, aby při této jediné příležitosti byly z modernistických mříží u krbu odstraněny elektrické radiátory a zapálil se skutečný oheň a pravá vánoční polena. Pak kolem sebe shromáždil rodinu a přátele, po dickensovsku je “častoval chutnou krmí”, kolik jí dokázali pod jeho pobízením pozřít, po opulentní vánoční večeři v salóně hráli šarády, “My jsme malí řemeslníci”, hádaly se osoby, zvířata, předměty a na závěr těchto kratochvílí se v zhasnutém domě hrálo na schovávanou. Jelikož sir Septimus byl velice bohatý pán, jeho hosté se bez reptání podrobili tomuto tradičnímu programu, a jestli snad je to nudilo, jemu se o tom nikdy nezmínili.

Sir Septimus dodržoval ještě jednu, neméně okouzlující tradici - své dceři Margaritě, jejíž narozeniny připadaly na Štědrý den, věnoval k tomuto výročí rok co rok perlu. Těch perel bylo nyní už dvacet, jejich soubor začal nabývat jisté proslulosti a jejich fotografie se objevovaly ve společenských rubrikách časopisů. Nebyly to perly nápadně obrovské - jedna jako druhá velikosti drobného hrášku - přesto však představovaly velikou hodnotu. Měly mimořádně jemnou barvu, dokonalý tvar a hlavně byly stejné k nerozeznání. Onoho Štědrého večera se předání dvacáté první perly stalo příležitostí k mimořádné oslavě. Byl uspořádán taneční večírek a proneseny projevy. Teprve v následující svátek vánoční se sešel užší rodinný kruh, podával se krocan a hrály se tradiční hry. Kromě sira Septima, lady Shaleové a jejich dcery se účastnilo jedenáct hostí, většinou příbuzní anebo v nějakém svazku s nimi: John Shale, bratr hostitele, s manželkou, synem Henrym a dcerou Betty; Bettyin snoubenec Osvald Truegood, mladík, který pošilhával po poslanecké kariéře; George Comphrey, bratranec lady Shaleové, mladší člověk kolem třicítky a známý světák; Lavinia Prescottová, pozvaná kvůli Georgeovi; Joyce Trivettová, pozvaná kvůli Henrymu Shaleovi; Richard a Beryl Dennisonovi, vzdálení příbuzní lady Shaleové, žijící v Londýně nákladným a rozmařilým životem, ačkoli nikdo přesně nevěděl, kde na to berou; a lord Petr Wimsey, pozvaný v dojemné víře, ale nerozumné naději kvůli Margaritě. Přítomen byl pochopitelně i William Norgate, tajemník sira Septima, a slečna Tomkinsová, sekretářka lady Shaleové, bez jejichž klidu a organizačních schopností by se vánoční přípravy nikdy nedovedly k cíli.

Bylo po večeři - skončil zdánlivě nekonečný sled jídel, začínající polévkou, po níž následovaly ryby, krocan, rostbíf, tradiční vánoční pudink, cukroví, ovocné želé, ořechy a pět druhů vín, to vše za předsednictví sira Septima, který rozdával úsměvy na všechny strany, lady Shaleové, předstírající dobromyslnou ironii, a hezoučké a unuděné Margarity, na jejímž útlém krčku svítil decentní září náhrdelník z jedenadvaceti perel. Přecpaná společnost, propadající trudnomyslnosti ze špatného trávení a nejvíc ze všeho toužící po vodorovné poloze, byla zahnána do salónu a donucena hrát “Na židle” (u piana slečna Tomkinsová), “Chodí Pešek okolo” (trepku opatřila rovněž slečna Tomkinsová), “Pantomimu” (kostýmy dodala slečna Tomkinsová a pan William Norgate). Kvelb (sir Septimus lpěl na tomto staromódním označení klenuté místnosti za salónem) posloužil znamenitě jako šatna, neboť byl oddělen skládacími dveřmi od velkého salónu, v němž seděla společnost na aluminiových židlích a špičkami nohou nervózně přejížděla po podlaze z černého skla, zaplavena září oslnivého světla, které se odráželo od mosazného stropu.

William Norgate posléze změřil teplotu společnosti a navrhl lady Shaleové, aby se hrálo něco méně náročného na tělesnou kondici. Lady Shaleová s jeho názorem souhlasila a jako obvykle navrhla bridž. Sir Septimus jako obvykle tento návrh odmrštil.

“Bridž? Nepřichází v úvahu! Bridž si můžete hrát celý rok. Teď jsou vánoce. Zahrajeme si něco všichni společně. Co říkáte například tomu, abychom hádali Živočicha, rostlinu, nerost, věc?”

Tato intelektuální hra patřila k nejoblíbenějším zábavám sira Septima; uměl klást vynalézavé otázky. Následovala kratičká výměna názorů, z níž bylo jasné, že je hra nemine. Společnost se s tím smířila a sir Septimus se podjal úkolu jít za dveře jako první a hru pořádně rozjet.

Za chvíli už se - mezi jiným - uhádla fotografie matky slečny Tomkinsové, gramofonová deska s názvem Chci být šťastná (kvůli přesnému zjištění materiálu gramofonových desek se pan William Norgate pohroužil do bádání v díle Encyclopaedia Britannica), miniaturní koljuška v potůčku, který tekl dole na zahradě, nově objevená planeta Pluto, šála, kterou měla na krku paní Dennisonová (hádání bylo obtížné, neboť šál nebyl nedvábný, což by bylo ze živočicha, ani z umělého hedvábí, což by bylo z rostliny, nýbrž ze skelných vláken, tedy z nerostu - lišácky volený předmět!) a nepodařilo se uhodnout rozhlasový projev ministerského předsedy - což bylo dodatečně prohlášeno za nesprávný výběr, protože se nedalo určit, zda je to povahou spíše živočich nebo jistý druh plynu. Společnost se dohodla, že budou hádat už jen jednou a pak že přejdou ke hře na schovávanou. Osvald Truegood odešel do kvelbu, zavřel za sebou dveře, hosté se začali dohadovat, co mu dají, a tu najednou do té směsice hlasů zavolal sir Septimus na svoji dceru:

“Hej, Margy! Kde máš náhrdelník?”

“Sundala jsem si ho, aby se mi neroztrhl, když jsme dělali pantomimu. Je tamhle na stole. Ne, počkej, není. Tys ho někam dala, maminko?”

“Ne, nedala. Kdybych ho tam byla viděla, určitě bych ho uklidila. Ty si na své věci neumíš dát pozor.”

“Tati, ty ho máš, viď? Jen mě škádlíš.”

Sir Septimus energicky popřel toto obvinění. Celá společnost se zvedla a pustila se do hledání. V tom prázdném nablýskaném pokoji nebylo mnoho míst, kam náhrdelník ukrýt. Po deseti minutách marného pátrání začal být Richard Dennison, který seděl nejblíže ke stolku, na němž ležely perly, viditelně nesvůj.

“To je divné, nemyslíte?” poznamenal k Wimseymu.

V tu chvíli strčil do dveří hlavu Osvald Truegood a ptal se, jestli se na něčem shodli, že už tam nemá stání.

Tím se pozornost přítomných obrátila k oné místnosti. Margarita se určitě mýlí. Vzala náhrdelník vedle a tam se připletl mezi nachystané kostýmy. Místnost byla obrácena vzhůru nohama, každý kousek oděvu zvednut a protřepán. Situace začala být vážná. Po půlhodině soustředěného úsilí bylo zřejmé, že se perly nenajdou.

“Musejí být někde v těchhle dvou pokojích,” řekl Wimsey. “Kvelb nemá žádné dveře a hlavním vchodem do salónu nemohl nikdo vyjít nepozorován. Ještě okna -”

Také ne. Všechna okna byla zvenčí chráněna těžkými okenicemi a bylo zapotřebí alespoň dvou sloužících, měla-li se okenice odstranit nebo nasadit. Touto cestou se perly ven nedostaly. Nakonec i domněnka, že se nějak dostaly ze salónu ven, byla sama o sobě nepříjemná, protože - protože -

A byl to opět William Norgate, který si věděl rady ve všech situacích, kdo chladnokrevně a odvážně naťukl tento bod.

“Sire Septimě, zdá se, že by všem přítomným spadl kámen ze srdce, kdyby se u všech udělala osobní prohlídka.”

Sir Septimuse se zděsil, ale ostatní hosté našli v Norgatovi svého vůdce a semkli se kolem něho. Zamkli dveře a prohlídka začala - dámy v kvelbu, pánové v salónu.

Výsledek byl nulový až na pár velice zajímavých informací o tom, jaké propriety nosí u sebe průměrný muž či žena. Nebylo nic divného na tom, že lord Petr Wimsey má s sebou pinzetu, kapesní lupu a skládací metr - byl přece uznávaným Sherlockem Holmesem vznešené společnosti. Ale že sebou má Oswald Truegood v papírovém kornoutku dva prášky s játrovým výtažkem a Henry Shale kapesní vydání Horatiových Ód, to se nečekalo. Anebo proč si John Shale vycpává kapsy svého fraku špalkem červeného pečetícího vosku, ohavnou figurkou jakéhosi maskota a pětišilinkovou mincí? George Comphrey měl v kapsách jedny skládací nůžky a tři zabalené kostky cukru, jak se servírují v restauracích nebo v jídelních vozech - důkaz dosti rozšířené formy kleptomanie, ale že se ten vždy úpravný a přesný Norgate obtěžkává klubkem bílých nití, třemi různě dlouhými kusy provázku a dvanácti zavíracími špendlíky na kartónové podložce, to bylo vskutku pozoruhodné, dokud někoho nenapadlo, že byl pověřen hlavním dozorem při rozvěšování vánočních dekorací. S jistými rozpaky a smíchem byl prozkoumán majetek Richarda Dennisona - choval ve svých kapsách dámský podvazek, pudřenku a rozpůlený brambor; vysvětlil společnosti, že předmět jmenovaný na posledním místě je preventivním opatřením proti revmatismu (jímž trpí), zatímco ostatní věci jsou majetkem jeho ženy. Pokud se dam týče, nejpozoruhodnějším exponátem byla příručka o hádání osudu z ruky, tři jehlice do vlasů, které v účesu nebylo vidět, a fotografie nemluvněte (majitelka slečna Tomkinsová); čínská tabatěrka s tajnou schránkou (Beryl Dennisonová); přísně soukromý dopis a šitíčko s háčkem na vytahování oček na punčochách (Lavinia Prescottová); pinzeta na vytrhávání obočí a sáček bílého prášku, prý proti bolení hlavy (Betty Shaleová). Krátká vlna vzrušení proběhla při vyprazdňování obsahu kabelky Joyce Trivettové, v níž se objevila šňůra perel - vzápětí však si všichni uvědomili, že je při večeři vytáhla z jednoho crackeru a že jsou samozřejmě umělé. Krátce řečeno - prohlídka nepřinesla žádný výsledek kromě všeobecných rozpaků a nepohodlí, které je vždycky spojeno s chvatným svlékáním a oblékáním v nepatřičnou denní dobu.

V této fázi vývoje někdo váhavě a s odporem vyřkl ono strašlivé slovo “policie”. Sir Septimus se pochopitelně té myšlenky zděsil. Ne, to on nepřipustí. Ty perly tu někde musí být. Prohledají ty pokoje ještě jednou. A byl by lord Petr Wimsey, který má tolik zkušeností s - tedy - se záhadnými případy - tak laskav a pomohl jim?

“Cože?” ozvalo se jeho lordstvo. “Ach, nebesa, ovšem - samozřejmě, to se rozumí. Totiž, za předpokladu, že - co, jak prosím? - chci říci, neví se přece, jestli já sám nejsem podezřelý, že ano?”

Lady Shaleová rázně zakročila.

“Není snad třeba jít tak daleko,” řekla. “Ale pokud bychom někoho podezírali, vy to určitě nejste. Víte toho o zločinech příliš mnoho, než abyste byl v pokušení nějaký spáchat.”

“Dobrá,” řekl Wimsey, “ovšem probíralo se to tu takovým způsobem -” pokrčil rameny.

“Ano, těžko se tu budou hledat nějaké stopy,” řekla Margarita. “Ale možná, že jsme něco přehlédli.”

Wimsey přikývl.

“Pokusím se. Zůstaňte prosím všichni sedět na svých místech v salóně a nikam neodcházejte. Všichni až na jednoho - chtěl bych mít svědka u všeho, co udělám nebo najdu. Sire Septime - vy jste k tomu myslím nejpovolanější.”

Zahnal společnost na místa a vydal se na zdlouhavou obchůzku po obou místnostech. Prošetřil povrch všech věcí, pátravým pohledem prozkoumal vyleštěný mosazný strop a jako při dětské hře prolezl po rukou a po kolenou celou nablýskanou pustinu černé podlahy. Sir Septimus sledoval každý jeho pohyb, zíral, když zíral Wimsey, předklonil se, zapřel ruce na kolenou, když Wimsey lezl, a každou chvíli lehce hvízdl překvapením či zklamáním. Jejich činnost připomínala pána kráčejícího vyvenčit zvědavé štěně, které se u všeho zastaví a všechno očichá. Díky vkusu, který při výběru nábytku osvědčila lady Shaleová, bylo jejich pátrání značně usnadněno - v místnosti se stěží našel nějaký výklenek nebo zákoutí, v němž by se dalo něco ukrýt.

Postoupili do zadní místnosti, dopodrobna probrali všechny kostýmy, opět bezvýsledně. Nakonec se Wimsey jak dlouhý tak široký natáhl na zem, aby se mohl podívat pod ocelovou skřínku, která byla jedním z mála kusů nábytku na nízkých nožičkách. Něco tam zřejmě upoutalo jeho pozornost. Vyhrnul si rukáv, zajel rukou do skuliny, křečovitě se odrážel nohama, aby dosáhl dál, než je v lidských silách, pak vytáhl z kapsy skládací metr, částečně ho rozložil, šmátral jím pod skřínkou a konečně se mu podařilo vylovit, co hledal.

Bylo to něco docela nepatrného - nějaký špendlík. Ne obyčejný, spíš takový, jakým entomologové napichují drobounký hmyz na kartónová plata. Byl asi dva centimetry dlouhý, tenoučký jako jemná jehlička, měl ostrý hrot a obzvlášť malou hlavičku.

“Propána!” zvolal sir Septimus. “Co to je?”

“Sbírá někdo v téhle domácnosti mouchy nebo brouky nebo něco podobného?” zeptal se Wimsey a stále ještě ve dřepu zkoumal ten špendlík.

“Určitě ne,” odpověděl sir Septimus. “Ale pro jistotu se ještě zeptám.”

“Nedělejte to.” Wimsey sklonil hlavu a prohlížel si podlahu, z níž se na něho odrážela jeho vlastní zamyšlená tvář.

“Aha,” řekl po chvíli. “Tak tohle by bylo. Sire Septimě, už vím, kde ty perly jsou, ale nevím, kdo je vzal. Bylo by zřejmě dobré - pro upokojení vašich hostů - zjistit i to. Perly jsou v naprostém bezpečí. Neříkejte nikomu, že jsme našli tenhle špendlík, ani že jsme na něco přišli. Pošlete je všechny spát. Zamkněte dveře do salónu, klíč si nechte u sebe a do snídaně toho muže - nebo ženu - máme.”

“Panebože,” zvolal sir Septimus, o nic moudřejší než dřív.

Lord Petr se té noci postavil u dveří salónu na stráž. Avšak nikdo se k nim ani nepřiblížil. Zloděj buď tušil léčku, anebo byl přesvědčen, že má na odnesení perel dost času. Wimsey byl přesto přesvědčen, že nemaří čas. Napsal si seznam osob, které během hry na hádání předmětů strávili o samotě nějaký čas v kvelbu. Na seznamu se octli:

sir Septimus Shale

Lavinia Prescottová

William Norgate

Joyce Trivettová a Henry Shale (společně, neboť prohlašovali, že sami nic neuhádnou)

paní Dennisonová

Betty Shaleová

George Comphrey

Richard Dennison

slečna Tomkinsová

Oswald Truegood

Další seznam si sestavil z osob, pro které by ty perly byly žádoucí nebo měly nějakou cenu. Tento seznam se bohužel v každém směru téměř kryl s předchozím (s výjimkou sira Septima), takže nepřinesl nic nového. Tajemník i sekretářka si přinesli do místa výborná doporučení, ovšem přesně to by udělali i v případě, kdyby se o místo ucházeli se skrytým záměrem; Dennisonovi odjakživa žili z ruky do úst; Betty Shaleová měla s sebou v kabelce záhadný bílý prášek a vědělo se o ní, že v Londýně udržuje styky s lidmi, kteří tíhnou k hazardním hrám; Henry byl neškodný diletant, ale Joyce Trivettová dobře věděla, jak si ho otočit kolem malíčku, a to byla dívka “nákladných tužeb a prostopášná”, jak se o takových povahách s oblibou vyjadřovala Jane Austenová; Comphrey hrál na burze; Oswald Truegood se zhusta objevoval na dostizích v Epsomu a Newmarketu - motiv se u všech dal vystopovat až příliš snadno.

Když se na chodbě objevila druhá panská a pomocník lokaje s nářadím k úklidu, opustil Wimsey svoji vartu, ale k snídani se dostavil velmi záhy. Před ním přišel do jídelny jen sir Septimus, jeho žena a dcera a v ovzduší panovalo určité napětí. Wimsey se postavil před ohniště krbu a začal rozhovor o počasí a o politice.

Společnost se pomalu scházela, avšak jako by se byli předem dohodli, o perlách nepadla jediná zmínka. Teprve po snídani chytil Oswald Truegood takříkajíc býka za rohy.

“No a teď,” začal, “můžeme se zeptat, jak daleko je náš detektiv? Chytil jste ptáčka, Wimsey?”

“Ještě ne,” odpověděl Wimsey bezstarostně.

Sir Septimus, který sledoval Wimseyho jako herec, čekající na narážku, si odkašlal a spustil svůj monolog.

“Je to trapné,” řekl, “a velmi nepříjemné. Tedy - tedy nezbývá nic jiného, než se obrátit na policii - bohužel. Zrovna teď, o vánocích! Ehm. Všechno se nám pokazilo. Už tu ty dekorace nemohu ani vidět.” Objel rukou girlandy z chvojí a barevných papírů, které zdobily stěny. “Sundáme to, co říkáte? Nemá to smysl. Ehmm. Spalte to.”

“To je škoda, vždyť nám to dalo tolik práce,” řekla Joyce.

“Nech to tu ještě, strýčku,” řekl Henry Shale. “Moc si to s těmi perlami bereš. Určitě se někde najdou.”

“Mám zazvonit na Jamese?” navrhl William Norgate.

“Ne,” vložil se do toho Comphrey, “sundáme to sami. Budeme mít aspoň co dělat a nebudeme muset pořád myslet jen na to, co se stalo.”

“To je dobrý nápad,” řekl sir Septimus. “Začneme s tím hned. Nesnesu to tady.”

Neurvalým pohybem strhl velikou větev cesmíny z římsy na krbu a hodil ji do praskajících plamenů.

“Tohle to potřebuje!” řekl Richard Dennison. “Podívejte, jak oheň krásně plápolá!” Vyskočil na stůl a strhl z lustru jmelí. “Další oběť! Kdo chce hubičku, než bude pozdě?”

“Nepřinese to neštěstí, když se jmelí sundá před Novým rokem?” starala se slečna Tomkinsová.

“K čertu s pověrami! Sundáme to všechno. I ze schodiště a ze salónu. Skočte tam někdo a přineste to.”

“Není salón zamčený?” zeptal se Oswald.

“Není. Lord Petr tvrdí, že ať jsou ty perly, kde jsou, v salóně určitě ne, tak jsme ho odemkli. Říkám to správně, Wimsey?”

“Naprosto správně. Perly někdo odnesl. Nevím sice jak, ale jsem si tím jist. Vím, že je v sázce moje pověst, ale ať jsou, kde jsou, tam určitě ne.”

“Tak v tom případě,” řekl Comphrey, “dejme se do díla! Pojď, Lavinie, - ty a Dennisonovi si vemte salón a já kvelb. Schválně, kdo bude první hotov.”

“Ale jestli sem přijde policie,” řekl Dennison, “nemělo by všechno zůstat raději na svém místě?”

“Čert vem policajty!” vykřikl sir Septimus. “Těm na chvojí nezáleží.”

Oswald s Margaritou škubali cesmínu a břečťan ze schodiště a výborně se přitom bavili. Společnost se rozptýlila. Wimsey volným krokem vyšel nahoru a zamířil do salónu, kde demolice pokračovala svižným tempem, neboť George vsadil dva šilinky proti sixpenci, že nebudou hotovi dřív než on.

“Nesmíte nám pomáhat,” usmála se na Wimseyho Lavinie, “to by nebylo fér.”

Wimsey na to neodpověděl, ale počkal, až byl pokoj úplně hotov. Pak sešel se všemi do haly, kde hučel a praskal oheň vysoký jako při slavnosti Guye Fawkese. Pošeptal něco do ucha siru Septimovi a ten postoupil o několik kroků a položil ruku na rameno George Comphreyho.

“Lord Petr ti něco chce, chlapče,” řekl mu,

Comphrey sebou škubl a zdálo se, že nejeví přílišnou ochotu. Nevypadal ve své kůži.

“Pane Comphrey,” řekl Wimsey, “domnívám se, že tohle je vaše.” Otevřel dlaň a na ní leželo dvaadvacet drobounkých špendlíků s malou hlavičkou.

“Chytře vymyšleno,” řekl Wimsey, “ale něco méně důmyslného by mu bylo vyšlo líp. Měl smůlu v tom, že jste se, sire Septimě, zmínil o těch perlách tak brzo. Doufal samozřejmě, že se ztráta perel neobjeví dřív, než budeme mít všichni dost hry na hádání a přejdeme na schovávanou. V tom případě bychom perly hledali po celém domě, nenapadlo by nás zamknout salón a on by si je byl mohl sebrat, až by se mu to hodilo. Měl to všechno vymyšlené, ještě než sem přijel, to je jasné podle toho, že si přivezl ty špendlíky, a když slečna Shaleová sundala náhrdelník při hře na řemesla, poskytla mu příležitost, na kterou čekal.

Netrávil tu vánoce poprvé, proto věděl, že na hádání předmětů určitě dojde. Stačilo, aby shrábl náhrdelník ze stolu, když měl jít za dveře, a věděl také, že tam bude aspoň pět minut, než se my tady dohodneme, co má hádat. Stačilo, aby kapesními nůžkami přestřihl šňůrku, kterou pak spálil v krbu, a malými špendlíčky připevnil perly k jmelí. Jmelí viselo na lustru - dost vysoko, protože stropy jsou tu vysoké - ale dosáhl na ně snadno ze skleněného stolečku, na němž není vidět stopy, a mohl si být téměř stoprocentně jist, že nikoho nenapadne prohlížet jmelí, jestli tam přibylo pár bobulek. Mě by to také nenapadlo, kdybych nenašel špendlík, který mu zřejmě upadl. To mi vnuklo myšlenku, že možná někdo perly rozdělil, a zbytek už šel snadno. Včera v noci jsem perly ze jmelí sundal - uzávěr jsem našel taky, byl připíchnutý mezi listy cesmíny. Tady je. Pro Comphreyho to ráno musel být pořádný šok. Věděl jsem, že to byl on, od chvíle, kdy navrhl, aby hosté sundali dekorace sami, a nabídl se, že odstrojí kvelb - ale škoda, že jsem nemohl vidět jeho obličej, když přišel ke jmelí a zjistil, že perly jsou pryč.”

“A na to na všechno jste přišel jen podle jediného špendlíku?” zeptal se sir Septimus.

“Ano. V tu chvíli jsem věděl, kde jsou ty perly.”

“Ale vždyť jste se na jmelí vůbec nepodíval.”

“Viděl jsem jeho odraz v černé skleněné podlaze a zarazilo mě, jak se ty jeho bobulky nápadně podobají perlám.”

STRAŠIDELNÁ TŘINÁCTKA

“Panebože!” řeklo jeho lordstvo. “To jsem udělal já?”

“Veškeré důkazy tomu nasvědčují,” odpověděla jeho žena.

“V tom případě mohu jen konstatovat, že jsem dosud neviděl, aby tak přesvědčivé a početné důkazy vedly k tak neadekvátnímu výsledku.”

Ošetřovatelka vzala jeho poznámku osobně. Vyčítavým tónem řekla:

“Je to krásný chlapeček.”

“Hm, hm,” řekl Petr. Pečlivě si usadil brýle na nose. “Od vás to beru jako znalecký posudek. Podejte mi ho.”

Sestra ho poslechla se smíšenými pocity. Ale uklidnila se, když tenhle rozpačitý rodič uchopil dítě celkem zasvěceně, což u něho, osvědčeného strýčka, nebylo nic překvapivého. Lord Petr se rozechvěle posadil ke své ženě na pelest postele.

“Myslíš, že je všechno v pořádku?” pátral s úzkostí v hlase. “Tvá práce je samozřejmě jako vždy bez vady - ale při tom kolektivním snažení si člověk nikdy nemůže být jist.”

“Myslím, že ujde,” odpověděla Harrieta ospale.

“To jsem rád.” Prudce se otočil k ošetřovatelce. “Tak dobrá, necháme si ho. Vemte ho, odneste si ho a dejte ho připsat mně k tíži. Je to k tobě zajímavý doplněk, Harrieto, ale jako náhražku za tebe bych ho nebral.” Hlas se mu zlomil, protože těch uplynulých čtyřiadvacet hodin se mu zdálo k nepřečkání a vyděsil se jako nikdy v životě.

Lékař, který ještě něco dělal ve vedlejší místnosti, vstoupil právě včas, aby zaslechl jeho poslední slova.

“O to tu přece vůbec nešlo, vy hrdino,” řekl povzbudivě. “Tak jste viděl, co jste chtěl, a teď hezky po svých.” Popadl svého svěřence a důrazně ho vedl ze dveří. “Jděte si lehnout,” radil mu přátelsky, “máte toho zřejmě dost.”

“Mně nic není,” bránil se Petr. “Já jsem celou tu dobu nic nedělal. Ale poslouchejte -” výhružně vztyčeným ukazovákem namířil do vedlejšího pokoje. “Vyřiďte těm svým sestřičkám, že když si budu chtít svého syna pochovat, tak si ho pochovám. A když mu bude chtít dát maminka pusu, tak mu ji dá. To by v tom byl čert! Ta vaše prokletá hygiena se v mém domě zavádět nebude.”

“Jak si přejete,” řekl doktor. “Klid v domě především. Navíc já jsem taky přesvědčen, že pár solidních bacilů nikomu neuškodí. Aspoň si na ně dítě zvykne. Ne, děkuji, pít nic nebudu. Musím jít ještě k jedné rodičce a alkoholové výpary nevzbuzují důvěru pacienta.”

“Vy jdete ještě někam jinam?” děsil se Petr.

“Jdu k jedné rodičce do nemocnice. Vy zdaleka nejste jediná rybka v moři. Děti se rodí každou minutu.”

“Panebože, cos to stvořil za svět!” Sestupovali po širokém oblouku schodiště. Dole v hale zíval ospalý lokaj, dosud ve službě.

“Díky, Williame,” řekl Petr. “Jděte na kutě, já zamknu.” Odemkl doktorovi dveře. “Dobrou noc, příteli - a mnohokrát děkuji. Omlouvám se, jestli jsem moc sakroval.”

“To tak bývá,” odpověděl doktor s filozofickým klidem. “Ještě sem zaskočím, abych si zasloužil svůj honorář, ale potřeba mě tu nebude. Přiženil jste se do rodiny, která má zdravý kořínek. A gratuluji!”

Vůz několikrát prskl a chvíli se vzpouzel naskočit po tak dlouhém čekání v chladu, ale nakonec odjel a Petr u vchodu do domu osaměl. Když teď bylo po všem a mohl si jít lehnout, cítil se najednou neobyčejně svěží. Nejraději by byl vyrazil někam na večírek. Opřel se o tepanou mříž, zapálil si cigaretu a nepřítomně hleděl do přítmí náměstí, osvětleného pouličními lampami. A tak se stalo, že uviděl toho strážníka.

Ve směru od South Audley Street přicházel muž v modré uniformě. Také kouřil, ale nešel rázným krokem policisty na obchůzce, nýbrž váhavým krokem člověka, který neví, kde je. Když došel na dohled, posunul si helmu do týla a zmateně si třel čelo. Služební návyk jej donutil, aby změřil přísným pohledem prostovlasého džentlmena ve večerním obleku, který ve tři ráno postával o samotě u vchodu do domu, ale jelikož se onen džentlmen zdál střízlivý a nejevil žádné známky, že se připravuje spáchat těžký zločin, odvrátil od něho zrak a chystal se pokračovat v obchůzce.

“Dobré jitro, inspektore,” řekl džentlmen, když se ocitli přímo proti sobě.

“Dobrý den,” řekl strážník.

“Skončil jste časně,” pokračoval Petr, protože cítil potřebu s někým mluvit. “Pojďte dál, napijeme se něčeho.”

V policistovi se probudila služební ostražitost.

“Teď to nejde, pane, děkuji vám,” odpověděl stále ve střehu.

“Ale jde. Zrovna teď je k tomu důvod.” Petr odhodil oharek cigarety. Ten opsal ve vzduchu ohnivý oblouk a při dopadu na chodník se rozstříkl na malé jiskřičky. “Mám syna.”

“Á tak!” řekl strážník, jemuž tato nevinná sdílnost ušetřila spoustu starostí. “Prvního?”

“A posledního, co se mě týče.”

“To říká můj bratr pokaždý,” řekl strážník. “‚Tenhleten je poslední,’ říká. Má jich jedenáct. Tak, pane, hodně štěstí. Vidím, že k tomu máte dobrej důvod, a děkuju vám za vaše pozvání, ale po tom, co říkal seržant, bych radši neměl. Ale ať se tady na místě propadnu, od piva u večeře jsem neměl ani kapku.”

Petr naklonil hlavu k rameni a uvažoval o jeho slovech. “Seržant vám říkal, že jste opilý?”

“To říkal, pane.”

“A vy jste nebyl?”

“Nebyl, pane. Viděl jsem to všechno přesně tak, jak jsem mu řek, i když, co je z toho teďka, to nedokážu pochopit. Ale opilej jsem nebyl, pane, to ne, to mi věřte.”

“V tom případě ovšem,” řekl Petr, “vás trápí vědomí vaší vlastní nevinnosti. Seržant vás obvinil, že jste se podíval sklenici na dno - tak pojďte dál a udělejte to. Bude vám líp.”

Policista váhal.

“Víte, pane, já nevím. Já jsem z toho zkrátka celej pryč.”

“Já také,” řekl Petr. “Pojďte, proboha, dovnitř a chvíli se se mnou posaďte.”

“Já nevím, pane -” začal zase strážník. Pomalu stoupal po schodech.

V hale v krbu ležela zuhelnatělá polena a jejich popel žhnul temně rudou září. Petr je rozhrábl, takže z nich ještě vyskočil čiperný plamínek. “Posaďte se,” řekl, “hned se vrátím.”

Policista se posadil, sundal si přilbu, rozhlížel se kolem sebe a snažil se rozpomenout, kdo v tomhle velikém domě na rohu náměstí bydlí. Znak vyrytý na stříbrné míse, která stála na římse krbu, mu neřekl nic, třebaže se v barvách opakoval i na goblénu opěradel dvou židlí: tři tančící bílé myšky na černém pozadí. Petr, který tiše vystoupil ze stínu pod schody, jej zastihl, jak tlustým prstem objíždí jejich obrys.

“Zajímá vás heraldika?” zeptal se. “Je to práce ze sedmnáctého století, ale nic pozoruhodného. Vy jste nový v tomhle rajónu, viďte? Já se jmenuju Wimsey.”

Postavil tác na stůl.

“Jestli máte raději pivo nebo whisky, tak to řekněte. Tyhle láhve jsou ústupkem mému rozpoložení.”

Policista si zvědavě prohlížel dlouhá hrdla a bachraté zátky ve stříbrném obalu. “Šampaňské,” řekl. “To jsem ještě nepil. Ale rád bych to zkusil.”

“Bude se vám to zdát slabé,” řekl Petr, “ale když toho člověk vypije víc, rozváže se mu jazyk.” Zátka vyskočila a víno pěnivě šumělo do širokých sklenek.

“Tak! Na vaši paničku a na mladýho pána,” řekl strážník. “Hodně zdraví a všechno nejlepší. Je to tak trochu jako mošt, žejo, pane?”

“Tak trochu. Povíte mi, jak vám to chutná, až po třetí sklence, jestli to tak dlouho vydržíte. A díky za gratulaci. Vy jste ženatý?”

“Nejsem, pane. Chci se ženit, až dostanu povýšení. Jen kdyby ten seržant - ale to sem nebudu plíst. Můžu se zeptat, jak dlouho jste vy ženatej, pane?”

“Něco přes rok.”

“Aha! A co myslíte, je to dobrá věc?”

Petr se dal do smíchu.

“Celých posledních čtyřiadvacet hodin jsem si kladl otázku, proč já blázen, když už jsem měl to štěstí, že jsem jednou zvolil dobře, dal všechno v sázku kvůli experimentu, z kterého bůhví co bude.”

Policista účastně přikyvoval.

“Já vám rozumím, pane. Ale takovej je život. Když se člověk do ničeho nepustí, nikam se nedostane. A když se do něčeho dá, taky se to nemusí povíst, a co pak? A skoro vždycky, když se něco děje, nejdřív se to stane a pak teprve má člověk čas o tom přemejšlet.”

“To máte pravdu,” řekl Petr a znova nalil plné číše. Přítomnost policisty ho uklidnila. Věren tradici své třídy a svého vzdělání, ve chvílích citového rozrušení se spontánně utíkal do společnosti prostých lidí. Například když se nedávno schylovalo k domácí bouři, která hrozila zničit jeho nervy, s instinktem a rychlostí poštovního holuba vyrazil do přípravny svého komorníka. Tam se mu dostalo vlídného zacházení a dokonce směl čistit stříbro.

S myslí podivuhodně pročištěnou kombinací šampaňského a nedostatku spánku pozoroval, jak strážník zareaguje na značku Pol Roger z roku 1926. Po první sklence dal průchod své životní filozofii, po druhé vyslovil své jméno - Alfred Burt - a další narážku na jakousi mysteriózní zášť proti veliteli stanice. A třetí sklenka, jak Petr předpověděl, mu rozvázala jazyk.

“Správně jste si všim, pane,” řekl strážník, “že jsem tady v tom rajóně novej. Přišel jsem sem teprv začátkem týdne, proto neznám ani vás, ani většinu zdejších usedlíků. Jessop, ten tu zná každýho, a Pinker taky - ale toho přendali do jinýho okrsku. Pinkera jste jistě znal - chlap jako hora, kam já se na něj hrabu, a pískovej knír. Určitě se na něj budete pamatovat.

Jak už jsem vám říkal, já ten rajón tak zhruba znám, ale ne, jak se říká, jako svoje boty, takže tím se dá vysvětlit, že někomu můžu přijít jako trouba, ale nedá se tím vysvětlit to, co jsem viděl. A já to namouduši viděl, nebyl jsem ani opilej ani nic jinýho. A že jsem si splet to číslo? To se přeci může stát každýmu. Jenže, pane, já tam určitě viděl 13, tak jasně jako váš nos mezi očima.”

“To jste uvedl velmi výstižné přirovnání,” řekl Petr, jehož nos bylo opravdu těžko přehlédnout.

“Víte, čemu se tu říká Merriman’s End, pane?”

“Myslím, že ano. Není to ta slepá ulička někde na konci South Audley Street? Po jedné straně je tam řada domů a na druhé straně je vysoká zeď.”

“To je ono, pane. Jsou tam vysoký úzký domy, jeden jako druhý, nad vchodem mají hlubokou stříšku, po straně na sloupkách.”

“Ano, ano. Vypadají jako kopie toho strašného náměstí v Pimlicu. Odporné. Naštěstí tu ulici nedostavěli, jinak by se bylo stejné monstrum objevilo i na druhé straně. Náš dům je v čistém stylu osmnáctého století. Jak se vám líbí?”

Konstábl Burt se zkoumavě rozhlédl po rozlehlé hale - setrval u krbu podle Adama, prohlédl obložení s půvabným nízkým reliéfem, veřeje dveří lomené do trojhranných štítů, vysoko zasazené rozetové okno, jímž pronikalo světlo do haly a na galérii, a zastavil se u vyvážených proporcí schodiště. Hledal slova.

“Tohle je dům džentlmena,” prohlásil po chvíli. “Je tu prostor na dýchání, jestli víte, co tím myslím. Člověku to připadá, že se tu nedá dělat nic sprostýho.” Zavrtěl hlavou. “Víte, útulný to tu není. Kdybych si chtěl jen tak v košili pochutnat po ránu na rybě, tak si sednu jinam. Ale je to klasa. Nikdy jsem o tom nepřemýšlel, ale když jste o tom teď začal, už vím, co mi vadí na těch barákách v Merriman’s Endu. Jsou takový skřípnutý. Byl jsem dneska v noci v několika vevnitř, tak to musím vědět. Jsou skřípnutý. Ale zrovna jsem se chystal vám o nich povídat.

Bylo to zrovna o půlnoci, když jsem, jak mi velí povinnost, zabočil do Merrímaiťs Endu. Už jsem byl skoro až na druhým konci, když najednou zahlídnu nějakýho chlapa, jak vykukuje podezřelým způsobem od tý zdi. Jsou v ní vrátka, který vedou do nějakejch zahrad, a tenhle chlap tam postával u jedny tyhle branky. Vypadal neurvale a kabát na něm visel jako vonuce - byl to nejspíš nějakej pobuda, co přespávaj na nábřeží. Posvítil jsem na něj svojí svítilnou - v ulici je bídný osvětlení a dneska je tmavá noc - ale do obličeje jsem mu stejně moc neviděl, protože měl takovej starej klobouk s prohnutým okrajem a kolem krku tlustou šálu. Zdálo se mi, že má nekalý úmysly, a zrovna jsem se chystal, že se ho zeptám, co tam pohledává, když jsem z jednoho toho baráku naproti uslyšel příšernej výkřik. Krev mi ztuhla v žilách, pane. ‚Pomoc!’ řval někdo. ‚Pomoc! Vražda!’ Člověku to lezlo až do morku kostí.”

“Byl to ženský nebo mužský hlas?”

“Mužský, pane. Aspoň se mi to tak zdálo. Bylo to spíš, jako když někdo zařve, jestli víte, co tím myslím. Já na to: ‚Haló! Co se děje? Z kterýho domu voláte?’ Ten chlap vedle mě neřek nic, ale ukázal někam a společně jsme přeběhli přes ulici. A když jsme doběhli k tomu domu, ještě jsme zaslechli, jako kdyby uvnitř někoho škrtili, a pak takové žuchnutí, jako když něco padne na dveře.”

“Panebože!” řekl Petr.

“Já výkřik a zazvonil. ‚Hej!’, povídám, ‚co se to tam děje?’ a klepu taky na dveře. Když nikdo nepřišel otevřít, zaklepal jsem znova. Pak ten chlap, co tam stál se mnou, nadzdvihl víko schránky a koukal dovnitř.”

“Svítilo se v tom domě?”

“Všude bylo tma, až na lunetu nad vchodem. Ta byla jasně osvětlená, a když jsem se tam podíval, uviděl jsem číslo domu - číslo 13, napsaný úplně jasně na skle. Tak teda ten chlap vám mžourá dovnitř, najednou se rozchechtá a odpadne. ‚Tak co,’ povídám já. ‚O co jde? Ukažte, já se podívám.’ Přiložím oko ke schránce a koukám dovnitř.”

Konstábl Burt se odmlčel a zhluboka se nadechl. Petr přeřízl drát na druhé lahvi.

“A věřte mi, pane, nebo ne,” řekl policista, “v tu chvíli jsem byl střízlivěj jako teďka. Můžu vám vypočítat všechno, co jsem v tom domě viděl, jako kdybych to měl napsaný tamhle na tý stěně. Nebylo toho moc, protože ta škvíra není široká, ale když jsem se trochu natočil, přehlídl jsem napříč celou halu, kousek dál po každý straně a ještě kus schodiště. A dávejte si teďka dobrý pozor na každý slovo, pozdějc to bude důležitý.”

Znovu se osvěžil Pol Rogerem, aby se mu rozvázal jazyk, a pokračoval:

“V tý hale byla podlaha. To jsem viděl úplně jasně. Samý černý a bílý čtverce, vypadaly jako mramorový a táhly se až docela dozadu. Asi v polovině haly nalevo začínalo schodiště, pokrytý červeným kobercem, a u jeho paty stála socha nahý bílý ženský s košíkem modrých a žlutých kytek. Ve stěně poblíž schodiště byly otevřený dveře a za nimi osvětlená místnost. Tam jsem zahlídl jen kousek stolu a na něm spoustu sklenic a stříbra. Mezi těma dveřma a vchodem stála veliká černá skříň, celá naleštěná, a na ní pozlacený figurky, jako jsem to viděl na výstavě. Na konci tý haly bylo něco, co vypadalo jako skleník, ale dobře jsem to neviděl, jen to vypadalo tak pestře. Vpravo byly taky dveře a taky otevřený. Podle toho, co jsem zahlíd, to byl moc krásnej salón, na stěnách světle modrý tapety a spousta obrazů. V hale bylo taky plno obrazů a vpravo stál stolek s měděnou mísou, možná aby tam hosti dávali navštívenky. Tak tohle jsem tam všechno viděl, a teď mi prosím vás podle pravdy řekněte - kdybych tam nebyl, mohl bych to všechno popsat do takovejch detailů?”

“Už se mi stalo, že lidé popisovali, co v domě nikdy nebylo,” zadumaně poznamenal Petr, “ale zřídka něco takového, jako říkáte vy. Slyšel už jsem o krysách, o kočkách a o hadech, tu a tam i nahé ženské postavy, ale lakované skříně a stolky v předsíni jako výplod deliria - to je pro mě novinka.”

“Je to tak, pane,” souhlasil strážník, “a jak vidím, vy věříte tomu, co říkám. Ale je toho ještě víc a nebude to tak jednoduchý. V tý hale ležel taky nějakej muž, pane, na mou duši, jako že tu s váma sedím, a ten byl mrtvej. Byl velkej, hladce oholenej, ve večerních šatech. Někdo mu pich nůž do krku. Ještě vidím tu střenku - vypadalo to na nějakej řezbářskej nůž, a z krku se mu vylila lesklá krev na ty mramorový dlaždice.”

Policista se podíval na Petra, otřel si kapesníkem čelo a dopil čtvrtou sklenici šampaňského.

“Ležel hlavou k tomu stolku v hale,” pokračoval, “a nohama se nejspíš opíral o dveře, ale tak blízko jsem já neviděl, protože mi v tom vadila ta schránka. Díval jsem se totiž skrz to drátěný síto schránky a v tom něco bylo - nejspíš dopisy - a kvůli nim jsem neviděl dolů. Ale všechno ostatní vepředu bylo vidět krásně a kousek i po stranách a ono se mi to, počítám, muselo přímo obtisknout do mozku, protože jsem na to koukal jen pár vteřin. Najednou totiž všechno zhaslo, jako by byl někdo vypnul hlavní vypínač. Tak se ohlídnu, no a to se ani nestydím přiznat, že jsem si přišel trochu vyšinutej. A jak se tak koukám kolem sebe, věřte mi nebo ne, ten můj kámoš v tlustý šále je fuč!”

“Čert aby ho vzal,” řekl Petr.

“V tahu,” opakoval policista, “a co já teď? A tady v tuhletu chvíli jsem udělal hroznou chybu, protože jsem myslel, že nemůže bejt daleko, a vyrazil jsem za ním. Ale neviděl jsem ho, protože nebylo vidět vůbec nic. Všechny domy byly temný a mě tak napadlo, co se může dít všelijakejch věcí a nikdo o tom nemá za mák tušení. Podle toho, jak já tam křičel a bušil na ty dveře, byste si myslel, že jsem vzbouřil celou ulici, a to nemluvím o tom příšerným jekotu. Ale co vám mám povídat, možná že už jste si toho taky všim, pane. Někdo si nechá v přízemí otevřený okna na ulici nebo mu chytne krb a vy děláte rámus, že by vzbudil mrtvýho, abyste ho na to upozornil, ale kdepak, nikdo si toho nevšimne. On spí jako dudek a soused si řekne: ‚Kterej syčák to tam tak řve? Ale vlastně, co mi je do toho,’ a strčí hlavu pod peřinu.”

“Ano,” řekl Petr. “V Londýně to tak chodí.”

“Je to tak, pane. To na vesnici, to je jiná. Tam člověk nesmí sebrat ani špendlík, aby se ho někdo nepřišel zeptat, kde k němu přišel - ale kdepak - Londýn, tam si nikdo nikoho nevšimne… No a tak si říkám, s tím se musí něco udělat, a zapískám na píšťalku. Tu slyšeli všichni. Najednou byla celá ulice vyložená v oknech. Na to si Londýn užije.”

Petr přikývl. “Až zazní troubení k poslednímu soudu, bude Londýn spát. Ovšem Pánbůh, kterého hned tak něco nepřekvapí, řekne svému andělovi: ‚Michaeli, vem si na to píšťalku. Chudí i bohatí vstanou z mrtvých, když uslyší policejní píšťalku.’”

“To máte, pane, svatou pravdu,” řekl konstábl Burt a poprvé ho napadlo, že na tom šampaňském možná něco bude. Chvíli se odmlčel a pak zas pokračoval:

“No a zrovna v tu chvíli, co jsem zapískal na tu píšťalku, Withers - ten byl taky na obchůzce, jenže druhou stranou - byl na Audley Square a měli jsme se potkat. Víte, my máme čas, kdy se máme potkávat, ale každou noc je to jinak, dneska naše půlnoční randesvous padlo na náměstí. Tak vám se přihnal jako střela, jak by se řeklo, a najde mě tam uprostřed těch čumilů v oknech, zvědavejch, co se děje. Já jsem samozřejmě nemoh potřebovat, aby všechna ta holota vylezla na ulici a ptáček mi zmizel v davu, tak jsem povídal, že nic, že tamhle o kus dál je nějaká srážka. Jak jsem zahlíd Witherse, hned mi bylo líp. Stáli jsme spolu na konci ulice a já mu říkám o tom, že v hale v čísle 13 leží mrtvej člověk a že se mi to nechce líbit, že to asi bude vražda. ‚V čísle 13,’ povídá on, ‚to ses musel splíst. V Merriman’s Endu žádný číslo 13 není, ty troubo, tam jsou jen sudá čísla.’ A namouduši, pane, je to tak, protože na druhý straně se nestavělo, takže tam žádný lichý čísla nejsou kromě jedničky, to je ten velkej barák na rohu.

Ve mně hrklo. Ani ne proto, že jsem si nepamatoval, že jsou tam jen sudý čísla, už jsem vám přece říkal, že tudy chodím teprv od pondělka. To mi tak nevadilo. Ale věděl jsem najisto, že jsem tam to číslo viděl černý na bílým napsaný na tom okně, a nešlo mi to do hlavy, jak jsem si to moh splíst. Ale když jsem Withersovi všechno vypověděl, říkal, že jsem možná špatně koukal a že to bylo 12. 18 to bejt nemohlo, protože v tý ulici je jen šestnáct domů. A šestnáctka taky nepřicházela v úvahu, protože jsem věděl, že to nebyl poslední dům. Ale mohlo to bejt 12 nebo 10, tak jsme se šli podívat.

Do dvanáctky jsme se dostali snadno. Přišel nám otevřít takovej milej děda v županu, ptal se nás, co se to dělo, a jestli nám může něčím prospět. Omluvil jsem se, že jsme ho vyrušili, a řek jsem, že se tu v okolí něco stalo, a jestli náhodou něco neslyšel. Jen otevřel dveře, hned jsem věděl, že nehledáme dvanáctku. Byla tam jen malá hala s leštěnými stolky, stěny byly obložený jenom jednoduše - všechno bylo prázdný a upravený - a nikde žádná černá skříň ani nahá ženská. Starý pán říkal, že před několika minutami slyšel jeho syn někoho křičet a klepat. Vyskočil a vyhlíd z okna, ale neviděl nic, a oba si mysleli podle toho rámusu, že soused z čísla 14 si jako obvykle zapomněl patentní klíč. Tak jsme mu mockrát poděkovali a šli jsme do čísla 14.

Tam nám dalo chvíli práci, aby čtrnáctka vůbec otevřela. Ten džentlmen, co tam bydlí, je hodně hrr, zdálo se mi, že má vojenský manýry, ale ukázalo se, že to je bejvalej úředník z Indie, teď na penzi. Hodně tmavěj pán a hlas má jako tur a jeho sluha je taky do hněda - skoro bych řek, že to je nějakej negr. Ten pán nás začal vyslýchat, co má ten kravál v jeho uličce znamenat, a jak je možný, že řádnej občan nemá možnost ani se v klidu vyspat. Naznačoval, že to se určitě zas ten mladej hejsek z dvanáctky opil. Withers ho musel skoro okřiknout, ale nakonec sešel dolů i ten negr a pustil nás dovnitř. A zase jsme se museli jen omlouvat. Hala byla úplně jiná - schodiště bylo na druhý straně a dole u něho taky stála socha, ale byla to nějaká pohanská svatá, samá hlava a ruka, a po stěnách všude měděný talíře a domorodý bůžkové a tyhle krámy. Na podlaze měli černobílý linoleum, ale to bylo tak všechno. Ten sluha měl takový změkčilý chování, což se mi ani trochu nelíbilo. Říkal, že spí vzadu a že neslyšel vůbec nic, dokud na něho jeho pán nezazvonil. Pán se objevil nahoře na schodišti a křičel, co ho zbytečně rušíme, že ten rámus jde z dvanáctky jako obvykle, a jestli si ten mladej nepřestane se svým bohémským životem, podá na jeho otce žalobu. Zeptal jsem se ho, jestli něco neviděl, a on řek, že ne. Ono je to pochopitelný, pane, protože já byl s tím chlapem pod stříškou a tam od vedle nikdo nedohlídne, co se tam děje, protože po straně mají všechny ještě stěnu z barevnýho skla.”

Lord Petr Wimsey se podíval na strážníka a potom na láhev, jako by chtěl odhadnout, kolik je kde alkoholu. Po zralé úvaze znovu nalil.

“Jo, pane,” pokračoval konstábl Burt, když se posilnil, “tou dobou už se na mě Withers díval dost zaraženě. Neřek ale nic a šli jsme do čísla 10, kde bydlí dvě staré panny, mají všude plno klecí s vycpanými ptáky a tapety jako reklamní katalog z květinářství. Jedna z nich, co spí vpředu, je hluchá jako poleno, a ta, co spí vzadu, nic neslyšela. Ale vzbudili jsme i jejich služebný a kuchařka říkala, že slyšela, jak někdo volá ‚Pomoc!’ a zdálo se jí, že to je z čísla 12, tak si dala polštář na hlavu a začala se modlit. Panská je rozumný děvče. Když mě slyšela bušit, vykoukla z okna. Nejdřív neviděla nic, protože jsme stáli pod stříškou, ale řekla si, že se určitě něco děje, a protože se nechtěla nastydnout, šla si vzít na nohy trepky. Vrátila se k oknu zrovna včas, aby zahlídla, že po ulici běží nějakej muž. Utíkal rychle a úplně tiše, jako by měl na nohou galoše, a zahlídla taky, že za ním vlajou cípy jeho šály. Viděla, že doběh na konec uličky a zabočil doprava, a pak slyšela, jak běžím za ním. Protože na smůlu sledovala toho muže, nevšimla si, odkud jsem výběh já. Tohle byl každopádně důkaz, že jsem si to všechno nevymyslel, protože se tady potvrdil ten chlap v šále. Děvče ho nepoznalo, ale to není nič divnýho, protože je v místě nová. Navíc ten chlap s tím neměl nejspíš nic společnýho, protože stál se mnou na ulici, když začal ten řev. Podle mýho patří k cechu těch, co nemaj rádi, když se jim kouká do karet, a v tý chvilce, co jsem k němu stál zády, usoudil, že mu bude líp a bezpečnějc někde jinde.

A teď abych vás neobtěžoval, pane,” (pokračoval strážník), “nebudu popisovat všechny domy, do kterejch jsme vlezli. Prošli jsme to všechno, od čísla 12 až do čísla 16, a ani jeden nemá halu v nejmenším podobnou tý, co jsme s tím chlapem pozorovali škvírou ve schránce. A taky jsme nenašli človíčka, kterej by nám moh říct o slovo víc, než už jsme věděli. Víte, pane, teď mi to chvilku trvalo, než jsem vám to všechno vypověděl, ale ve skutečnosti to šlo ráz naráz. Nejdřív ty výkřiky, to netrvalo dýl než pár vteřin, a než to skončilo, stačil jsem přeběhnout ulici a vlítnout pod stříšku. Pak jsem já volal a klepal a to trvalo taky jen chvilku, než jsme se s tím pobudou dívali skrz tu schránku. Pak já nakouk dovnitř, to mohlo trvat ňákejch patnáct vteřin, a co jsem tam koukal, chlap mi utek. Já běžím za ním a pak zapískám na tu píšťalku. Všechno dohromady to trvalo asi minutu nebo možná půl druhý. Víc ne.

No, a jak jsme skončili s prohlídkou všech těch domů v Merriman’s Endu, zas mi bylo tak divně. A Withers, co vám mám povídat, ten vypadal ještě daleko divnějc. Povídá mi: ‚Burte,’ říká, ‚tak takhle ty se bavíš po večerech, jo? Ale to by se ti vedlo líp u cirkusu než v policejní službě.’ Tak mu znova začnu od začátku vykládat, jak to vážně bylo, co jsem viděl, ‚a,’ povídám, ‚škoda, že jsme nechytili toho chlapa s tou šálou, ten by ti taky řekl, co viděl. A navíc,’ povídám, ‚to si myslíš, že bych riskoval vyhazov kvůli kanadskýmu žertíku?’ A on na to: ‚To máš pravdu. Kdybych nevěděl, že nepatříš k těm z mokrý čtvrti, řek bych si, že už vidíš myšky.’ ‚Myšky?’ povídám mu na to. ‚Viděl jsem tam mrtvolu s kudlou v krku a to mi stačilo. Všude kolem krev, byl to hroznej pohled.’ ‚Možná že nebyl docela mrtvej,’ povídá zas on na to, ‚a že ho někam vodtáhli.’ ‚A dům s ním,’ povídám mu já. A on vám ten Withers zas takovým tím divným hlasem reje: ‚A seš si s tím barákem jistej? Nepustil sis trochu fantazii na špacír o těch nahotinkách a tak?’ Tím tomu nasadil korunu. ‚Nepustil,’ povídám mu. ‚V týhle ulici se děje něco nekalýho a já tomu přijdu na kloub, kdybysme kvůli tomu chlapovi s tou šálou měli pročesat durch celej Londýn!’ ‚Nojo,’ rejpnul si zas Withers, ‚škoda, že tak najednou zmizel.’ ‚Hele,’ povídám, ‚doufám, že nezačneš tvrdit, že jsem si vymyslel i jeho, protože ho vidělo i to děvče, to si piš,’ povídám, ‚jinak budeš za chvíli tvrdit, že patřím do cvokhauzu.’ ‚No,’ povídá on, ‚to teda nevím, co s tím chceš dělat. Víš co, zavolej na stanici pro instrukce.’

A tak jsem tam zavolal. Přišel seržant Jones osobně a poslouchal docela pozorně, co jsme mu říkali. Pak si pomaloučku prošel tu ulici z jednoho konce na druhej. A pak se zaseje vrátil a povídá mi: ‚Tak, Burte,’ říká, ‚popište mi tu halu ještě jednou a pořádně.’ A já mu ji popsal zrovinka jako vám, pane. A on zas: ‚Jste si jist, že nalevo od schodů byl pokoj, kde na stole stály sklenice a stříbro, a vpravo byl pokoj se spoustou obrazů?’ Já povídám: ‚Ano, pane seržante, tím jsem úplně jistej.’ A Withers na to ‚Aha!’ takovým tím posměvačným tónem, jestli víte, co tím myslím. A seržant povídá: ‚Burte,’ říká, ‚seberte se a pořádně se na ty domy podívejte. Všechny jsou stavěný k jedny straně. Ani jeden nemá pokoje po obou stranách haly. Podívejte se, kde mají okna, vy troubo,’ povídá.”

Lord Petr nalil zbytek šampaňského.

“Nebudu vám líčit, pane,” (pokračoval policista), “jak mě to vzalo, že jsem si toho nevšim! Withers to samozřejmě viděl od začátku, a proto si myslel, že jsem buď namazanej nebo cvok. Ale já se držel toho, co jsem viděl. Řek jsem jim, že teda musej bejt dva domy někde sražený k sobě, ale to taky nepomohlo, protože jsme přece ve všech byli a nic takovýho jsme neviděli - jestli tam někde nemaj tajný dveře, jako se to čte v těch zločineckejch povídkách.

‚Co se dá dělat,’ povídám seržantovi, ‚ale ty výkřiky jsou na mou duši pravý, protože je slyšeli i jiný lidi. Jděte se zeptat, povědí vám to,’ A seržant mi povídá: ‚Dobrá, Burte, abyste věděl, že vám nekřivdím.’ Znova zaklepal u čísla 12 - číslo 14 nechtěl dráždit, byl už takhle dost vedle sebe - a tentokrát vylezl syn. Byl to takovej příjemnej pán, žádnej bohém. Povídá: ‚Ano, pánové, já jsem slyšel ty výkřiky a otec také. Je to z čísla 14,’ povídá, ‚určitě odtamtud. Bydlí tam velkej podivín a vůbec bych se nedivil, kdyby bil toho chudáka, toho svýho sluhu. Angličan, který prožil život v cizině, však to znáte! Pilíř impéria a takovýhle žvásty. Ti jsou se vším hned hotovi - a po tom indickém curry mají zkažená játra.’ Užuž jsem se chystal zazvonit znova u čtrnáctky, ale seržantovi došla trpělivost a povídá: ‚Víte přece, že čtrnáctka to není, a podle mého názoru jste, Burte, buďto blázen nebo opilý. Jděte domů,’ povídá, ‚vyspěte se z toho a promluvíme si o tom, až budete v lepší kondici.’ Chvíli jsem ho přesvědčoval, ale všechno marno, odešel a Withers taky pokračoval v obchůzce. Já ještě chvíli přecházel sem a tam, dokud mě nepřišel vystřídat Jessop, pak jsem taky šel pryč a vtom jsem potkal vás.

Ale opilej nejsem - pane - totiž tou dobou jsem nebyl, teďka už se mi to namouduši v hlavě trochu motá. Ta vaše sodovka je nejspíš silnější, než jak chutná. Ale to jsem opilej nebyl a nejsem přece žádnej blázen. Mě někdo pronásleduje, to je ono, pane - já jsem pronásledovanej. V tom domě možná někdy někoho zavraždili a já to dneska viděl. Možná že kvůli tomu změnili domovní čísla - o takovejch věcech jsem už slyšel, ale když zas přijde ta noc, kdy se to stalo, všechno se vrátí do starejch kolejí. Jenže jak já k tomu přijdu, abych kvůli tomu ztratil svý dobrý jméno? Jakým právem nějaký strašidlo zatahuje pořádnýho člověka do maléru? V tomhle jste, pane, jistě se mnou zajedno.”

Strážníkovo vyprávění zabralo chvíli času a tak ručičky stojacích hodin ukazovaly už tři čtvrtě na pět. Petr Wimsey shlížel blahosklonně na svého společníka, a dokonce k němu začínal pociťovat jistou náklonnost. Byl o něco víc opilý než ten strážník, protože zapomněl na svačinu a na večeři neměl chuť, ale smysly mu víno nezatemnilo. Naopak roznítilo jeho představivost a zahnalo spánek. Řekl:

“Když jste se díval tou schránkou na dopisy, viděl jste aspoň kousek stropu nebo ta světla?”

“Ne, pane, protože tam byla ta stříška. Viděl jsem napravo, nalevo a přímo před sebe, ale neviděl jsem nahoru a dolů na podlahu za dveřmi.”

“Když jste se díval na ten dům zvenčí, neviděl jste jiné světlo než v lunetě nad dveřmi. Ale když jste se díval škvírou na dopisy, všechny pokoje, vpravo, vlevo i vzadu byly osvětlené?”

“Ano, byly, pane.”

“Mají ty domy zadní vchod?”

“Mají, pane. Když vyjdete z Merriman’s Endu, zahnete vpravo a o kousek dál narazíte na malou uličku a tudy se dostanete k zadním východům.”

“Máte zřejmě výbornou optickou paměť. Pokusíme se zjistit, jestli si stejně dobře pamatujete i jiné věci. Můžete mi například říci, jestli některé z těchto domů, které jste navštívili, mají svůj zvláštní pach? Hlavně by mě zajímala čísla 10, 12 a 14.”

“Pach, pane?” Strážník zavřel oči a vzpomínal. “A víte, že jo, pane? V čísle 10, co tam bydlej ty dvě ženský, tam je to tak starodávně cejtit. Nevím honem, jak bych to řek. To není levandule - ale taky je to něco, co se strká do prádla a tak - možná plátky růží nebo něco takovýho. Růžový olej - jo, to je ono. Růžový olej. V čísle 12 - ne, tam nebylo nic zvláštního, ačkoli si vzpomínám, že mě napadlo, že tam mají pořádný služebný, i když jsme neviděli nikoho kromě členů rodiny. Podlaha i to táflování zrovna svítilo, jak se lesklo - moh jsem se v tom zhlížet. Včelí vosk s terpentýnem, povídám si, a leští se tu od rána do večera. Zkrátka takovej ten barák, co voní čistotou. Zato číslo 14 - to je jiná. Tam mi to nešlo pod nos. Taková těžká vůně, jako by ten negr vykuřoval ty svoje modly nějakým kadidlem. Já ty negry nesnáším.”

“Vida!” řekl Petr. “Vaše slova mnoho naznačují.” Sepjal ruce přiložením špiček prstů k sobě a nad nimi vypálil poslední dotaz:

“Byl jste někdy v Národní galérii?”

“Nebyl, pane,” odpověděl překvapený policista. “Tam jsem namouduši nikdy nebyl.”

“Opět typické,” řekl Petr. “Většina Londýňanů nemá ani tušení, jaké tohle město vlastní skvělé instituce. Teď si musím dobře srovnat v hlavě myšlenky, abych věděl, z kterého konce začít. Na návštěvu je ještě trochu brzy. Ale dobrý skutek vykonaný před snídaní člověka povzbudí a čím dřív se před seržantem ospravedlníte, tím líp pro vás. Počkejte! Ano - to by možná šlo. Kostýmovaná představení nejsou sice můj styl, ale můj řád byl v poslední době už natolik narušen tím či oním způsobem, že jeden výstřelek navíc už ani nehraje roli. Počkejte tu chvíli na mě, jen co se vykoupu a převléknu. Chvíli mi to bude trvat, ale přijít tam před šestou se stejně nesluší.”

Představa koupele byla lákavá, ale patrně to nebyl ten nejlepší nápad, neboť při prvním doteku horké vody padla na Petra podivná tupost. Šampaňské začalo ztrácet svůj jitřící účinek. Jen s největší námahou se přinutil vylézt z vany a probral se až pod studenou sprchou. Pak nastala otázka, co si obléknout. Flanelové kalhoty byly naštěstí na svém místě, a třebaže byly zbytečně nažehlené pro roli, kterou v nich měl sehrát, doufal, že při troše štěstí si toho snad nikdo nevšimne. Horší to bylo s košilí. Petr se honosil pozoruhodnou sbírkou košil, jenže všechny byly pohříchu nenápadně elegantní. Chvíli uvažoval nad bílou košilí se sportovní rozhalenkou, ale posléze se přiklonil k modré, koupené jako nový experiment, který se příliš neosvědčil. K tomu by příslušela červená kravata, pokud něco takového vlastní. Po chvilce námahy se rozpomněl, že viděl na své ženě jakousi širokou stuhu z módního salónu, na níž převládaly barvy do oranžova. To by šlo, ovšem jen ji najít. Na ženě to vypadalo celkem slušně, na něm bude ohavná. Vešel do vedlejšího pokoje. Bylo to divné, že tam nikdo není. Přepadl ho zvláštní pocit. On je tady, štrachá se v zásuvkách své ženy, a ona nahoře, odstraněná z dosahu, obklopená ošetřovatelkami a vedle ní zbrusu nové dítě, z kterého se možná vyklube bůhvíco. Posadil se před zrcadlo a zíral na svůj obraz. Napadlo ho, že se taky měl nějak změnit, ale byl jen neoholený a zřejmě měl i malou špičku. Obojí bylo celkem příjemné, ale sotva vhodné pro otce rodiny. Vytahal všechny zásuvky toaletního stolku. Zasáhla ho povědomá vůně pudru a kapesníčků. Otevřel velkou skříň ve zdi: samé sukně, kostýmy a krabice s dámským prádlem, které v něm vzbudilo sentimentální vzpomínky. Konečně narazil na slibnější vrstvu: rukavice a punčochy. Na dalším plató byly vázanky, ta oranžová z módního závodu mu mezi nimi přátelsky zářila vstříc. Uvázal si ji a s radostí konstatoval, že je z něho bohém jedna radost. Vyšel ven, ponechávaje za sebou všechny zásuvky otevřené, takže to v pokoji vypadalo jako po vloupání. Ještě někde vyhrabal staré tvídové sako nápadně buranského vzoru, které nosil nejvýš na ryby ve Skotsku, a pár hnědých plátěných bot. Kalhoty si přepnul páskem, pak ještě hledal a našel starý zprohýbaný plstěný klobouk neurčité barvy, odstranil z jeho stuhy pár zapíchnutých třpytek, nacpal si košili vysoko do rukávů, aby mu nevykukovaly manžety, a teprve potom vypadal podle svých představ. Ale napadlo ho ještě něco - vrátil se do pokoje své ženy a našel si tam široký vlněný šál, modrý se zeleným odstínem. Takto vystrojen sešel po schodech dolů a zjistil, že konstábl Burton spí jako špalek s ústy dokořán a chrápe.

To se Petra dotklo. On se tady obětuje v zájmu tohohle zabedněnce a ten člověk nemá ani tolik smyslu pro slušnost, aby si toho vážil. Budit ho nemělo ovšem v této chvíli cenu. Petr strašlivě zívl a posadil se.

V půl sedmé oba spáče probudil lokaj. Není vyloučeno, že ho překvapilo, že jeho pán podivně vystrojen dříme v hale ve společnosti rozložitého strážníka, ale dovedl se natolik ovládat, že si tu myšlenku nepřipustil ani sám sobě. Sebral podnos a odnášel ho. Cinknutí skleniček probudilo Petra, který za všech okolností spal jako na jehlách.

“Á, Williame,” řekl. “Nezaspal jsem? Kolik je hodin?”

“Za pět minut půl sedmé, mylorde.”

“To je výborné.” Vzpomněl si, že lokaj spal v horním patře. “Je na západní frontě klid, Williame?”

“Ne docela, mylorde.” William si dovolil náznak úsměvu. “Mladý pán se kolem páté začal ozývat. Ale podle slov sestry Jenkynové je všechno v nejlepším pořádku.”

“Sestry Jenkynové? To je ta mladá? Doufám, že se nenecháte unést city, Williame. Víte co, šťouchněte, prosím vás, pana konstábla Burta lehce pod žebra. Musíme jít spolu něco zařídit.”

Merriman’s End se právě začalo probouzet k životu. V uličce drkotal mlékařský vozík, v hořeních patrech domů začala blikat světla, ruce shrnovaly záclony, před domem číslo 10 služebná už myla schody. Petr postavil svého strážníka na horní konec ulice.

“Nechci tam přijít súředním doprovodem,” řekl. “Přijďte za mnou, až na vás kývnu. Mimochodem, jak se jmenuje ten příjemný pán v čísle 12? Ten by nám mohl možná trochu pomoci.”

“To je pan O’Halloran.”

Policista s výrazem očekávání vzhlédl na Petra. Zdálo se, že se vzdal veškeré iniciativy a že tohoto pohostinného excentrického džentlmena poctil bezvýhradnou důvěrou. Petr se loudal ulicí se svěšenými rameny, ruce v kapsách, ošuntělý klobouk zhýrale stažený do čela. U čísla 12 se zastavil a pátravě si prohlížel okna. V přízemí byla otevřená, v domě už vstali. Vyšel po schůdkách nahoru, rychlým pohybem nakoukl do schránky na dopisy a pak zazvonil. Přišla mu otevřít služebná v úhledných modrých šatech s bílou zástěrkou a v bílém čepečku.

“Dobré jitro,” řekl Petr a nepatrně nadzdvihl svůj otřepaný klobouk, “je pan O’Halloran doma?” Roloval r ve jméně způsobem, jako je vyslovují Evropani. “Ne starý pán, myslím mladého pana O’Hallorana.”

“Je doma,” zaváhala služebná, “ale ještě spí.”

“Ach!” řekl Petr. “No, ono je trochu brzo na návštěvu. Ale potřeboval bych s ním nutně mluvit. Já totiž - mám doma nějaké potíže. Že ho naléhavě prosím - mohla byste mu to vyřídit? Šel jsem sem celou cestu pěšky,” dodal zničeně a zcela podle pravdy.

“Opravdu?” řekla dívka a účastně dodala: “Na mou duši, vypadáte moc unaveně.”

“To nic není,” řekl Petr. “Zapomněl jsem se navečeřet. Ale jestli si budu moct promluvit s panem O’Halloranem, hned budu v pořádku.”

“Tak pojďte dovnitř, pane,” řekla služebná. “Zkusím ho vzbudit.” Zavedla vyčerpaného návštěvníka dovnitř a nabídla mu židli. “Koho mám ohlásit, pane?”

“Petrovinski,” řeklo jeho lordstvo opovážlivě. Jak v podstatě předpokládal, ani neobvyklé jméno, ani neobvyklé oblečení tohoto časného návštěvníka zřejmě nezpůsobilo velké překvapení. Služebná ho nechala v úpravné malé hale obložené dřevem, šla nahoru a už si ho ani nevšimla.

Když osaměl, zůstal Petr tiše sedět a pozoroval, že v hale je neobvykle málo nábytku a že je osvětlena jedinou elektrickou žárovkou, která visí hned za hlavním vchodem. Schránka na dopisy byla jako obyčejně drátěná klec, jejíž dno bylo pečlivě vyložené hnědým papírem. Ze zadních místností domu se šířila vůně opékané slaniny.

Za chvíli bylo slyšet, jak někdo běží dolů po schodech. Objevil se mladík v županu. Jen doběhl dolů, volal: “To jsi ty, Stefane? Zkomolila tvoje jméno, že to vypadalo jako pan Whisky. Marfa zase utekla nebo - Co to má znamenat? Kdo vy k sakru jste, pane?”

“Wimsey,” řekl Petr mírně, “ne Whisky. Wimsey, přítel jistého policisty. Zaskočil jsem k vám, abych vám pogratuloval k mistrnému ovládnutí nepravé perspektivy, která, jak jsem se domníval, zanikla s van Hoogstratenem nebo s Gracem a Lambeletem.”

“Ach tak!” řekl mladík. Měl hezký obličej, veselé oči a uši špičaté jako faun. V jeho smíchu zazněla lítost. “Tak moje krásná vražda už má odzvoněno. Bylo to příliš dobré, aby to vydrželo. Ty fízlové! Jen doufám, že v čísle 14 celou noc nezamhouřili oko. Smím se vás zeptat, jak jste se do toho připletl vy?”

“Já zřejmě přitahuji důvěru policistů v nouzi - sám nevím proč. Když jsem si představil tu mohutnou postavu v modré uniformě, kterou tak přesvědčivě nasměroval nějaký bohém, aby mžourala do té škvíry, moje mysl se bezděčně přenesla do Národní galérie. Mnohokrát jsem tam mžoural ze strany do těch dírek v malé černé krabičce a obdivoval se holandskému interiéru s mnoha průhledy, namalovanému tak přesvědčivě na čtyřech plochých stěnách té krabičky. Udělal jste dobře, že jste zachoval výmluvné ticho! Váš irský přízvuk by vás byl prozradil. Služebnictvo jste, jak předpokládám, úmyslně držel z dohledu.”

“Řekněte mi,” začal pan O’Halloran a posadil se ze strany na stolek v hale, “vy znáte zpaměti zaměstnání všech lidí, kteří bydlí v téhle čtvrti Londýna? Já nemaluji pod svým jménem.”

“Neznám,” řekl Petr. “Ten strážník, podobně jako doktor Watson blahé paměti, umí dobře pozorovat, třebaže ze svých pozorování nic nevyzkoumá. Vás prozradil zápach terpentýnu. Soudím z toho, že při jeho první návštěvě ten aparát nebyl daleko.”

“Bylo to složené pod schody,” odpověděl malíř. “Pak jsme to zanesli do ateliéru. Před příchodem té policejní posily to můj otec sotva stačil dát z cesty a strhnout “13” z lunety nad vchodem. Nestačil už například dát na místo tenhle stolek, na kterém sedím. Při přepadové prohlídce by byl objeven v jídelně. Můj otec má skvělý smysl pro humor a sportovního ducha. Nemám slov, abych ocenil duchapřítomnost, kterou projevil, zatímco já jsem obíhal kolem domů a nechal ho samotného bránit pevnost. Všechno by se bylo dalo docela jednoduše a bez rizika vysvětlit. Ale jelikož můj otec je původem Ir, je rád, když může trochu nadzvednout úřad.”

“S vaším otcem bych se velmi rád seznámil. - Je tu ovšem ještě jedna věc, kterou si neumím vysvětlit: co vás vedlo k tak komplikovanému plánu? Chtěl jste snad odlákat pozornost policie ve chvíli, kdy jste za rohem prováděl vloupání?”

“To mě bohužel nenapadlo,” prohlásil mladík s lítostí v hlase. “Ne, ne. Ten policajt není mojí předurčenou obětí. Připletl se nám náhodou na generálku a všechno šlo tak dobře, že bylo škoda představení přerušit. Chystám to pro svého strýčka sira Lucia Prestona, člena Královské malířské akademie.”

“Aha!” řekl Petr. “Už mi začíná svítat.”

“Můj styl kresby,” pokračoval pan O’Halloran, “je moderní. Strýček mi už při mnoha příležitostech dal na srozuměnou, že tak kreslím jen proto, že pořádně kreslit neumím. Vymyslel jsem plán, že ho zítra pozveme na večeři a oblažíme historkou o záhadném čísle “13”, které se podle pověsti čas od času v téhle uličce objeví, provázeno strašidelnými zvuky. Tím se mělo naše posezení protáhnout až skoro do půlnoci, pak bych ho šel vyprovodit na konec ulice, a jen bychom vyšli, ozvaly by se ty výkřiky. Byl bych se s ním vrátil -”

“Už je to jasné,” řekl Petr. “Až by se vzpamatoval z počátečního šoku, byl by nucen doznat, že vaše kresba je triumfem akademické dokonalosti.”

“Doufám, že pořád ještě nic nebrání,” řekl pan O’Halloran, “aby se představení konalo podle původního plánu.” Nejistým pohledem sklouzl k Petrovi, který řekl:

“Já také. A doufám, že váš strýc má v pořádku srdce. Ale mohl bych teď přivolat svého nešťastného přítele strážníka a zbavit ho obav? Jeho postup je ohrožený pro podezření, že byl ve službě opilý.”

“Panebože!” řekl pan O’Halloran. “To jsem opravdu nechtěl - tomu musíme zabránit. Zavolejte ho dovnitř.”

Jak se ukázalo, nebylo tak snadné přesvědčit konstábla Burta, že v denním světle vidí totéž, na co se v noci díval škvírou ve schránce. Z malířského plátna, na němž byly předměty i postavy podivně zkrácené a pokroucené, nebyl moudrý. Teprve když celou věc řádně instalovali a osvětlili v zatemněném ateliéru, dal se po delším zdráhání přesvědčit.

“To je nádhera,” řekl. “Něco jako Maskelyne a Devant. Škoda, že to nemůže vidět seržant.”

“Zkuste, ho sem dnes večer vylákat,” řekl pan O’Halloran. “Ať přijde jako osobní stráž mého strýčka.” Obrátil se k Petrovi. “Vy, jak se zdá, to s policajty umíte. Nedokázal byste ho sem na něco navnadit? Vaše kreace hladového a rozháraného bohéma z Bloomsbury je stejně přesvědčivá jako má vlastní. Tak co, přijdete?”

“Nevím,” řekl Petr. “Nemám převleky rád. Navíc jde o policistu. O členy Královské akademie se neberu, ale když se jedná o strážce zákona - k čertu se vším! Já jsem jednou otcem, a musím tedy projevit alespoň trochu smysl pro zodpovědnost.”

VRAŽDA PO RÁNU

“Pojedete půl míle po silnici na Ditchley, a až uvidíte ukazatel, zahnete doleva,” vysvětloval obchodní zástupce firmy s mandly, “ale podle mého je to ztráta času.”

“Jak se to vezme,” odpověděl zvesela pan Montague Egg. “Já už na toho starého pavouka něco políčím. Jak stojí v Desateru pro obchodní cestující: ‚Nejmenší šanci ujít nedej si, nikdo nic neví, dokud to nezkusí.’ Koneckonců, je prý pořádně zazobaný.”

“Sousedi o něm roznášejí, že má žíněnky plné zlatých sovereignů,” ušklíbl se cesťák s mandly. “Jenže lidi toho napovídají!”

“Myslel jsem, že žádné sousedy nemá.”

“Taky ne. To bylo obrazně řečeno. Dělejte, jak chcete, a hodně štěstí.”

Pan Egg oplatil zdvořilost smeknutím svého elegantního měkkého kloboučku a s klidnou rozhodností pustil spojku.

Jak už tomu bývá v červnovém sobotním dopoledni, na hlavní silnici bylo rušno - počestné rodinky výletníků mířily do lesů kolem Melbury anebo na pláže u Beachamptonu - ale jakmile u ukazatele, který ohlašoval “Hatchfordský mlýn - 2 míle”, zabočil na úzkou odbočku, ocitl se v naprostém tichu a osamění, které jen tu a tam narušil nějaký králík, když vyběhl z živého plotu kolem cesty, a hrkání motoru jeho morrise. Bůhví, co byl ten záhadný pan Pinchbeck vlastně zač, ale rozhodně to byl samotář, a když Monty ujel po úzké silnici asi míli a dostal se do polovice cesty, zahlédl malé stavení uprostřed zanedbaného pole a přišlo mu na mysl, že ten cesťák s mandly měl pravdu. Peněz měl pan Pinchbeck asi dost, ale přesto se nezdálo, že by toužil stát se zákazníkem firmy Plumme&Rose, Piccadilly, dodavatelů všech druhů vín a likérů. V tu chvíli si však pan Egg připomněl maximu číslo pět z Desatera pro obchodní cestující: ‚Máš-li o obchodu páru, břitvy prodáš i biliáru,’ zastavil svůj vůz na kraji pole, nadzvedl polozborcená vrata za mohutného praskotu polorozpadlých příčlí, odtáhl jejich křídla na stranu a ujížděl dál po nerovné cestě, zbrázděné vyjetými kolejemi po nedávných deštích.

Dveře domku byly zavřené. Monty rytmicky zabušil na odlupující se lak a ani ho nepřekvapilo, že nikdo nejde otevřít. Zaklepal znovu, a protože mu bylo líto vzdát podnik, kvůli kterému se plahočil takový lán světa, obešel dům zezadu. Ani tam nikdo nepřišel otevřít. Že byl pan Pinchbeck nebyl doma? Ale říkali mu přece, že nikdy nikam nechodí. Jelikož byl pan Egg od přírody vytrvalý a zvědavý, přistoupil k oknu a nahlédl dovnitř. Nad tím, co uviděl, tiše hvízdl. Vrátil se k zadnímu vchodu, strčil do dveří a vešel dovnitř.

Pokud vás do domu nepřivede nic jiného než snaha prodat majiteli bednu whisky nebo tucet lahví portského, octnete se poněkud v rozpacích, najdete-li ho ležet na podlaze vlastní kuchyně s hlavou napadrť. Pan Egg měl za sebou dva roky na západní frontě, ale to, co uviděl, se mu vůbec nelíbilo. Zakryl to kuchyňským ubrusem. Potom, jelikož byl systematik, pohlédl na hodinky a zaznamenal, že je 10,25. Minutu stál v hlubokém zadumání, pak kvapně prošel celou usedlost a vyrazil co nejrychleji přivolat policii.

Soudní vyšetřování případu pana Pinchbecka byl zahájeno následujícího dne a skončilo obžalobou neznámé osoby nebo osob z úmyslné vraždy. Po celých dalších čtrnáct dní pan Montague Egg se smíšenými pocity sledoval noviny. Policie zachytila stopu. Hledali nějakého muže, který mohl vnést do případu světlo. Uváděli jeho popis - výrazný zjev s narezlým vousem, v kostkovaném obleku, jezdící ve sportovním voze s poznávacím číslem ZLO 13 13. Našli ho. Bylo proti němu vysloveno obvinění. A pan Montague Egg, ačkoli se zdržoval už tři sta mil od místa činu, dostal zprávu, že má svědčit před smírčím soudcem v Beachamptonu.

Obžalovaný, který uvedl, že se jmenuje Theodor Barton, je stár čtyřicet dva let a povoláním básník (což Montyho donutilo nespustit z něj oči, protože v životě neviděl žádného básníka takhle zblízka), byl vysoký hřmotný muž, oblečený v křiklavém tvídu, a celý jeho zjev vyzařoval poněkud vykřičenou okázalost. Montyho napadlo, že by ho spíš typoval na stálého hosta v krčmách méně okázalých částí Londýna. Měl vyzývavý pohled a hoření půlka obličeje byla dokonce svým způsobem hezká. Ústa se mu ztrácela v roští narezlého vousu. Zdálo se, že mu obžaloba nedělá nejmenší starosti, a dal se zastupovat právním poradcem.

Montague Egg byl předvolán hned mezi prvními, aby vypověděl, jak objevil zavražděného. Uvedl, že k tomu došlo v sobotu dne 18. června v 10,25 a že tělo zavražděného bylo ještě teplé, když k němu přišel. Domovní dveře byly zamčené a vchod zezadu zavřený, ale nezamčený. Kuchyň byla v hrozném stavu, jako by tam došlo k prudkému zápasu, a vedle mrtvého muže ležel krví potřísněný pohrabáč. Před odchodem na policii proběhl ještě v rychlosti celý dům. V ložnici v prvním patře objevil těžkou železnou skříňku - byla otevřená a prázdná, ale v zámku visel klíč. v domku ani na malém dvorku se nikdo neskrýval, ale v kůlně za domem našel stopy, jako by tam ještě nedávno stál nějaký automobil. V obývacím pokoji byly zbytky snídaně pro dva. Přijel k domku po odbočce, která k němu vedla z hlavní silnice, a cestou nikoho nepotkal. Prohlídka domu ho zdržela nanejvýš pět až deset minut a zpátky se vracel stejnou cestou, kudy přijel.

V tomto bodě připojil detektivní inspektor Ramage vysvětlení, že ona odbočka k domku vede ještě asi půl míle na druhou stranu, míjí Hatchfordský mlýn a pak se stáčí zpátky na silnici do Beachamptonu, na niž se napojuje asi o tři míle blíž k Ditchley.

Jako další svědek byl předvolán jakýsi pan Bowles, povoláním pekař. Uvedl, že přijel se svojí dodávkou k domku v 10,15 a že nesl dovnitř dva bochníky chleba. Šel zezadu a otevřít mu přišel pan Pinchbeck osobně. Byl úplně zdráv, jen trochu nedůtklivý a nesvůj. Žádnou další osobu v kuchyni neviděl, ale než zaklepal, měl dojem, že zevnitř zaslechl dva mužské hlasy v hlasité hádce. Toto potvrdil učedník, který zákazníky objížděl s panem Bowlesem, a ještě dodal, že se mu zdálo, že za kuchyňským oknem zahlédl siluetu nějakého muže.

Paní Chapmanová z Hatchfordského mlýna předstoupila se svědectvím, že ve všední dny chodívala pravidelně panu Pinchbeckovi trochu uklidit. Přicházela k němu v půl osmé a v devět odcházela. V sobotu 18. června přišla jako obvykle a zjistila, že v domě přespal nenadálý návštěvník. Jako onoho návštěvníka identifikovala obžalovaného Theodora Bartona. Zřejmě přespal na pohovce v obývacím pokoji a ráno se zas chystal odjet. Viděla v kůlně jeho vůz; byl to nějaký malý sporťák, ale všimla si čísla ZLO 13, 13, to jí padlo do oka, protože si hned pomyslela, že to je nešťastné číslo. Od zadních dveří nebylo do kůlny vidět. Udělala jim snídani pro dva. Mlékař a listonoš přišli ještě před jejím odchodem a hokynář tam byl určitě krátce potom, co odešla, protože v 9,30 už byl v Hatchfordském mlýně. Nikdo jiný - pokud je jí známo - do toho domu nechodil. Pan Pinchbeck byl vegetarián a zeleninu si pěstoval sám na zahradě. Nepamatuje se, že by byl někdy měl nějakou návštěvu. Neslyšela, že by si pan Pinchbeck a obžalovaný výslovně něco řekli, ale zdálo se jí, že starý pán není zrovna v nejlepší náladě. “Vypadal, jako že mu něco nesedí.”

Pak předstoupil další svědek z Hatchfordského mlýna, který slyšel, že se krátce před půl jedenáctou přehnal kolem vůz se silným motorem. Vyběhl se na něj podívat, protože rychlé vozy jsou na vedlejších cestách řídkou podívanou, ale už ho ani nezahlédl, protože v zákrutu cesty jsou po obou stranách stromy.

Po tomto svědkovi předložila policie prohlášení, které obžalovaný učinil při zatčení. Řekl, že je synovcem zesnulého, a bez zdráhání přiznal, že strávil onu noc v jeho domě. Zemřelý ho přijal se zřejmou radostí, protože se už delší čas neviděli. Když se dověděl, že jeho synovec má hluboko do kapsy, chvíli mu vyčítal, že si zvolil tak špatně placené povolání, jakým je psaní poezie, ale poté mu nabídl malou půjčku, kterou on, tedy obžalovaný, vděčně přijal. Pan Pinchbeck pak otevřel schránku ve své ložnici a vytáhl svazek bankovek, z nichž mu předal “deset pětilibrovek”, a svůj dar doprovodil krátkým kázáním o tom, že kdo pilně pracuje, tomu se daří. Toto vše se stalo asi v 9,45 anebo možná o něco dřív - ale určitě až poté, co opustila dům paní Chapmanová. Schránka byla zřejmě plná peněz a cenných papírů a pan Pinchbeck se nechal slyšet, že nevěří ani paní Chapmanové ani žádnému ze svých dodavatelů. (Následoval rozhorlený protest ze strany paní Chapmanové, kterou musel chlácholit sám slavný soud.) Prohlášení dále pokračovalo, že mezi obžalovaným a jeho strýcem k žádné hádce nedošlo, že pokud si vzpomíná, odjel z domu kolem desáté a pokračoval přes Ditchley a Frogthorpe do Beachamptonu. Tam nechal vůz u přítele, od kterého jej měl vypůjčený, pronajal si motorový člun a odjel na čtrnáct dní do Bretaně. Tam se k němu zpráva o strýcově smrti nedonesla a dověděl se to až ve chvíli, kdy za ním přijel inspektor Ramage a informoval ho, jaké na něm leží podezření. Pochopitelně okamžitě spěchal domů, aby prokázal svou nevinu.

Policie zastávala teorii, že jakmile z domu odešel poslední dodavatel, Barton starce zabil, vzal mu klíče, ukradl peníze, uprchl a předpokládal, že zavražděného objeví teprve paní Chapmanová, až přijde v pondělí ráno.

Zatímco Bartoňův obhájce páčil z inspektora Ramage výrok, že při zatčení se u obžalovaného našlo pouze šest anglických pětilibrových bankovek a pár francouzských drobných v hodnotě několika šilinků, uvědomil si pan Egg, že kdosi zprudka oddychuje a funí mu na krk. Nedalo mu to, ohlédl se a octl se tváří v tvář starší ženě, jíž výrazné oči doslova lezly z důlků rozčilením.

“Panebože!” vzdychala a klátila se přitom na svém sedadle. “Ach bože!”

“Prosím o prominutí,” řekl vždy úslužný pan Egg. “Nepřekážím snad nebo mohu něčím pomoci?”

“Ach, panebože, děkuji vám! Poraďte mi, prosím vás, co mám dělat. Měla bych jim to říct. Chudák! Vždyť on za nic nemůže. Já to vím. Proboha vás prosím, poraďte mi, co mám dělat. Mám jít na policii? Ach, panebože, ach, proboha! Myslela jsem - ale nevím - v životě jsem u soudu nebyla! Vím, že řeknou, že je vinen. Prosím vás, moc vás prosím, ať to nedělají!”

“U tohoto soudu nemohou rozhodnout o jeho vině,” chlácholil ji Monty. “Mohou ho poslat k vyšší instanci -”

“Ale to nesmějí! Vždyť to neudělal. Vůbec tam nebyl. Proboha vás prosím, udělejte s tím něco!”

Chovala se tak přesvědčivě, že si pan Egg krátce odkašlal, přitáhl si vázanku, odvážně povstal ze svého místa a zvolal hlasem řeckého herolda: “Vaše milosti!”

Soudci strnuli. Obhájce strnul. Obžalovaný strnul. Celá síň strnula.

“Je zde jistá dáma,” začal Monty a cítil, že teď už nemůže couvnout, “která mi sdělila, že může vystoupit s důležitým svědectvím ve prospěch obžalovaného.”

Strnulé pohledy se svezly na onu dámu, která se okamžitě vztyčila tak prudce, až jí kabelka upadla na zem, a zvolala: “Ach bože můj! Moc se omlouvám. Určitě jsem to měla hlásit policii.”

První se vzpamatoval obhájce, v jehož výrazu se mísilo překvapení, rozmrzelost i jisté tušení. Dáma byla vyproštěna ze svého místa a po chvilce vzrušeného šeptání oznámil obhájce:

“Vaše milosti, podle přání svého klienta jsem měl posečkat se vstupem dojednání, ale jelikož tato dáma, kterou jsem do této chvíle nikdy neviděl, tak velkodušně přichází učinit prohlášení, které zřejmě dá jednoznačnou odpověď na vznesené obvinění, nevylučuji, že vaše milost dá přednost tomu, abychom si ji vyslechli již teď.”

Po krátké poradě se soudní stolice dohodla, že vyslechne svědectví, pokud s tím bude souhlasit obžalovaný. Ten souhlasil, a tak byla dotyčná dáma povolána na místo svědků, bylo zjištěno, že se jmenuje Millicent Adéla Queeková, a byla vzata pod přísahu.

“Jsem svobodná a pracuji jako učitelka kreslení na vyšší dívčí škole ve Woodbury. V sobotu 18. června bylo samozřejmě prázdno, a tak mě napadlo, že bych si mohla vyjet na malý výlet do Melbury Woods. Jela jsem sama. Vyjela jsem svým vozem z domova si v 9,30. Do Ditchley mi to trvá asi půl hodiny - nejezdím rychle a na silnici byl ten den veliký provoz - je to velmi nebezpečné. Když jsem přijela do Ditchley, zabočila jsem doprava na hlavní silnici do Beachamptonu. Po chvíli jízdy mě napadlo, jestli vlastně mám dost benzínu. Víte, můj ukazovatel není spolehlivý, a tak jsem si řekla, že raději zastavím a přesvědčím se, jak na tom jsem. Zajela jsem do servisu u silnice. Nevím přesně, kde to bylo, ale určitě to nebylo daleko od Ditchley - rozhodně ještě před Helpingtonem. Byla to jedna z těch odporných garáží z vlnitého plechu, natřeného křiklavě červenou barvou. Podle mého by se to mělo zakázat. Požádala jsem majitele - moc slušného a úslužného mladíka - aby mi doplnil nádrž, a jak jsem tam čekala, uviděla jsem tohohle pána - ano, obžalovaného pana Bartona - přijíždět v jeho voze. Jel směrem od Ditchley a hodně rychle. Zastavil na levé straně vozovky. Garáž je sice na pravé straně, ale viděla jsem úplně zřetelně. Určitě si ho nepletu - ty jeho vousy a ty šaty - to člověk nepřehlédne. Měl na sobě stejný oblek, jako má dnes. Navíc jsem si všimla čísla jeho vozu. Je zvláštní, nemyslíte? ZLO 13 13. Podivné. A abych nezapomněla - otevřel kapotu, trochu se myslím hrabal ve svíčkách a pak jel dál.”

“V kolik to bylo hodin?”

“O tom jsem právě chtěla mluvit. Když jsem se chtěla podívat, kolik je hodin, zjistila jsem, že mi hodinky nejdou. Ale podívala jsem se na hodiny v garáži, visely přímo nad dveřmi - a na nich bylo 10,20. Seřídila jsem si podle nich své hodinky. Pak jsem odjela do Melbury Woods a v přírodě jsem tam poobědvala. Bylo to velké štěstí, že jsem se na ty hodiny podívala. Protože o chvíli později moje hodinky už zase nešly. Vím docela jistě, že tenhle pán zastavil u té garáže v 10,20, takže se mi nejeví, jak by byl mohl vraždit v domku toho nebožtíka mezi 10,15 a 10,25, když je to odtamtud určitě víc jak dvacet mil - možná ještě víc.”

Slečna Queeková skončila celá zadýchaná a vítězoslavně se rozhlédla kolem.

Inspektor Ramage nasadil nevyzpytatelný výraz. Slečna Queeková pokračovala uváděním důvodů, proč se svým pozorováním nevystoupila už dřív.

“Když jsem četla popis v novinách, hned mě napadlo, že to bylo to auto, které jsem viděla, takové číslo se nezapomene - ale jak jsem měla vědět, jestli to byl taky ten muž? To člověk přece neví. Tyhle popisy se hodí pomalu na každého druhého. A potom - nestála jsem o to, abych se octla při policejním vyšetřování. U nás v ústavu, jestli mi rozumíte - rodičům našich dívek by se to nemuselo líbit. Ale řekla jsem si, kdybych mohla toho pána uvidět na vlastní oči, určitě bych poznala, jestli je to on, nebo ne. Slečna Wagstaffová - to je prosím naše ředitelka - mi velmi ochotně vyšla vstříc a dala mi volno, abych se sem mohla dostavit, ačkoli to dělalo ústavu velké potíže, protože mám právě nejvíc hodin z celého týdne. Ale řekla jsem si, že tu možná půjde o život, a jak vidím, měla jsem pravdu.”

Smírčí soudce poděkoval slečně Queekové za její zásah motivovaný veřejným zájmem a poté na žádost obou stran odročil jednání, aby bylo možno ověřit nové svědectví.

Jelikož bylo mimořádně důležité, aby slečna Queeková identifikovala dotyčnou garáž co nejrychleji, rozhodlo se, že ji vyjede hledat ihned a že s ní pojede inspektor Ramage s jedním seržantem a obhájce pana Bartona, který bude bdít, aby nebyly poškozeny zájmy jeho klienta. V provedení tohoto plánu se však vyskytla jistá potíž. Ukázalo se, že policejní vůz není dost veliký, aby se do něho pohodlně vešlo tolik lidí, a tak když pan Montague Egg nastupoval do svého morrise, slyšel, že na něho volá inspektor, jestli by se s ním mohl svézt.

“Samozřejmě,” souhlasil Monty, “bude mi ctí. A navíc mě budete mít na očích. Protože jestli to neudělal ten frajer, budu nejspíš žalovanou stranou já.”

“Nic takového jsem neřekl,” odpověděl inspektor, poněkud zaražený, jak mu Monty čte myšlenky.

“Nemohl bych vám to mít za zlé,” řekl Monty. Usmál se, neboť mu napadlo oblíbené moto obchodník cestujících: “Veselý pohled, veselý hlas - a objednávku v kapse máš!”, a s veselou vyrazil za policejního dozoru na silnici z Beachamptonu do Ditchley.

“Už tam musíme každou chvíli být,” poznamenal Ramage, když projeli Helpingtonem. “Jsme deset mil od Ditchley a asi pětadvacet mil od Pinchbeckova domku. Musíme dávat pozor - tímhle směrem to bude po levé straně. Podívejte! Tohle by to mohlo být,” dodal za chvíli. “Zastavují tu.”

Policejní vůz zastavil u ohavného stavení z vlnitého plechu, stojícího osaměle na jejich straně silnice a vyšperkovaného nesourodou kolekcí reklamních emailových vývěsek a řadou benzínových pump.

Pan Egg se postavil vedle nich.

“Je to tady, slečno Queeková?”

“Víte, to je těžko říct. Vypadalo to takhle a bylo to někde tady. Ale nejsem si jistá. Tyhle ohavné garáže jsou si tak podobné - ach bože, to jsem husa! Samozřejmě, že to není ono. Nemají tu hodiny. Musely by tu být hodiny, zrovna tady nade dveřmi. Moc se omlouvám, že jsem se tak hloupě zmýlila. Musíme jet ještě trochu dál. Určitě to už je někde tady blízko.”

Malé procesí se vydalo na další pouť a o pět mil dále se znovu zastavilo. Tentokrát byl omyl vyloučen. Zase taková ohavná garáž z červeného vlnitého plechu, zase ty emailové reklamy a pumpy, ale taky hodiny, jejichž ručičky ukazovaly (a správně, jak zjistil inspektor mrknutím na svoje hodinky) 7.15.

“Určitě je to tady,” řekla slečna Queeková. “Ano - poznávám i toho muže,” dodala, když vyšel majitel, aby zjistil, čím může posloužit.

Na dotaz majitel odpověděl, že nemůže přísahat, že onoho 18. června doplňoval nádrž slečny Queekové. Co on těch nádrží denně naplní! Ovšem pokud jde o ty hodiny, v tom nemůže být omyl. Ty jdou a vždycky šly na minutu přesně a od té doby, co si je sem dal, se ani jedenkrát nezastavily ani neporouchaly. Jestli bylo na jeho hodinách 10,20, tak opravdu bylo 10,20, to on dosvědčí u všech soudů po celém království. Na vůz s číslem ZLO 13 13 si nepamatuje, ale proč by se taky na něj měl pamatovat, když k němu vůbec nezajel? Spousta řidičů, kteří si chtějí něco poopravit na voze, zastavují poblíž pro případ, že by závada potřebovala ruku odborníka, ale takové případy se stávají tak často, že si jich už ani nevšímá, zvlášť když má zrovna plné ruce práce.

Zato slečna Queeková si byla úplně jistá. Poznala toho člověka, poznala garáž i hodiny. Jen pro jistotu se celá kompanie vydala ještě dál, až do Dichley, ale ačkoli cesta byla doslova obsypaná garážemi, ani jedna neodpovídala přesnému popisu. Buď měly jinou barvu nebo byly z jiného materiálu nebo neměly hodiny.

“Tak tedy,” řekl inspektor celkem zklamaně, “pokud vyloučíme, že ti dva jsou spolčeni (což se nezdá pravděpodobné, když se na ni podívám), jsme tam, kde jsme byli. Ta garáž, kde viděla Bartona, je osmnáct mil od Pinchbeckova domu, a jelikož víme, že byl naživu ještě v 10,15, Barton ho nemohl zavraždit - pokud by pak byl z místa neujel průměrnou rychlostí 200 mil za hodinu, na což si ještě chvilku počkáme. Co se dá dělat, musíme začít znova od začátku.”

“To pro mě nevypadá dobře,” řekl Monty zvesela.

“Ani bych neřekl. Co ty hlasy, o nichž vypovídal pekařův pomocník? Vím, že jste tam nemohl být vy, protože jsem si ověřil, kde jste v tu dobu byl,” ušklíbl se inspektor Ramage. “Možná že se někde objeví zbytek těch peněz. Takhle to chodívá. Musíme se vrátit.”

Monty ujel prvních osmnáct mil v tichém zadumání. Když minuli garáž s hodinami (inspektor na ni zahrozil, když jeli kolem), náhle vykřikl a zastavil.

“Co je?” zeptal se inspektor.

“Něco mě napadlo,” odpověděl Monty. Vytáhl z kapsy kapesní kalendář a něco v něm hledal. “No ovšem, vždyť jsem si to myslel! Objevil jsem zvláštní shodu okolností. Pojďme si to přešetřit, dovolíte? ‚Nespoléhej na štěstí - i maličkosti ověř si.’” Strčil kalendář do kapsy, rozjel se a předjel policejní vůz. Za chvíli přijeli ke garáži, která upoutala jejich pozornost už prve - k té, která zcela odpovídala popisu až na to, že na ní nebyly hodiny. Zastavil u ní a policejní vůz, který jel v těsném závěsu, také zabrzdil.

Z garáže vyšel majitel ochotný posloužit a všechny okamžitě překvapilo, jak nápadně se podobá muži, jemuž kladli otázky v té další garáži. Monty na to zdvořile poukázal.

“Není divu,” řekl ten člověk. “Je to můj bratr.”

“A garáže máte taky stejné,” řekl Monty.

“Jsou od stejný firmy,” řekl muž. “Dodávají je v dílech. To víte, masová výroba. Když je člověk šikovnej, postavíte to přes noc.”

“Máte pravdu,” souhlasil Egg. “Standardizace šetří práci, čas i peníze. Ale hodiny, jak vidím, tu ještě nemáte?”

“Ne, ještě ne. Ale už je mám objednaný.”

“A nikdy jste tu žádné neměl?”

“Nikdy.”

“Viděl jste někdy tuhle dámu?”

Majitel pumpy si slečnu Queekovou pečlivě prohlédl od hlavy k patě.

“Ano, tu jsem už myslím viděl. Jednou dopoledne tu brala benzín, viďte, slečno? V sobotu před čtrnácti dny nebo tak nějak. Na obličeje já mám paměť.”

“V kolik to tak asi bylo?”

“Za deset minut jedenáct nebo o pár minut později. Pamatuju se, že jsem si zrovna postavil vodu na čaj. Kolem jedenáctý si vždycky dám hrnek čaje.”

“V deset padesát,” dychtivě řekl inspektor. “A tady jsme -” rychle něco počítal - “přesně dvaadvacet mil od domu. Řekněme půl hodiny po vraždě. To je čtyřiačtyřicet mil za hodinu - to se dá dokázat v rychlém sportovním voze.”

“Ano, ale -” vložil se do řeči obhájce.

“Vteřinku, prosím,” řekl Monty. “Neměl jste tu někdy,” pokračoval a obrátil se k majiteli pumpy, “takové ty hodiny s pohyblivými ručičkami, které ukazují, odkdy se musí svítit?”

“Ty jsem měl. A vlastně je tu ještě někde mám. Bývaly tamhle nad dveřmi. Ale minulou neděli jsem je sundal. Lidi si stěžovali, že se jim pletou se skutečnými hodinami.”

“A čas, kdy 18. června byla povinnost řidičů rozsvítit světla,” tiše řekl Monty, “je podle mého kalendáře 10,20.”

“No tohle,” řekl inspektor Ramage a praštil se do stehna. “To je chytře vymyšleno, pane Eggu.”

“Byl to šťastný nápad,” připustil Monty. “‚Když má cesťák rozum v hrsti, vyhne se spoustě mrzutostí’ - tak nějak to stojí v Desateru pro obchodní cestující.”

JEDEN NAVÍC

Když jednoho deštivého listopadového večera Simon Grant, napoleon Spojených výroben nitrofosfátů a bůhví kolika dalších přidružených společností, zmizel z povrchu zemského, nebylo nic divného na tom, že to způsobilo rozruch v jeho rodině a mezi přáteli, a že dokonce došlo k jistému pohybu na burze. Když ovšem potom v průběhu několika následujících dní vyšlo najevo s trapnou jistotou, že Spojené výrobny jsou spojené pouze podle jména a že ve skutečnosti nedrží pohromadě ani natolik, aby mohlo dojít k lidvidaci, nýbrž že (takříkajíc) překročily i toto stadium a prostě se vypařily do vzduchu a že veškeré jmění, které jim ještě přináleželo, záhadně zmizelo ve stejnou dobu jako Simon Grant - rozlehl se křik: “Chyťte zloděje!” takovou silou, že to otřáslo třemi kontinenty a shodou okolností asi na hodinku vyhodilo z kolejí i bezúhonnou dráhu pana Montague Egga.

Ne že by byl pan Egg měl v Nitrofosfátech nějaký kapitál anebo že by se snad byl znal s pohřešovaným finančním magnátem. Jeho vstup do tohoto případu byl zcela náhodný, vedlejší produkt neomalené řeči ministra financí o rozpočtu, který hrozil postihnout znepokojující měrou obchod s vínem a lihovinami. Pan Egg, obchodní cestující firmy Plummet & Rose, Piccadilly, dorazil na své pouti do Birminghamu, když tu byl odtud kvůli této záležitosti odvolán svým zaměstnavatelem na mimořádnou poradu do Londýna, a tak se stalo - ačkoliv tehdy o tom neměl tušení - že měl tu čest cestovat týmž vlakem, z něhož Simon Grant tak náhle a nevysvětlitelně zmizel.

Fakta o případu Simon Grant byla až trapně jednoduchá. Mezi Birminghamem a Londýnem jezdil tehdy noční expres, který vyjížděl z Birminghamu v 21,05, stavil pouze v Coventry a v Rugby a na londýnské nádraží Euston přijížděl v 0,10. Pan Grant se účastnil večeře, kterou na jeho počest pořádal jistý prominentní obchodní podnikatel v Coventry, a po jídle měl ještě tolik nestoudné drzosti, že promluvil o prosperitě britského obchodu. Hned poté odešel, aby chytil expres z Birminghamu a jel do Rugby, kde měl zůstat přes noc v sídle dalšího pilíře finančnické bezúhonnosti lorda Buddlethorpa. V 21,57 ho dva naprosto důvěryhodní magnáti z Coventry doprovodili k vagónu první třídy a setrvali s ním v hovoru až do odjezdu vlaku. Ve stejném vagóně jela pouze jedna další osoba, a to nikdo menší než sir Hicklebury Bowles, všeobecně známý jako velký sportovec. Při rozhovoru se siru Hickleburymu (jehož zběžně znal) zmínil, že cestuje sám, protože jeho sekretáře sklátila chřipka. Asi na poloviční cestě mezi Coventry a Rugby zamumlal pan Grant něco o velkém vedru a vyšel do chodbičky. Víc už ho sir Hicklebury neviděl.

Na samém počátku vrhlo na celý případ ponuré světlo zjištění, že při příjezdu do Rugby byly jedny dveře z chodbičky otevřeny dokořán a o něco později se pár mil výše po trati našel kabát i klobouk pana Granta, takže se všichni obávali nejhoršího. Bedlivé pátrání však neobjevilo ani mrtvolu Simona Granta, ani žádnou stopu, že by z vlaku vypadl těžký předmět. V kapse svrchníku byl lístek první třídy z Coventry do Rugby a bylo jasné, že bez něho nemohl projít u východu z nádraží. Lord Buddlethorp navíc poslal k vlaku do Rugby vůz se šoférem a s lokajem. Šofér čekal u východu a lokaj se procházel po nástupišti a hledal finančníka. Oba ho od vidění dobře znali a oba shodně potvrdili, že z vlaku nevystoupil. K východu se všichni cestující dostavili s jízdenkou, nikdo neměl lístek neplatný a také kontrola jízdenek vydaných z Birminghamu a Coventry do Rugby neprokázala žádné rozpory.

Zbývaly ještě dvě možnosti, obě lákavé a slibné. Expresní vlak z Birminghamu do Londýna měl příjezd do Rugby v 22,24, a odjezd v 22,28. Ale přes všechnu svoji rychlost a důležitost nebyl jediným ani tím nejdůležitějším oblázkem v řečišti nádraží, neboť přímo na protější koleji v opačném směru stávala Irská pošta, rychlík, který po tři minuty své zastávky vyfukoval oblaka kouře a v 22,25 se s hřmotem vydal směrem na sever. Pokud přijel expres včas, mohl Simon Grant přeběhnout koleje a nastoupit do Irské pošty, ve 2,25 mohl chytit v Holyheadu parník, dorazit do Dublinu v 6,35 a o několik hodin později už mohl být bůhvíkde. Z důvěryhodné výpovědi lokaje lorda Buddlethorpa vyšlo najevo, že by byl stačil praobyčejný převlek - něco, co se dá přehodit na záchodě nebo v prázdném kupé - aby ho nepoznal. Vrchnímu inspektorovi Peacockovi, který vedl vyšetřování, se tahle možnost zdála vysoce pravděpodobná. Její předností byl i fakt, že cestující, které do Irska přepravuje poštovní loď, se dají snadno spočítat a identifikovat.

Předmětem pátrání se tedy staly jízdenky. Nebylo pravděpodobné, že by je byl Simon Grant sháněl během té jediné minuty, kterou měl na přestup do Irské pošty. Buď si je opatřil už dřív, nebo měl komplice, který na něho v Rugby čekal a předal mu je. Vrchní inspektor Peacock zajásal, když se zjistilo, že v Londýně byly skutečně na onen noční vlak a loď z Rugby do Dublinu zakoupeny jízdenky, a to na jméno známé z dětských říkanek - Solomon Grundy. Pan Peacock dobře věděl, že kdykoli si někdo chce zvolit krycí jméno, inspirace ho opustí a většinou se přidrží vlastních iniciál. Je to bezpochyby podmíněno i obavou, aby rozlišné iniciály na hodinkách, v tabatěrce anebo na jiném místě nevzbudily podezření; ovšem tato tendence je tak všeobecně známá, že volba iniciál nejvíce přispívá k podezření, které chce zahladit. Naděje pana Peacocka stouply až k zenitu, když posléze zjistil, že ten Solomon Grundy (kristepane, to je jméno!) udělal další chybu tím, že udal vymyšlenou, ba dokonce neexistující adresu úředníkovi v pokladně. Když byly vyhlídky na správnost teorie nejrůžovější, přišla studená sprcha. Nejen že onu noc a ani žádnou následující žádný pan Solomon Grundy poštovním parníkem nejel - jeho jízdenka nebyla nikdy použita ani vrácena - ale vyšlo najevo, že pan Solomon Grundy do toho poštovního vlaku vůbec nemohl nastoupit. Z jakéhosi důvodu, který by bylo příliš únavné tu rozvádět, ale který byl každopádně k zlosti a souvisel nějak s přehřátím nápravy, expresní vlak z Birminghamu do Londýna jako naschvál přijel zrovna ten večer do Rugby o tři minuty opožděn, a tedy dvě minuty po odjezdu Irské pošty. Pokud měl Solomon Grundy naplánován útěk touto cestou, určitě mu to nevyšlo.

Takže se vrchní inspektor Peacock musel vrátit k původní otázce: “Co se stalo se Simonem Grantem?”

Probral všechno znovu se svými kolegy a nakonec dospěl k závěru, že Grant měl v úmyslu přestoupit do Irské pošty a že nechal otevřené dveře vagónu a vyhodil své šaty s úmyslem svést policii ze stopy. Co asi udělal, když viděl, že Irská pošta je pryč? Zbývala mu jediná možnost: vystoupit, odejít z nádraží a počkat na jiný vlak. Obvyklým východem nevyšel a pečlivým vyšetřováním dospěl pan Peacock k nezvratnému přesvědčení, že bylo prakticky nemožné, aby se nepozorovaně dostal ven po kolejích anebo se potloukal někde na nádraží až do druhého dne. Týden předtím tu totiž došlo k politováníhodné sebevraždě, a všichni nádražáci proto se zvýšenou pozorností sledovali každého osamělého pasažéra, aby se jim nezdržoval na přechodu. Navíc tu právě pracovaly dvě čety traťových dělníků na osvětlených úsecích, které byly strategicky výhodné ke sledování celého nádražního prostoru. A tak Peacock, ačkoliv ani tuhle linii vyšetřování docela neopustil, přehrál ji jako rutinní záležitost svým podřízeným a soustředil svou pozornost na ortu druhou možnost, která ho napadla dokonce ještě dřív, než se ‚pustil do spekulací s Irskou poštou.

Bylo také možné, že Simon Grant z vlaku vůbec nevystoupil a dojel až do Eustonu. V Londýně se dá zmizet bez potíží - co lepšího tedy mohl Grant udělat, když se mu jeho původní plán zhroutil, než se vrátit do rychlíku a pokračovat v cestě? Pohledem na hodinky zjistil ještě před příjezdem do Rugby, že Irská pošta je s největší pravděpodobností pryč, a tak stačilo jen se zeptat, skočit do pokladny a měl vše, co potřeboval, aby mohl pokračovat v cestě.

Jediným nedostatkem této teorie bylo zjištění, že při výslechu pokladních se vrchnímu inspektorovi dostalo jednoznačného ujištění, že té noci byl poslední lístek prodán v 22,15. A do Eustonu nepřijel nikdo bez jízdenky. Vypadla i možnost komplice čekajícího na nástupišti, neboť původní plán s komplicem nepočítal a nezdálo se rozumné předpokládat, že komplic byl na nádraží už předem pro všechny případy.

Na to namítl vrchní inspektor, že s nějakým výpadkem se počítat muselo a že tedy mohla být jízdenka zakoupena předem. A bylo-li to tak, bude to nesmírně těžké prokázat, neboť počet vydaných jízdenek odpovídal počtu pasažérů. Navzdory tomu nařídil vyčerpávající přešetření všech jízdenek vydaných v Londýně, Birminghamu, Coventry a Rugby po několik týdnů, které předcházely Grantovu zmizení, neboť se domníval, že by mohl padnout na odevzdanou jízdenku se starším datem vydání a po této linii zaměřit pátrání. Navíc dal vysílat do éteru rádiovou výzvu a v této fázi směr jeho pátrání zkřížil dráhu pana Montague Egga.

Vrchnímu policejnímu komisaři

Vážený pane komisaři, (psal Montague Egg úhlednou komerční rukou) ze Zpráv denního tisku a rozhlasu jsem vyrozuměl, že si přejete vejít ve styk se všemi osobami, které cestovaly 4. ult. expresním vlakem z Birminghamu do Londýna, odjezd 21,05 večer, a spěchám, abych vám sdělil, že jsem cestoval týmž (třetí třídou) z Coventry do Eustonu ve zmíněné datum a že jsem zcela k Vašim službám, budete-li se přát mě vyslechnout. Jelikož zastupuji jako obchodní cestující firmu Plummet & Rose, Piccadilly, adresa mého stálého bydliště Vám v současné době nebude nic platná, proto si dovoluji připojit seznam hotelů, kde se budu v nejbližší době zdržovat, a zůstávám, vážený pane inspektore, Váš oddaný služebník.

V důsledku toho dopisu byl pan Egg jednoho večera tajuplně vyvolán z obchodního salónku hotelu U kočky a housliček v Oldhamu, neboť si s ním chtěl pohovořit pan Peacock.

“Těší mě,” řekl pan Egg, připravený na cokoliv od kolosální objednávky vína a lihovin až po zapomenutého přítelíčka, který si přišel vylévat srdce. “Monty, váš služebník, prosím. Čím mohu posloužit, pane?”

Ukázalo se, že vrchní inspektor Peacock chce slyšet do poslední podrobnosti všechno o jeho životě a povolání a zvláště pak o jeho nedávné cestě do Londýna. První dva okruhy zvládl Monty se ctí. A pak pokračoval, že přišel na nádraží hodně brzy, aby se mu podařilo zajistit si místo, jakmile vlak přijede do stanice.

“A ještě že jsem přišel tak včas,” dodal. “Rád cestuji v pohodlí a vlak byl hodně obsazen.”

“To mi nemusíte povídat,” zaúpěl Peacock. “To vím moc dobře. Museli jsme prošetřit všechny cestující v celém vlaku a vyslechnout každého, koho se nám podařilo osobně zastihnout.”

“To byla fuška,” řekl pan Egg s uznáním znalce problematiky. “Opravdu jste se spojili se všemi, co tam jeli?”

“S každou jednotlivou osobou,” řekl pan Peacock, “a navíc ještě s několika servilními otrapy, kteří tím vlakem sice nejeli, ale doufali, že z toho případu na ně ukápne aspoň trocha slávy.”

“Když tak mluvíme o kapkách,” řekl Monty, “nedal byste si kapku něčeho pro povzbuzení?”

Pan Peacock poděkoval a dal si malou whisky se sodou. “Pamatujete si, ve kterém voze jste jel?”

“Samozřejmě,” pohotově odpověděl pan Egg. “Byla to třetí třída, kuřáci, uprostřed vozu, prostřední vagón soupravy. V případě srážky nejbezpečnější místo. Seděl jsem v rohu u chodbičky, po směru jízdy. Naproti mně visel obraz katedrály v Yorku, před níž stojí dvě dámy a jeden pán v šatech asi z roku 1904. Padlo mi to do oka, protože všechno ostatní v tom vlaku je moderní. To je velká škoda.”

“Hm,” zahučel pan Peacock. “Pamatujete si, kdo byl s vámi v tom kupé z Coventry?”

Monty obrátil oči v sloup, jako by chtěl vzpomínku vytlačit očními víčky.

“Vedle mě seděl růžolící tlouštík ve tvídovém obleku a klimbal. Měl už něco upito. Jel z Birminghamu. Vedle něho byl vytáhlý mladíček s uhrovitou pletí v buřince ubohé jakosti. Přistoupil až po mně a zakopl o moji nohu. Vypadal na nějakého úředníčka. V rohu u okna seděl mladý námořník - ten už tam byl, když jsem přišel. Celou dobu se bavil s cestujícím v protějším rohu, který vypadal na kněze - límec měl obráceně, měl církevní klobouk, mroží knír, tmavé brýle, naducané tváře a shovívavě kazatelský tón. Vedle - ach, ano - tam seděl ten chlapík, co kouřil dýmku se strašlivě páchnoucím tabákem - byl to nejspíš nějaký hokynář, ale moc jsem z něho neviděl, protože většinu času četl noviny. Pak tam byl takový milý a neškodný stařík, vypadal na džentlmena, ale potřeboval by ostříhat. Měl na nose skřipec - už celý zprohýbaný - a vůbec nezdvihl oči od nějaké učené knihy. A naproti mně seděl nějaký člověk s velikým hnědým plnovousem ve žluté skotské pláštěnce - vypadal na cizince - a měl měkký plstěný klobouk se širokou krempou. Jel už z Birminghamu, zrovna jako ten kněz, ale ti druzí dva na protější straně nastoupili až po mně.”

Vrchní inspektor listoval stránkami objemného svazku dokumentů a usmíval se. “Vy jste pravý poklad mezi svědky, pane Egg. Vaše výpověď se přesně kryje s výpověďmi ostatních sedmi spolucestujících, ale jediná ze všech je úplná. Máte zřejmě pozorovací talent.”

“To patří k mému povolání,” blahosklonně poznamenal Monty.

“Pochopitelně. Bude vás možná zajímat, že ten stařík se způsoby džentlmena a dlouhými vlasy je profesor Amblefoot z londýnské univerzity, přední kapacita v oboru matematické analýzy, a že vás popsal jako světlovlasého způsobného mladíka.”

“Pan profesor je velmi laskav,” poznamenal pan Egg.

“Ten cizinec je doktor Schleicher z Kewu - bydlí tam už tři roky - o tom námořníkovi i o tom knězi už máme veškeré informace - s tím ožralou je taky všechno v pořádku - přišla s ním jeho žena a ta má pořádnou vyřídilku - ten váš hokynář je vážený občan z Coventry, je tam snad v radě starších při kostele svatého Michaela či co, a ten uhrovitý mladík je úředníkem u firmy Morrison. Nic jsme u nikoho nezjistili. A říkáte, že všichni jeli až do Londýna? Nevystoupil někdo v Rugby?”

“Nevystoupil,” odpověděl pan Egg.

“To je škoda,” zalitoval vrchní inspektor. “Ukázalo se totiž, pane Egg, že nevíme o nikom, kdo tehdy jel v tom vlaku a nebyl by se nám přihlásil, a počet lidí, kteří se přihlásili a byli zevrubně prošetřeni, přesně odpovídá počtu jízdenek vybraných u východu z nástupiště v Eustonu. - A co vy, nepozoroval jste, že by se někdo trvale zdržoval v chodbičce?”

“Trvale - ne, to nemohu říct,” odpověděl Monty. “Vzpomínám si, že ten vousáč několikrát vstal a na chvíli odešel - zdálo se, že nemá nikde stání. Měl jsem dokonce dojem, že mu asi není dobře. Ale byl pokaždé venku jen pár minut. Byl to takový nervózní nepříjemný člověk, pořád si kousal nehty a něco si bručel po německu, ale -”

“Kousal si nehty?”

“Ano. Přiznávám se, že to těžko snáším. ‚Čisté ruce, nehty ostříhané, úspěch nemine vás, pane. Jakmile zří však okousané nehty, zákazník řekne si nechci.’ To se praví v Desateru pro obchodní cestující.” Monty přitom zálibně hleděl na své ruce. “Ruce toho člověka měly do džentlmena hodně daleko. Nehty měl okousané až do masa.”

“To je, ovšem pozoruhodné,” řekl Peacock, “doktor Schleicher má totiž ruce vysloveně pěstěné. Včera jsem s ním mluvil. Není přece možné, aby si takový zlozvyk najednou odvykl. To se nestává - rozhodně to nejde tak rychle. A proč by to dělal? Všiml jste si ještě něčeho jiného na pasažérovi, který seděl naproti vám?”

“Snad ani ne. Ale počkejte - ano, už si vzpomínám. Kouřil ty své doutníky neuvěřitelnou rychlostí. Vzpomínám si, že vyšel na chodbičku s doutníkem, kterého byl už jen kousek, a za pět minut se vrátil s dalším, kterého byla polovička. Bylo to dobrá značka - Coronas - v doutnících já se vyznám!”

Peacock chvíli upřeně hleděl před sebe a pak lehce pleskl dlaní do stolu.

“Už to mám!” řekl. “Vzpomněl jsem si, u koho jsem teď v poslední době viděl strašně okousané nehty. U sta hromů, jak ale mohl…”

Monty čekal, až ho poučí.

“Byl to sekretář Simona Granta. Předpokládalo se, že se celý den i ten večer nehnul z města, protože měl chřipku - ale nemáme to ověřené. Ovšem i když tohle pomineme, k čemu by to sloužilo, kdyby se v přestrojení octl ve vlaku? Co by s tím mohl mít společného doktor Schleicher? Hledáme Simona Granta - a Schleicher není Grant - pokud…” Vrchní inspektor se zarazil a pokračoval ještě váhavěji: “Myslím, že to není možné. V okolí bydliště ho dobře znají, ačkoli zase na druhé straně říkali, že bývá často mimo domov, a jeho žena -”

“On má ženu?” zeptal se pan Egg s nápadným důrazem.

“Myslíte, že vede dvojí život?” řekl vrchní inspektor.

“A že má dvě ženy,” doplnil pan Egg. “Promiňte mi delikátní otázku. Myslíte - jste si jist, že poznáte falešný vous na první pohled, i když to nečekáte?”

“Při dobrém osvětlení bych to asi poznal, ale při nějaké stolní lampě - kam tím míříte, pane Egg? Jestliže Schleicher je Grant, kdo je ten muž, kterého jste viděl ve vlaku - ten s těmi okousanými nehty? Grant si nehty nekouše, to vím na sto procent - je na svůj zevnějšek velmi pečlivý, byl jsem na to upozorněn, ačkoli jsem se s ním sám nikdy nesetkal.”

“Když se mě tak na to ptáte,” řekl pan Egg, “proč by ten člověk v tom vlaku nemohl být všichni tři?”

“Koho myslíte?”

“No Granta, Schleichera a jeho sekretáře.”

“Já vám nerozumím.”

“Podívejte se - jestliže Grant je Schleicher a má tedy při ruce osobu, kterou si takříkajíc tři poslední léta pečlivě modeloval a pro budoucnost zabezpečil penězi ukládanými na jméno Schleicher - pak ho tu máme připraveného vytratit se do Evropy, jen co se trochu uklidní ten poprask, a uklouznout se vším, včetně té neoficiální ženy.”

“Ale jak to bylo s tím sekretářem?”

“Ten sekretář byl ve vlaku za Granta a Grant za Schleichera. Totiž chci říct, že to tak mohlo být.”

“Ale kde byl Schleicher - tedy Grant?”

“Grant byl taky ten člověk v tom vlaku, totiž možná, že to byl on.”

“Myslíte, že tam byli dva?”

“To přinejmenším - tedy jak já to vidím. Vy tomu určitě rozumíte líp a já v žádném případě nechci prosazovat své nápady. Ale určitě tam hráli škatule, hejbejte se. Sekretář nastoupil v Birminghamu jako Schleicher. Grant nastoupil v Coventry jako Grant. Mezi Coventry a Rugby se v umývárně nebo jinde změnil na Schleichera a postával v chodbičce. Vyšel i na perón a vlak odjel s ním. Za chvíli se znovu uchýlil do umývárny, v předem domluvenou dobu vstal ze svého místa sekretář, šel na chodbičku, někde si sedl, mezitím vyšel Grant a sedl si na jeho místo. Za chvíli zase vyšel na chodbičku Grant a sekretář se vrátil do kupé. Nikdy je nebylo vidět najednou, kromě těch několika minut, kdy Grant znovu nasedl do vlaku v Rugby, přičemž důvěryhodní svědkové jako například já odpřisáhnou, že Schleicher nastoupil v Birminghamu, seděl na svém místě v Coventry i Rugby a jel přímo do Eustonu - což je fakt. Nemohu tvrdit, že bych si byl všiml nějakého rozdílu mezi těmi dvěma Schleichery, až na ten doutník. Oba byli hrozně zarostlí a zachumlaní v kabátě.”

Vrchní inspektor o tom chvíli přemýšlel.

“Který z nich byl Schleicher, když vystoupili v Eustonu?”

“Určitě Grant. Sekretář se v poslední chvíli zbavil převleku a vystoupil ve své podobě s minimálním rizikem, že ho někdo pozná.”

Peacock tiše zaklel. “Tak takhle to bylo!” zvolal. “Ten nám neuteče! Ale ještě něco. Věděl jsem od začátku, že to má nějaký háček. Kdyby to byli provedli tak, jak říkáte, musel by se v Eustonu objevit jeden lístek třetí třídy navíc. Nemohli jet oba na jeden lístek.”

“Proč ne?” řekl pan Egg. “To já často - totiž chci říct ne často, ale čas od času s nějakým známým uzavřu sázku, že pojedu na jeho lístek, a vždycky se mi to povede.”

“V tom případě doufám, že vás nebude obtěžovat,” řekl vrchní inspektor Peacock, “když vás požádám, abyste mi popsal svoji metodu.”

“S radostí,” řekl pan Egg. “‚S jistotou veď řeči vzletné, každý ještě rád ti smekne,

mé oblíbené moto. Kdybych já byl sekretář Granta, koupil bych si zpáteční lístek z Birminghamu do Londýna a po poslední kontrole v Rugby bych předstíral, že si ho dávám do kapsy. Ale nedal bych ho tam. Zastrčil bych ho za okraj sedadla a šel bych se projít na chodbičku. Moje místo by pak zaujal Grant - poznal by to bezpečně podle aktovky nebo něčeho podobného, co bych tam nechal ležet - ten lístek vytáhl a nechal by si ho. Na určeném místě bych si sundal vousy, brýle a podobně, zastrčil bych to do kapsy převlečníku, ten nápadný kabát bych obrátil podšívkou navrch a hodil bych si ho přes ruku. Pak bych počkal, až vystoupí Grant, a šel bych pár kroků za ním směrem k východu. On by odevzdal jízdenku a prošel a já bych se vmísil do nějaké skupinky lidí a ve východu bych způsobil rozruch a zmatek. Průvodčí by mě zastavil a řekl by: ‚Nedal jste mi jízdenku, pane.’ Nedůtklivě bych se ohradil slovy: ‚Moc se staráte, už jsem vám ji dal.’ On by na to řekl: ‚Nedal, pane.’ Já bych se bránil a on by mě patrně požádal, abych se postavil na stranu a chvilku počkal, než odbaví ostatní cestující. Já bych pak řekl: ‚Podívejte se, příteli, vím určitě, že jsem vám ten lístek dal. Mám tu zpáteční půlku číslo to a to. Prohlédněte si vybrané jízdenky, jestli tam ta má polovina je, nebo není.’ On by to prohlédl, našel by ji a řekl: ‚Prosím za prominutí, měl jste pravdu. Tady ji mám.’ Já bych řekl: ‚Nic se nestalo,’ a vyšel bych ven. Určitě by mě podezíral dál, ale nemohl by nic dokázat a ten druhý už by byl tou dobou bůhvíkde.”

“Tak takhle!” řekl vrchní inspektor. “Kolikrát už jste si zahrál tuhle hru?”

“Nikdy dvakrát ve stejné stanici. Takovéhle triky se nevyplácí opakovat moc často.”

“Myslím, že si toho Schleichera a jeho sekretáře vyslechnu znova,” pravil Peacock zadumaně. “A toho průvodčího taky. Zdá se mi, že to na nás hráli, abychom si mysleli, že nám Grant uklouzl Irskou poštou. Připouštím, že bychom z toho byli vycházeli, nebýt toho, že Irská pošta odjela dřív, než přijel londýnský expres. Naši organizaci ale nepřelstí ani sebechytřejší zločinec. A mimochodem, pane Egg, doufám, že se nestane vaším návykem -”

“Když už mluvíme o špatných návycích,” rozzářil se Monty, “což kdybychom si dali ještě kapku?”

VRAŽDA V KOLEJI PENTECOST

“Vypadni, Flathersi,” řekl mladík ve sportovních kalhotách. “Tvoje novinka nás rozechvěla, ale na tvé náboženské řeči nejsme zvědaví. A prokristapána, přestaň už jednou říkat ‚študáci’ jako nějakej pitoměj cesťák. Tak koukej mazat!”

Tahle řeč byla pronesena k uhrovitému mládenci v plebejském taláru, který sice ještě něco zamektal, ale ustrašeně se vzdálil od stolu.

“Pijavice ohavná,” poznamenal onen mladík ve sportovních kalhotách ke svému společníkovi. “A to prosím bydlí se mnou ve stejném křídle. Díkybohu, že příští semestr už vypadnu. Myslíš, že to o tom rektorovi je pravda? Chudák mizera starej - teď mě to docela mrzí, že jsem flákal jeho přednášky. Dáš si ještě kávu?”

“Ne, děkuji, Radcotte. Musím už jít. Za chvíli bude poledne.”

Pan Montague Egg seděl u stolku vedle nich a natahoval uši. Pak se s omluvným zakašláním obrátil na mladíka jménem Radcott.

“Promiňte, prosím,” začal ostýchavě. “Vyslechl jsem zcela mimoděk, co jste si právě s kolegou povídali, a směl bych se na něco zeptat?” Povzbuzen výrazem v Radcottově tváři, v níž se mísilo překvapení s přátelskou otevřeností, pokračoval: “Já totiž náhodou jsem obchodní cestující - Egg jméno mé, Montague Egg, zástupce firmy Plummet & Rose, vína a lihoviny, Picadilly. Smím vědět, proč se nemá říkat študáci? Zní to snad urážlivě?”

Pan Radcott se zarděl až po kořínky svých lněných vlasů.

“Moc se vám omlouvám,” řekl prostě a najednou vypadal na šestnáct. “Byla to ode mě blbost. Trapas.”

“To prosím nechme stranou,” řekl Monty.

“Nemyslil jsem to osobně. Dožral mě ten Flathers. Ten by mohl vědět, že o ‚študácích’ mluví jen místní burani, novináři a lidi, kteří nepatří k univerzitě.”

“A co máme říkat? Studenti?”

“Samozřejmě, co jiného.”

“Mnohokrát děkuji za upozornění,” řekl Monty. “Vždy se rád poučím. Takhle člověk bez zlého úmyslu může udělat chybu, která proti němu popudí zákazníka. O tomhle případu jsem se v Desateru pro obchodní cestující nedočetl, budu si to muset sestavit sám. Co říkáte tomuhle? ‚Řekni študák oxfordskému pánovi…’”

“Měl byste raději říct ‚Oxforďanovi’, to je správnější výraz.”

“Ovšem, ovšem. ‚Řekni študák Oxforďanovi - a co jsi zač, hned každý ví.’ To si snadno zapamatuju.”

“Zdá se, že máte básnické vlohy,” smál se Radcott.

“No, tak trochu,” připustil Monty a dmul se pýchou. “Platí totéž o Cambridgi?”

“Samozřejmě,” odpověděl Radcottův společník. “Tam zvlášť má všechno ještě příchuť minulých století.”

“A tu má i portské, které já nabízím zákazníkům,” ožil pan Egg. “Ovšem jazyk obchodníka musí být pochopitelně současný a duchaplný, nikoli však vulgární. V obchodě s vínem a lihovinami je vytříbenost naším cílem. Jsem vám, pánové, oběma velmi zavázán na vaši pomoc. Jsem v Oxfordu poprvé. Řekli byste mi laskavě, kde najdu kolej Pentecost? Mám tam doporučení na jednoho džentlmena.”

“Vy chcete jít do koleje Pentecost?” řekl Radcott. “Být vámi, začal bych radši někde jinde.”

“Jinde?” řekl pan Egg s obavou, že opominul cosi z univerzitní etikety. “Proč jinde?”

“Protože jak jsme se před chvílí dověděli od toho trapného Flatherse,” překvapivě odpověděl Radcott, “nějaký dobrodinec nám zabil rektora, a tak pochybuju, že za těchto okolností bude mít hospodář náladu zjišťovat přednosti konkurenčních značek.”

“Někdo zabil rektora?”

“Praštil ho fuseklí - přesně tak to prý bylo, praštil ho kusem cihly nacpané do fusekle z jednotkového domu - a zrovna když se vracel domů ze své neblaze proslulé přednášky o Platónovi. Podezření určitě padne na každého z Literae Humaniores, ale já osobně jsem přesvědčen, že to udělal Flathers. Možná že jste slyšel, jak říkal, že boží soud stihne každého hříšníka, a jak nás zval na modlitby a pokání do posluchárny v jižním křídle.”

“A rektor Pentecostu byl hříšník?”

“Napsal pár učených pojednání, kde popírá existenci Prozřetelnosti, a musím přiznat, že všichni v Pentacostu, včetně mě, jsme ho považovali za hrubý omyl Přírody. Ovšem takhle ho praštit takřka na jeho vlastním prahu, to je na můj vkus trochu nechutné. Těm, kdo jdou příští týden na zkoušky, to náladu nezvedne, a nebude výroční bál. Navíc se do toho zamíchají policajti a všichni páni profesoři budou otrávení, protože nám zdupou trávník v koleji. Ale co se stalo, nemůže se odestát. Obraťme list k lepším stránkám života. Jestli jsem tomu dobře rozuměl, potřebujete se zbavit nějakého portského. Mně na druhé straně nedávno vybrakovali zásoby moji roztomilí přátelé, kteří za mohutného řevu vtrhli tuhle v noci ke mně a poslední zásobu mých cockburnů, ročník 1904, prolili svými vychlastanými chřtány, pro které to byla věčná škoda. Kdybyste se se mnou obtěžoval do Pentecostu, pane Egg, a vzal své prospekty s sebou, možná že bychom se na něčem dohodli.”

Pan Egg vyjádřil své nadšení, přijal Radcottovo pozvání a zanedlouho už v patách tohoto atletického mladíka klusal po Cornmarketu. Když zahnuli na Broad Street, odpojil se od nich druhý student, oni pak přešli kolem kolejí Balliol a Trinity, které ospale dřímaly v červnovém slunci, a za chvíli stáli před hlavním vchodem do Pentecostu.

V tu chvíli také přecházel ulici směrem od Bodleianské knihovny drobný postarší muž v lehkém převlečníku, přes ruku si nesl talár univerzitního mistra a opatrně našlapoval krokem krátkozrakých lidí. Jen díky dlouhé Radcottově paži, která ho pohotově strhla na chodník, jej projíždějící auto neposlalo rychlou cestou na věčnost.

“Pozor, pane Temple,” řekl Radcott. “Příští obětí vraždy byste se mohl stát vy!”

“Obětí vraždy?” podivil se pan Temple a zamžoural krátkozrace očima. “Aha, vy myslíte na toho automobilistu. Ale já jsem jeho vůz viděl. Viděl jsem ho přijíždět docela zřetelně. Namouduši. Ale proč říkáte příští? Copak už někoho zavraždili?”

“Ále - jen rektora Pentecostu,” odpověděl Radcott a sevřel panu Eggovi paži.

“Rektora? Myslíte doktora Greebyho? To není možné! A že ho zavraždili, říkáte? Kristepane! Chudák Greeby! To už dneska nebudu stát za nic.” Zašilhal bledě modrýma očima a objevil se mu v nich zvláštní nevyzpytatelný výraz. “Boží mlýny melou pomalu, ale jistě. Je to tak. Meč Hospodinův a Gideonův. Ale krev - to člověka vždycky vyvede z míry. Já jsem si ovšem ruce umyl,” Náhlým gestem rozpřáhl ruce a zmateně si je prohlížel. “Ano, ano - Chudák Greeby, draze zaplatil za své hříchy. Promiňte, že se s vámi hned rozloučím - mám naléhavé řízení na policii.”

Radcott znovu sevřel paži pana Egga a řekl: “Jestli se chcete přiznat k vraždě, pane Temple, pojďte rovnou s námi. Policie je určitě někde tady v koleji.”

“Ano, ano, máte vlastně pravdu. Určitě tam budou. Je to od vás moc ohleduplné. Ušetří mi to spoustu času, musím ještě dnes dokončit důležitou kapitolu své práce. Ale máme to dnes hezky, že, pane - obávám se, že neznám vaše jméno. Anebo bych je měl znát? V poslední době politováníhodným způsobem zapomínám.”

Radcott mu řekl své jméno a takto podivuhodně složené trio zamířilo k hlavnímu vchodu do koleje. Velká brána byla zavřená. U vedlejšího vchodu stál vrátný a vedle něho se tyčila mohutná postava policisty v modré uniformě, který chtěl slyšet jejich jména.

Vrátný samozřejmě znal Radcotta a ten představil Montyho a uvedl důvod jeho návštěvy.

“A tohle,” pokračoval, “to je, jak jistě víte, pan Temple. Hledá vrchního inspektora.”

“To jste na správné adrese,” odpověděl policista, “najdete ho uvnitř v ambitech… Už zase pátrá?” dodal, když se drobná postavička pana Templa odsunula přes sluncem zalitý trávník uvnitř koleje.

“Samozřejmě,” řekl Radcott. “Letěl jako střela. Ten starý lišák je asi štěstím bez sebe, že má vraždu takhle u nosu. Kde to bylo naposled?”

“V Lincolnu, pane, minulý týden v úterý. Nějaký mladík zastřelil svoji mladou ženu přímo v katedrále. Pan Temple se dostavil na policejní stanici druhý den před polednem a přiznal se, že to udělal on, protože ta ubohá dívka byla cizoložnice.”

“Pan Temple,” řekl Radcott, “má v životě poslání. On je mečem Hospodinovým i Gideonovým. Kdykoli ve Spojeném království dojde k vraždě, hlásí se jako pachatel. Je sice pravda, že v době, kdy se dělá ta špinavá práce, odpočívá jeho tělesná schránka buď v posteli nebo v Bodleianské knihovně, ale pro idealistického filozofa není tohle zjištění žádnou překážkou. Ale jak je to vlastně s tím naším rektorem?”

“Znáte, pane, ten úzký vchod mezi ambity a rektorovou rezidencí? Dnes v 10,20 tam byl doktor Greeby nalezen mrtev. Kolem se válely rozházené poznámky k přednášce a u hlavy mu ležel kus cihly nacpaný do vlněné ponožky. Přednášel v posluchárně na hlavním nádvoří od devíti hodin a po přednášce, pokud se nám podařilo zjistit, odešel z místnosti poslední. Chvíli po deváté procházela ambity výprava amerických turistů, které se nám podařilo zjistit, ale podle jejich výpovědi v době jejich návštěvy nebyl nikdo ani uvnitř ani v dohledu. To samo o sobě nic neznamená, vrah se už tehdy mohl potulovat kolem vchodu, protože oni nešli zpátky, šli Bonifácovým průchodem na malé nádvoří a do kaple. Jeden z těch mladých pánů říká, že viděl v 10,05 rektora jít přes velké nádvoří směrem k ambitům, takže u toho vchodu musel být nejvýš o dvě minuty později. Profesor morfologie šel kolem v 10,20, našel ho mrtvého a přivolaný lékař, který se dostavil za dalších pět minut, prohlásil, že doktor Greeby je mrtev asi čtvrt hodiny. Takže se to stalo někdy okolo 10,10.”

“Kdy ti Američani vyšli z kaple?”

“To je právě ono!” zvolal policista. Ten je nějak sdílný, pomyslil si pan Egg a usoudil z toho zcela správně, že pan Radcott udržuje s místním policejním sborem přátelské styky. “Kdyby se byla ta výprava vracela přes ambity, možná že by nám mohli něco povědět. Ale oni tudy nešli. Prošli malým nádvořím do zahrady a z kaple nevyšel ani kostelník, protože tam přišla nějaká dáma a chtěla si prohlédnout řezbářskou práci na ozdobné stěně za oltářem.”

“A ta dáma taky prošla těmi ambity?”

“Ano, prošla, a proto ji hledáme, protože tam zřejmě procházela přibližně ve stejné době, kdy se stala ta vražda. Přišla do kaple těsně před čtvrt na jedenáct, protože kostelník si vzpomněl, že za pár minut po jejím příchodu odbíjely hodiny a že se zmínila, jak krásně bijí. Vy jste tu dámu viděl jít dovnitř, viďte, pane Dabbs?”

“Viděl jsem nějakou,” odpověděl vrátný, “ale takovejch tu chodí! Tahle přišla přes ulici z Bodleianské knihovny kolem desátý. Byla to starší dáma, dost staromódně oblečená, sukně až na paty, klobouk jako vrabčí hnízdo a vzadu na gumičku. Vypadala na vědeckou pracovnici - ty vypadaj všechny stejně. A měla nějaký tik - víte, jak takhle škubou tou hlavou. Těch tu je! Přijdou se posadit do ambitů, poslouchaj fontánu a ptáčky kolem. Ale aby si všímaly mrtvol nebo vrahů, na to je neužije, to by si nevšimly, ani kdyby ji měly pod nosem. Tuhle už jsem víc neviděl, musela vyjít ven zahradou.”

“To nejspíš,” řekl Radcott. “Můžeme s panem Eggem projít ambity, pane komisaři? Já se totiž jinak do svého bytu nedostanu, leda bych to celé obešel až k bráně svaté Scholastiky.”

“Všechny brány jsou zavřené, pane. Jděte dál a zeptejte se vrchního komisaře. Určitě vás pustí dovnitř. Najdete ho v ambitech s profesorem Stainesem a doktorem Moylem.”

“S tím knihovníkem z Bodleianské knihovny? Co ten s tím má co společného?”

“Možná že zná tu dámu, jestli chodí pravidelně studovat do knihovny.”

“Aha. Tak pojďte, pane Egg.”

Radcott zamířil přes hlavní nádvoří a temnou krátkou spojkou v jednom rohu prošel do chladivého stínu ambitů. Zelený trávník klidně podřimoval v poledním vedru, obklopen arkádami ze starobylých kamenů. Procházeli po střídavě osvětlených a zastíněných dlaždicích a nikde ani hlásku kromě ozvěny jejich kročejů, cákání a šumu nízké fontány a přidušeného čiřikání pěnkav. Asi uprostřed severního křídla ambitů narazili na další temnou uličku, na jejímž začátku klečel policejní seržant s rozsvícenou elektrickou svítilnou a prohlížel zem.

“Dobrý den, seržante,” řekl Radcott. “Hrajete si na Sherlocka Holmese? Ukažte nám krví zbrocené stopy.”

“Bohužel tu žádná krev není. Kdyby byla, možná že by všechno bylo snazší. Nejsou tu ani žádné stopy. Chudák pan profesor, někdo mu dal cihlou do hlavy a nám se zdá, že ten vrah si musel vylézt tady na tohle místo, protože zesnulý byl hodně vysoký pán a dostal ji do temene.” Seržant ukázal na malý výklenek, něco jako zazděné okno, který byl asi čtyři stopy nad zemí. “Vypadá to, jako by tu byl čekal, až půjde doktor Greeby kolem.”

“To ovšem musel dobře znát zvyky své oběti,” poznamenal pan Egg.

“Vůbec ne,” namítl Radcott. “Stačilo, aby se podíval, kdy a kde má doktor Greeby přednášku. Tímhle průchodem se dostanete jedině k domu rektora a do zahrady pro profesory, jinam to nevede, takže pokud doktor Greeby neměl jít přednášet někam jinam, a to neměl, vrátil se pochopitelně po přednášce sem. Ale ten váš vrah, seržante, musel být atlet, aby se sem dostal. Ačkoliv - možná že ne.”

A než ho mohl policista zadržet, jednou rukou se chytil výklenku, nohou se opřel o vystupující pás zdiva pod ním a vyhoupl se nahoru.

“Propána! Slezte honem dolů! Vrchní bude řádit!”

“Proč? Aha! Kvůli otiskům prstů. To mě nenapadlo. Ale to nic, můžete si vzít moje otisky a pak to porovnat. Aspoň se pocvičíte. Teď víte, že to je výkon pro batole. Pojďte, pane Egg, my se radši odklidíme, než mě tu zavřou pro rušení úředního výkonu.”

Jenže v témž okamžiku na Radcotta zavolal jakýsi univerzitní hodnostář s ustaranou tváří, který se k nim blížil z druhé strany průchodu, doprovázen skupinkou několika lidí.

“Á, to je pan Radcott! Moment, pane inspektore, tento pán vám zodpoví vaše dotazy, neboť byl na přednášce doktora Greebyho, že, pane Radcotte?”

“Obávám se, pane profesore, že -” začal Radcott v zřejmých rozpacích. “Tedy měl jsem na ní být, ale pouhou náhodou jsem zrovna - totiž, byl jsem na řece a nestihl jsem to včas zpátky.”

“To je mrzuté,” řekl profesor Staines a vrchní inspektor věcně poznamenal: “Máte na to svědky?”

“To nemám,” odpověděl Radcott. “Byl jsem na kanoi, na mrtvém ramenu řeky - šprtal jsem Aristotela. Ale rektora jsem namouduši nezabil. Jeho přednášky sice - s prominutím - nebyly moc zábavné, ale dalo se to vydržet.”

“Vaše výroky, pane Radcotte, jsou velmi drzé,” přísně ho napomenul profesor Staines, “a vaše vyjadřování ohavné.”

Vrchní inspektor zahučel cosi o předepsaném postupu, vytáhl notes, poznamenal si dobu Radcottova údajného odchodu a návratu a pokračoval:

“Vás, pánové, nebudu déle zdržovat. Pokud bychom s vámi potřebovali mluvit, pane Temple, pošleme pro vás.”

“Zajisté, jak je libo. Skočím si něco malého sníst a ihned se vrátím do knihovny. A co se týče té dámy, mohu jen zopakovat, že seděla u mého stolu přibližně od půl desáté, krátce před desátou odešla a vrátila se v půl jedenácté. Takové pobíhání člověka znervózní. Vyrušuje to od práce. Byl bych velmi povděčen, kdyby tady pan doktor Moyle mohl zařídit, abych měl ten stůl výlučně pro sebe, anebo abych mohl dostat v knihovně místo v naprostém ústraní. Takové dámy člověka vždycky jen znervózní, protože nevydrží sedět na místě, pořád někam běhají. Když jsem odcházel, ještě tam seděla, ale pevně doufám, že je pryč a že se víckrát nevrátí. Jste si jist, že mě nechcete vzít do vazby rovnou? Jsem vám zcela k službám.”

“Ne, teď ne, pane Temple. My se vám ozveme.”

“Děkuji. Srdečně vám děkuji. Rád bych dokončil tu kapitolu. Za těchto okolností se s vámi rozloučím s přáním dobrého dne.”

Shrbená postavička se rozběhla pryč a vrchní strážmistr si významně zaťukal na čelo.

“Chudák! Ale jinak je neškodný. Jen pro pořádek - mohl byste mi říci, pane doktore, kde se nacházel on v inkriminované době?”

“Ten? Ten byl jako obyčejně na svém místě v rohu knihovny vévody Humphreyho. Konečně, jak víte, uvedl to sám. Dnes jsem si tím navíc naprosto jist, protože si půjčoval knihu se signaturou ?, a k tomu pochopitelně potřeboval můj osobní souhlas. Žádanku dával v 9,30 a knihu vrátil ve 12,15. Co se týče té dámy, mám dojem, že už jsem ji tam viděl. Je to taková ta vědecká pracovnice ze starší školy. Pokud je externí, máme určitě někde její jméno a adresu, ovšem může být z univerzity. Je to zřejmě nad mé síly, abych je všechny znal aspoň podle vidění. Ale rozhodně se to pokusím zjistit. Je dokonce možné, že z knihovny ještě neodešla, a jestli ano, možná že ji zná Franklin a bude si pamatovat, kdy šla pryč. Jdu za tím hned. Pane profesore, dovolte mi, abych vyslovil politování nad tím, že došlo k téhle smutné události. Chudák pak doktor! Taková rána pro klasické bádání!”

V této chvíli Radcott potichu odtáhl pana Egga pryč. Po několika metrech v ambitech přišli k dalšímu, tentokrát širšímu průchodu, zahnuli do něj a dostali se do vnitřního nádvoří, po jehož jedné straně stála kaple. V budově, která ležela naproti ní, vystoupali tři křídla tmavých kamenných schodů a ocitli se v bytě, kde Radcott svého nového známého usadil do křesla, z police pod oknem podal pár lahví piva a řekl, ať si udělá pohodlí jako doma.

“Vaše zasvěcování do života v Oxfordu je docela pestré, jedna vražda a jeden cvok, to není zlý začátek,” začal za chvíli. “Chudák Temple. Je to jedno z našich výstavních čísel. Býval kdysi v téhle koleji vědeckým pracovníkem, ale to už je šerý dávnověk. Tehdy se tu něco šustlo, kvůli čemu Temple zmizel. Vyplul na hladinu před deseti lety, úplnej cvok. Nakvartýroval se do Holywellu a jinak střídavě straší buď v univerzitce nebo na policii. Je to vynikající odborník na antický středověk a je s ním docela rozumná řeč, až na jedno. Doufám, že Moyle tu záhadnou ženskou objeví, ačkoli ať nikomu nevykládá, že mají evidenci o všech lidech, kteří jim chodí do knihovny. Stačí, když tam člověk vpadne, jako by mu tam všechno patřilo, a kdyby se ho někdo opovážil kontrolovat, stačí se dotčeně ohradit, že jste jejich čtenářem už celá léta. A pokud si někde vypůjčíte talár, nikdo vás kontrolovat nebude.”

“Myslíte, že to je tak jednoduché?” zeptal se pan Egg.

“Zkuste to, jestli chcete. Vemte si můj talár, volným krokem odkvačte do univerzitky, projděte jako by se nechumelilo kolem vitrín a pak rovnou skrz přepážku s upozorněním Přístup povolen pouze na čtenářské legitimace do knihovny vévody Humphreyho. Tam už si můžete dělat, co chcete, kromě ničení knih a zakládání ohňů - a jestli si vás tam někdo všimne, objednám si u vás bednu lahví podle vašeho vlastního výběru. To je slušná sázka, co říkáte?”

Pan Egg bez váhání přijal jeho nabídku a za několik okamžiků, zahálen v univerzitní háv, stoupal po schodech ke vchodu do nejslavnější knihovny celé Anglie. Trochu se mu chvěly ruce, když se opřel do skleněných létacích dveří a ovál jej posvátný pach trouchnivějící kůže, který je příznačný pro všechny tyto svatostánky učenosti.

Hned za dveřmi zastihl doktora Moylea zabraného do řeči s vrátným. Egg se nonšalantně sklonil nad jednou vitrínou, naoko si prohlížel beztak nečitelný vystavený manuskript a přitom bez nesnází vyslechl celý obsah jejich hovoru, neboť jako všichni zaměstnanci ve studovnách a čítárnách, ani tito pánové se nenamáhali ztlumit hlas.

“Já tu dámu znám, pane doktore. Totiž, v poslední době jsem ji tu několikrát viděl. Většinou má na sobě talár magistra věd. Viděl jsem ji tu ráno, ale nevšiml jsem si, kdy odcházela. Nevzpomínám si, že bych slyšel, jak se jmenuje, ale protože podle taláru je z akademické obce -”

Pan Egg na víc nečekal. V hlavě mu klíčila jistá myšlenka. Šel dál, srdnatě odstrčil přepážku s varovným nápisem a už volným krokem měřil délku velebně středověké klenotnice vzácných tisků, zvané knihovna vévody Humphreyho. Na samém konci v tmavém výklenku spatřil pana Templa, který se zřejmě už posilnil, vraždu pustil z hlavy, seděl teď o samotě a pilně psal, obklopen hromadou odpudivých svazků knih a zepředu objemnou aktovkou, plnou papírů.

Pan Egg se k němu naklonil přes stůl a šeptal vzrušeným hlasem:

“Odpusťte prosím, že vás ruším. Vrchní policejní inspektor mě požádal, abych vám vyřídil, že se jim zřejmě podařilo objevit tu dotyčnou dámu, a byl by rád, kdybyste se laskavě ihned dostavil k její identifikaci.”

“Dotyčnou dámu?” Pan Temple zamžoural. “Aha - tu dámu. Samozřejmě. A musí to být hned? To se mi vůbec nehodí. To to tak pospíchá?”

“Kladli mi na srdce, abychom neztráceli čas,” řekl pan Egg.

Pan Temple něco zabručel, vstal ze židle, okamžik se zřejmě rozmýšlel, jestli si má věci uklidit, ale nakonec všechno nacpal do aktovky, která už stejně přetékala, a aktovku zamkl.

“Dovolte, já vám to vezmu,” řekl Monty, mrštně se chopil aktovky a čiperně prostrkal pana Templa ven. “Všichni jsou ještě v ambitech, ale vrchní říkal, abyste na něho laskavě chviličku počkal ve vrátnici. Tady prosím.”

Přenechal pana Templa i jeho aktovku v péči vrátného, který povytáhl obočí, když uviděl pana Egga v univerzitním hávu, ale jelikož padlo jméno vrchního komisaře, nic neřekl.

Pan Egg rychlým krokem prošel nádvořím i ambity a vyběhl schodiště k Radcottovi.

“Ještě jednu věc kdybyste mi laskavě vysvětlil,” požádal toho mladého džentlmena sotva dechu popadaje, “co to je ta signatura fí?”

“Signaturu ?,” odpověděl překvapený Radcott, “mají knihy, které vedení Bodleianské knihovny považuje za oplzlé, a proto je zřejmě nějaký dnes už dávno zapomenutý vtipálek začal katalogizovat pod řeckým písmenem ?. Proč vás to zajímá?”

“Napadlo mě totiž,” odpověděl pan Egg, “jak je snadné dostat se do Bodleianské knihovny, tam se někde v odlehlém koutě převléct - například v knihovně starých tisků - vyjít ven, někoho zavraždit, vrátit se, vzít si zas svoje šaty a odejít z knihovny jakoby nic. V přístupu by takové osobě nikdo nebránil, zvláště jestliže se v tom převleku objevila už poněkolikáté. Stačí na to menší převlek a talár univerzitního učitele.”

“Kam tím proboha míříte?”

“Na tu dámu, která byla v době vraždy v těch ambitech. Pan Temple tvrdí, že seděla u jeho stolu. Ale nezdá se vám to zvláštní, že právě dnes si pan Temple vypůjčil signaturu fí, a tím si zajistil, že se o něm bude vědět? Jestli byl kdysi členem téhle koleje, ví, kudy doktor Greeby po přednášce obvykle chodívá domů. Co když proti němu choval zášť kvůli té staré věci, ať už to bylo cokoli? Určitě taky věděl o tom výklenku. Do té tašky, co má s sebou, se dá lehce strčit dámský klobouk i sukně, která zakryje kalhoty. Proč myslíte, že má na sobě svrchník, když je takové horko? Zřejmě aby pod ním skryl, co má nahoře. Mně do toho samozřejmě nic není, chraň bůh - já jsem si jen dovolil položit sám sobě těchhle pár otázek. A mám ho i s tou jeho aktovkou ve vrátnici, vrátný ho tam hlídá.”

Pan Egg to ze sebe vychrlil jedním dechem. Radcott zůstal koukat s otevřenou pusou.

“Cože, Temple? Vážený příteli, vy už jste z toho taky cvok. Prosím vás, ten se zásadně přizná ke každé vraždě - k téhle se už taky přiznal - tomu přece nemůžete -”

“Možná že se mýlím,” řekl pan Egg. “Ale znáte tu bajku o muži, který křičel ‚vlci!’ tak často, že mu to nikdo nevěřil, když vlk opravdu přišel? V Desateru pro obchodní cestující je jedno moto, které se mi zdá zvlášť výstižné: ‚Vyznat se v tlačenici, vloha tahleta, cesťákem dělá cesťáka. Protože na pravdu, které nikdo nevěří, na tu mají lidé dát, ne vyhodit tě ze dveří.’

To má něco do sebe, co říkáte?”

MÁHER-ŠALÁL-HAŠBÁZ

Neznám Londýňana, který by se nešel podívat, co se děje, když vidí na ulici shluk lidí. Také pan Montague Egg, který jel autem po Kingsway, když zahlédl skupinku zahleděnou do koruny jednoho ze vzrostlých platanů, kterými je vroubena ona třída, samozřejmě zastavil a šel se podívat, na co se dívají.

“Chudák malá!” vzdychali čumilové a povzbudivě luskali prsty. “Chudák zvíře! Pojď sem, pojď dolů, kočičko, slez, malá!”

“Podívej, jaká je tam hezká kočička!”

“Skočte někdo pro kousek masa!”

“Však ona sleze, až bude chtít, ta tam věčně nezůstane!”

“Pomožte jí kamenem!”

“Tak co se to tu vlastně děje?”

Na otázku policisty odpovědělo hubené děvče v ošumělých šatech, které vypadalo jako hromádka neštěstí a svíralo v ruce prázdný košík.

“Prosím vás, pane strážník, pošlete je pryč. Jak může slízt, když na něj křičí tolik lidí? Chudinka malá, má takový strach.”

Z pohupujících se větví metal dolů zlobné blesky pár jantarových očí. Policista se poškrábal v zátylku.

“To je sakra práce, slečinko! Jak se tam to zvíře dostalo?”

“Neměla jsem to asi dobře zavázané a kocour mi vyskočil z košíku; když jsem vystupovala z autobusu. Prosím vás, udělejte něco!”

Pan Montague Egg obhlédl shromážděný hlouček a všiml si, že zpovzdálí přihlíží také jeden myč oken, který má s sebou na vozíčku štafle. Zavolal na něj.

“Přines sem ten žebřík, chlapče, a jestli slečna dovolí, pokusím se ho dostat dolů. Když to necháme na něm, může tam taky sedět celou věčnost. ‚Těžko utržit ti dá tvůj díl, kdo se neobratností tvou poplašil.’ Tak trpělivě a pomalu. V tom je tajemství úspěchu.”

“Mockrát vám děkuju! Jen prosím vás ho vemte opatrně. On nemá rád, když na něho někdo sahá.”

“Nebojte se, slečinko, žádný strach. Monty Egg se ke každému chová jako džentlmen. Vzhůru do díla!”

Pan Egg si pevněji narazil na hlavu svůj elegantní tralaláček, a vydávaje konejšivé zvuky, stoupal do koruny stromu. Za chvíli diváci uslyšeli hlasité prskání, snesla se na ně sprška polámaných větviček a poté se v podivném postoji objevil pan Egg a v ruce svíral vzpouzející se chumáč rezavých chlupů. Dívka přidržela košík, společnému úsilí se podařilo zamáčknout dovnitř čtyři zuřivě šlehající tlapky, nějaký učedník vytáhl z kapsy provázek, pevně přitáhli víko, myč oken byl odměněn, dostal svůj žebřík a dav se rozešel. Pan Egg si kapesníkem ovázal ošklivě poškrábané zápěstí, odstranil listí, které mu uvízlo za límcem, a přitáhl si kravatu.

“Ten vás tak hrozně poškrábal!” naříkala dívka a její veliké modré oči prozrazovaly, že ji to opravdu mrzí.

“To nic není,” odpověděl pan Egg. “Jsem opravdu rád, že to bylo něco platné. Dovolíte, abych vás někam dovezl? Pro kocourka to bude určitě příjemnější než jet autobusem, a když zavřeme všechna okénka, nemůže nám vyskočit, i kdyby se mu ještě jednou podařilo vylézt z košíku.”

Dívka se bránila, ale pan Egg ji bez okolků posadil do svého malého vozu a zeptal se, kam chce dovézt.

“Na tuhle adresu,” odpověděla a vytáhla z odřené kabelky novinový výstřižek. “Je to myslím někde v Soho.”

Pan Egg s údivem četl inzerát tohoto znění:

KOUPÍM pilnou a schopnou KOČKU (nebo kocoura) na chytání myší v krásné a pohodlné vile se zahradou a rovněž jako společnici manželskému páru středních let. Vhodný exemplář se dostane do dobrých rukou a jeho majiteli bude vyplaceno deset šilinků. Nabídky přijímá v úterý mezi 11 -13 pan John Doe, La Cigale Bienheureuse, Frith Street, Londýn W. Dostavte se osobně.

“To je zvláštní oznámení,” zachmuřil se pan Egg.

“Myslíte, že to není pravda? Že to je nějaký žert?”

“Nevím,” odpověděl pan Egg. “Ale je mi divné, že někdo dává za obyčejnou kočku deset šilinků, vám ne? Spousta lidí nechce topit koťata a nabízí je gratis i s donáškou do domu. A taky se mi nechce líbit ten pan John Doe. Připadá mi jako něco, čemu se říká právní hypotéza.”

“Panebože!” zvolalo děvče a modré oči se jí naplnily slzami. “Já tomu tolik věřila. Víte, my nemáme vůbec žádné peníze, protože tatínek je bez práce, a Maggie - to je moje nevlastní matka - ta už Máher-šalál-hašbáze doma nechce, protože si brousí drápy na nohách u stolu a cpe se jako nezavřenej - i když to není pravda - potřebuje jen trochu mlíka a kočičího masa a krásně umí chytat myši, jenže u nás naneštěstí žádné nejsou - a tak jsem si myslela, že kdybych mu sehnala hodného pána - a těch deset šilinků by bylo na boty pro tatínka, už žádné nemá - a moc nutně by je potřeboval -”

“Nebojte se, všechno dobře dopadne,” řekl pan Egg. “Za dospělého osvědčeného myšilova jsou možná ochotni zaplatit. Možná že jim to stojí za to. Nebo - víte co? - možná že ho potřebujou do filmu. Každopádně se tam pojedeme podívat, jen si myslím, že by bylo od vás rozumné, abyste mě vzala s sebou, já bych si pana Doea oťukal. Jsem naprosto bezúhonný,” dodal spěšně. “Tady je moje navštívenka. Montague Egg, obchodní cestující, zástupce firmy Plummet & Rose, vína a lihoviny, Piccadilly. Jednání s obchodními partnery je můj obor. ‚Cesťák má obchod uzavřít, vyhodit nesmí se dát dřív -

to je mé moto.”

“Já se jmenuju Jean Maitlandová a tatínek taky pracuje v obchodě - vlastně pracoval, vloni v zimě onemocněl na průdušky a teď je tak slabý, že se nemůže vydat na cesty.”

“To je neštěstí!” soucitně poznamenal Monty a odbočil na High Holborn. Líbilo se mu to děvčátko, bylo jí sotva šestnáct, a cítil se zavázán něco pro ni udělat.

Ukázalo se, že spousta lidí považuje deset šilinků za bohatou odměnu za jednu kočku. Na chodníku před sešlou putykou v Soho bylo mračno kočičích majitelů, někteří s košíkem, jiní chovali kočky v náručí. Vzduchem se neslo žalostné mňoukání kočičích zajatců.

“Pořádná konkurence,” řekl Monty. “Ale to nic, místo zřejmě ještě není obsazeno. Uvidíme, co se dá dělat.”

Chvíli čekali. Uchazeči zřejmě odcházeli nějakým zadním východem, neboť ačkoli jich už spousta vešlo dovnitř, nikdo se nevrátil. Konečně postoupili na usmolené schodiště, po kterém vystupovali celou věčnost, až se octli u nevábných tmavých dveří. Po chvíli dveře otevřel rozložitý muž s naducanými tvářemi a pichlavým pohledem, nedůtklivě křikl: “Další prosím,” a oni vešli dovnitř.

“Pan John Doe?” oslovil ho Monty.

“Ano. Nesete kočku? Aha, je té mladé dámy. Hm, hm. Tak se posaďte. Vaše jméno a adresa, slečno?”

Dívka jmenovala nějakou ulici na jih od Temže a pan Doe si ji poznamenal, “pro případ,” jak se nechal slyšet, “kdyby se uchazeč neosvědčil a já vám to chtěl sdělit. A teď ukažte to zvíře.”

Z rozvázaného košíku rozmrzele vykoukla rezavá hlava.

“Hm, hm. Pěkný kousek. Ale chudák malý, netváří se moc přátelsky.”

“Vylekal se po cestě, ale když si na vás zvykne, je moc přítulný a na myši jako kat. A jak je čistotný!”

“To je dobře. Nebudu po kočce uklízet. A o živobytí se musí starat sám.”

“To on se postará. Ten se vrhne třeba i na krysu. Říkáme mu Máher-šalál-hašbáz, protože ‚spěchá za kořistí’. Ale slyší na Šálo, vid, ty můj miláčku?”

“Dobrá. Zdá se, že je v dobrém stavu. Nemá blechy? Nebo nějakou nemoc? Moje žena je na tohle zvlášť opatrná.”

“Kdepak! Je to strašně zdravý kocour. A blechy? Kde by je vzal?”

“Bez urážky, ale musím se přesvědčit, protože se má stát členem domácnosti. Ta jeho barva se mi moc nelíbí. Za rezavou kočku je deset šilinků moc. Nevím, jestli -”

“Tak počkat,” řekl Monty. “Ve vašem inzerátu nebylo o barvě ani slovo. Tahle mladá dáma vážila s kočkou cestu přes celý Londýn, a proto nemůžete počítat, že ji dá za méně, než zněla nabídka. Lepší kočku neseženete, to vám garantuji. Je přece všeobecně známo, že nejvíc myší pochytají kočky rezavé - mají větší páru. Jen se podívejte, jakou má krásnou bílou náprsenku. To je důkaz, že je to zvíře čistotné. A další výhoda - je dobře vidět - ani vy, ani vaše paní manželka o něj v tmavém koutě nezakopnete, jak se to může stát, je-li kočka černá nebo mourovatá. Když se to tak vezme, měli bychom si za tak nádherné vybarvení něco přirazit. Zrzkové jsou vzácnější a mnohem ušlechtilejší než obyčejné kočky.”

“Něco na tom je,” připustil pan Doe. “Tak dobrá, slečno Maitlandová. Přineste toho vašeho Šálu - nebo jak jste to říkala - dnes večer k nám, a jestli se bude líbit mé ženě, necháme si ho. Tady máte adresu. Ale musíte přijít naprosto přesně v šest, protože později už nebudeme doma.”

Monty si přečetl adresu a viděl, že to je až na konečné černé linky podzemní dráhy, vedoucí na sever Londýna.

“To ovšem znamená jet hezky daleko za nejistým obchodem,” prohlásil rozhodně. “V tom případě budete muset uhradit slečně Maitlandové náklady na cestu.”

“Samozřejmě,” řekl pan Doe. “S tím souhlasím. Tady máte půlkorunu. Drobné mi vrátíte večer. Zatím vám děkuji. Váš kocourek se bude mít jako v nebi, jestli u nás zůstane. Teď ho zas strčte do košíku. Ven se dostanete tady druhou stranou. Pozor na schod. Na shledanou.”

Pan Egg a jeho nová přítelkyně klopýtali dolů po neuvěřitelně úzkém a zatuchlém schodišti, které je dovedlo do páchnoucí uličky.

“Přijde mi dost příkrý v jednání,” řekla slečna Maitlandová. “Myslíte, že bude na Máher-šalál-hašbáze opravdu hodný? S tou barvou jste to udělal skvěle - myslela jsem, že bude trvat na svém. Můj miláčku - jak to, že se někomu nelíbí tvoje krásná barva?”

“Tak to bychom měli,” oddychl si pan Egg. “Možná že je s panem Doem všechno v pořádku, ale já těm jeho deseti šilinkům nevěřím, dokud je neuvidím. Ostatně do jeho domu nesmíte jít sama. V pět hodin se pro vás zastavím autem.”

“Ale, pane Egg - to nemohu dovolit! Navíc - vzal jste od něho půlkorunu na podzemní dráhu.”

“To je obchodní režie,” řekl pan Egg. “Přesně v pět jsem u vás.”

“Tak to přijeďte ve čtyři, vezmete si s námi čaj, to je to nejmenší, co pro vás můžeme udělat.”

“Rád přijímám,” řekl pan Egg.

Dům, v němž bydlel pan John Doe, byla nová vila, osamělá na samém konci předměstské silnice, která ještě nebyla zcela dokončená. Otevřít jim přišla paní Doeová - drobná žena s planoucíma očima, v nichž se držel ustrašený výraz, která si nervózním pohybem neustále mnula bezkrevné rty. Máher-šalál-hašbáz byl vysvobozen z košíku v obývacím pokoji, kde si pan Doe, pohodlně usazen v křesle, četl večerník. Kocour ho nevraživě očichal, ale pak se dal obměkčit ostýchavým vábením paní Doeové a dovolil jí, aby ho drbala za ušima.

“Tak co říkáš,” obrátil se na ženu pan Doe, “bude to ono? Ta barva ti nevadí?”

“Kdepak, ani trochu. Je to krásný kocour. Moc se mi líbí.”

“Dobrá. Tak tu zůstane. Slečno Maitlandová, tady máte deset šilinků. Podepište mi prosím stvrzenku. Děkuji. Drobné za to jízdné si nechte. Tak vidíš, má drahá, už máš kočku, kterou sis tolik přála, a doufám, že myši mají u nás odzvoněno. Teď ovšem -” podíval se na hodinky - “se, slečno Maitlandová, musíte se svým miláčkem rychle rozloučit, my odcházíme. Bude u nás v nejlepších rukou.”

Při těch slovech se Monty s diskrétností džentlmena vzdálil do haly. Podobné pohnutky ho patrně vedly k tomu, že nezůstal za dveřmi obývacího pokoje, nýbrž se vzdálil až do zadního traktu domu. čekal tam ale jen pár minut, dveře se znovu otevřely, vyšla Jean Maitlandová statečně zadržující slzy malým kapesníčkem a za ní paní Doeová.

“Vy máte toho kocourka moc ráda, viďte? Doufám, že vám nebude -”

“No tak, Flossie,” ozval se za jejími zády její manžel, “slečna Maitlandová ví, že se u nás bude mít dobře.” Vyprovodil je k východu a dveře rychle zavřel.

“Jestli vás to moc trápí,” řekl sklesle pan Egg, “můžeme ho ještě vzít zpátky.”

“Ne, nechci,” odpověděla Jean. “Pojďte, prosím vás, pojedeme odtud - a hodně rychle.”

Když se drkotali po nerovné cestě, všiml si pan Egg, že proti nim jde nějaký mladík. Měl na ruce košík a hlasitě si pískal.

“Podívejte!” řekl Monty. “Nekalá konkurence! Ještě že jsme přišli včas. ‚Kdo jako první prostrká se, smlouvu i s podpisem má v kapse.’ K čertu!” zašeptal sám k sobě a šlápl na plyn. “Rád bych věděl, jak to vlastně je.”

Ačkoli se pan Egg tak energicky postaral Máher-šalál-hašbázovi o teplé místečko, ta záležitost tím pro něj neskončila. Mučivé myšlenky ho pronásledovaly do té míry, že když se po čtrnácti dnech vrátil v sobotu do Londýna, vydal se na jih od Temže poptat se na další vývoj událostí u Maitlandových. Otevřela mu Jean a v patách za ní Máher-šalál-hašbáz s vyhrbeným hřbetem a vztyčeným ocasem.

“Je tu,” řekla dívka, “našel si cestu zpátky, náš kocourek! Přišel - je to právě týden - byl kost a kůže a celý urousaný - neumím si představit, jak to dokázal. Žádný z nás neměl to srdce donést ho zpátky, viď, ty náš miláčku?”

“Nešlo to,” řekla paní Maitlandová. “Já o něho vůbec nestojím, nikdy jsem ho neměla ráda, ale co se dá dělat. To zvíře taky něco cítí. Jen mám starost kvůli těm penězům.”

“Právě,” řekla Jean. “Víte, když se vrátil a my jsme se rozhodli, že si ho necháme, napsala jsem o tom panu Doeovi a poslala jsem poukázku na těch deset šilinků. Dnes se mi to vrátilo s razítkem ‚adresát neznámý’. Tak nevíme, co máme dělat.”

“Nikdy jsem nevěřil, že se opravdu jmenuje John Doe,” řekl Monty. “A jestli chcete znát můj názor, slečno Maitlandová, to nebyl řádný člověk, takže bych se o něj dál nestaral.”

Ale dívku to neuspokojilo, a tak po chvíli vždy úslužný pan Egg ujížděl ve svém autě s poukázkou na deset šilinků směrem na sever Londýna, aby vypátral, co se stalo se záhadným panem Doe.

Ve vile mu přišla otevřít úpravně oděná starší paní, kterou tam při první návštěvě neviděl. Pan Egg se ptal po panu Doeovi.

“Ten tady nebydlí. To jméno jsem nikdy neslyšela.”

Monty jí vysvětlil, že hledá jistého pána, který si před časem koupil kočku.

“Jó, kočku,” řekla ta žena a v obličeji se jí objevil podivný výraz. “Pojďte, prosím, dál. Georgi!” zavolala na někoho uvnitř, “je tu nějaký pán kvůli kočce. Možná že bys -” zbytek věty šeptala do ucha muže, který vyšel z obývacího pokoje a který, jak se ukázalo, byl její manžel.

George si pana Egga nejprve změřil pohledem. “Žádnýho pana Doea tady neznám,” řekl, “ale jestli hledáte minulýho nájemce, tak ten se odstěhoval. Sbalili se a vypadli, jako když do nich střelí, hned druhý den po pohřbu starýho pána. Mě sem dal majitel jako správce. A jestli se vám ztratila kočka, tak se pojďte se mnou na něco podívat.”

Prošli domem a zadními dveřmi vyšli na zahradu. Uprostřed jednoho záhonu byla široká jáma, připomínající nepravidelný mělký hrob. Do vyházené hlíny byl zapíchnutý rýč. A vedle na trávníku ve dvou řadách ležela ztuhlá těla koček. Byl na ně žalostný pohled. Pan Egg zběžným odhadem zjistil, že jich tam je snad padesát.

“Jestli je některá vaše,” řekl George, “tak si ji vemte. Jestli na to máte žaludek.”

“Panebože!” zděsil se pan Egg a s radostí si uvědomil, že Máher-šalál-hašbáz ho přivítal na prahu Maitlandových se zdviženým ocasem. “Pojďme odtud, ale musíte mi o tom něco říct. To je - to je neslýchané!”

Ukázalo se, že poslední nájemce se jmenoval Proctor. Starý pan Proctor byl invalida a v jeho domácnosti žil i jeho synovec se svou ženou.

“Neměli v domě žádnou stálou služebnou. Každej den sem chodila vypomáhat stará Crabbová a ta mi často říkávala, že starý pán nemůže kočky vystát. Byl z nich načisto špatnej - jsou takový lidi, taky jsem jich pár znal. Tady na to museli bejt zvlášť opatrný, protože starý pán byl jako věchýtek a srdíčko mu nesloužilo, věčně měl na kahánku. Když jsem objevil ty zahrabaný kočky, nejdřív mě napadlo, že je možná mladej Proctor zabíjel, aby je starej pán neviděl a nedostal z nich šok. Ale neštimuje mi, že všechny ty kočky vypadají zabitý ve stejnou chvíli, a navíc to ani není moc dávno.”

Panu Eggovi vytanul na mysli onen inzerát, to falešné jméno, a jak žadatelé odcházeli jinými dveřmi, takže se nemohli mezi sebou domluvit, o kolik koček je vlastně zájem. Také si vzpomněl, jak důtklivě jim pan Doe připomínal, aby kočku přinesli přesně v šest, a pak se mu vybavil ten mladík s košíkem přes ruku, který si tak hlasitě hvízdal a objevil se na scéně asi čtvrt hodiny po nich. A vybavily se mu ještě jiné věci: tichý mňoukavý zvuk, který dolétl k jeho sluchu, když stál v hale a čekal, než se Jean rozloučí s Máher-šalál-hašbázem, i ustaraný obličej paní Doeové, když se ptala Jean, jestli má kocoura ráda. Vypadalo to, že si pan Proctor mladší pořizoval sbírku koček k jakýmsi nekalým účelům. Sbíral je po všech koutech Londýna. Hlavně po těch hodně vzdálených - proč by si jinak zapisoval jména a adresy?

“Na co zemřel ten starý pán?” zeptal se.

“No,” začala paní správcová, “doktor říká, že to bylo selhání srdce. Umřel v noci, minulý úterý už to bylo tejden, a stará Crabbová, která ho strojila do rakve, říkala, že měl, chudák, obličej staženej hrůzou, ale doktor říkal, že to není nic neobvyklýho, když člověk trpí na srdce. Ale to ten doktor nevěděl, protože neměl čas sem zajít, že měl po rukách a po obličeji strašný škrábance. Von se v tý smrtelný úzkosti do krve rozškrábal, chudák malá, to jsou mi věci. No, co se dá dělat! Každej věděl, že může každou chvíli zhasnout, jako když sfoukne svíčku.”

“To je pravda, Sally,” řekl její muž. “Ale co ty drápance na dveřích do ložnice? Neříkej mi, že to udělal taky on. A jestli to udělal, tak jak to, že ho nikdo neslyšel a nešel k němu? Pan Timbs - to je majitel - říká, že jak se Proctorovi odstěhovali, určitě sem nalezli nějaký pobudové, a proto nás sem dal, abysme to tady pohlídali, ale to bych rád věděl, proč by tu nějakej pobuda měl dělat takovou zbytečnou škodu.”

“Já vám řeknu, že ty Proctorovic neměli kouska srdce,” pokračovala paní správcová. “Nejspíš spali jako zabitý a vlastního strejdu nechali umřít opuštěnýho. Panu doktorovi se to taky nelíbilo! Přišel hned druhej den ráno, aby sepsal se starým pánem poslední vůli, a koukal, že je najednou v Pánu. A když tak člověk ví, že nakonec shrábnou všechny jeho peníze, tak by si pomyslel, že mu taky mohli vystrojit lepší funus. Jsou to držgrešle, to mi nikdo nevymluví - nejradši by mu nedali ani kytičku - ten jejich věnec je nepřišel ani na půl libry - a žádnej dub na rakev, byla z jilmovýho dřeva, a to kování - hanba mluvit. Takovej šmejd! člověk by řek, že se budou aspoň trochu stydět.”

Pan Egg neříkal nic. Představivost nebyla jeho silnou stránkou, a přesto se mu v duchu zjevil před očima hrůzný obraz. Viděl spícího nemocného starce a čísi ruce, jak potichu otevírají dveře jeho ložnice a postupně vtahují dovnitř pytle, které se svíjejí a mňoukají. Viděl, jak se ty pytle na podlaze otevírají, dveře se tiše zavírají a zvenčí zámek zamyká. A pak zahlédl v šerém nočním přísvitu obrysy stínů - černých, mourovatých a rezavých, jak skáčou a míhají se po pokoji, plíží se neslyšně a sametovými tlapkami dopadají na stoly a na židle. A najednou - žuch na postel! Ohromný rezavý kocour s jantarovýma očima - spáč s výkřikem procitá a pak se za nemilosrdně zamčenými dveřmi rozpoutává hrůzná a nechutná scéna. Nemocný stařec klopýtá, a lapaje po dechu, zahání hrůzné přízraky, které ho pronásledují a ze všech stran se na něho řítí, dokud ho poslední drásavá bolest u srdce nevysvobodí do milosrdné náruče smrti. Pak už nic než kočičí mňoukání a škrábání na dveře a na druhé straně klíčové dírky přitisknuté ucho naslouchače.

Pan Egg si na čelo přitiskl kapesník; ty vidiny se mu ani trochu nelíbily. Ale nemohl si pomoci, hrnuly se dál. Viděl, jak se vrah ráno protáhl dveřmi, aby zavčas odstranil své nevinné komplice, kdyby snad přišla paní Crabbová - byl si vědom, že musí jednat rychle a uvést mrtvolu do pořádku, a až do domu přijdou lidé, nesmí je překvapit žádné záhadné mňoukání. Nestačilo pustit kočky na svobodu - mohly by se potulovat kolem domu. To nešlo. Tak tedy velká káď a hrob na zahradě. Jenže Máher-šalál-hašbáz, vznešený Mahér-šalál-hašbáz, o svůj život bojoval. Nedal se utopit v nějakém sudu. Vzpínal se tak mocně, až se osvobodil (“a doufám,” myslel si pan Egg, “že ho poškrábal do krve”), a přes celý Londýn se doplahočil zpátky domů. Kdyby tak ten mohl vyprávět! Ale Monty Egg také leccos ví a umí to říct.

“A dokonce chce,” říkal Monty Egg sám sobě, když si zapisoval jméno a adresu právního zástupce zemřelého pana Proctora. Podle jeho úsudku, jestliže někdo vystraší druhou osobu k smrti, je to vražda. Nebyl si tím sice zcela jist, ale rozhodně si to hodlal ověřit. Pátral ve své mysli, zda by tam nenašel útěšné moto z Desatera pro obchodní cestující, a poprvé v životě se mu stalo, že na tenhle případ nic nenacházel.

“Zdá se, že tentokrát se nedržím svých zásad,” uvažoval truchlivě, “ovšem moje občanská povinnost -”

A vtom se široce usmál, neboť ho napadl čelný aforismus jeho oblíbené knihy:

‚Každý slušný zástupce

veřejnosti sloužit chce.’

MUŽ, KTERÝ VĚDĚL JAK NA TO

Od chvíle, kdy vlak vyjel z Carlislu, Pender snad už podvacáté vzhlédl od Vraždy na faře a pokaždé zachytil pohled cestujícího, který seděl naproti.

Svraštil obočí. Dráždilo ho, že ho někdo tak upřeně pozoruje, navíc s jakýmsi sardonickým úsměvem. A ještě daleko víc ho dráždilo, že se tím úsměvem a zkoumavým pohledem dá tak zneklidnit. Silou vůle se vrátil ke knize, rozhodnut, že se plně soustředí na problém, kdo zavraždil presbyteriánského kněze v jeho vlastní knihovně. Ale byl to zase jeden z těch akademických příběhů, ve kterém jsou všechny zajímavé scény nahuštěny do první kapitoly a pak už následují nekonečné dedukce, které nakonec vyústí ve vědecké rozřešení. Tenoučká nit zájmu, která se sotva stačila uchytit na kolovratu Penderova přemýšlivého mozku, se přetrhla. Dvakrát se musel vracet k předchozím stránkám, aby si ověřil fakta, která při čtení přehlédl. Nakonec se přistihl, že přelétl očima tři stránky plné závažného rozboru, aniž vůbec zachytil, o čem je na nich řeč. Vůbec už nepřemýšlel o tom, kdo zabil duchovního - čím dál tím víc si uvědomoval především tvář muže sedícího naproti. Zvláštní obličej, řekl si v duchu.

A přitom v tazích toho muže nebylo nic pozoruhodného. Pender a odrazoval spíš jeho výraz. Ten obličej byl nevyzpytatelný, byl to obličej člověka, který k neprospěchu jiných lidí toho ví až příliš mnoho. Ústa měl trochu nakřivo a v koutcích napjatě stažená, jako by neustále skrýval jakési pobavení. Jeho oči za skřipcem bez obrouček se podivně leskly; ale to mohlo být odrazem světla na sklech. Pendera by bylo zajímalo, čím asi ten člověk je. Měl na sobě tmavý vycházkový oblek, plášť do deště a vysloužilý klobouk z měkké plsti. Mohlo mu být kolem čtyřiceti let.

Pender si bezdůvodně odkašlal, poposedl hlouběji do svého kouta a detektivku si zdvihl před obličej jako hráz. Ale bylo to horší než předtím. Měl dojem, že si ten člověk všiml jeho manévru a že se jim tiše baví. Rád by se byl usadil pohodlněji, ale cítil s neblahou jistotou, že by to znamenalo nezvratné vítězství pro toho druhého. U vědomí všech těchto okolností zůstal sedět tak strnule, že pro něj čtení bylo nakonec fyzicky nemožné.

Až do Rugby neměl vlak žádnou zastávku, a byla tedy malá pravděpodobnost, že do kupé vejde někdo z chodbičky a přeruší tuto nepříjemnou solitude a deaux. Ale něco se musí stát. Mlčení trvalo už tak dlouho, že jakákoli poznámka, třeba sebetriviálnější - jak se zdálo Penderovi - zadrnčí v téhle napjaté atmosféře stejně nepřirozeně, jako kdyby spustil budík. Dalo by se samozřejmě odejít na chodbičku a nepřijít zpátky, jenže to by znamenalo přiznat porážku. Pender o kousek spustil Vraždu na faře a znovu se střetl s pohledem onoho muže.

“Už vás to nebaví?” zeptal se ten člověk.

“Cestovat v noci není moc zábavné,” odpověděl Pender se smíšeným pocitem úlevy a zdrženlivosti. “Chcete něco ke čtení?”

Vytáhl z aktovky knížku s názvem Záhada kancelářské sešívačky a ochotně mu ji podával. Druhý muž se podíval na titul a zavrtěl hlavou.

“Děkuji mockrát,” řekl, “detektivky já zásadně nečtu. Jsou hrozně nepřesvědčivé, nezdá se vám?”

“Souhlasím s vámi, že postavy jsou většinou papírové a nesledují humánní zájem,” řekl Pender, “ale na čtení do vlaku -”

“Tak jsem to nemyslel,” řekl onen muž. “O humánnost mi nejde. Ale vrazi v detektivkách jsou tak nešikovní a neschopní, že mě to nudí.”

“Přijde na gusto,” odpověděl pan Pender. “Rozhodně mívají daleko větší fantazii a jsou mnohem méně záludní než vrazi ve skutečném životě.”

“Než ti vrazi, kteří se ve skutečném životě dají chytit, v tom máte pravdu,” připustil onen muž.

“Ale i takoví si občas vedou chytře, než se dostanou za katr,” namítl pan Pender. “Vemte si například Crippena. Toho by byli nedostali, kdyby byl sám neztratil hlavu a neuprchl do Ameriky. A George Joseph Smith potichu oddělal přinejmenším dvě ze svých nevěstinek, než zasáhl osud v podobě časopisu News of the World.”

“Ano,” řekl ten druhý, “ale uvažte, co s tím nadělají cirátů - co to potřebuje příprav, lhaní a všelijakých rekvizit. To je úplně zbytečné.”

“Jděte, prosím vás!” řekl Pender. “Nepovídejte mi, že spáchat vraždu a dostat se z toho je tak jednoduché jako odložit špinavé prádlo.”

Pender očekával, že neznámý svou poznámku rozvede, ale čekal marně. Muž se opřel o opěradlo sedadla a svůj záhadný úsměv zamířil na strop kupé. Zřejmě nestál o to, v rozhovoru pokračovat. Pender znovu uchopil knihu a přitom si všiml rukou svého spolucestujícího. Byly bílé, s nápadně dlouhými prsty. Chvilku pozoroval, jak zlehka bubnují na koleno svého majitele - pak rezolutně otočil stránku - ale znovu knihu odložil a řekl:

“Když tedy myslíte, že to nic není, jak vy byste se připravoval na spáchání vraždy?”

“Já?” opakoval ten muž. Pender mu neviděl do očí, protože se mu brýle zas tak divně leskly, ale v jeho hlase opět postřehl ten pobavený tón. “To je něco jiného, já bych o tom vůbec nemusel přemýšlet.”

“Jak to?”

“Protože já shodou okolností vím jak na to.”

“To vám mám věřit?” odbojně zareptal Pender.

“Samozřejmě. Nic na tom není.”

“Jak to můžete vědět? Doufám, že jste to zatím nezkoušel?”

“Jaképak zkoušení,” řekl onen muž. “Moje metoda je naprosto spolehlivá. To je na ní právě to krásné.”

“Ono se to lehko říká,” namítl Pender, “ale jaká je ta vaše skvělá metoda?”

“Přece si nemyslíte, že vám to řeknu?” odpověděl onen muž a spočinul svým pohledem na Penderovi. “To by bylo neopatrné. Vypadáte sice neškodně, ale víte, jaký beránek na pohled byl Crippen? Nikdo z nás není uzpůsoben tak, aby mu mohla být svěřena absolutní moc nad životy druhých lidí.”

“Prosím vás!” zvolal Pender. “V životě by mě nenapadlo někoho zavraždit.”

“Ale ano, napadlo,” pokračoval onen muž, “jen kdybyste si byl jist, že se o tom nikdy nikdo nedoví. Za takových okolností to napadne každého. Proč si myslíte, že církev a právo obehnaly vraždu takovým valem uměle vytvořených zábran? Jen proto, že tenhle zločin v sobě nosíme všichni a že je tak samozřejmý jako dýchání.”

“To je směšné!” rozohnil se Pender.

“Myslíte? Vím, že většina lidí by zřejmě reagovala jako vy, ale stejně bych se jim to obával věřit. Zvlášť když síran thanatolu se koupí v každé drogérii za pár pencí.”

“Síran čeho?” vpadl mu do řeči Pender.

“A! Vy se domníváte, že jsem se podřekl. Je to směs toho a onoho, zkrátka pár věcí dohromady - jedna jako druhá běžně k dostání a skoro zadarmo. Za devět pencí si můžete namíchat dávku, která odpraví celou naši vládu - ale takový čin byste myslím ani vy nekvalifikoval jako zločin, viďte? Člověk by je ovšem asi nechtěl sprovodit ze světa všechny najednou; vypadalo by to dost divně, kdyby všichni ve stejnou chvíli náhle vypustili duši ve vaně.”

“Proč ve vaně?”

“Tam by je to kleplo. Horká voda totiž povzbuzuje účinek toho preparátu, a to v rozpětí několika dní od jeho požití. Dojde k jednoduché chemické reakci, kterou neodhalí žádná analýza. Navenek se to projeví jako selhání srdce.”

Pender si ho prohlížel s rostoucí nevolí. Ten jeho úsměv se mu ani trochu nelíbil. Nebyl jen posměšný, byl nestoudně samolibý - vítězoslavný! Nenacházel pro něj to pravé slovo!

“Ani byste nevěřil,” řekl ten muž, vytáhl si z kapsy dýmku, pomalu si ji začal cpát a zamyšleně pokračoval, “jak často se dočtete v novinách, že někoho našli mrtvého ve vaně. Je to zřejmě běžné neštěstí. To svádí. Vražda je koneckonců fascinující záležitost, člověka to přemůže - totiž, abyste mi rozuměl, já dovedu pochopit, že tomu tak je.”

“Dost možná.”

“Vemte si Palmera. Nebo Gesinu Gottfriedovou. Anebo Armstronga. Kdepak, ten recept bych nesvěřil nikomu - dokonce ani tak ctnostnému mladíkovi, jako jste vy.”

Dlouhé prsty pevně napěchovaly tabák do hlavičky a škrtly sirkou.

“A jak je to s vámi?” podrážděně vyhrkl Pender. (Nikomu nezalichotí, když ho někdo nazve ctnostným mladíkem.) “Jestliže nikdo z nás není uzpůsoben -”

“Tak asi ani já ne, co?” ušklíbl se ten člověk. “Nu, máte pravdu, ale co naděláme, nemyslíte? Já tu věc znám a s tím se nedá nic dělat. Bohužel, je to tak. V každém případě je v tom jistá útěcha, že mě patrně takové neštěstí nepotká. Proboha! Jsme v Rugby. Já tu vystupuji. Mám v Rugby nějaký zástoj.”

Vstal, narovnal se, zapnul plášť do deště a narazil si ošuntělý klobouk ještě níž nad své záhadné brýle. Vlak zpomaloval, až zastavil. Muž úsečně popřál “dobrou noc”, křivě se usmál a vystoupil na peron. Pender ho ještě zahlédl drobným mrholením v kruhu světla pod plynovou lampou, jak rázným krokem odchází.

“Nějaký blázen,” řekl si Pender, ale kupodivu si oddychl. “Díkybohu, že je pryč, konečně tu budu mít klid.”

Znovu se pustil do Vraždy na faře, ale myšlenky se mu toulaly jinde.

“Jak se jmenoval ten přípravek, o kterém ten člověk mluvil?”

Zaboha si nevzpomenul.

Té zprávy v novinách si Pender všiml hned následující den odpoledne. Koupil si Standard, aby měl při obědě co číst, a hned mu padlo do oka slovo “vana”. Normálně by takovou noticku zřejmě vůbec nečetl, bylo toho jen pár řádků.

Vana se stala osudnou bohatému továrníkovi

Tragický nález jeho ženy

Paní Brittleseaová, manželka známého továrníka a majitele strojírenské firmy Brittlesea’s Engineering Works v Rugby, učinila dnes v ranních hodinách hrůzný objev. Jelikož její manžel, který o hodinu dřív byl živ a zdráv, nepřicházel v obvyklou dobu ke snídani, šla ho hledat do koupelny a po vyražení zamčených dveří ho našla mrtvého ve vaně. Podle vyjádření přivolaného lékaře byl továrník mrtev již půl hodiny. Příčinou smrti bylo selhání srdce. Zesnulý průmyslník …

“Zvláštní shoda okolností!” řekl si Pender. “Zrovna v Rugby. To by určitě zajímalo mého neznámého známého - jestli tam ještě je za tím svým zástojem. Mimochodem by mě docela zajímalo, co vlastně dělá.”

Je to zvláštní, ale jestliže člověk z nějakého důvodu upne svou pozornost na nějaký sled událostí, zdá se, že ho tento sled událostí začne pronásledovat. Například dostanete zápal slepého střeva: v tu chvíli se noviny začnou hemžit zprávami o tom, kolik státníků se právě podrobilo operaci slepého střeva a kolik lidí na slepé střevo zemřelo. Člověk najednou zjistí, že všichni jeho známí také prodělali tuto operaci, anebo aspoň mají přátele, kteří se jí podrobili a kteří buď zemřeli anebo se zotavovali daleko rychleji a markantněji než vy. Kdykoli otevřete jakýkoli časopis, dovíte se, že operace slepého střeva je jedním z triumfů moderní chirurgie, a začtete-li se do vědeckého pojednání, narazíte přinejmenším na srovnání onoho červovitého výběžku v organismu lidském a zvířecím. Zmínky o operacích slepého střeva jsou časté pořád, ale člověk si jich všímá jen tehdy, je-li jeho mysl naladěna tím směrem. Takhle si každopádně vysvětloval Pender onu nebývalou frekvenci, s níž lidé v nastalém období umírali doma ve vaně.

Narážel na to všude. A vždycky stejný rituál: horká lázeň, objevení mrtvoly, soudní vyšetřování, stále stejný názor lékaře: selhání srdce následkem setrvání v příliš horké vodě. Pender postupně nabyl dojmu, že horká lázeň je nebezpečná. Zvykl si napouštět vodu čím dál tím studenější, až nakonec lázeň byla téměř utrpením.

Každý den, dřív než rozložil noviny a usadil se ke čtení, rychle prolistoval všechny stránky a přejel očima titulky. Jestliže uplynul celý týden bez další tragédie v horké lázni, z hloubi duše si oddychl, ale pocítil i jisté zklamání.

Jednou tato náhlá smrt postihla mladou krásnou ženu, jejíž manžel, analytický chemik, se s ní několik měsíců předtím pokoušel bez úspěchu rozvést. Coroner jevil tendenci naznačovat, že to nebylo všechno v pořádku, a nařídil přísný křížový výslech manžela. Avšak jak se ukázalo, výrok lékaře nebyl ničím zviklán. Penderova fantazie se rozjela naplno nad touto nepravděpodobnou možností a Pender jen litoval, jako ostatně pořád, že si nedokáže vzpomenout na jméno té směsi, o níž mluvil onen muž ve vlaku.

Pak došlo k podobnému rozruchu v nejbližším Penderově sousedství. Nějaký pan Skimmings, starý pán, který bydlel hned za rohem a žil osaměle jen se svou hospodyní, byl nalezen mrtvý ve vaně. Dlouho už ho zlobilo srdce. Hospodyně se svěřila mlékaři, že podle jejího rozumu to jednou muselo přijít, protože starý pán si nedal říct a napouštěl si vanu hrozně horkou. Pender se dostavil k soudnímu vyšetřování.

Na místo svědků vystoupila hospodyně. Pan Skimmings byl hodný a uznalý zaměstnavatel a jí může z té ztráty puknout srdce. Ne, neměla ani tušení, že jí pan Skimmings odkáže velkou sumu peněz, ale to je celý on, měl tak dobré srdce! Výrok zněl: smrt bez cizího zavinění.

Pender si toho večera vyšel jako obvykle na procházku se psem. Z jisté zvědavosti se rozhodl jít kolem domu zesnulého pana Skimmingse. Zpomalil, zajel pohledem k oknům, která vypadala neobydlené, a vtom viděl, že se otevírá zahradní branka a vychází z ní nějaký muž. V záři pouliční lampy ho Pender okamžitě poznal.

“Haló!” zavolal na něj.

“Á, to jste vy!” řekl ten člověk. “Prohlížíte místo tragédie? Co vy si o tom myslíte?”

“Celkem nic,” řekl Pender. “Já jsem ho neznal. Ale je to zvláštní, že my dva se setkáváme právě tady.”

“To je skutečně zvláštní! Předpokládám, že vy tu někde bydlíte.”

“Ano,” odpověděl Pender, ale hned toho litoval. “Vy jste taky odsud?”

“Já?” řekl ten muž. “Kdepak. Měl jsem tu takový menší zástoj.”

“Když jsme se potkali minule,” řekl Pender, “měl jste zástoj v Rugby.” Šli vedle sebe volným krokem až na roh ulice, kde musel Pender odbočit, chtěl-li se dostat domů.

“Máte pravdu,” souhlasil ten druhý. “Moje zaměstnání mě přivádí do všech koutů země. Nikdy nevím předem, kam mě zavolají.”

“Vy jste tehdy byl v Rugby, když tam našli ve vaně průmyslníka Brittleseaa, viďte?” mimochodem utrousil Pender.

“Ano. Náhoda si nevybírá.” Muž po něm hodil postranní pohled zpod blyštivých brýlí. “Všechny jeho peníze zdědila vdova, že? Je z ní dnes bohatá dáma. A hezká holka - byla o moc mladší než on.”

Právě došli ke vchodu do domu, kde bydlel Pender. “Pojďte ke mně na skleničku,” řekl Pender a opět vzápětí litoval svého náhlého rozhodnutí.

Muž pozvání přijal a vešel s Penderem do jeho staromládenecké pracovny.

“Nezdá se vám, že počet případů úmrtí ve vaně poslední dobou nápadně stoupl?” poznamenal Pender mezi řečí a doplňoval vysoké whiskovky sodovkou.

“Vám se to zdá nápadné?” zeptal se ten muž. Měl protivný zvyk pochybovat o všem, co se mu řeklo. “Mně ani ne. Možné to je, ale jinak je to celkem běžná nehoda.”

“Možná že si toho víc všímám od té doby, co jsme se o tom spolu bavili ve vlaku,” zasmál se Pender, ale nešlo mu to od srdce. “Pořád si myslím - víte, jak se to člověku někdy vrací - jestli náhodou ještě někdo nepřišel na tu směs, co jste o ní mluvil - jakpak se to jmenuje?”

Muž nechal jeho otázku bez povšimnutí.

“Ne, to bych neřekl,” odpověděl. “Předpokládám, že jsem jediný, kdo o tom ví. Sám jsem se k té věci dostal čirou náhodou, šel jsem tehdy po něčem úplně jiném. Nezdá se mi pravděpodobné, že by na něco takového přišli ve stejné době nezávisle ještě jinde. Ale soudě podle všech těch soudních výroků, byl by to bezpečný způsob, jak se někoho zbavit, nemyslíte?”

“Vy jste chemik?” zeptal se Pender, navazuje na jedinou zmínku, z níž mohl vyzískat další informace.

“Já jsem přičuchl tak trochu ke všemu. Jsem takříkajíc ke všeobecnému použití. A ze zájmu studuji spoustu věcí. Koukám, že tu máte slušnou řádku zajímavých knih.”

Pender se cítil polichocen. Pracoval jako bankovní úředník - až do doby, dokud nezdědil jistou částku peněz - ale nad toto povolání se vlastním přičiněním povznesl. Sbíral první vydání knih moderních autorů a byl si vědom, že jeho sbírka bude mít jednoho dne velikou cenu. Šel k zasklené knihovně a vyndal několik svazků, aby je ukázal svému návštěvníkovi.

Ten to okamžitě pochopil a následoval ho ke knihovně.

“Tohle jsou zřejmě vaši oblíbení autoři?” Vyndal knihu od Henryho Jamese a pohlédl na vakát. “To je vaše jméno? E. Pender?”

Pender připustil, že se tak jmenuje, a dodal: “Teď jste vůči mně ve výhodě.”

“Ach tak! Já patřím k rozvětvenému rodu Smithů,” zasmál se muž, “a živím se prací. Vy to tu máte hezké a pohodlně zařízené.”

Pender mu pověděl o svém místě v bance a o zděděných penězích.

“Výborně!” řekl Smith. “Jste ženat? Ne? To jste šťastný člověk. Nezdá se, že byste musel v dohledné době shánět síran… tedy směs, která tu a tam přijde v domácnosti vhod. A nedojde k tomu patrně ani v budoucnosti, pokud se budete držet toho, co máte, a dál od ženských.”

Naklonil hlavu a po straně se na Pendera ušklíbl. Když teď neměl na hlavě klobouk, viděl Pender, že má husté, drobně vlnité šedé vlasy, které ho dělaly starší, než jak vypadal ve vlaku.

“Ne, ne, doufám, že ještě hodně dlouho nebudu muset za vámi přijít o radu,” smál se Pender. “Ale když se to tak vezme, kde vás najdu, kdybych vás potřeboval?”

“Nemusel byste mě hledat,” řekl Smith. “Já bych si našel vás. To není problém.” Stáhl obličej do podivné grimasy. “Tak a teď už musím po svých. Děkuji vám za vaše pohostinství. Nemyslím, že se ještě někdy setkáme, ale co člověk ví. Někdy je všechno jinak.”

Když odešel, Pender se vrátil ke svému křeslu. Vzal do ruky svou sklenici whisky, která byla téměř plná.

“To je divné!” řekl sám sobě. “Nepamatuju se, že bych ji nalil. Nejspíš jsme hovořili o něčem zajímavém a udělal jsem to mechanicky.” Pomalu upíjel ze sklenice a myslel na Smitha.

Co jen, pro všechno na světě, dělal ten Smith u Skimmingse?

Celá ta záležitost je vůbec krajně podivná. Jestli ta Skimmingsova hospodyně věděla o těch penězích… Ne, nevěděla o nich, ale kdyby byla věděla, jak asi by se dozvěděla o Smithovi a jeho síranu… užuž to měl na jazyku.

“Nemusel byste mě hledat. Já bych si našel vás.” Co tím ten člověk myslel? Je to směšné takhle o tom přemýšlet. Smith přece není ďábel. Ale jestli opravdu zná to tajemství - a jestli na to vysadil cenu - nesmysl!

“Zástoj v Rugby - menší zástoj v domě u Skimmingse.” Ne, to je absurdní!

“Nikdo z nás není uzpůsoben tak, aby mu mohla být svěřena absolutní moc nad životy druhých lidí… člověka to přemůže.”

To je šílenství! A jestli na tom přece něco je, ten člověk je blázen, že to Penderovi řekl. Kdyby se Pender rozhodl pro: mluvit, může ho dostat na šibenici. Sama Penderova existence je tedy pro Smitha nebezpečná.

Ta whisky!

Čím víc o tom Pender hloubal, tím víc si byl jist, že si ji nenalil. Určitě to udělal Smith ve chvíli, kdy k němu byl otočen zády. K čemu byl ten jeho náhlý zájem o knihovnu?

Nenavazovalo to na nic, o čem se mluvilo předtím. Když o tom Pender teď přemýšlel, ta whisky byla hrozně ostrá. Je to zase jeho fantazie, anebo má tentokrát jinou příchuť?

Na Penderově čele vyrazil studený pot.

O půl hodiny později, poté co požil mohutnou dávku hořčice s vodou, sešel Pender znovu dolů do pokoje, třásl se zimou a schoulil se u krbu. Unikl jen o vlásek - pokud se dá říci, že už má vyhráno. Neměl ponětí, jak ta věc účinkuje, ale po několik dní by ho byl nikdo do horké vody nedostal. Opatrnosti nikdy nezbývá.

Není známo, zda hořčice s vodou zasáhla v pravý čas, anebo zda horká lázeň je základní složkou účinku, jisté je, že Penderův život byl v dané chvíli zachráněn. Ale opatrnost ho neopouštěla. Dveře do bytu měl neustále zavřené na řetěz a vydal přísné rozkazy služebné, že žádný cizí člověk nesmí překročit jeho práh.

Objednal si dvoje další ranní noviny a na neděli News of the World a bedlivě pročítal všechny jejich sloupce. Byl zprávami o úmrtí ve vaně doslova posedlý. Přestal se starat o první vydání literárních děl a přesedlal na soudní vyšetřování.

Za tři neděle po této události se octl v Lincolnu. Nějaký člověk tam zemřel na selhání srdce v turecké lázni - nějaký tlouštík se sedavými sklony. Porota dospěla k výroku o nešťastné náhodě a přidala klauzuli, podle níž se doporučuje, aby ředitelství lázní věnovalo víc pozornosti svým hostům a nepřipustilo, aby zůstali v páře bez dozoru lázeňských.

Právě když Pender vycházel ze soudní síně, zahlédl před sebou ošumělý klobouk, který se mu zdál povědomý. Prodral se až k němu a dostihl pana Smitha právě ve chvíli, kdy se chystal nastoupit do taxíku.

“Smithe!” vykřikl a zatajil dech. Křečovitě mu sevřel rameno.

“Cože, to jste zase vy?” řekl Smith. “Sbíráte fakta o tom případu? Mohu vám já něčím posloužit?”

“Vy pekelníku!” řekl Pender. “Vy v tom máte prsty! Nedávno jste se pokusil mě otrávit.”

“Vážně? Proč bych to dělal?”

“Za tohle budete viset,” vykřikl Pender zlověstně. Kolem nich se seběhl hlouček lidí, jimiž si razil cestu policista.

“Tak co,” řekl, “co se to tu děje?”

Smith si významně poklepal na čelo.

“To je v pořádku, inspektore,” řekl. “Nelíbím se tomuhle pánovi. Tady je moje průkazka. A coroner mě zná. Ten pán mě napadl. Měli byste si na něho dát pozor!”

“Je to pravda,” potvrdil někdo z okolostojících.

“Tenhle člověk se mě pokusil zabít,” řekl Pender.

Policista přikývl.

“Nedělejte si, pane, zbytečný starosti,” řekl. “To přejde. Nahoře bylo vedro a to vás kapánek vyvedlo z míry. To nic, to nic, všechno je v pořádku.”

“Chci na něj podat žalobu,” řekl Pender.

“Být vámi bych to nedělal,” řekl policista.

“Říkám vám,” pokračoval Pender, “že tenhle pán, jmenuje se Smith, se mě pokoušel otrávit. Je to vrah. Otrávil už několik desítek lidí.”

Policista mrkl na Smitha.

“Nezdržujte se, pane,” řekl. “Já to tu vyřídím. A vy, milej zlatej -” svíral pevně Penderovy paže - “se uklidněte a dost těch řečí. Ten pán se nejmenuje Smith ani nijak podobně. Máte to v tý hlavě popletený.”

“A jak se tedy jmenuje?” dožadoval se Pender.

“Na tom nezáleží,” odpověděl strážník. “Nechte ho na pokoji, nebo se ještě dostanete do maléru.”

Taxík odjel. Pender se podíval na hlouček rozesmátých obličejů a vzdal to.

“Jak myslíte, inspektore,” řekl. “Nechci dělat potíže. Půjdu s vámi na policejní stanici a tam vám to všechno povím.”

“Co si o něm myslíte,” zeptal se inspektor seržanta, když se Pender vypotácel z policejní stanice.

“Praštěnej pavlačí, když to chcete vědět,” odpověděl jeho podřízený. “Uhnal si někde tu idé fix nebo jak tomu říkaj.”

“Hm!” odpověděl inspektor. “No, jeho jméno a adresu tu máme. Pořádně to někam zapište. Možná že se tu ještě objeví. Tak on prej trávil lidi, aby natáhli brka doma ve vaně. To není špatný. Mně se jen líbí, co si takovej pošuk dokáže všechno vybájit, že jo?”

Toho roku bylo mizerné jaro - studené a samá mlha. Bylo to někdy v březnu, když se Pender vypravil na soudní řízení do Deptfordu, ale podle krunýře husté mlhy, která visela nad řekou, by člověk byl hádal na listopad. Zima pronikala až do morku kostí. Pender seděl v zašlé soudní síni, mžoural ve žlutavém světle zamlžené plynové lampy a stěží dohlédl na svědky, jak se střídali u stolu. Kdekdo tam byl nastydlý. Pender také kašlal. Bolely ho všechny kosti a cítil, že je zralý na chřipku.

Když napnul zrak, zdálo se mu, že poznává jeden obličej na opačné straně místnosti, ale ta protivná mlha se protáhla každou škvírou, bodala do očí a oslepovala ho. Zašmátral rukou po svrchníku a s pocitem úlevy ji sevřel na něčem objemném a těžkém. Od onoho dne v Lincolnu chodil vždycky pro jistotu ozbrojen. Neměl u sebe revolver - neuměl se střelnými zbraněmi zacházet. Mnohem víc mu vyhovoval pytlík s pískem. Koupil si jeden od nějakého dědy, který je rozvážel na trakaři. Původně měl sloužit k ucpání dveří, aby pod nimi netáhlo - což je sice nemoderní, ale účinný prostředek.

Výrok poroty byl pochopitelně stejný jako vždycky. Diváci se začali tlačit ven ze soudní síně. Pender si musel pospíšit, aby mu jeho muž nezmizel z očí. Razil si cestu lokty a mumlal omluvy na všechny strany. Ve dveřích ho měl už skoro na dotyk, ale nacpala se mezi ně nějaká ženská, tlustá jako štoudev. Dral se kolem ní a ona dotčeně vypískla. Onen muž vpředu otočil hlavu a světlo umístěné nad dveřmi se odrazilo na jeho brýlích.

Pender si stáhl klobouk přes oči a šel za ním. Měl boty s podrážkou ze surové gumy, takže ho na mazlavém blátě chodníku nebylo ani slyšet. Onen muž šel pořád dál, klidným krokem kráčel beze spěchu jednou ulicí sem a druhou tam a ani jednou se neohlédl. Mlha byla tak hustá, že se musel Pender držet jen pár metrů za ním. Kam asi jde? K těm osvětleným ulicím? Pojede domů autobusem nebo tramvají? Ne. Zahýbá doleva a jde úzkou uličkou.

Tam byla mlha ještě hustší. Pender už svoji pronásledovanou oběť neviděl, ale slyšel, že kroky jdou před ním stejně vyrovnaným rytmem. Zdálo se mu, že oni dva jsou sami na celém světě - pronásledovaný a pronásledovatel, zabíječ a mstitel. Ulice se svažovala čím dál tím prudčeji. Zřejmě vyjdou někde poblíž řeky.

Náhle po obou stranách ustaly matné obrysy domů. Před nimi bylo volné prostranství, jen uprostřed stála lampa, ale sotva ji bylo vidět. Kroky se zastavily. Pender, který tiše pospíchal za nimi, uviděl, že ten muž stojí přímo pod lampou a zřejmě se na něco dívá do svých poznámek.

Stačily čtyři kroky a Pender byl u něho. Vytáhl z kapsy pytlík s pískem. Muž vzhlédl.

“Tentokrát jsem tě dostal,” řekl Pender a vší silou ho praštil.

Pender měl pravdu. Ta chřipka ho neminula. Trvalo celý týden, než se zas postavil na nohy. Počasí se umoudřilo, vzduch byl svěží a voňavý. Ačkoli byl ještě sláb po přestálé chorobě, cítil, jako by mu s ramen spadla ohromná tíha. Nohy mu ještě podklesávaly, ale vydal se na Strand do svého oblíbeného knihkupectví, objevil tam “první” vydání D. H. Lawrence a radoval se, jak je pořídil lacino. Povzbuzen úspěchem zamířil do laciné jídelny, kam většinou chodívali novináři z redakcí na Fleet Street, a poručil si tam grilovaný kotlet a malé pivo.

U vedlejšího stolu seděli dva novináři.

“Jdeš na pohřeb toho chudáka Buckleyho?” zeptal se jeden.

“Jdu,” řekl druhý. “Hromská práce! Představ si, dostat ji takhle zničehonic do hlavy! Určitě šel zrovna dělat interview s vdovou toho maníka, co umřel ve vaně. Je to tam jak na Divokým západě. Počkal si na něho asi někdo z bandy Jimmyho Marijáše. Byl to velkej soudničkář - druhej Bill Buckley se hned tak nenajde.”

“Byl to slušný člověk a byla s ním legrace. A velký žertýř před pánembohem. Pamatuješ na tu jeho parádní historku o síranu thanatolu?”

Pender sebou trhl. To je to slovo, na které si řadu měsíců snažil vzpomenout. Všechno se s ním zatočilo. Přihnul si rychle ze džbánku, aby se uklidnil.

“…se na tebe díval jako neviňátko,” říkal vedle novinář. “Zkoušel ten svůj fór na buranech ve vlaku, zajímalo ho, jak na to budou reagovat. Věřil bys, že jeden mu nabídl -”

“Moment!” přerušil ho jeho přítel. “Tamhle nám někdo omdlel. Říkal jsem si už před chvílí, že vypadá nějak zeleně.”

ZPÍVAJÍCÍ FONTÁNA

“Ano,” prohlásil pan Spiller s uspokojením, “přiznávám, že vodní kaskády se mi líbí. Pak teprve zahrada k něčemu vypadá.”

“Hotové Versailles,” připojil Ronald Proudfoot.

Pan Spiller si ho ostře přeměřil pohledem, má-li to být sarkasmus, ale hubená tvář Ronaldova byla prosta jakéhokoli výrazu. Pan Spiller se ve společnosti snoubence své dcery vždycky cítil nesvůj, ačkoli jinak byl na dceřinu volbu náramně pyšný. Přes všechny své (panu Spillerovi) nepříjemné vlastnosti byl Ronald Proudfoot dokonalý džentlmen a Betty do něho byla po uši zamilovaná.

“Ještě tomu chybí jedna věc,” pokračoval pan Spiller, “tedy podle mého, rozumí se, a to je prostor. Nějaká vista, takříkajíc. S těmi keři po všech stranách to ještě není ono.”

“Já bych neřekla, pane Spiller,” namítla mírně paní Digbyová. “Nezdá se vám, že takhle se dosáhne jedinečného překvapení? Jdete po pěšince, nemáte ani tušení, že by za těmi bezy mohlo ještě něco být, zahnete za roh a najednou je to před vámi. Když jste mě sem odpoledne zavedl, věřte, vzalo mi to dech.”

“Na tom něco je,” připustil pan Spiller. Napadlo ho, a nikoli poprvé, že je rovněž něco velmi přitažlivého na stříbřité osobnosti paní Digbyové. Určitě je jiná než ostatní. Ona vdova, on vdovec, oba v přijatelném věku, jistá finanční částka na obou stranách, možná že by nedopadli špatně, kdyby si zařídili pohodlný život v hezkém domečku s půlakrovou zahradou a vodní kaskádou.

“A ty nádherné rododendrony to místo zkrášlují a současně oddělují,” pokračovala paní Digbyová. “Podívejte, jak jsou hezké, když na ně stříká voda - třpytí se jako drahé kamení z pohádky - a ta prostá lavička vzadu u těch cypřišů! Jako v Itálii. A ten šeřík, ten voní!”

Pan Spiller si byl vědom, že ty cypřiše jsou ve skutečnosti tisy, ale neopravil ji. Malá nevědomost ženě sluší. Přejel očima z řady kotoneastrů po jedné straně fontány na druhou stranu k rododendronům, na jejichž květenstvích duhových barev jiskřily diamantové kapky.

“Neměl jsem v úmyslu hýbat těmi rododendrony, ani těmi kotoneastry,” řekl. “Přemýšlel jsem o tom, že bych udělal výsek v tom vysokém šeříkovém plotě, aby vznikla vista směrem od domu. Ale dámy musí mít vždycky poslední slovo, že - eh - Ronalde?” (Proudfootovo křestní jméno mu nikdy nelezlo z krku.) “Jestli se vám to, paní Digbyová, líbí tak, jak to je, pak konec rozhodování. Šeřík tam zůstane.”

“To je od vás velmi milé,” řekla paní Digbyová, “ale nebudete přece kvůli mně měnit svůj záměr. Nemám právo zasahovat do plánů vaší překrásné zahrady.”

“I máte,” řekl pan Spiller. “Podrobím se ve všem vašemu vkusu. Vyslovila jste se pro šeřík a to je pro mě svaté.”

“To abych se teď bála projevit svůj názor,” řekla paní Digbyová a sklonila hlavu. “Ale ať to uděláte tak nebo onak, určitě to bude hezké. S tou fontánou jste měl báječný nápad. Taková zahrada vypadá úplně jinak.”

Pan Spiller byl přesvědčen, že má pravdu. Ačkoli jeho fontána měla daleko do “vodních kaskád”, neboť ji tvořila plochá mísa zasazená do středu bazénku jen o trochu většího než čtvereční metr, byl na ni pěkný pohled. Chochol tančící vody stříkal do výše čtyř metrů, tyčil se nad okolní keře a téměř převyšoval i štíhlé šeříky. A v onen vydařený den na počátku léta ochlazoval svým mrholením a lahodil sluchu jemnou hrou.

“Ale zadarmo vono to nestříká, že jo?” zeptal se pan Gooch. Až dosud se hovoru neúčastnil a paní Digbyová se podle té poznámky jen utvrdila v názoru, že jeho postoj k životu je vskutku přízemní. Od první chvíle, kdy se s tímhle panem Goochem setkala, zdál se jí vulgární a lámala si hlavu, jak je možné, že je tak zadobře s jejím hostitelem.

“Ne,” odpověděl pan Spiller. “Ale není to drahé. Voda v tom totiž neustále koluje. Skvěle vymyšleno! Myslím, že na stejném principu je založena fontána na Trafalgarském náměstí v Londýně. To zařízení samozřejmě na něco přišlo, ale řekl bych, že to stojí za ty peníze.”

“To opravdu stojí,” řekla paní Digbyová.

“Já to pořád říkám, že seš zazobanec, Spillere,” hrubě se uchechtl Gooch. “Hned bych s tebou měnil. Máš tu hotový hnízdečko.”

“Nejsem žádný milionář,” odpověděl pan Spiller úsečně, “ale nevede se mi špatně. Samozřejmě,” dodal už veseleji, “člověk musí umět počítat. Já například fontánu na noc vypínám, aby nedošlo ke zbytečnému plýtvání vodou.”

“To si celej ty, ty stará držgrešle,” vybuchl pan Gooch.

Pan Spiller byl ušetřen nutnosti odpovědět, neboť z dálky k nim dolétl úder gongu.

“Večeře je na stole,” oznámil hostům s jistou úlevou. Malá skupinka se propletla šeříkovým loubím, volným krokem pokračovala po dlážděné pěšině, vroubené rozkvetlým obrubníkem a dvěma dlouhými záhony polyantek, k oné opěvované vile, kterou pan Spiller nazval “Loubí”.

Při večeři měla paní Digbyová dojem, že u stolu vládne jakési napětí, ačkoli Betty, hezká jako obrázek a po uši zamilovaná do Ronalda Proudfoota, byla dokonalou a roztomilou hostitelkou. Rušitelem slunné pohody byl pan Gooch. Mlaskal při jídle, pil jako nezavřený, panu Proudfootovi šel na nervy a k panu Spillerovi se choval s jakousi potlačovanou drzostí, což se nejen špatně poslouchalo, ale leckdy to uvádělo společnost do rozpaků. Nešlo jí z hlavy, kde se tu ten člověk vlastně bere, a proč si od něho dá pan Spiller tolik věcí líbit. Nevěděla o něm nic jiného než to, že čas od času přijede do “Loubí” na návštěvu, zůstane pokaždé asi měsíc a zřejmě oplývá penězi. Měla matný dojem, že je to nějaký komisionář, ačkoli si nedokázala uvědomit, že by se o tom někdy přímo mluvilo. Pan Spiller se v jejich obci usadil před třemi léty a jí se hned od začátku líbil. Ačkoli se o něm nedalo říci, že je kultivovaný, byl přátelský, štědrý, nic ze sebe nedělal a jeho oddanost k Betty měla v sobě cosi dojemného. Pan Gooch se tu začal objevovat asi o rok později. Paní Digbyová se v duchu rozhodla, že dojde-li někdy k tomu, aby ona vládla v “Loubí” - a v poslední době se tomu leccos zdálo nasvědčovat - zasadí se svým vlivem, aby návštěvy pana Gooche ustaly.

“Co kdybychom si dali partičku bridže?” navrhl Ronald Proudfoot při kávě. Není to špatné, když kávu servíruje sluha, uvažovala paní Digbyová. Masters je pravý poklad mezi sluhy, a svůj úřad spojuje ještě s funkcí šoféra. V “Loubí” by byla jako v bavlnce. Z okna jídelny dohlédla na úpravný přístavek, v němž dole v garáži byl zaparkován šestisedadlový sedan značky wolseley, a nad garáží byl pokojík pro šoféra, zakončený krásnou pozlacenou korouhvičkou, ozářenou nyní posledními paprsky zapadajícího slunce. Kuchař je tu výborný, panská šikovná, všechno, co si člověk může přát - kdyby si vzala pana Spillera, mohla by si - poprvé v životě - dovolit komornou. V domě je spousta místa, a až se Betty vdá -

Betty, pokračovala paní Digbyová ve svých myšlenkách, není moc nadšená, že Ronald navrhl partičku bridže. Není to hra, při níž se může dávat průchod něžným citům, a bylo by bývalo asi vhodnější, kdyby se Ronald snažil zlákat Betty k posezení pod tisy u fontány, v soumraku provoněném šeříky. Paní Digbyová si někdy dělala starosti, že Betty je zamilovaná daleko víc než on. Ovšem jestliže chce Ronald hrát bridž, musí se mu vyhovět a paní Digbyové to osobně vůbec nebylo proti mysli, protože jeden rubber při přátelském posezení považovala za nejlepší druh zábavy. Navíc to mělo tu výhodu, že se hry nezúčastní pan Gooch. “Bridž nehraju,” prohlásil pokaždé. “Neměl jsem kdy se ho naučit. Tam, vodkud’ já jsem, se bridž nehraje.” Opakoval tu poznámku i nyní a doprovodil ji pohrdlivým úšklebkem směrem k panu Spillerovi.

“Na učení není nikdy pozdě,” řekl pan Spiller smířlivě.

“To mě ani nehne!” opáčil pan Gooch. “Radši si sednu na zahradě. Kde je ten váš Masters? Řekněte mu, že chci whisky se sodou, a ať mi to hodí k fontáně. Celou flašku, jasný? - Jedna sklenička nestojí za řeč.” Hrábnul mohutnou rukou do krabice doutníků Coronas na odkládacím stolku, nabral si jich plnou hrst a francouzským oknem v knihovně vyšel na terasu. Pan Spiller zazvonil, bez poznámek splnil jeho přání a za chvíli viděli Masterse, jak důstojným krokem kráčí po mozaice mezi kvetoucím obrubníkem a záhony růží, v ruce tác s whisky a sodou.

Ostatní čtyři hráli karty do půl jedenácté, kdy dokončili partii a paní Digbyová se zvedla, že už musí jít. Hostitel jí galantně nabídl doprovod. “Však oni se tu ti dva mladí chvíli bez nás obejdou,” dodal se spikleneckým úsměvem.

“Dneska se o sebe mladí umějí postarat líp než staří,” ostýchavě se zasmála paní Digbyová, ale neměla nic proti tomu, aby si pan Spiller provlékl její paži pod své rámě, když spolu kráčeli k jejímu domku, vzdálenému jen několik set metrů. Na okamžik váhala, má-li ho pozvat dál, ale pak usoudila, že se nejlépe hodí, zachová-li přívětivé dekorum. Natáhla svou jemnou ruku s prsteny přes nízkou zahradní branku. Pan Spiller ji dlouze stiskl - a snad by ji byl dokonce políbil, tak omamná byla vůně červeného a bílého hlohu, která sem vanula z její pečlivě udržované zahrádky - ale než nabral odvahu, vymanila se z jeho sevření a byla tatam.

Pan Spiller, když stále ještě jako ve snu otvíral dveře svého domu, narazil na Masterse.

“Kde jsou všichni, Mastersi?”

“Pan Proudfoot odešel, může to být asi deset minut, pane, a slečna Elizabeth šla do svého pokoje.”

“Aha!” Pan Spiller byl nepříjemně překvapen. Tahle nová generace, uvažoval posmutněle, ta už se ani dvořit neumí jako dřív. Snad se nic nestalo. Vzápětí se mu v mysli vynořila další znepokojivá myšlenka.

“Vrátil se už pan Gooch?”

“Nejsem si jist, pane. Mám se jít podívat?”

“Ne, není to nutné.” Jestli se Gooch už od večeře nalévá whiskou, nebylo by rozumné za ním Masterse poslat. Člověk nikdy neví. Masters je koneckonců jen lesklá bída a mohl by využít příležitosti. Sloužícím se nemá přespříliš důvěřovat.

“Můžete jít spát. Já zamknu.”

“Jak si přejete, pane.”

“Moment ještě, vypnul jste fontánu?”

“Ovšem, pane. Zastavil jsem ji v půl jedenácté, neboť jsem si všiml, že jste byl jinak zaneprázdněn.”

“Správně. Dobrou noc, Mastersi.”

“Dobrou noc, pane.”

Slyšel, jak sluha vychází zadním vchodem a po dlážděném dvoře míří ke garáži. Zamyšleně zavřel na zástrčku oba vchody a vrátil se do knihovny. Láhev whisky nestála na obvyklém místě. Gooch je určitě ještě na zahradě - namíchal si tedy malou brandy se sodou a vypilji. Co se dá dělat, čeká ho ještě namáhavý úkol dopravil Goocha do postele. Najednou zpozoroval, že se s ním střetne tady, nikoli na zahradě. Gooch právě vcházel francouzským oknem. Je sice opilý, ale ne tolik, konstatoval s potěšením pan Spiller, aby se neudržel na nohou.

“Tak copak?” řekl Gooch.

“Co?” opáčil pan Spiller.

“No, jakpak jste si zašpásoval s tou upejpavou vdovou? Co? To má tak někdo štěstí! Že vás to ale vzalo na starý kolena, he?”

“Tak dost,” řekl pan Spiller.

“Podívejme se? No tohle! Já se zvencnu! Tak dost, jo? Myslíš, že jsem Masters, že se mnou takhle mluvíš?” Pan Gooch se chlemtavě uchechtl. “Tak pozor, já nejsem žádnej slouha, tady já jsem pán. Natluč si to do tý svý palice. Tady já jsem pán a ty to zatraceně dobře víš.”

“Dobrá, dobrá,” odpověděl pan Spiller schlíple, “ale vlez už si do postele, buď tak hodnej. Je pozdě a už toho mám dost.”

“A budeš toho mít eště víc, než spolu domluvíme.” Pan Gooch si vrazil obě ruce do kapes, vztyčil se - jeho mohutná postava vypadala hrozivě - a nebezpečně se pohupoval. “Nemám ani floka,” konstatoval. “Tendle tejden se mi nevedlo - vobrali mě. Je na čase, abys klopil.”

“Nesmysl,” vzpamatoval se trochu pan Spiller. “Platím odstupné, jak jsme se dohodli, a můžeš sem kdykoli přijet a zůstat, jak chceš dlouho, ale víc ode mě neuvidíš.”

“Jo tak ty takhle? Pán si začíná vo sobě moc myslet, co, ty zatracená 4132?”

“Tiše!” okřikl ho pan Spiller a pokradmu se rozhlédl kolem, jako by stěny měly uši.

“Tiše! Tiše!” napodoboval ho uštěpačně pan Gooch. “Ty si tak můžeš diktovat podmínky, ty 4132! Prej tiše! Co kdyby to slyšel perzonál! Nebo Betynka! Nebo ten její šamstr! Haha! Betynčinej nápadník - ten by byl radostí bez sebe, kdyby se dověděl, že její táta je ptáček, kterej ulít z klece, to by bylo! A že ho můžou každým momentem skřípnout a dovlíct zpátky, aby si odkroutil těch deset let za padělky. A když si pomyslím,” dodal pan Gooch, “že chlap jako já, kterej tam byl jen na pár a řádně si je odseděl, je závislej na dobročinnosti - chacha! - svýho drahýho přítele 4132, kterej se válí v penězích -”

“Já se neválím v penězích, Same,” řekl pan Spiller. “A ty to moc dobře víš. Ale nechci mít nepříjemnosti. Udělám, co budu moct, když mi slíbíš tentokrát na čestné slovo, že už ze mě nebudeš páčit ty hrozný peníze, protože můj příjem na to zkrátka nestačí.”

“Ale to víš, že ti to slíbím,” ožil pan Gooch, “dáš mi pět táců na ruku -”

Panu Spillerovi se vydral z hrdla potlačovaný výkřik.

“Pět tisíc liber? Kde si myslíš, že bych je tak nahonem vzal? Nebuď blázen, Same. Napíšu ti šek na pět set -”

“Pět tisíc,” trval na svém pan Gooch, “nebo bude zle.”

“Ale já je nemám,” bránil se pan Spiller.

“Tak si je ksakru sežeň,” trval na svém pan Gooch.

“A kde je mám shánět?”

“To je tvoje věc. Nemusíš bejt takovej zatracenej frajer. Vyhazuješ poctivý peníze, který bys správně měl dávat mně, na fontány a takový voloviny. A hele, ty počestná 4132 - moc se necukej - mám tě v hrsti, kamaráde, a ty si koleduješ vo pěknou polízanici, jestli se nebudeš vo mě pořádně starat. Jasný?”

Panu Spillerovi bylo všechno až příliš jasné. Už delší čas si uvědomoval, že je svému příteli Goochovi vydán na milost a nemilost. Pokusil se ještě jednou přátelsky naléhat, ale Gooch se mu vysmál a odpověděl urážlivou narážkou na paní Digbyovou.

Pan Spiller neměl tušení, že udeřil takovou silou. Stěží si uvědomoval, že vůbec zasadil tu ránu. Měl dojem, že pouze chtěl uhodit, ale že Gooch uhnul a zakopl o nohu servírovacího stolku. Tohle všechno se mu míhalo v mysli a jen jediné věděl jasně. Gooch je mrtev.

Neomdlel, ani nebyl omráčen. Byl mrtev. Asi při pádu narazil na měděnou výztuž mřížky před krbem. Nikde žádná krev, ale když pan Spiller chvějícími se prsty přejížděl tu bezvládnou hlavu, nahmatal nad jedním spánkem místo, kde kost pod tlakem zachrupala jako nakřáplá skořápka vajíčka. Tělo dopadlo s hromovým žuchnutím. Pan Spiller klečel v knihovně na podlaze a čekal, že se každým okamžikem ozve výkřik a úprk kroků z horního patra.

Nestalo se nic. Uvědomil si - s jistými potížemi, neboť jeho mozek pracoval líně a toporně - že nad knihovnou je salón a nad ním hostinský pokoj a koupelny. Na této straně domu nebyly žádné ložnice.

Vyrušil ho táhlý skřípavý rachot. Vmžiku se otočil. Starodávné stojací hodiny sípavě uvedly do pohybu kladívko a odbily jedenáctou. Setřel si pot z čela, vstal a nalil si další, tentokrát silnější brandy.

Alkohol mu prospěl. Odbrzdil zábrany v jeho mozku a kolečka se teď roztočila naplno. Místo předchozího zmatku nastoupilo střízlivé uvažování.

Zabil Goocha. Neměl to tak docela v úmyslu, ale udělal to. Jemu to jako vražda nepřipadalo, nepochyboval ovšem ani na vteřinu, co na to řekne policie. Jen pomyslel na policii - štítivě se otřásl. Určitě mu vezmou otisky prstů a ke svému překvapení zkonstatují, že jsou vlastně staří známí.

Masters byl u toho, když se zmínil, že na Goocha počká. Masters ví, že všichni ostatní už šli spát. Masters si zřejmě leccos domyslí. Ale pozor!

Bude moci Masters dokázat, že si šel lehnout? Asi bude. Někdo ho možná slyšel jít přes dvůr a viděl jeho světlo v pokojíku nad garáží. Nedá se spoléhat na to, že by se podezření mohlo svést na Masterse - navíc, ten člověk si to nezaslouží. Ale sama myšlenka přehodila směr úvah pana Spillera na novou nadějnější kolej.

Potřebuje jedinou věc - alibi. Kdyby tak se mu podařilo zmást policii, pokud se týče doby, kdy Gooch zemřel! Kdyby se mu podařilo nějak to navlíknout, aby Gooch vypadal naživu ještě potom, co už byl mrtvý… jak by se to dalo…

Zabloudil myšlenkami k příběhům na toto téma, které četl kdysi na dovolené. Člověk se třeba může převléknout za mrtvého a vystupovat jako on. Nebo se dá jeho jménem někam zatelefonovat. Dá se taky na mrtvého mluvit, jako by ještě žil, když je v doslechu sluha. Může se nahrát jeho hlas a pak ho přehrávat z desky. Nebo se dá mrtvola schovat a pak odeslat padělaný dopis odněkud z hodně vzdáleného místa.

Na okamžik se zarazil. Padělaný dopis - ne, nemá chuť znovu rozjet tu starou záležitost. A všechno ostatní je tak komplikované anebo zhola neproveditelné tak pozdě v noci.

Až najednou mu svitlo, jaký je hlupák. Nemusí se namáhat s předstíráním, že Gooch žil déle. Naopak! Gooch musí umřít dřív než ve skutečnosti. Mělo by to být ještě před půl desátou, kdy pan Spiller za přítomnosti tří dalších osob hrál bridž.

Až potud se zdála být ta myšlenka nenapadnutelná a v hrubých obrysech přijatelná. Teď bylo potřeba promyslet detaily. Jak například určit ten čas? Stalo se něco v půl desáté?

Nalil si další sklenici a náhle, jakoby ozářen reflektory, vyloupl se mu celý plán před očima jasně a se všemi náležitostmi, propracován do nejmenších detailů.

Pohlédl na hodinky. Ručičky ukazovaly čtvrt na dvanáct a pět minut. Má na to celou noc.

Došel si do předsíně pro baterku a srdnatě vykročil francouzským oknem před dům. Hned vedle, na stěně domu, byly dva kohoutky, na jednom byl nástavec na připojení zahradní hadice, druhým se pouštěla a zavírala fontána na opačném konci zahrady. Otevřel ten druhý, a aniž se namáhal tlumit své kroky, kráčel po mozaikové cestičce k hrázi šeříků a kolem nich k řadě kotoneastrů. Ačkoli zvečera bylo překrásně, nyní obloha úplně potemněla, takže štíhlý sloupec mléčné vody bylo nad hustým křovím sotva vidět, ale slyšel její konejšivé šumění a pleskot, a když stoupl na trávník v bezprostřední blízkosti, ucítil na obličeji rozprášené kapky. Kužel svítilny mu ozářil zahradní sedátko pod tisy a na něm, jak očekával, odložený tác. Láhev whisky byla do poloviny prázdná. Vylil větší část zbytku do bazénku, ale nejdřív hrdlo láhve obalil kapesníkem, aby na něm nezanechal otisky. Pak přešel na druhou stranu šeříkové bariéry a ubezpečil se, že chochol fontány není vidět ani z domu, ani ze zahrady.

Další část této inscenace se mu ani trochu nelíbila. Bylo to riskantní, možná že ho někdo uslyší; koneckonců, vlastně si přál, aby ho někdo slyšel - ale bylo to riskantní. Olízl si suché rty a zavolal zemřelého jménem:

“Goochi, Goochi!”

Žádná odpověď, jen šplouchání fontány, které jeho rozčilený sluch, vnímal v tom nočním tichu jako nepatřičný hukot. Rozhlédl se kolem sebe, jako by čekal, že se mrtvola vynoří odněkud ze tmy v celé své hrůzné podobě, hlavu na stranu a ústa dokořán, odkrývající matný lesk zubních protéz. Když se z toho vzpamatoval, energicky vykročil po cestičce zpátky, došel k domu a naslouchal. Nikde se nic nehýbalo a kromě tikání hodin nikde žádný zvuk. Tiše zavřel dveře do knihovny. Teď už musí dělat všechno potichu.

V šatně vedle přípravny byl pár galoší. Nazul si je a jako stín se znovu protáhl francouzským oknem. Odtud obešel dům na zadní dvorek. Pohlédl ke garáži; v prvním patře nesvítilo světlo a to si oddechl, protože Masters někdy ponocoval hodně dlouho. Tápavě postupoval až k hospodářskému stavení a tam rozsvítil baterku. Jeho žena několik let před smrtí ochrnula a on si sem do “Loubí” přivezl invalidní křeslo, ve kterém ji vozívali a které z jakéhosi podvědomého sentimentálního ostychu neprodal. Teď si za to blahořečil a blahořečil si také, že je koupil od solidního výrobce, takže bylo lehké, nehlučné a na pneumatických kolech. Našel pumpičku od kola, obě pneumatiky pořádně nahustil a pro všechny případy kápl tu i tam trochu oleje. Pak s největší obezřetností vyvezl křeslo kolem domu k oknu do knihovny. Jaké štěstí, že dal všude zasadit dlaždice a pěšinku vydláždit mozaikou, takže nikde nezůstanou rýhy po kolech.

Vynést tělo oknem a naložit je do křesla bylo téměř nad jeho síly. Gooch byl těžký a Spiller už dlouho nebyl v kondici. Ale nakonec to dokázal. Ovládl pokušení mít všechno co nejrychleji za sebou a tlačil své břemeno tiše a odhodlaně po úzkém vydlážděném pruhu cestičky. Na cestu moc neviděl, ale nechtěl svítit baterkou zbytečně často. Vyjet do rozkvetlého obrubníku by se mu mohlo stát osudným - zatnul tedy zuby a nespouštěl zrak z cesty. Měl pocit, že kdyby se ohlédl, uvidí za sebou okna v prvním patře ověšená ovály zvědavých obličejů. Nutkání otočit hlavu bylo téměř nepřekonatelné, ale vytrval ve svém odhodlání a neotočil se.

Konečně zabočil kolem šeříků a dům se mu ztratil z očí. Po obličeji se mu řinul pot a přitom nejchoulostivější část úkolu měl ještě před sebou. I kdyby měl námahou vypustit duši, musí to tělo přenést přes kus trávníku. Policie nesmí nalézt žádné stopy kol, rýhu po patách anebo po vlečení těžkého předmětu. Napnul všechny své síly.

Podařilo se to. Goochova mrtvola ležela u fontány s onou modřinou nad spánkem pečlivě nastavenou na ostrý kamenný obrubník kolem bazénku, jedna ruka bezvládně visela do vody, ostatní končetiny byly rozhozené co nejpřirozeněji, aby se zdálo, že zakopl a upadl. A celou tu scénu odshora dolů kropila svými sprškami fontána, jejímiž pramínky si pohrával noční vítr. Pan Spiller obhlédl své dílo a shledal, že nemá závady. Zpáteční cesta s odlehčeným křeslem byla hračkou. Když je dal na své místo do přístavku a prošel, teď už naposled, francouzským oknem do knihovny, měl pocit, že svrhl ze svých beder břímě, který ho tížilo bezpočet let.

Jeho bedra! Napadlo ho, aby si sundal smoking, když lezl pod fontánu, takže má promočenou jen košili. Může ji strčit do koše se špinavým prádlem, ale kalhoty taky nejsou v pořádku. Snažil se je vytřít kapesníkem do sucha, jak nejlépe uměl. Pak se přinutil ke klidné rozvaze. Jestliže nechá fontánu hodinku až dvě stříkat, dostaví se žádoucí účinek. Znovu potlačil sžíravý pocit netrpělivosti, sedl si a namíchal si poslední sklenici brandy.

V jednu hodinu vstal, zastavil vodu, zavřel okno do knihovny stejně hlučně jako každý den a pevným krokem vykročil do své ložnice.

Inspektor Frampton byl k velké radosti pana Spillera policista velmi inteligentní: posbíral nastražené stopy s horlivostí cvičeného foxteriéra. Mrtvého muže viděl jako poslední Masters po večeři - asi v půl deváté nebo tak nějak. Poté ostatní společnost hrála bridž do 10,30. Pan Spiller pak odešel doprovodit paní Digbyovou. Hned po jeho odchodu zastavil Masters vodu ve fontáně. Pan Proudfoot odešel v 10,40 a slečna Spillerová a služebné šly spát. Pan Spiller se vrátil v 10,45 nebo v 10,50 a ptal se na pana Goocha. Masters poté odešel směrem ke garáži, neboť pan Spiller řekl, že zamkne dům sám. Později se šel pan Spiller podívat po Goochovi do záhrady. Došel jen k šeříkovým keřům - volal na něj, a protože nedostal žádnou odpověď, usoudil, že jeho host se mezitím ze zahrady vrátil a šel spát. Služebné se taky zdálo, že zaslechla, jak volá jméno pana Goocha. Bylo to někdy kolem půl dvanácté, rozhodně ne později. Pan Spiller se potom posadil do knihovny, kde si do jedné hodiny četl, pak zavřel francouzské okno a šel si také lehnout.

Tělo mrtvého, které v 6,30 objevil zahradník, bylo ještě mokré od fontány, která promočila také trávník kolem. Jelikož voda byla zastavena v 10,30, znamenalo to, že tam Gooch musel ležet po jistou dobu ještě před touto hodinou. Vzhledem k množství whisky, kterou vypil, se zdá pravděpodobné, že dostal srdeční záchvat anebo že se tam opile motal, zakopl a při pádu narazil hlavou na okraj bazénku. Na základě těchto úvah byla smrt určena na 9,30 až 10,00 hod. - k tomuto názoru se přiklonil i lékař, třebaže si vyhradil právo hodinové tolerance - a coroner dal zapsat výrok: smrt nešťastnou náhodou.

Jen ten z nás, kdo po léta úpěl jako bezbranná oběť vydírání, by se mohl plně vžít do pocitů pana Spillera. Výčitky svědomí v nich neměly místo - ta úleva všechno přehlušila. Zbavit se denního rozčilování kolem Goochovy přítomnosti, jeho nenasytné žádostivosti peněz, neutuchající hrozby jeho opilecké poťouchlosti - to stálo za vraždu. A když si to pan Spiller všechno probíral v hlavě, sedě na prosté lavičce u fontány, zdůrazňoval sám sobě, že to žádná vražda nebyla. Rozhodl se, že odpoledne zajde k paní Digbyové. Teď už ji může požádat, aby si ho Vzala, když ze sebe setřásl mučivý strach, co bude zítra. Ta vůně šeříku je opojná.

“Promiňte, pane,” řekl Masters.

Pan Spiller odtrhl zamyšlený pohled od tryskající vody a tázavě se podíval na svého sluhu, který stál v uctivém postoji vedle něho.

“Pokud nebudete mít námitek, pane, rád bych dostal jiný pokoj. Dal bych přednost bydlení v domě.”

“Ale?” řekl pan Spiller. “A proč to, Mastersi?”

“Mívám občas špatné spaní, pane, to už se datuje z války, a skřípot té korouhvičky mě velmi ruší.”

“Ona skřípe?”

“Ano, pane. Tu noc, co pana Goocha potkala ta nešťastná nehoda, se ve čtvrt na dvanáct otočil vítr. Skřípot mě vytrhl z prvního spánku, pane, a už jsem nemohl usnout.”

Pan Spiller cítil, jak mu ledová ruka svírá žaludek. Mastersův pohled mu v tu chvíli neuvěřitelně připomněl Goocha. Do této chvíle mu nikdy nepřišlo na mysl, že by si byli podobní.

“Je to velmi zvláštní, pane, smím-li se k tomu vyjádřit, že voda z fontány stříkala na tělo pana Goocha, když se vítr v 11,15 otočil. Až do 11,15 se déšť nesl na druhou stranu. Podle polohy zkoumané policií to vypadá, jako by tělo bylo u fontány umístěno až po 11,15 a voda znovu puštěna.”

“To je velmi podivné,” řekl pan Spiller. Přes hradbu šeříkových keřů sem dolétal hlas Betty a Ronalda Proudfoota, kteří se procházeli po cestičce mezi rozkvetlými obrubníky zabráni v hovor. Vypadali šťastně. Celý dům jako by si oddechl, když byl Gooch pryč.

“Ano, velmi podivné, pane, dovoluji si dodat, že když jsem slyšel, kterým směrem se nesou inspektorovy otázky, z opatrnosti jsem vysušil kalhoty vašeho večerního obleku, které byly v koši na prádlo.”

“A tak,” řekl pan Spiller.

“Já se, pochopitelně, o té změně větru před úřady nezmíním, a jelikož vyšetřování je už skončeno, pane, nezdá se pravděpodobné, že by to někoho napadlo zkoumat, pokud na to nebude upozorněn. Když to všechno vezmeme v úvahu, domnívám se, pane, že se vám bohatě vyplatí, když mě přijmete do svých služeb nastálo, pro začátek - řekněme - s dvojnásobkem mého dosavadního platu, co tomu říkáte?”

Pan Spiller otevřel ústa a málem vyhrkl: “Jděte k čertu,” ale hlas mu selhal. Sklopil hlavu.

“Jsem vám velmi zavázán, pane,” řekl Masters a neslyšně se vzdálil.

Pan Spiller hleděl na fontánu, jejíž vysoký proud vody nakláněl a tvaroval vítr.

“Skvěle vymyšleno,” mumlal automaticky, “a provoz nestojí skoro nic. Voda v tom neustále koluje.”