Dorothy L. Sayers

Katovy prázdniny

Příběhy lorda Petra Wimseyho

Obraz v zrcadle

Mužík s neposlušnou kadeří spadající mu do čela byl do té knihy tak zabraný, že Wimsey neměl to srdce hlásit se o své vlastnictví. Raději si přitáhl druhou lenošku, postavil si sklenici s pitím tak, aby ji měl po ruce, a pokoušel se zabavit četbou Dunlopova almanachu, který jako obvykle ležel vystavený na jednom ze stolků ve společenské místnosti penzionu.

Človíček četl a četl, lokty položené na podpěrkách křesla, rozcuchanou zrzavou kštici zaujatě skloněnou nad knihou. Při čtení hlasitě oddychoval a kdykoliv měl otočit stránku, položil si tlustý svazek na kolena a úkol zvládal pomocí obou rukou. Žádný velký čtenář to zrovna není, usoudil Wimsey.

Když mužík dospěl ke konci povídky, pracně se vrátil o pár stránek zpět a znovu pozorně pročítal jednu pasáž. Pak odložil knihu – stále ještě otevřenou – na stolek a v té chvíli si všiml Wimseyova pohledu.

„Promiňte, pane,“ řekl nepříliš zvučným hlasem s patrným cockneyovským přízvukem, „to je vaše kniha?“

„Nic se neděje,“ pravil Wimsey velkodušně, „stejně ji umím nazpaměť. Vzal jsem si ji jenom pro případ, že bych zůstal trčet přes noc v nějakém zapadákově, jako je tenhle. Pak je šikovná, můžu ji rozevřít kdekoliv a vždycky znova se pobavím.“

„Tenhleten Wells,“ pokračoval zrzek, „to musí bejt opravdu dobrej spisovatel, viďte? Je to úžasný, jak všechno dovede popsat, že to vypadá úplně jako doopravdy, a přitom některý ty věci, o kterejch píše – člověk by zrovna neřek, že jsou možný… Třeba tahle povídka – myslíte, že něco takovýho by se vopravdu mohlo někomu stát, jako třeba vám nebo mně?“

Wimsey otočil hlavou, aby viděl na zmíněnou stránku.

„Plattnerův experiment,“ konstatoval. „To je o tom učiteli, co ho to zaválo do čtvrté dimenze, a když se vrátil zpátky, měl prohozenou pravou a levou stranu těla. Ne, tak to si tedy nemyslím, že by se zrovna tohle mohlo někomu stát – i když samozřejmě pohrávat si s představou čtvrté dimenze je velice lákavé.“

„No, víte –,“ mužík se odmlčel a plaše pohlédl na Wimseyho, „– já pořádně nechápu, co to ta čtvrtá dimenze je. Pro lidi, co se vyznaji v tý vědě, je to tam určitě popsaný úplně jasně – ale já ani nevěděl, že takový místo existuje. Zato pokud jde o tu výměnu pravý a levý strany, tak to vím, že možný je. Třeba mi to nebudete věřit, ale já to vím z vlastní zkušenosti.“

Wimsey mu nabídl pouzdro s cigaretami. Mužík instinktivně zvedl levou ruku, pak jako by se přistihl při něčem nepřípustném, natáhl ruku pravou.

„Vidíte to! Když na to nemyslím, tak jsem prostě levák. Zrovna jako ten Plattner. Bojuju s tím, ale vypadá to, že bezvýsledně. Ono by mi to ani nevadilo – je to hloupost, spousta lidí jsou leváci a nevadí jim to. Jde mi o tu hroznou nejistotu – nemám ponětí, co tam vyvádím, když jsem v týhle čtvrtý dimenzi nebo co to je.“

Muž si hluboce povzdechl.

„Dělá mi to starosti. Strašný starosti, já z toho snad budu mít smrt.“

„Co kdybyste mi o tom řekl trochu víc,“ navrhl Wimsey.

„Nerad o tom někomu povídám, protože by si pak lidi mohli myslet, že mám v hlavě o kolečko víc. Ale jde mi to pěkně na nervy. Když se ráno probudím, lámu si hlavu, co jsem dělal v noci a jestli je ten správnej den v měsíci, co má bejt. Uklidním se teprve když uvidím ranní noviny a ani pak si nejsem docela jistej…

Dobře, já vám to povím, jestli vám to nebude připadat nudný nebo že vás tím obtěžuju. Začalo to všechno –“ Odmlčel se a nervózně se rozhlédl po místnosti. „Nikdo nás tu nevidí, jestli dovolíte, pane, mohl byste na moment dát ruku sem –“

Muž si rozepnul dvouřadovou vestu, jež se nacházela v poněkud politováníhodném stavu, a položil si dlaň na místo, pod nímž se obvykle skrývá srdce.

„Bezevšeho,“ řekl Wimsey a udělal, oč byl požádán.

„Cítíte něco?“

„Pokud ano, tak o tom nevím,“ řekl Wimsey. „Co bych měl cítit? Nějaký otok či co? Jestli vám jde o puls, tak na ten je lepší zápěstí.“

„Však byste ho cítil i tady,“ ujistil ho mužík. „Zkuste teď druhou stranu hrudi, pane.“

Wimsey poslušně přemístil dlaň.

„Myslím, že slabé bušení cítím,“ usoudil po chvilce.

„Vidíte? To jste nečekal, co? Že ho najdete na týhle straně, a ne na tý původní. Jenomže je tady, napravo. Mám totiž srdce na pravý straně – chtěl jsem, abyste se o tom sám ujistil.“

„Přemístilo se vám při nějaké nemoci?“ zeptal se Wimsey účastně.

„Dalo by se to tak říct. Jenomže to není všecko. Moje játra jsou taky na špatný straně a všechny ostatní orgány jakbysmet. Nechal jsem se prohlídnout od svýho doktora a ten mi řek, že mám všecko obráceně. Slepý střevo mám na levý straně – tedy bylo tam, než mi ho vyřízli. Kdybysme byli někde v soukromí, moh bych vám ukázat jizvu. Ten chirurg byl pěkně překvapenej, když ho na to upozornili. Pak mi řek, že to bylo docela nepříjemný operovat na opačný straně, protože to měl takříkajíc přes ruku.“

„Jistě to je neobvyklé,“ připustil Wimsey. „Ale pokud vím, občas se to stává.“

„Ale ne tak jako mně – mně se to stalo při náletu.“

„Při náletu?“ ujišťoval se ohromeně Wimsey.

„Jo – a kdyby to bylo všechno, co se mi při tom náletu stalo, smířil bych se s tím a děkoval bych Bohu. Bylo mi tenkrát vosumnáct a zrovna mě povolali do armády. Až do tý doby jsem pracoval v expedici u Crichtona – nejspíš jste o něm slyšel – Crichtonova Impozantní Inzerce, kanceláře mají na Holbornu. Matka bydlela v Brixtonu, dostal jsem dovolenku z výcvikovýho tábora a přijel jsem do Londýna. Šel jsem navštívit pár kamarádů a pak jsem si řek, že bych moh večír ještě stihnout nějakej film v kinu Stoll. Bylo už po večeři, takže jsem měl akorát čas, abych chytil poslední představení. Vzal jsem to napříč Leicester Square a přes trh na Covent Garden. Normálně jdu a najednou – prásk! Měl jsem pocit, že mi bomba spadla rovnou pod nohy, načež se mi zatmělo před očima.“

„To byl myslím ten nálet, při kterém vyletěly do povětří Oldhamovy závody.“

„Jo, a bylo to osmadvacátýho ledna 1918. Takže jak už jsem řek, v tu ránu jsem ztratil vědomí. Když jsem se probral, byl jasnej bílej den, šel jsem po nějaký cestě a všude kolem byly zelený trávníky a stromy, po jedný straně jezírko a připadal jsem si, jako bych spadnul z Měsíce – neměl jsem ponětí, jak jsem se tam vzal.“

„Panebože!“ řekl Wimsey. „Vy myslíte, že to byla ta čtvrtá dimenze?“

„To ne, byl to Hyde Park, jak mi došlo, když jsem se trochu vzpamatoval. Stál jsem na břehu Serpentine, byla tam lavička, na který seděly nějaký ženský a kolem si hrály děti.“

„Způsobila vám ta exploze nějaká zranění?“

„Nic, co by bylo vidět nebo co by mě bolelo – jenom na boku a rameni jsem měl velkou podlitinu, jako kdybych na něco narazil… Ale byl jsem jako praštěnej palicí. Nálet mi úplně vypadnul z hlavy a vůbec jsem nechápal, jak jsem se dostal do Hyde Parku a proč nejsem v práci. Podíval jsem se na hodinky, ale ty stály. Měl jsem hlad. Sáhl jsem do kapsy a našel tam něco peněz, ale nebylo jich tolik, kolik by jich tam bejt mělo – zdaleka ne… Ale cejtil jsem, že něco sníst musím, tak jsem vyšel skrz Marble Arch z Hyde Parku a zaskočil jsem k Lyonsům. Objednal jsem si dvě volský oka s toastem a konvici čaje, a zatímco jsem čekal na jídlo, vzal jsem do ruky noviny, který tam někdo nechal válet na židli. A to mě dorazilo. Poslední věc, na kterou jsem se pamatoval, byla cesta do toho kina, a to bylo osmadvacátýho. A teď kouknu na ty noviny a vidím, že jsou z třicátýho ledna! Někde jsem potratil celej den a dvě noci.“

„Šok,“ navrhl Wimsey. Mužík si jeho návrh vysvětlil po svém.

„Jo, řek bych, že jsem byl v šoku. A byl jsem k smrti vyděšenej. Ta holka co mi přinesla vajíčka si musela myslet, že jsem praštěnej, protože jsem se jí zeptal, co je za den. Řekla, že je pátek, takže jsem se nemejlil.

Nechci tuhle část moc natahovat, protože tímhle to všechno ještě vůbec nekončí. Nějak se mi podařilo sníst to jídlo a utíkal jsem za doktorem. Zeptal se mě, na co posledního se pamatuju, tak jsem mu řek o tom kině, a on se mě zeptal, jestli jsem nebyl na ulici, když byl ten nálet. V tý chvíli se mi vybavila ta padající bomba, ale nic víc. Řek mi, že jsem utrpěl nervovej šok, a proto se na nějaký věci nepamatuju, ale že to se stává často a nemám si z toho dělat hlavu. Načež řek, že mě prohlídne, jestli nemám nějaký zranění. Vyndal stetoskop a začal mě vyšetřovat, a najednou povídá:

‚Ale, ale, chlapče, vždyť ty máš srdce na špatný straně!‘

‚Vážně?‘ povídám. ‚Tohle je poprvý, co o tom slyším.‘

Hezky podrobně mě prohlídnul a pak mi řek, co jsem vám pověděl předtím, že to mám vevnitř všechno obráceně, a začal se mě vyptávat na mou rodinu. Řek jsem mu, že jsem jedináček a táta že je mrtvej – přejel ho náklaďák, když mi bylo deset – že žiju s mámou v Brixtonu a tak. Řek mi, že jsem vzácnej případ, ale že si kvůli tomu nemusím dělat žádný starosti. Až na to, že jsem uvnitř převrácenej, jsem zdravej jako řípa, takže mám jít domů a jeden dva dny se šetřit.

Poslech jsem ho, cejtil jsem se dobře a myslel jsem, že tím to všechno skončilo – až na to, že jsem o něco přetáhnul dovolenku a měl jsem trochu potíže vysvětlit to důstojníkovi na dráze. Za několik měsíců po tom nás povolali na frontu a já dostal volno, abych se moh jet rozloučit. Zašel jsem si na kávu do Zrcadlovýho sálu v kavárně Strand Corner House – znáte to tam? Jde se takhle dolů po schodech…“

Wimsey přikývl.

„Kolem dokola samý velký zrcadla. A jak jsem kouknul do jednoho, co bylo hned vedle mě, vidím nějakou slečnu, jak se na mě směje, jako by mě znala. Tedy viděl jsem její obraz, abyste mi rozuměl. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet, protože jsem ji nikdy předtím neviděl. Tak jsem dělal jakoby nic, protože jsem si myslel, že si mě s někým musela splíst. Kromě toho, i když jsem tenkrát nebyl moc zkušenej, myslel jsem si, že vím, co je ta dáma zač, a máma mě v tomhle směru přísně vychovala. Koukal jsem někam jinam a pil kávu a najednou vedle sebe slyším ženskej hlas:

‚Ahoj, Zrzku – ty mě ani nepozdravíš?‘

Kouknu se, a ona stála vedle mě. Hezká holka, kdyby nebyla tak zmalovaná.

‚Obávám se, slečno,‘ řek jsem dost odměřeně, ‚že si mě s někým pletete.‘

‚Teda Zrzku,“ povídá, ‚pane Duckworthy, po středeční noci?‘ Znělo to tak trochu posměšně.

Že mi říkala Zrzku, to mi ani nepřišlo, protože tak by říkala každá holka klukovi, co má vlasy jako já, ale že na mě vybalila moje jméno, řeknu vám, to mi vzalo dech.

‚Koukám, slečno, že vy si myslíte, že se známe,‘ řek jsem jí.

‚To bych teda řekla, vy snad ne?‘ povídá ona.

Nebudu vám to všecko vykládat. Prostě z toho co mi řekla jsem zjistil, že podle ní mě jednou v noci potkala a vzala mě k sobě domů. Ale nejvíc mě na tom vyděsilo, že to mělo být zrovna tu noc, co byl ten velkej nálet.

‚Byls to ty,‘ prohlásila a tak nějak udiveně si mě prohlížela. ‚Samozřejmě, žes to byl ty. Jak jsem tě zahlídla v tom zrcadle, hned jsem tě poznala.‘

Pochopitelně jsem nemoh tvrdit, že jsem to já nebyl. Já neměl ponětí, kde jsem tu noc byl a co jsem dělal nebo nedělal. Ale strašně mě to naštvalo, protože tenkrát jsem byl ještě docela nevinnej kluk, s holkama jsem nechodil, a měl jsem pocit, že když už jsem vyved něco takovýho, měl bych o tom aspoň vědět. Měl jsem prostě pocit, že jsem udělal něco, co se nemá, a přitom jsem si za svý peníze ani pořádně neužil.

Na něco jsem se vymluvil, abych se jí zbavil, a přitom jsem dumal, co ještě jsem tenkrát dělal. Podle tý holky jsem od ní odešel ráno devětadvacátýho, takže jsem měl trochu strach, jestli jsem potom neproved ještě nějaký další podivný věci.“

„To se nedivím,“ řekl Wimsey a zazvonil na obsluhu. Když číšník dorazil, objednal pití pro oba dva, načež se opět usadil, připraven vyposlechnout si zbytek dobrodružství pana Duckworthyho.

„Ale moc dlouho jsem si tím hlavu nelámal,“ pokračoval mužík. „Odjeli jsme přes kanál, uviděl jsem prvního mrtvýho, plácnul sebou na zem před první kulkou a pak jsem si užil prvních zákopů, takže jsem neměl moc času na tuhletu introspekci.

Další divná věc se mi stala v lazaretu v Ytres, kde jsem čekal na odvoz do Anglie. V září, když jsme postupovali z Cambrai, jsem to koupil – vybouchla mina a napůl mě to zasypalo – musel jsem tam ležet v bezvědomí skorem čtyřiadvacet hodin. Když jsem se probral, bloudil jsem někde za frontou s ošklivou dírou v rameni. Někdo mi to obvázal, ale na to jsem se vůbec nepamatoval. Ušel jsem hezkej kus cesty, vůbec jsem nevěděl kde jsem, až jsem nakonec objevil ošetřovnu. Dali mě trochu dohromady a poslali mě za frontu do hlavního lazaretu. Měl jsem pěknou horečku, a když jsem přišel k sobě, ležel jsem v posteli a starala se o mě ošetřovatelka. Na posteli vedle mě spal nějakej chlap. Dal jsem se do řeči s mládencem o postel dál, když vtom se ten chlap vedle probudil.

‚Panebože,‘ řek ten chlap vedle, ‚jseš to ty, ty zrzavá svině? Cos udělal s těma mýma věcma?‘

Řeknu vám, zůstal jsem na něj koukat jako blázen. Toho chlapa jsem v životě neviděl. Ale on mi nadával dál a dělal takovej kravál, že se sestra přiběhla kouknout, co se to děje. Všichni chlapi se posadili na postelích a poslouchali – něco takovýho jste v životě neviděl.

Pokud jsem byl schopen pochopit z těch jeho řečí, tak šlo o tohle: tenhle mládenec seděl v díře po granátu s dalším klukem a tvrdil, že ten druhý jsem byl já. Ti dva se spolu trochu bavili, a když byl tenhle můj soused ze špitálu zesláblej a bezmocnej, ten druhej mu sebral prachy a hodinky a revolver a kdoví co ještě a pláchnul. Což bylo hnusný a sprostý a nemoh jsem se divit, že kvůli tomu tak vyvádí, teda pokud to tak opravdu bylo. Řek jsem mu – a trval jsem na tom – že jsem tam s ním nebyl já, ale někdo jinej, kdo se jmenuje stejně. Jenomže on tvrdil, že mě poznává – že tam spolu byli celej den a že si pamatuje můj obličej úplně podrobně a nemůže se plíst. Naštěstí se ukázalo, že ten chlápek sloužil u blankshirskýho pluku a já moh ukázat papíry, co dokazovaly, že já sloužil u východokentskýho. Takže se mi nakonec omluvil a řek, že se přece jen musel splíst. Pár dní nato stejně umřel, takže jsme se všichni shodli, že asi už byl trochu mimo. Tyhle dva pluky tam bojovaly vedle sebe, takže v zápalu boje se mohlo stát, že se trochu promíchaly. Zkoušel jsem pak ještě zjistit, jestli náhodou nemám u blankshirskýho pluku dvojníka, ale pak mě poslali domů a než jsem byl zase úplně v pořádku, byl uzavřenej mír a já už to nechal plavat.

Po válce jsem nastoupil na svým starým místě a pomalu jsem na všechny ty nepříjemnosti zapomínal. V jedenadvaceti jsem se zasnoubil s jednou hodnou holkou a měl jsem pocit, že všecko je v nejlepším pořádku. A pak jednoho krásnýho dne – bumho! Máma už byla po smrti, bydlel jsem sám v podnájmu a najednou mi přišel dopis od mý nastávající, že mě v neděli viděla v Southendu a že to jí úplně stačilo. Že mezi náma dvěma je konec.

Byla to hrozná smůla, že jsem ji zrovna ten víkend nemoh navštívit, protože mě složila chřipka. Je to zlý, když je člověk nemocnej a je úplně samotnej v podnájmu a nikdo se o něj nestará. Člověk tam může taky klidně umřít a žádnej se to ani nedozví. Víte, měl jsem tam pronajatou jenom jednu nezařízenou cimru, žádná obsluha, takže tam za mnou nepřišla živá duše, a že mně bylo pěkně mizerně. Jenomže moje milá mi napsala, že mě viděla v Southendu s jinou a že není na žádný omluvy zvědavá. Samozřejmě jsem se jí zeptal, co v tom Southendu beze mě pohledávala – a tím jsem to zpečetil. Poslala mi zpátky můj prsten, a tím, jak se říká, se uzavřela tahlenta epizoda mýho života.

Jenomže jedna věc mně nedala spát – takovej už jsem z toho měl v hlavě maglajs – co když jsem v tom Southendu byl, aniž bych o tom věděl? Myslel jsem si sice, že jsem byl nemocnej a že jsem spal v tom svým pokoji – ale pamatoval jsem se na to jenom mlhavě. A jelikož jsem věděl o těch ostatních věcech, co se mi přihodily už předtím… Jasně jsem se totiž nepamatoval na nic, všechno to byly jenom takový horečnatý sny. Měl jsem matnej dojem, jako bych někde celý hodiny chodil. Myslel jsem, že to bylo tou horečkou, ale taky jsem moh bejt náměsíčnej, co já vím! Hmatatelnej důkaz jsem neměl ani pro jedno, ani pro druhý. Nesl jsem to moc těžko, že jsem přišel o svou nastávající, ale byl bych se s tím vyrovnal – jen kdybych se tak neděsil, co to se mnou je, že to třeba nemám v hlavě v pořádku…

Třeba si myslíte, že tohle jsou všecko jenom hlouposti a že se mi prostě plet do cesty nějakej druhej chlap, co se stejně jmenuje a je mi i podobnej, ale dávejte pozor, teď vám něco povím.

V tý době jsem začal mívat strašný sny. Jedna scéna mě pořád pronásledovala – scéna, co mě vyděsila, už když jsem byl malej kluk. Moje máma, jinak moc spořádaná a přísná ženská, si čas od času ráda zašla do biografu. Samosebou, tenkrát nebyly filmy jako dneska, a kdybysme se teď na ty starý filmy koukli, připadaly by nám hrozně nedokonalý, ale tenkrát nám připadaly úžasný! Myslím, že mi bylo asi sedum nebo osum, když mě máma vzala s sebou na jeden film – dokonce si vzpomínám, jak se jmenoval – Student z Prahy, tak se to jmenovalo. Přesně si ten děj nepamatuju, ale byl to výpravnej film o jednom študentovi, kterej se zaprodal ďáblovi. A jednoho krásnýho dne se kouknul do zrcadla a jeho vobraz z toho zrcadla vystoupil jako živej a začal páchat strašný zločiny, takže si všichni mysleli, že to dělá ten študák. Aspoň myslím, že to takhle bylo, je to už hrozně dávno a podrobnosti jsem zapomněl. Ale nikdy snad nezapomenu, jak jsem se bál, když jsem viděl, jak ta hrozná postava vylejzá z toho zrcadla. Byl to tak příšernej pohled, že jsem začal brečet a ječet, a nakonec mě máma musela odvíst ven. Celý měsíce, celý roky se mi o tom zdálo. V tom snu jsem se koukal do vysokýho zrcadla, do toho samýho jako ten študák v tom filmu, a po chvíli jsem viděl, jak se ten vobraz v zrcadle na mě směje, načež já jdu k tomu zrcadlu s nataženou levou rukou a vidím se, jak si jdu naproti s napřaženou pravou rukou. A zrovna, když dojdeme až k sobě, ten druhej se najednou otočí – a to je vždycky příšernej moment – otočí se zádama ke mně a zase se vrací do toho zrcadla. Načež se přes rameno ušklíbne a já najednou vím, že ten druhej je opravdickej a já jsem jenom obraz, takže se rozběhnu k tomu zrcadlu, a v tý chvíli se to celý zamlží a zšedne a já se celej zpocenej hrůzou probudím.“

„To je obzvláště nepříjemné,“ podotkl Wimsey. „Legenda o Doppelgängerovi je jednou z nejstarších a nejrozšířenějších a vždycky mě vyděsí. Když já byl malý kluk, moje chůva měla takový hloupý zvyk, který mě vždycky znova vyděsil. Když jsem s ní byl někde na procházce, tak na dotaz, jestli jsme někoho nepotkali, odpovídala: ‚Kdepak – nikoho hezčího než jsme my dva jsme nepotkali.‘ Batolil jsem se za ní celý vyděšený, že za rohem na nás vybafne děsná dvojice vypadající jako my. Samozřejmě, že bych radši umřel, než abych se někomu svěřil, jak mě to úsloví děsí. Jo, děti jsou divní tvorové.“

Mužík zamyšleně přikývl.

„Takže zhruba v tý době se mi ty noční můry vrátily,“ pokračoval. „Nejdřív jen občas, ale pořád se to zhoršovalo, až nakonec se mi to zdálo každou noc. Sotva jsem zavřel oči, už jsem viděl to vysoký zrcadlo a z něho se na mě cenil můj dvojník, vždycky s rukou napřaženou ke mně, jako by mě chtěl chytit a přitáhnout k sobě skrz to zrcadlo. Občas jsem se celej roztřesenej probudil, ale někdy ten sen pokračoval dál a já se v něm celý hodiny potácel nějakým podivným světem – zahaleným ve voparu a nezřetelným světle a zdi byly celý pokroucený jako na tom obrazu ‚Dr. Caligari‘. Bylo to prostě šílený. Mockrát jsem celou noc proseděl, protože jsem se bál usnout. Bál jsem se, chápete? Zamykal jsem se a schovával klíč sám před sebou – bál jsem se, co bych mohl vyvádět. Jenomže pak jsem v nějaký knížce čet, že náměsíčný lidi si pamatujou místa, kam co schovali předtím, než usnuli. Takže to nemělo cenu.“

„Proč jste si nenašel nějakého spolubydlícího?“

„Našel jsem si ho.“ Mužík zaváhal. „Našel jsem si přítelkyni – moc fajn holku. Tehdy ten sen zmizel. Byly to tři blažený roky. Měl jsem tu holku moc rád. Zatraceně moc… Umřela mi.“

Spolkl poslední hlt whisky a zamrkal.

„Dostala chřipku. Zápal plic. Docela jsem se z toho zhroutil… Taky byla moc hezká…

Takže jsem zase zůstal sám. Obával jsem se toho. Nechtěl jsem – nezamlouvalo se mi to – a sny se vrátily. A horší. Zdálo se mi, že dělám nejrůznější věci – no, teď už to je jedno.

A jednoho dne to na mě přišlo i za bílýho dne.

Bylo poledne a já šel po Holbornu. Pořád jsem ještě dělal u Crichtona, byl jsem vedoucí expedice, docela úspěšnej. Pamatuju se, že byl odpornej ubrečenej den – málem tma a pořád mžilo. Potřeboval jsem ostříhat. Asi v polovině Holbornu je holič, jeden z těch krámů, do kterýho jdete pasáží a na konci jsou dveře se zrcadlem a přes něj je zlatým písmem napsaný jméno firmy. Víte, co myslím?

Vešel jsem do tý pasáže, bylo tam světlo, takže jsem viděl docela jasně. Když jsem docházel k tomu zrcadlu, viděl jsem svůj obraz, jak se ke mně blíží, a najednou, zčistajasna jsem si začal připadat jako v tom děsným snu. Řek jsem si, že to je nesmysl a vzal jsem za kliku – levou rukou, protože ta klika byla vlevo a protože jsem měl ten sklon bejt levák, když jsem na to nemyslel.

Můj obraz samozřejmě šáh na kliku pravačkou – to bylo v pořádku – a taky jsem viděl svou postavu, v pršiplášti a na hlavě starej klobouk – ale ten obličej – panebože! Šklebil se na mě – a pak, přesně jako v tom snu, najednou se ten obraz otočil a šel pryč, a přitom se po mně přes rameno ohlížel –

Jak jsem držel tu kliku, dveře se otevřely, vklopýtnul jsem dovnitř a sesul se na zem.

Pak už si nepamatuju nic. Když jsem přišel k sobě, ležel jsem ve vlastní posteli a byl u mě doktor. Řek mi, že jsem omdlel na ulici a u sebe jsem měl nějaký dopisy s adresou, a tak mě donesli domů.

Vylíčil jsem doktorovi všecko co se mi stalo a on mi řek, že jsem na tom špatně s nervama, že bych měl změnit zaměstnání a dělat víc na čerstvým vzduchu.

U Crichtona se ke mně zachovali moc hezky. Pověřili mě inspekcí reklam co jsou pod širým nebem. Znáte to, člověk jezdí od města k městu a prohlíží plakátovací tabule, zaznamená, který reklamy jsou poškozený nebo špatně umístěný, a pak to nahlásí. Dali mi i auto, abych byl pojízdnej. Tohle je práce, kterou dělám i tady.

S těmi sny jsem na tom líp, ale úplně nezmizely. Zrovna před pár dny jsem jeden měl, a jeden z nejhorších. Rval jsem se v mlze na nějakým tmavým místě. Vystopoval jsem toho ďábla – to moje druhý já – a srazil jsem ho na zem. Pořád si dovedu vybavit ten pocit, se kterým jsem mu svíral prsty kolem krku –, a uškrtil sebe sama.

To bylo v Londýně. V Londýně mi je vždycky hůř. Pak jsem přijel sem…

Takže teď chápete, proč mě ta vaše knížka tak zaujala. Čtvrtá dimenze… já o něčem takovým nikdy neslyšel, ale ten Wells, ten je o tom zřejmě dobře informovanej. Vy jste taky vzdělanej, vsadím se, že jste chodil na univerzitu a tak. Co vy si o tom myslíte?“

„No podle mě,“ odpověděl Wimsey, „má pravdu spíš ten váš doktor. Budou to ty nervy.“

„Jo, ale tím se nevysvětluje, že jsem najednou uvnitř převrácenej, ne? Vy jste mluvil o těch legendách. Někerý lidi jsou přesvědčený, že ty chlápci ve středověku toho věděli spoustu. Nechci tím říct, že já věřím na čerty a tyhle věci, ale možná, že někerý lidi tenkrát byli stejně postižený jako jsem já. Dá rozum, že by se o tom tak dlouho nemluvilo, kdyby něco takovýho taky neprožili. Ale rád bych věděl, jesli bych se nemoh zase nějak převrátit zpátky… Řeknu vám, je to těžký s tím žít. Víte, nikdy si nemůžu bejt jistej…“

„Na vašem místě bych si kvůli tomu nedělal zase takové starosti,“ řekl Wimsey. „Zůstal bych u té práce na čerstvém vzduchu a oženil bych se. Pak budete mít někoho, kdo bude dávat pozor, kde jste a co děláte. Třeba by pak ty sny zase zmizely, nemyslíte?“

„Jistě, jistě, taky mě to napadlo. Ale – četl jste o tom chlápkovi, co tuhle uškrtil ve spánku manželku? A teď si představte, že bych já – musí to bejt příšerný, když se člověku něco takovýho stane, ne? A ty sny…“

Mužík zavrtěl hlavou a zamyšleně hleděl do ohně. Po chvilce mlčení se Wimsey sebral a odešel do jídelny. Majitelka penzionu, číšník a servírka tam stáli, hlavy skloněné nad večerníkem. Rozčileně se o něčem dohadovali, ale jakmile zaslechli přicházet Wimseyeho, ustali jako na povel.

Když se o deset minut později Wimsey vrátil do společenské místnosti, mužík už byl pryč. Wimsey vzal kabát, který měl hozený na židli, a šel nahoru do svého pokoje. Zamyšleně se pomalu svlékl, oblékl si pyžamo a župan, načež vytáhl z kapsy kabátu Evening News a nějakou chvíli pečlivě studoval zprávu na titulní straně. Nakonec zřejmě dospěl k nějakému rozhodnutí, protože vstal a opatrně otevřel dveře. Chodba byla prázdná a tmavá. Wimsey rozsvítil baterku a s očima upřenýma k zemi se vydal po chodbě. Před jedněmi dveřmi se zastavil a prohlížel si boty, které tam čekaly na vyčištění. Pak vzal zlehka za kliku. Bylo zamčeno. Opatrně zaklepal.

Ve dveřích se objevila zrzavá hlava.

„Můžu na okamžik?“ zašeptal Wimsey.

Mužík ustoupil stranou a Wimsey vešel.

„Co se děje?“ zeptal se pan Duckworthy.

„Potřebuju si s vámi promluvit,“ řekl Wimsey. „Vlezte si zase do postele, protože to může trvat trochu dýl.“

Mužík se na něj vylekaně podíval, ale pak poslechl. Wimsey si přitáhl župan k tělu, nasadil si monokl a uvelebil se na kraj postele. Chvíli se na pana Duckworthyho mlčky díval, pak řekl:

„Heleďte, vyprávěl jste mi velice podivnou historku, ale z nějakého zvláštního důvodu vám věřím. Nejspíš to jenom prokazuje, jaký jsem naivní osel, ale jelikož jsem se tak narodil, nedá se s tím už teď nic dělat. Mám prostě milou, důvěřivou povahu a tak dál. Už jste četl dnešní večerník?“

Vrazil panu Duckworthymu Evening News do ruky a jeho pohled za monoklem byl zkoumavější než kdy předtím.

Na titulní straně byla fotografie a pod ní tučně vytištěná zpráva, pro větší důraz ještě zarámovaná.

Policie a Scotland Yard se naléhavě potřebují spojit s mužem na této fotografii, která byla nalezena v kabelce slečny Jessie Haynesové, jejíž mrtvola se stopami škrcení byla nalezena v Barnes Common minulý čtvrtek ráno. Na zadní straně fotografie je text ‚J. H. s láskou od R. D.‘ Každý, kdo zná muže na této fotografii, ať neprodleně informuje Scotland Yard nebo nejbližší policejní stanici.

Pan Duckworthy četl a zbledl tak příšerně, že se Wimsey začal obávat, aby neomdlel.

„Co vy na to?“ řekl Wimsey.

„Panebože! Panebože! Už je to tady!“ zanaříkal pan Duckworthy a třesoucí se rukou odstrčil noviny. „Já to tušil, že se jednou něco takovýho stane. Ale jako že je Bůh nade mnou, já o tom vůbec nic nevím.“

„Ale na té fotce jste vy, že?“

„Jo, jsem to já, ale kde se tam vzala – to nemám ponětí. Nebyl jsem u fotografa celou věčnost, přísahám, že ne – s výjimkou jedný skupinový fotografie u Crichtona. Ale říkám vám, pane, jako že je Bůh nade mnou, jsou okamžiky, kdy nevím, co dělám, tak je to.“

Wimsey pečlivě prohlížel snímek.

„Takže – nos vám jde – s prominutím – maličko doprava, a na fotografii taky. Levé oční víčko je trošku pokleslé. To taky souhlasí. Čelo na tom obrázku má viditelnou bouli na levé straně – pokud to není nějaká vada tisku.“

„Ne, není!“ Pan Duckworthy odhrnul zcuchanou neposlušnou kadeř z čela. „Je to hrozně nápadný – a ošklivý, aspoň podle mě, tak přes to nosím vlasy.“

Teď, když zrzavou kadeř odhrnul, jeho podoba se snímkem byla rázem ještě pozoruhodnější.

„A pusu mám taky takhle šejdrem.“

„To je fakt. Jde vám trošku nalevo. Tenhle asymetrický úsměv mi vždycky připadal hrozně přitažlivý – tedy na tváři, jako máte vy. Setkal jsem se s případy, kdy to působilo dokonale zlověstně.“

Pan Duckworthy se křivě pousmál.

„Znáte to děvče, tu Jessie Haynesovou?“

„Ne, aspoň o tom nevím. V životě jsem o ní neslyšel – tedy až na to, že jsem čet v novinách, že byla zavražděná. Uškrcená – panebože!“ S žalostným výrazem si začal prohlížet své vlastní ruce.

„Co mám dělat? Kdybych se pokusil zmizet –“

„To nemůžete. Personál vás už poznal. Policie tu nejspíš bude každou chvíli. Ne!“ zarazil zrzka, jenž se pokusil vstát z postele. „Nikam neutíkejte. Nepomohlo by vám to a jenom byste si přitížil. Uklidněte se a odpovězte mi na pár otázek. Tak za prvé, víte, kdo jsem? Ne, jak byste mohl. Jsem Wimsey – lord Petr Wimsey.“

„Vy jste detektiv?“

„Pokud se vám to zamlouvá, tak třeba ano. Teď dávejte pozor: kde v tom Brixtonu jste bydlel?“

Mužík udal Wimseymu adresu.

„Vaše matka už nežije. Co ostatní příbuzní?“

„Měl jsem tetu. Byla odněkud ze Surrey, aspoň myslím. Říkal jsem jí teta Susan. Naposled jsem ji viděl jako malej kluk.“

„Byla vdaná?“

„Jistě, ano – paní Susan Brownová.“

„Dobře. Jako malý jste byl levák?“

„Myslím, že jo, ze začátku. Ale máma mě to odnaučila.“

„Ale po tom náletu se ten sklon zase vrátil. Byl jste jako malý nemocný? Myslím, jestli jste byl u doktora?“

„Měl jsem spalničky, když mi byly čtyři.“

„Vzpomínáte si, jak se ten doktor jmenoval?“

„Byl jsem v nemocnici.“

„Aha, pochopitelně. Pamatujete si jméno toho holiče na Holbornu?“

Tahle otázka pana Duckworthyho tak zaskočila, že chvíli nebyl schopen se soustředit, pak trochu nejistě uvedl, že to bylo Biggs nebo Briggs.

Wimsey chvíli přemýšlel, pak řekl: „Myslím, že to je všechno. Kromě – aha! Jak se jmenujete křestním jménem?“

„Robert.“

„A mám vaše slovo, že pokud je vám známo, nemáte s touhle věcí nic společného?“

„To vám přísahám,“ ujistil ho zrzek. „Teda, jak říkáte, pokud o tom vím. Panebože, kdybych tak mohl dokázat, že mám alibi! To je moje jediná naděje. Jenomže já se strašně bojím, že jsem to mohl udělat. Myslíte – myslíte, že by mě za to mohli pověsit?“

„Pokud dokážete, že jste o tom nevěděl, tak ne,“ ujistil ho Wimsey. Nedodal ovšem, že i tak by jeho nový známý nejspíš strávil zbytek života v Broadmooru.

„Víte,“ řekl pan Duckworthy, „než abych celý život zabíjel lidi, aniž bych o tom věděl, tak to už je mnohem lepší, když mě pověseji a mám pokoj. Je to hrozný na to jenom pomyslet.“

„To jistě, ale taky je možné, že jste to neudělal,“ upozornil ho Wimsey.

„To samozřejmě doufám,“ řekl pan Duckworthy. „Říkám vám – co to bylo?“

„Nejspíš policie,“ řekl Wimsey jakoby nic. Když se ozvalo zaklepání, vstal a řekl srdečně: „Vstupte!“

Majitele penzionu, který vešel jako první, Wimseyho přítomnost zjevně zaskočila.

„Jen pojďte dál,“ zval ho Wimsey pohostinně. „Vy taky seržante, jen pojďte, strážníku, čímpak vám můžeme posloužit?“

„Prosím vás,“ řekl hostinský, „jestli by to mohlo jít po dobrým.“

Seržant si nevšímal ani Wimseyho, ani domácího, přešel rázně k posteli a pohlédl na krčícího se muže pod dekou.

„Jo, je to on,“ řekl. „Takže, pane Duckworthy, omluvte naši pozdní návštěvu, ale jak jste si asi sám všimnul v novinách, hledáme muže, jehož popis na vás sedí. A co můžeš udělat dneska, neodkládej na zítřek. Chceme –“

„Já to neudělal,“ vykřikl zoufale pan Duckworthy. „Já o tom nic nevím –“

Strážník vyndal zápisník a zapsal: Než mu byla položena jakákoliv otázka, řekl: ‚Já to neudělal‘.

„Vypadá to, že jste o tom nějak dobře informovanej,“ prohodil seržant.

„Samozřejmě že je,“ ozval se Wimsey. „Právě jsme to spolu probírali.“

„Neříkejte? Tak vy jste to probírali? A kdopak vy vlastně jste – pane?“ Poslední slovo z něj vymáčkl pohled na Wimseyho monokl.

„Velice se omlouvám,“ řekl Wimsey, „ale momentálně s sebou nemám navštívenku. Jsem lord Petr Wimsey.“

„No ne,“ ušklíbl se seržant. „A smím se zeptat vašeho lordstva, co je mu o téhle věci známo?“

„Zeptat se smíte, a když to uznám za vhodné, tak vám i odpovím. O té vraždě nevím vůbec nic. O panu Duckworthym vím jen to, co mi on sám řekl a nic víc. Předpokládám, že když se ho slušně zeptáte, poví vám to taky. Ale na třetí stupeň zapomeňte, seržante. Nejsme v buši.“

Zaražen v rozletu seržant podrážděně řekl: „Mám povinnost se ho zeptat, co o tom všem ví!“

„V tom s vámi plně souhlasím,“ ujistil ho Wimsey. „A jako řádný občan cítí pan Duckworthy povinnost vám odpovědět. Ale už je temná noc – co takhle počkat do rána? Pan Duckworthy vám neuteče.“

„Tím si nejsem jistý.“

„Ale já ano. Zaručuju se, že vám ho přivedu, kam si budete přát. Stačí vám to? Nevznášíte proti němu žádné obvinění, že ne?“

„Zatím ne,“ přiznal seržant.

„Výborně. Tomu říkám přátelské a milé chování. Co takhle se něčeho napít?“

Seržant nevrle odmítl tuto laskavou nabídku.

„Copak, abstinet?“ zeptal se Wimsey soucitně. „Smůla. Ledviny? Nebo snad játra?“

Seržant zarputile mlčel.

„Každopádně jsme šťastni, že jsme měli to potěšení,“ pokračoval Wimsey. „Přijdete nás navštívit ráno, je to tak? Musím brzo ráno do Londýna, ale stavím se u vás cestou. Pan Duckworthy na vás bude čekat dole ve společenské místnosti. Tady to budete mít pohodlnější než na stanici. Skutečně už musíte odejít? V tom případě dobrou noc všem.“

Wimsey ještě doprovodil policisty dolů a pak se vrátil k panu Duckworthymu.

„Heleďte,“ řekl, „zajedu do Londýna a udělám pro vás, co je v mých silách. Hned ráno vám pošlu advokáta. Povězte mu všechno, co jste pověděl mně, a policii povězte to, co vám on poví, abyste pověděl a nic víc. Uvědomte si, že vás nemůžou přinutit, abyste cokoliv říkal nebo abyste šel na policii, aniž by proti vám vznesli obvinění. A když vás obviní, běžte bez odporu s nimi a neříkejte vůbec nic. A ať už se stane cokoliv, hlavně neutíkejte, protože jestli to uděláte, jste vyřízenej.“

Do Londýna Wimsey dorazil následující odpoledne a vydal se po Holbornu najít dotyčného holiče, což se mu bez problémů podařilo. Jak to pan Duckworthy popsal, krámek se nalézal na konci úzké pasáže a na dveřích měl vysoké zrcadlo, na němž bylo ozdobně napsáno zlatým písmem BRIGGS. Wimsey zíral znechuceně na svůj odraz ve dveřích.

„První kontrola,“ zamumlal a automaticky si narovnal kravatu. „Vodil mě za nos? Nebo to je záhada čtvrté dimenze? ‚Zvířata vešla po čtveřicích, vive la compagnie! Velbloud uvízl ve vratech.‘ Udělat ze sebe velblouda je obzvláště nepříjemné. Celé dni jde, aniž by pil a jeho stolování je neuspokojivé. Ale je zcela nepochybné, že tyto dveře jsou tvořeny zrcadlem. Jestlipak to tak bylo vždycky? Tak jen do toho, Wimsey, vpřed! Další holení bych nesnesl, ale možná bych přežil stříhání.“

Otevřel dveře a přitom bedlivě sledoval svůj obraz v zrcadle, jestli se mu také nepokusí vyvést nějakou darebnost.

Pokud jde o Wimseyho konverzaci s holičem, jinak velice živou a různorodou, za zmínku stojí pouze jediná pasáž.

„Už je to hezky dlouho, co jsem u vás byl naposled,“ řekl Wimsey. „Za ušima nakrátko, ano! Máte to tu nově zařízené, viďte?“

„Ano, pane. Teď to tu vypadá elegantně, že?“

„To zrcadlo ve dveřích na ulici – mám dojem, že to je také nové, ne?“

„Ne, to není, pane. To tu je od tý doby, co jsme tohle holičství převzali.“

„Neříkejte. Tak to je dýl, než jsem si myslel. Bylo tady už před třemi lety?“

„Jistě, pane. Pan Briggs je tu už deset let.“

„A to zrcadlo také?“

„Ano, pane.“

„Tak mě klame paměť. Stává se ze mě sklerotický stařec. ‚Jsou pryč všechny, ach všechny ty povědomé milníky.‘ Ne, to děkuju. Mám-li šedivět, tak ve vší počestnosti. Dneska ani žádnou vlasovou vodičku, díky. Ne, ani masáž elektrickým hřebenem. Dneska už bylo těch šoků dost.“

Nicméně mu to dělalo starosti. Do té míry, že když vyšel na ulici, vrátil se pár yardů zpět a náhle mu do oka padly skleněné dveře do čajovny. I ty byly na konci tmavé pasáže a měly na sobě zlatým písmem napsáno jméno – Bridgetova čajovna. Tyhle dveře však byly z obyčejného skla. Chvíli si je prohlížel, pak vešel dovnitř. Nešel si sednout ke stolku, ale oslovil pokladní, která seděla u skleněného stolku hned za dveřmi.

Bez nějakých okolků se rovnou zeptal, jestli si mladá dáma nepamatuje, že by jim tady před pár lety někdo omdlel na prahu.

Pokladní si to pamatovat nemohla, protože tu byla teprve třetí měsíc, ale poslala ho za jednou ze servírek. Wimsey ji vyhledal a servírka po krátkém uvažování připustila, že na něco takového si vzpomíná.

Wimsey poděkoval servírce, uvedl, že je novinář – což bylo přijato jako uspokojivé vysvětlení té vyšinuté otázky – odměnil dívku půlkorunou a stáhl se.

Další zastávka se konala v Carmelite House. Wimsey měl přátele ve všech redakcích na Fleet Street, takže se snadno dostal až do místnosti, kde se archivovaly fotografie. Za chvíli si už prohlížel originál portrétu ‚R. D.‘.

„Váš vlastní?“ zeptal se.

„Kdepak, poslali nám ho ze Scotland Yardu. Proč? Něco nesouhlasí?“

„Ne, to ne, chtěl jsem jenom zjistit, kdo to fotografoval.“

„Tak to se budete muset zeptat u nich. Můžu pro vás udělat ještě něco?“

„Ne, díky.“

Se Scotland Yardem žádné potíže nebyly – vrchní inspektor Parker byl Wimseyho nejlepší přítel. Stačil jeho dotaz a po chvilce už znali jméno fotografa uvedené na spodním okraji fotografie. Wimsey se neprodleně odporoučel a vydal se hledat dotyčný ateliér; když uspěl, jeho jméno mu bez problému zajistilo rozhovor s majitelem.

Jak předpokládal, Scotland Yard tu už byl a všechny informace, které firma měla, ujistil ho majitel, policii sdělili. Mnoho jich ostatně nebylo. Fotografie byla pořízena před dvěma lety a pokud šlo o fotografovaného muže, nijak jim v paměti neutkvěl. Ateliér byl malý, živil se poskytováním rychlých podobizen a nepředstíral žádné umělecké ambice.

Wimsey požádal o negativ a po krátkém hledání ho obdržel.

Když si ho pečlivě prohlédl, položil ho na pult a z kapsy vytáhl výtisk Evening Post, v němž byl snímek přetisknut.

„Koukněte se na to,“ vyzval majitele.

Vlastník firmy se podíval na obrázek v novinách, pak na negativ.

„No tohle!“ řekl. „To je divné.“

„Podle mě, se to stalo ve zvětšováku,“ soudil Wimsey.

„Jo, museli do něj vložit negativ obráceně. Nechápu, jak se to mohlo stát. Víte, pane, často pracujeme v hrozném časovém presu, takže zřejmě – ale je to velká nedbalost. Budu to muset vyšetřit.“

„Potřeboval bych udělat fotografii, která není převrácená,“ řekl Wimsey.

„Jistě, pane. Hned ji uděláme.“

„A jednu pošlete taky do Scotland Yardu.“

„Ano, pane. Zvláštní náhoda, že se to stalo zrovna s touhle fotografií, co? Divím se, že si toho zákazník nevšiml. Ale my většinou děláme tři čtyři různé pozice, takže si to nejspíš nepamatoval.“

„Co kdybyste se kouknul, jestli tam tedy nemáte ještě nějaké jiné snímky! Ty bych chtěl taky.“

„Už jsem se díval, pane, ale žádné jsem nenašel. Nepochybně si zákazník vybral tenhle záběr a ostatní jsme zničili. Neschováváme negativy, které zákazníci nechtějí, nemáme na to dost místa. Ale tři kopie z tohohle negativu vám okamžitě uděláme.“

„Čím dřív, tím líp,“ řekl Wimsey. „Dejte je do sušičky, ať to urychlíme, a nechci na nich žádnou retuš.“

„Jak si přejete, pane. Během jedné dvou hodin je máte. Ale stejně mě udivuje, že si ten pán nestěžoval.“

„Není to zase tak udivující,“ namítl Wimsey. „Nejspíš si řekl, že na tomhle snímku si je nejvíc podobný, což je pravda – aspoň z jeho hlediska. Uvědomte si, že jinak vlastní obličej nikdy neviděl. Fotografie s přehozenou pravou a levou stranou – to je tvář, kterou člověk vidí každodenně v zrcadle – jediná podoba, kterou poznává jako vlastní.“

„To máte pravdu, pane. Každopádně vám jsem zavázán, že jste mě na ten omyl upozornil.“

Wimsey znovu zdůraznil, že věc spěchá, a odešel. Vykonal ještě krátkou návštěvu v ústřední matrice v Sommerset House, načež usoudil, že už toho má za celý den dost, a šel domů.

Vyptávání v Brixtonu, jednak na adrese, kterou mu Duckworthy dal, jednak v jejím okolí, dovedlo Wimseyho k lidem, kteří Duckworthyho a jeho matku skutečně znali. Stará dáma, která už čtyřicet let provozovala malý krámek se zeleninou v té samé ulici, si o Duckworthyových pamatovala úplně všechno. Měla skoro neomylnou paměť, jakou mívají lidé téměř negramotní, a dokonce si byla jistá, kdy se Duckworthyovi přistěhovali.

„Jesli tu budem ještě za měsíc,“ řekla, „tak to bude na chlup dvaatřicet let. Přišli na svatýho Michaela. Vona byla moc hezká holka a moje dcera – zrovna tehdá čekala první děcko – se moc zajímala vo toho jejich roztomilýho chlapečka.“

„Takže ten chlapec se tu nenarodil?“

„To se ví, že ne, pane. Von se narodil tam někde na jihu, ale pamatuju se, že vona nikdá pořádně neřekla kde – jenom, že to bylo někde u toho New Cutu. Vona byla taková tichá ženská, co vám vo sobě nic nepoví. Ta si na ňáký mluvení nepotrpěla… Dokonce ani tý mojí holce, kerá měla dobrej důvod bejt zvědavá, nikdá neřekla, jak to probíhalo, když to na ni přišlo. Jenom že prej jí dali chloryform a pak že si vona už na nic nepamatuje. Ale já si myslim, že vona měla ňáký velký tyhle komplikace a že na to nerada vzpomínala… Její starej – taky moc hodnej muskej – mi jednou řek: ‚Vo tomhle s ní nemluvte, pani Harbottlová, na tohle se jí neptejte.‘ Jesli se vona pak už bála nebo jesli to první děcko nějak vodskákala, to já nevim, ale žádný další už pak neměla. Já ji porád těšila: ‚Až jich budete mít devět jako já, holčičko, tak už vám to ani nepřijde‘! Vona se smála, ale žádný další děti už pak neměla. Jenom tohohle jednoho.“

„Pár dětí to asi opravdu chce, než si člověk zvykne,“ řekl Wimsey, „ale že vy jich máte devět, to se mi nechce ani věřit, paní Harbottlová. Vy jenom kypíte zdravím.“

„Zdravá sem, pane, to teda můžu říct, i když už nemám tu postavu jako dřívějc. Devět děcek, to se na člověku podepíše. Když se na mě dneska koukáte, pane, tak byste nevěřil, že jako mladá holka sem měla osumnáct palců v pase! To sem se držela postele, máma mi klečela kolenem na zádech a tak mě sešněrovávala, že o mě kolikrát přetrhla šněrovadlo.“

„Pro krásu se musí trpět,“ podotkl Wimsey zdvořile. „Jak tedy byl ten chlapeček starý, když se paní Duckworthyová přistěhovala sem do Brixtonu?“

„Tři tejdny, pane – takovej drahoušek mrňavej to byl – a na hlavičce měl spousta vlásků. Tehdá eště byly černý, ale časem dočista zčervenaly – byly jako tadydle ta mrkev. Nebyly tak hezký jako ty máminy, ale barvu měly stejnou. Ale ve vobličeji jí moc podobnej nebyl – a svýmu tátovi taky ne. Hester vždycky říkala, že se vyved po někom z její rodiny.“

„Viděla jste někdy nějaké její příbuzné?“

„Jenom její sestru, nějaká Susan Brownová. Taková velká, přísná ženská, furt se mračila – vůbec ne jako její sestra. Pokud se pamatuju, tak bydlela v Eveshamu, protože tenkrát jsem tam jezdila pro chřest. Dneska člověk chřest nikde nevidí, ale vy ste se ptal na tu pani Brownovou. Chodila jako by spolkla pravítko a měla takovou malou hlavu, zrovna jako ten chřest.“

Wimsey zelinářce zdvořile poděkoval a sedl na vlak jedoucí do Eveshamu. Trochu se bál, kam až ho hledání paní Brownové zavede, ale ke své úlevě zjistil, že Susan Brownová je ve městě dobře známá, protože je jedním z pilířů místní metodistické církve a vůbec všeobecně vážená osoba.

Paní Brownová se pořád ještě držela zpříma, tmavé vlasy měla rozděleny pěšinkou a vzadu pevně svázány. V bocích byla širší než v ramenou – skutečně nebyla nepodobná výhonku chřestu, k níž jí paní Harbottlová přirovnala. Wimseyho přijala sice zdvořile, ale velice odměřeně. Popřela, že by věděla cokoliv o svém synovci, a Wimseyho sdělení, že synovec se dostal do nezáviděníhodné situace a možná mu dokonce hrozí nebezpečí, na ni neudělalo žádný dojem.

„Má tu špatnost v krvi,“ prohlásila. „Moje sestra Hetty byla příliš měkká.“

„To víte,“ chlácholil ji Wimsey, „nemůžeme být všichni zásadoví, i když těm, komu se to poštěstilo, to přináší velké uspokojení. Nechci vás zdržovat, madame, a uvědomuju si, že mám sklon k mnohomluvnosti, protože sám mám taky trochu takovou měkkou povahu – takže raději přejdu přímo k věci. Zjistil jsem v matrice v Sommerset House, že váš synovec Robert Duckworthy se narodil v Southwarku. Mají tam v tom úžasný pořádek. Ale pochopitelně – taky jsou to jenom lidi – takže i jim se občas nějaká ta chybička vloudí, že?“

Susan Brownová sepjala svraštělé ruce na stolku před sebou a Wimsey měl pocit, že se jí v bystrých tmavých očích mihl nepokoj.

„Takže, jestli vás to příliš neobtěžuje – prozraďte mi, pod jakým jménem byl registrován ten druhý?“

Ruce se jí maličko zachvěly, ale hlas měla pevný.

„Nechápu o čem mluvíte.“

„Strašně se omlouvám, vysvětlování mi nikdy nešlo. Narodila se přece dvojčata, nemám pravdu? Pod jakým jménem je v matrice vedeno to druhé děcko? Velice se omlouvám, že vás s tím obtěžuju, ale je to skutečně důležité.“

„Co vás vede k domněnce, že to byla dvojčata?“

„To není domněnka. Nedovolil bych si vás obtěžovat s nějakými domněnkami. Já vím, že to dvojče existuje. Co se s ním stalo – i když já vlastně víceméně vím, co se s ním stalo –“

„Zemřelo,“ řekla žena chvatně.

„Nerad bych, aby to vypadalo, že se rád hádám,“ řekl Wimsey, „to je nanejvýš odpudivý zvyk. Ale ten chlapeček nezemřel. Je živý, a jde mi jenom o to, jak se jmenuje.“

„A proč bych vám vlastně měla cokoliv vykládat, mladíku?“

„Protože, když mi prominete, že mluvím o něčem tak nepříjemném sluchu lidí s vybraným vkusem, byla spáchána vražda. Váš synovec Robert je z ní podezřelý, ale já vím, že tu vraždu spáchal jeho bratr. To je ten důvod, proč ho potřebuju najít. Strašně se mi uleví – jsem od přírody takový citlivý člověk – když mi ho pomůžete najít. Protože když ne, budu muset jít na policii, a pak byste mohla obdržet předvolání k soudu jako svědek a já bych nerad – opravdu bych byl velice nerad – kdybyste musela svědčit v procesu projednávajícím vraždu. Ta nepříjemná publicita, dovedete si to představit? Kdežto když toho bratra rychle dopadneme, můžete vy i Robert zůstat úplně mimo.“

Paní Brownová chvíli seděla ponořena v pochmurné úvahy.

„Tak dobře,“ řekla nakonec, „já vám to tedy povím.“

„Ta celá záležitost,“ vykládal Wimsey vrchnímu inspektorovi Parkerovi, „byla celkem jasná, jakmile jsem se dozvěděl, že to uvnitř našeho přítele Duckworthyho funguje všechno převráceně.“

„Nepochybně, nepochybně,“ souhlasil Parker. „Těžko si představit něco jasnějšího. Nicméně se nemůžeš dočkat, abys mi vysvětlil, jak jsi na to přišel. Jsem ochoten nechat se poučit: mají všechna dvojčata srdce na opačné straně? A jsou všichni lidi se srdcem napravo dvojčata?“

„Ano. Ne. Či spíše: Ne, ano. Dvouvaječná dvojčata a některá z jednovaječných dvojčat mohou být zcela normální. Ale dvojčata, která vzniknou rozdělením jednoho vajíčka se mohou narodit jako zrcadlová dvojčata. Záleží to na tom, v kterém místě původního vajíčka k rozdělení dojde. Dá se to demonstrovat na pulci pomocí koňské žíně.“

„Poznamenám si, že to musím okamžitě zkusit,“ řekl Parker s vážnou tváří.

„Někde jsem četl, že osoby, které mají orgány zrcadlově převrácené, prakticky vždycky pocházejí z jednovaječných dvojčat. Takže chápeš, že zatímco mi chudáček Duckworthy vykládal o Studentovi z Prahy a čtvrté dimenzi, já za tím vším tušil jeho dvojče.

Celá ta historie se točí kolem tří sester Dartových – Susan, Hester a Emily. Susan se vdala za nějakého Browna. Hester si vzala muže jménem Duckworthy. Emily zůstala svobodná. Ironií osudu, jimiž se život jen hemží, jediná z nich, kdo měl dítě, a kdo zřejmě byl schopen mít děti, byla neprovdaná Emily. Aby se to srovnalo, tak to trochu přehnala a měla rovnou dvojčata.

Když už byla katastrofa na spadnutí, Emily (kterou otec dítěte opustil) se svěřila sestrám – rodiče byli tou dobou už po smrti. Susan byla tvrdá jako kámen – kromě toho se vdala do lepší společnosti a neúnavnou dobročinností postupovala na společenském žebříčku. Dala k dobru pár citátů z bible a umyla si nad sestřiným problémem ruce. Hester měla měkké srdce. Nabídla se, že nemluvně po narození adoptuje a vychová ho jako vlastní. Jenomže, jak jsem uvedl, narodila se dvojčata.

To bylo pro Duckworthyho přece jenom příliš velké sousto. Souhlasil s jedním dítětem, ale dvě bylo víc, než bylo dojednáno. Hester si tedy vzala jedno z dvojčat, a jelikož to byla soucitná duše, vybrala si to, které vypadalo slabší – což je náš Robert – zrcadlově převrácené dvojče. Emily si musela ponechat to druhé, a jakmile byla dost silná na cestu, odstěhovala se do Austrálie a od té doby o ní nikdo neslyšel.

Emilyino dvojče bylo pokřtěno jako Richard a zapsáno pod jejím vlastním jménem jako Richard Dart. Robert a Richard byli dva hezcí mládenci. Robert byl zapsán jako vlastní dítě Hester Duckworthyové – tenkrát ještě neplatily ty únavné předpisy vyžadující potvrzení o narození od lékaře či porodní báby, takže člověk mohl nechat udělat zápis do matriky tak, jak se mu to hodilo. Pak se Duckworthyovi i s nemluvnětem přestěhovali do Brixtonu, kde každý považoval Roberta za zaručeně pravého Duckworthyho.

Emily zřejmě v Austrálii zemřela a Richard, kterému bylo tenkrát patnáct, se vrátil do rodného Londýna. Nevypadá to, že by byl zrovna vzorný chlapec. O dva roky později se jeho dráha zkřížila s bratrovou, čímž vznikla noční epizoda po bombardování.

Možná Hester věděla, že její syn má orgány na špatné straně, možná taky ne. Každopádně mu nic neřekla. Představuju si, že ten šok po výbuchu bomby způsobil, že se v něm posílil původní sklon být levákem. Také se v něm nově objevil sklon k amnézii, když znova prožil nějaký šok. Všechno dohromady ho natolik deptalo, že byl víc a víc nervově labilní a somnambulní.

Kloním se k názoru, že Richard existenci svého dvojčete odhalil a využíval ji. Tím by se vysvětlila ta klíčová historka se zrcadlem. Podle mě si Robert spletl skleněné dveře v čajovně se dveřmi do holičství. A byl to ve skutečnosti Richard, kdo šel proti němu ke dveřím a kdo se pak chvatně vzdálil ze strachu, aby ho Robert neuviděl a neprohlédl jeho existenci. Samozřejmě, okolnosti mu hrály do ruky – ale takovéhle náhody se stávají, a jelikož toho dne bylo zataženo a deštivo, není zase tak překvapující, že oba měli na sobě klobouk a plášť do deště.

A pak je tu ta záležitost s fotografií. Samozřejmě, ten omyl má na svědomí fotografický ateliér, ale nedivil bych se, kdyby Richard ten omyl přivítal a schválně si vybral právě tenhle snímek. I když to by znamenalo, že ví o tom, že jeho dvojče je zrcadlově převrácené. Nevím, jak by se to dozvěděl, ale na druhé straně měl dost času si to zjistit – v armádě to známo bylo a je možné, že se tam o tom mluvilo. Ale na tomhle aspektu netrvám.

Jedna zvláštní věc ještě stojí za zmínku – pokud jsem Robertovi dobře rozuměl, tak se mu zdálo, že škrtí svého dvojníka právě tu noc, kdy Richard likvidoval Jessie Haynesovou. Říká se, že jednovaječná dvojčata jsou spolu neustále v jakémsi úzkém spojení – že například vědí, co si ten druhý myslí, chytnou tu samou nemoc ten samý den a podobně. Richard byl silnější individualita z nich dvou a možná, že ovlivňoval Roberta víc než Robert jeho. Jistě vím jenom to, že tohle nevím. Skoro bych řekl, že to jsou všechno jen žvásty… Hlavní je, že jste ho dostali.“

„Jo, jakmile jsme měli tu správnou stopu, šlo všechno hladce.“

„Fajn, co takhle zajít si do Cri a dát si panáka?“

Wimsey vstal a před zrcadlem si narovnal kravatu.

„Stejně ti řeknu,“ konstatoval, „na těch zrcadlech je něco divného. Nepřipadají ti tak trochu tajuplná?“

LORD PETR WIMSEY ÚNOSCEM

„Tamhleten dům, seňore?“ opakoval hostinský z malé posady otázku. „To je dům amerického lékaře, jehož manželka – ať nás chrání všichni svatí – je posedlá zlým duchem.“ Muž se pokřižoval, stejně tak jako jeho žena a děti.

„Posedlá zlým duchem?“ řekl Langley soucitně. Langley byl profesor etnografie a tohle nebyla jeho první návštěva Pyrenejí. Ale ještě nikdy nepronikl do místa, které by bylo tak odlehlé jako tahle vesnička, tisknoucí se ke zbrázděnému žulovému úbočí hory jako horská květina. Langley tu sbíral materiál pro knihu o baskickém folklóru. Napadlo ho, že když se zeptá dost taktně, třeba se mu podaří přimět starého pána, aby mu vyprávěl podrobnosti. „A jak se to projevuje, že je ta dáma posedlá?“

„Kdo ví?“ pokrčil hostinský rameny. „Kdo se moc ptá, moc se dozví. Bude si milostpán přát večeři?“

Langley se dovtípil, že když bude trvat na odpovědi, dočká se jen zatvrzelého mlčení. Možná později, až se lépe poznají…

Večeřel spolu s rodinou hostinského – dušené maso v mastné, paprikové omáčce, jídlo, které dobře znal už od dřívějška, a místní zemité červené víno. Hostitelé s ním celkem uvolněně rozprávěli tím zvláštním jazykem – baskičtinou, jež se nepodobná žádnému jinému jazyku na světě a o níž někteří tvrdí, že to je ta řeč, jíž spolu mluvili naši prapředkové v ráji. Bavili se s Langleym o kruté zimě, o mladém Estebanovi Arramandym, který býval tak dobrý v pelotě, baskické míčové hře, a kterého zmrzačila padající skála, takže se teď belhá o berlích; o třech kozách, představujících celý majetek, které odnesl medvěd; o přívalových deštích, které přišly po suchém létě a které bičovaly holé hřbety hor. I teď pršelo a vítr nepříjemně kvílel. Langleymu to nijak nevadilo – znal tuhle strašidelnou a nepřístupnou zemi a měl ji rád v kteroukoliv denní i roční dobu. Jak seděl v té prosté venkovské hospodě, s úsměvem vzpomněl na dubem obloženou jídelnu rodné cambridgeské koleje a oči za skly intelektuálského cvikru mu šťastně zářily. I když už byl profesorem a měl za jménem řádku titulů, byl to ještě mladý muž. Jeho univerzitním kolegům připadalo zvláštní, že on, vždy upravený a puntičkářský, tak brzy usedlý, tráví univerzitní prázdniny pojídáním česneku a kodrcáním po krkolomných horských stezkách na hřbetě muly. Když ho vidíte, říkali, tak byste to do něj nikdy neřekli.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„To je Marta,“ řekla manželka.

Odsunula petlici a dovnitř pronikl závan větru a deště. Plamen svíčky se zatřepetal a z noci se vynořila drobná starší žena, zpod šálu obtočeného kolem hlavy jí vytékaly prameny šedivých vlasů.

„Pojď dál, Marto a odpočiň si. Venku je hrozně. Balíček už máš připravený – Dominique ho ráno přivezl z města. Ale než půjdeš zpátky, musíš si vypít skleničku vína nebo mléka.“

Stará žena poděkovala a celá zadýchaná usedla ke stolu.

„A jak to vypadá v domě? Doktor je v pořádku?“

„Ten ano.“

„A ona?“

To se šeptem zeptala dcera hostinského; otec se na ni zamračil a káravě zavrtěl hlavou.

„Jako vždycky touhle dobou. Do Dušiček už to není ani měsíc. Panenko Marie! Je to strašně těžké pro toho ubohého pána. Ale je trpělivý, moc trpělivý.“

„Je to hodný člověk,“ řekl Dominik. „A šikovný doktor, ale zvítězit nad takovým zlem – to je nad jeho síly. Ty se nebojíš, Marto?“

„Proč bych se já měla bát? Mně ďábel neublíží. Nejsem ani krásná, ani chytrá, ani mocná, aby mi záviděl. A můj škapulíř mě ochrání.“

Vrásčitými prsty se dotkla čehosi ve výstřihu šatů.

„Vy jdete z tamtoho domu?“ zeptal se Langley.

Žena si ho podezíravě změřila.

„Seňor je cizinec?“

„Seňor je náš host, Marto,“ řekl chvatně hostinský. „Je z Anglie a je moc učený. Zná naši zem a jak slyšíš, tak mluví naší řečí… Je to velký cestovatel, stejně tak jako tvůj pán, ten americký doktor.“

„Jak se jmenuje váš pán?“ zeptal se Langley stařeny. Napadlo ho, že to není jen tak, aby se americký doktor pohřbil v takovémhle zapadlém koutě Evropy. Možná, že to je také etnolog. A pokud ano, třeba se zajímají o stejnou problematiku.

„Jmenuje se Wetherall.“ Než si byl Lagley tím jménem jistý, musela ho několikrát zopakovat.

„Wetherall? Snad ne Standish Wetherall?“

Ta možnost byla nanejvýš vzrušující.

Pán domu přispěchal Martě na pomoc.

„Tenhle balíček je pro něj,“ ukázal. „Určitě na něm bude i křestní jméno.“

Balíček byl pečlivě zapečetěný, měl na sobě nálepku se jménem londýnské lékárny a adresa zněla: Vážený pan MUDr. Standish Wetherall.

„Kristepane!“ vykřikl Langley. „To je neuvěřitelné. To je skoro zázrak. Toho člověka já znám! A jeho manželku jsem znal taky –“

Zarazil se a všichni přítomní se opět pokřižovali.

„Povězte mi, prosím,“ v rozčilení zapomněl na všechnu opatrnost, „když říkáte, že ta žena je posedlá… že je nějak postižená… jak to vypadá? A mohla by to být ta samá žena co znám? Popište mi ji! Je vysoká, krásná, má zlaté vlasy a oči modré jako Madona? Je to ona?“

Nastalo ticho. Stařena zavrtěla hlavou a cosi nezřetelného zamumlala. Ale dcera zašeptala:

„Ano… To bude ona. Jednou jsme ji viděli, a vypadala zrovna tak, jak pán říká.“

„Buď zticha,“ okřikl ji otec.

„Pane, všichni jsme v rukou božích,“ řekla Marta.

Vstala a přehodila si přes hlavu a ramena šál.

„Počkejte chvilku!“ vyskočil Langley. Vytáhl notes a napsal pár řádek. „Mohla byste laskavě předat tenhle lístek vašemu pánovi, tomu doktorovi? Píšu mu, že jsem tady, že jsme se kdysi znali, a ptám se ho, jestli bych ho mohl navštívit. To je všechno.“

„Přece byste nechtěl jít do toho domu, milostpane?“ zašeptal hostinský bojácně.

„Když mě nebude chtít přijmout, třeba za mnou zajde sem.“ Připsal ještě pár slov a vyndal z kapsy něco peněz. „Budete tak laskavá a předáte mu to?“ otočil se k Martě.

„Beze všeho, beze všeho. Ale bude seňor opatrný? Jste sice cizinec, ale možná, že věřící jste?“

„Jsem křesťan,“ ujistil ji Langley.

To stařenu upokojilo. Vzala od Langleyho dopis a peníze a uložila je společně s balíčkem do kapsy. Pak došla ke dveřím rychlým a pevným krokem, který neodpovídal jejím shrbeným ramenům a stáří, které se jí vepsalo do tváře.

Langley zůstal zamyšleně sedět. Nic ho nemohlo překvapit víc, než nalézt Standishe Wetheralla na takovémhle místě. Byl přesvědčen, že ta epizoda definitivně skončila tenkrát před třemi lety. Ze všech lidí zrovna on! Vynikající chirurg se skvělou pověstí, v nejproduktivnějším období života, a Alice Wetherallová, ta křehká zlatovláska – ti dva že skončili v tomhle zapomenutém koutu světa? Při představě, že se s ní znovu setká, se mu zrychlil tep. Před třemi lety usoudil, že bude lépe, když se té křehké kráse bude raději vyhýbat. To poblouznění už přešlo – ale pořád si ještě Alici Wetherallovou nedovedl představit jinak, než ve velkém bílém domě na Riverside Drive, s pávy a bazénem a se zlatě zářící věží, na jejíž střeše byla zahrada. Standish Wetherall byl bohatý muž – byl synem automobilového magnáta Hirama Wetheralla. Co proboha dělá tady?

Snažil se rozpomenout. Hiram Wetherall zemřel – to si pamatoval – a všechny peníze připadly Standishovi, protože neměl žádné sourozence. Když se Hiramův jediný syn oženil s dívkou nejasného původu a bez rodičů, neobešlo se to bez problémů. Přivedl si ji „odkudsi ze Západu“. Říkalo se, že když se s ní před řadou let setkal, byla ubohý sirotek. Standish sám byl tenkrát možná ještě student a před něčím ji zachránil, vzpomínal si Langley, nebo ji z něčeho vyléčil. Nechal ji vystudovat a pak, když jemu bylo přes čtyřicet a jí sedmnáct, přivedl ji do rodného domu a oženil se s ní.

A teď se najednou ukazuje, že opustil dům a jednu z nejrenomovanějších odborných praxí v New Yorku, aby žil na baskickém venkově – v místě tak zapadlém, že v něm lidé pořád ještě věří v černou magii a dokáží stěží vykoktat pár slov zpotvořenou francouzštinou nebo španělštinou – v místě, které je primitivní i ve srovnání s primitivními poměry v okolí. Langley začínal litovat, že Wetherallovi napsal. Možná, že to vzbudí jeho nelibost.

Hostinský s manželkou odešli poklidit dobytek, zůstala jen jejich dcera. Seděla poblíž ohně a zašívala. Sice se na něj nedívala, ale Langley měl pocit, že by si s ním docela ráda promluvila.

„Pověz mi, děvenko,“ řekl laskavě, „ti lidé, co je možná znám – jaké vlastně mají potíže?“

„Pane,“ vzhlédla a naklonila se k němu, ruce natažené přes šití v klíně, „nechte si říct, nechoďte tam! V tuhle roční dobu by do toho domu nikdo nevkročil. Kromě Tomasa, který nemá všech pět pohromadě, a staré Marty, která je –“

„Která je co?“

„Buď světice – nebo něco jiného,“ dořekla spěšně.

„Když jsem já znal tu dámu –,“ nedal se Langley odradit a dívka ho přerušila:

„Povím vám to, ale táta se o tom nesmí dozvědět. Ten hodný doktor ji sem přivezl koncem června před třemi roky a tehdy vypadala tak, jak jste říkal. Byla krásná. Smála se a mluvila tou svou řečí, protože neuměla ani španělsky, ani baskicky. Ale na Dušičky –“

Dívka se pokřižovala.

„Na Všechny Svaté,“ tiše řekl Langley.

„Ano, ten den, nevím, co se stalo, ale posedl ji zlý duch. Proměnila se. Ozývaly se odtamtud strašné výkřiky – nedovedu to popsat. Ale postupně se z ní stalo to, co je z ní teď. Nikdo ji nevidí, jen Marta, a ta mlčí. Ale říká se, že to, co tam žije teď, že to už ani není žena.“

„Je šílená?“ zeptal se Langley.

„Není to šílenství. Je… je očarovaná. Něco vám povím. Přede dvěma roky, na Velikonoce… Nejde otec?“

„Ne, nikdo nejde.“

„Svítilo slunce a z údolí vál vítr. Celý den jsme slyšeli, jak dole zvoní požehnané kostelní zvony. A pozdě večer někdo zaklepal na dveře. Otec otevřel a stála tam ta vaše známá, vypadala jako Panenka Marie v našem kostele, celá bledá, v modrém plášti s kapucí na hlavě. Něco říkala, ale my jsme jí nerozuměli. Plakala a lomila rukama a ukazovala na stezku do údolí. Tak táta šel do stáje a osedlal mulu. Připadalo mi to jako útěk před krutým králem Herodesem. Ale pak se objevil ten americký doktor. Určitě celou cestu utíkal, protože sotva popadal dech. Když ho uviděla, začala křičet.“

Langley se celý dusil rozhořčením – jestli ten chlap své ženě ubližuje, musí něco rychle podniknout. Děvče chvatně pokračovalo.

„Řekl nám – Panenko Marie – řekl nám, že jeho paní je očarovaná. S příchodem Velikonoc je ďáblova moc zlomena, a tak se snaží utéct. Ale jakmile to svaté údobí skončí, propadne znovu zlé moci, a proto není bezpečné, nechat ji bez dozoru. Rodiče se vylekali, že se dotkli prokleté. Přinesli svěcenou vodu a pokropili mulu, ale zlý duch už vstoupil do toho ubohého zvířete a koplo otce tak strašně, že měsíc kulhal. Američan si manželku odvedl a od té doby jsme ji už nikdy neviděli. Ani stará Marta ji nevídá každý den. Ale každý rok vliv té zlé moci sílí a zase klesá. Nejhorší je to kolem Dušiček, kdežto během Velikonoc posedlost mizí. Jestli vám záleží na vaší duši, seňore, tak tam nechoďte. Psst! Naši se vracejí.“

Langley by se rád vyptával dál, ale hostitel vrhl na dceru rychlý a podezřívavý pohled, takže Langley si radši vzal svíčku a odebral se do postele. Zdálo se mu o vlcích – vyhublých a černých vlcích protáhlých těl, kteří se hnali za pachem krve.

Ráno se dočkal odpovědi na svůj lístek.

Milý Langley, ano, jsem to já, a samozřejmě se na Vás dobře pamatuju. Budu jen rád, když zajdete a potěšíte nás v našem vyhnanství. Bohužel, jak uvidíte, Alice se trochu změnila, ale vysvětlím Vám podrobněji naše neštěstí, až přijdete. Naše služebnictvo je skrovné, jelikož tu panuje jakýsi pověrečný strach stýkat se s postiženými, ale když zajdete kolem půl osmé, můžeme vám nabídnout menší pohoštění. Marta vám ukáže cestu.

Srdečně zdraví

Standish Wetherall

Dům, v němž doktor bydlel, byl malý a starý. Byl postaven na římse ve skalní stěně, na půl cestě k vrcholu. Kdesi poblíž tekla bystřina, nebyla vidět, ale její hukot se odrážel hlasitou ozvěnou. Langley následoval svou průvodkyni do šerého pokoje čtvercového půdorysu s velkým krbem naproti dveřím. Poblíž ohně stál ušák s vysokým opěradlem. Marta zamumlala jakousi omluvu, odběhla a nechala Langleyho stát v příšeří přede dveřmi. Oheň v krbu tancoval mezi hořícími poleny, jednu chvíli jasně plápolal, aby vzápětí skomíral, takže plameny ozařovaly chvíli tu, chvíli onu část místnosti, a jak se Langleyho oči přizpůsobovaly šeru, uviděl, že ve středu místnosti stojí prostřený stůl a na stěnách visí obrazy. Jeden mu připadal povědomý. Popošel k němu blíž a rozpoznal v něm portrét Alice Wetherallové, který tenkrát viděl v New Yorku. Maloval ho Sargent ve svém nejlepším období a Langley měl pocit, že ta tvář půvabná jako polní květ se k němu s úsměvem sklání jako živá.

V krbu prasklo poleno, vzplálo jasným plamenem a skutálelo se stranou. Jako by to zapraskání a záře cosi vyrušily, protože Langley zaslechl, nebo si myslel, že zaslechl, jak se ve velkém křesle před krbem cosi pohnulo. Popošel blíž a pak se zarazil. Nic sice neviděl, ale teď už slyšel tiché, jakoby zvířecí zvuky, jež bylo nesmírně nepříjemné poslouchat. Nebyl to ani pes, ani kočka, tím si byl Langley jistý. Až se mu udělalo špatně z toho zvuku, jako by to zvíře cosi sálo či chlemstalo. Nakonec se opakovaně ozvalo tiché zachrochtání či zakňučení a pak se opět rozhostilo ticho.

Langley ustoupil zpátky ke dveřím. Byl si jistý, že v místnosti je něco, s čím se nijak netouží setkat. Náhle měl absurdní nutkání prostě utéct. Zabránila mu v tom Marta, která se objevila ve dveřích s velkou, starodávnou lampou, a vzápětí za ní vešel i Wetherall, jenž Langleyho srdečně přivítal.

Povědomý hlas s americkým přízvukem poněkud rozptýlil stísněný pocit, jenž se Langleyho předtím zmocnil. Srdečně podal Američanovi ruku.

„Vás bych tady rozhodně nečekal!“ řekl s úsměvem.

„Svět je hrozně malý,“ odpověděl Wetherall. „To je asi otřepaná fráze, ale každopádně jsem rád, že vás vidím,“ dodal významně.

Stařena položila lampu na stůl a zeptala se, jestli může servírovat večeři. Wetherall přitakal jakousi směsicí španělštiny a baskičtiny, které zřejmě stará žena docela dobře rozuměla.

„Netušil jsem, že ovládáte baskičtinu,“ podotkl Langley.

„Něco jsem pochytil. Lidi tady nic jiného neumějí. Ovšem vy jste na Basky skutečný odborník, že?“

„To ano, to jsem.“

„Vsadím se, že vám o nás napovídali spoustu hloupostí. Ale k tomu se dostaneme později. Podařilo se mi tenhle dům docela pohodlně zařídit, i když pár moderních vymožeností bych tu přivítal. Ale i tak nám to vyhovuje.“

Langley té příležitosti využil k tomu, aby zamumlal nesmělý dotaz na paní Wetherallovou.

„Alice? Jistě, úplně jsem zapomněl – vždyť vy jste ji ještě neviděl.“ Wetherall upřel na Langleyho významný pohled a záhadně se usmál. „Měl bych vás varovat. Byl jste jejím velkým ctitelem.“

„Jako všichni ostatní,“ namítl Langley.

„Nepochybně. Nebylo na tom nic zvláštního, že ne? Večeře je tady… Můžete to položit na stůl, Marto. Až dojíme, tak na vás zazvoníme.“

Stařena položila mísu na stůl, na němž byly vkusně rozestaveny sklenice a stříbrné příbory. Pak odešla. Wetherall přešel ke krbu a s podivným pohledem upřeným na Langleyho řekl směrem ke křeslu.

„Alice! Vstaň, drahoušku, pojď přivítat svého starého ctitele. Pojď, bude to radostné shledání. No tak, vstávej.“

V křesle se cosi pohnulo a zakňučelo. Wetherall se sklonil a s téměř přehnanou laskavostí tomu pomohl na nohy. Vzápětí to Langley uviděl ve světle lampy.

Stvoření mělo na sobě župan ze zlatého saténu zdobený krajkou, který na jeho shrbeném a neforemném těle visel celý pomačkaný. Tvář mělo bílou a odulou, v očích prázdný výraz a ze svěšených koutků pootevřených úst vytékal pramínek slin. Prstenec nazrzlých vlasů lpěl na napůl olysalé hlavě jako neživý chumáč na hlavě mumie.

„Jen pojď, miláčku, pojď se pozdravit s panem Langleym,“ řekl Wetherall.

Stvoření zamrkalo a z úst mu vyšly nelidské zvuky. Wetherall ho podepřel v podpaždí a stvoření pomalu napřáhlo k Langleymu neživou ruku.

„Vidíte, hned vás poznala, přesně, jak jsem si myslel. Potřes mu rukou, miláčku.“

S pocitem hnusu se Langley dotkl nehybné dlaně. Byla lepkavá a hrubá na dotek a ani se nesnažila opětovat jeho stisk. Pustil ruku, ta chvíli nejistě trčela ve vzduchu a pak sklesla.

Wetherall s pohledem upřeným na hosta řekl: „Bál jsem se, že vás to trochu vyvede zmíry. Já už jsem si na to samozřejmě zvykl, a tak to na mě tak nepůsobí jako na cizího člověka… Ne že vy byste byl cizí – to v žádném případě! Laicky se tomu myslím říká předčasná senilita. Když se s tím člověk nikdy nesetkal, je to dost šokující pohled. Mimochodem, nemusíte si dělat žádné starosti s tím, co řeknete. Nic nechápe.“

„Jak k tomu došlo?“

„To přesně nevím. Postupně se to zhoršovalo. Pochopitelně jsem konzultoval nejlepší odborníky, ale nic se proti tomu nedá dělat. Tak jsme odjeli sem. Nestál jsem o to, aby k tomuhle došlo doma, kde nás všichni znají. A dát ji do sanatoria, to se mi nechtělo. Alice je moje choť, však víte – v nemoci i ve zdraví, v dobrém i zlém, a tak dále. Pojďte, dáme se do té večeře, než vystydne.“

Wetherall vedl manželku ke stolu. Když uviděla jídlo, oči se jí trochu rozjasnily.

„Posaď se, miláčku, máš tu dobrou večeři. (Tomu rozumí, sledujete?) Musíte jí odpustit, jak jí… Není to hezký pohled, ale člověk si na to zvykne.“

Wetherall uvázal stvoření kolem krku ubrousek a do hluboké misky před něj dal jídlo. Hladově popadla misku a donesla ji k ústům, načež se slintáním a mlaskáním si nabírala jídlo, až měla ruce i obličej plné omáčky.

Wetherall usadil hosta naproti své ženě. Pohled na ni naplnil Langleyho zvláštní směsicí odporu a úžasu.

Večeře – jakési ragú na víně – byla výborně připravená, ale Langley ztratil chuť k jídlu. Tohle všechno bylo potupné pro tu ubohou ženu i pro něho. Seděla přímo pod svým portrétem od Sargenta a Langleyho oči bezmocně zabloudily k obrazu.

„Jo, je to docela rozdíl, co?“ poznamenal Wetherall, sleduje jeho pohled. Jedl za dva a zjevně si pochutnával na večeři. „Příroda s námi krutě žertuje.“

„Je to vždycky takhle zlé?“

„Ne, tohle je jeden z jejích horších dnů. Někdy je – téměř jako člověk. Samozřejmě místní lidi nevědí, co si o tom mají myslet. Je to nemoc jako každá jiná, ale oni pro to mají svoje vlastní vysvětlení.“

„Žádná naděje na uzdravení?“

„Bohužel ne. Je to nevyléčitelné… Ale vy nic nejíte!“

„Já – no, trochu mě to sebralo.“

„Pochopitelně. Napijte se toho burgundského. Neměl jsem vás sem zvát, ale musím se přiznat, že to bylo příliš velké pokušení – moci si zase promluvit se spřízněnou duší.“

„Musí to pro vás být děsné.“

„Už jsem se s tím smířil… No tak, nezlob! To se dělá?“

Idiotka vylila polovinu misky na stůl. Wetherall pečlivě utřel stůl a pokračoval:

„Dokážu se s tím líp vyrovnat tady, v divočině, kde se všechno zdá možné a nic není nepřirozené. Z mých příbuzných už nikdo nežije, takže mi nic nebránilo, abych se zařídil, jak mi to vyhovovalo.“

„Jistě. A co váš majetek ve Státech?“

„Čas od času tam zajedu a dohlídnu na něj. Vlastně se tam zrovna chystám – příští měsíc. Jsem rád, že jste mě tu ještě zastihl. Ve Státech pochopitelně nikdo neví, jak tu žijeme. Vědí jen, že žijeme někde v Evropě.“

„S žádným americkými lékaři jste se neradil?“

„Ne, když se objevily první příznaky, byli jsme zrovna v Paříži. Bylo to krátce po tom, co jste nás navštívil.“ Jakési zvláštní citové rozpoložení, jež Langley nedovedl popsat, dodalo Wetherallovu pohledu téměř zlověstný charakter. „Nejlepší evropští lékaři potvrdili mou vlastní diagnózu, tak jsme se přestěhovali sem.“

Wetherall zazvonil na Martu, která odnesla jídlo a přinesla jakýsi moučník.

„Marta je moje pravá ruka,“ poznamenal Wetherall. „Nevím, co bych si bez ní počal. Když tu nejsem, stará se o Alici jako o vlastní dceru. Ne že by se pro ni dalo mnoho udělat, leda ji nakrmit a udržovat v teple a v čistotě. To poslední dá dost práce.“

Cosi v tom, jak o tom mluvil, se Langleyho dotklo. Wetherall si všiml jeho reakce a vysvětlil:

„Nebudu zakrývat, že mi to občas jde na nervy. Ale nedá se nic dělat… Povězte mi něco o sobě. Co pořád děláte?“

Langley se vynasnažil odpovědět tak zábavně, jak jen svedl, a tak se bavili o různých nedůležitých věcech, dokud politováníhodná bytost, jež kdysi byla Alicí Wetherallovou, nezačala kňučet a nepokoušela se vstát ze židle.

„Je jí zima,“ vysvětlil Wetherall. „Pojď zase k ohni, miláčku.“

Hbitě dopravil ženu ke krbu, kde se opět usadila do svého ušáku, nahrbila se k ohni a s naříkáním k němu vztáhla paže. Wetherall přinesl láhev brandy a krabici s doutníky.

„Vidíte, i odsud se mi daří udržovat spojení se světem,“ řekl Wetherall. „Tyhle doutníky mám z Londýna. A taky mi posílají nejnovější lékařské časopisy a zprávy. Píšu knihu, víte, ze svého oboru. Takže tady nekrním. Můžu tu i provádět experimenty – je tady spousta místa na laboratoř a neplatí tu žádný zákon o vivisekci, který by mě omezoval. Bydlet v téhle zemi je fajn. Zdržíte se dlouho?“

„Myslím, že ne.“

„Škoda. Kdybyste měl v úmyslu zůstat, nabídl bych vám, abyste po dobu mojí nepřítomnosti bydlel tady. Určitě byste tu měl víc pohodlí než v posadě. Dokonce bych se ani nebál nechat vás tu samotného s mou ženou – vzhledem k okolnostem.“

Zdůraznil poslední slova a zasmál se. Langley nevěděl, co na to říct.

„Poslyšte, Wetheralle –“

„I když za starých časů by se vám tahle představa zamlouvala víc a mně zase míň. Myslím, že byla doba, kdy byste byl štěstím bez sebe, že můžete bydlet sami – vy a má žena.“

Langley vyskočil.

„Co tím sakra chcete říct, Wetheralle?“

„Ale nic, vůbec nic. Jenom jsem si vzpomněl na to odpoledne, kdy jsem pořádal piknik. Vy dva jste se vytratili a jako by se po vás slehla zem. Vzpomínáte si? Vidím, že ano. Já věděl, že jste nezapomněl.“

„To je absurdní, Wetheralle! Jak můžete něco takového říct, ještě ke všemu, když ta ubožačka sedí tady –?“

„Jo, je to ubožačka. Je teď na tebe žalostný pohled, viď, kočičko moje?“ otočil se Američan k ženě.

Cosi v tom náhlém pohybu ji vyděsilo a ustrašeně se přikrčila v křesle.

„Mizero!“ vykřikl Langley. „Vždyť ona se vás bojí. Co jste to s ní provedl? Jak se vlastně do tohohle stavu dostala? Ale já to zjistím!“

„Jenom klid!“ řekl Wetherall. „Můžu omluvit vaše přirozené rozrušení z toho, že jste Alici nalezl v tomhle stavu, ale nedovolím, abyste se vetřel mezi mě a mou ženu. Vy jste ale věrný chlap, Langley! Vy ji pořád ještě chcete, co? Stejně tak jako tenkrát, když jste si myslel, že jsem hluchý a slepý. No tak, Langley, pořád ještě toužíte po mé ženě? Chtěl byste ji líbat, hladit ji, jít s ní do postele – s tou mou krásnou manželkou?“

Langley náhle viděl rudě. Neobratným pohybem se pokusil udeřit tu pitvořící se tvář. Wetherall jeho ruku zachytil, ale Langley se mu vyškubl a vyděšeně se rozběhl ke dveřím. Cestou slyšel, jak se Wetherall tichounce směje.

Vlak do Paříže byl přecpaný. Langley do něj naskočil v poslední chvíli, čímž byl odsouzen k tomu, aby přečkal cestu v uličce. Posadil se na svůj kufr a snažil se utřídit myšlenky. Jeho odchod byl tak překotný, že až doteď nebyl schopen se na přemýšlení soustředit. Ale ani teď pořádně nechápal, před čím to utekl. Unaveně si složil hlavu do dlaní.

„Dovolíte, prosím?“ ozval se zdvořilý hlas.

Langley vzhlédl. Nad ním stál blonďák v šedém obleku a díval se na něj přes monokl.

„Velice se omlouvám, že vás ruším,“ pokračoval muž. „Jenom se snažím prodrat do svého domovského přístavu. Šílená spousta lidí, co? Nevím, jestli mi moji spoluobčané šli někdy víc na nervy než teď… Poslyšte, vy tedy nevypadáte moc svěže. Nepřišlo by vám vhod usadit se na něčem pohodlnějším?“

Langley vysvětlil, že si nestihl koupit místenku. Blonďák chvilku studoval jeho vyčerpanou a neoholenou tvář a pak řekl: „Heleďte, a nechcete jít se mnou a složit se na chvíli v mém kutlochu? Stačil jste něco pozřít? Ne? To je ale chyba. Pojďte se mnou a splašíme nějakou polévku a něco k tomu. Promiňte, že to tak řeknu, ale vypadáte, jako kdybyste sázel na koně podle systému, který vybouchnul. Ne že by mi do toho něco bylo, ale každopádně pojďte něco sníst.“

Langley byl příliš slabý a zničený, aby se bránil. Poslušně se prodíral za neznámým chodbičkou vlaku, až se ocitl v lůžkovém voze první třídy, kde už na první pohled vzorný sluha právě kladl na lůžko světle fialové pyžamo a sadu kartáčů vykládaných stříbrem.

„Buntere, tenhle džentlmen se cítí pod psa,“ řekl muž s monoklem. „Takže jsem ho přivedl, aby složil svou ztrápenou hlavu na vaši hruď. Spojte se s proviantním oddělením a řekněte jim, ať sem přihrajou talíř polévky a láhev nějakého slušného pití.“

„Jak si přejete, mylorde.“

Langley vyčerpaně sklesl na lůžko, ale jakmile se objevilo jídlo a pití, hladově se na ně vrhl. Ani si nevzpomínal, kdy vlastně naposledy jedl.

„Tohle jsem potřeboval,“ řekl. „Je to od vás strašně pozorné. Omlouvám se, že působím tak přihlouple, ale jsem tak trochu v šoku.“

„Tak ven s tím!“ vybídl ho přívětivě hostitel.

Langley si pomyslel, že blonďák nevypadá dvakrát inteligentně, ale byl přátelský a hlavně – byl normální. Langleyho napadlo, co by si asi o jeho příběhu myslel.

„Ale vždyť já vás vůbec neznám,“ namítl.

„A já zase neznám vás,“ uklidňoval ho blonďák. „Hlavní upotřebení cizích lidí je, že jim můžeme všechno říct, nemyslíte?“

„Docela rád bych to udělal –“ připustil Langley. „Popravdě řečeno, před čímsi jsem utekl. Je to podivná záležitost – to tedy ano – ale proč bych vás s tím měl obtěžovat?“

Blonďák se posadil vedle Langleyho a chlácholivě mu položil ruku na paži.

„Tak moment,“ řekl, „jestli si to chcete radši nechat pro sebe, tak mi nic neříkejte. Ale já jsem Wimsey – lord Petr Wimsey – a podivné záležitosti mě zajímají.“

Bylo to v polovině listopadu, kdy se ve vesnici objevil ten divný muž. Byl vysoký, bledý a mlčenlivý. S černou kápí plandající kolem obličeje byl od samého počátku obklopen atmosférou záhady a tajemna. Neusadil se v hospodě, ale v chatrné boudě vysoko v horách; doprovázel ho sluha s pěti mulami naloženými podivným nákladem. Sluha byl téměř stejně záhadný jako jeho pán. Byl Španěl a uměl natolik baskicky, aby mohl dělat pánovi tlumočníka, když bylo třeba. Ale byl nemluvný, vypadal zachmuřeně a přísně, a ta trocha informací, které milostivě utrousil, byla nanejvýš znepokojivá. Jeho pán, pravil, je učený muž. Všechen čas tráví čtením knih, nejí maso a nepochází z žádné známé země. Ovládá jazyk svatých apoštolů a rozprávěl s Lazarem, když ten vstal z mrtvých. A když v noci sedí o samotě ve své studovně, andělé boží přicházejí a rozprávějí s ním v nebeské harmonii.

To byly děsivé zprávy. Všichni vesničané se chatrči vyhýbali širokým obloukem, obzvláště v noci; a kdykoliv uviděli, že bledý cizinec schází po horské pěšině k vesnici, zachumlán ve svém černém plášti a s magickou knihou pod paží, matky strkaly děti do domů a křižovaly se.

Přesto první, kdo navázal s kouzelníkem kontakt, bylo jedno z děcek. Synek vdovy Etcheverryové, nebojácný a zvídavý klučina, se jednoho večera vydal na průzkum do blízkosti toho nečistého místa. Byl pryč dvě hodiny, během nichž jeho zoufalá matka shromáždila všechny sousedy a vydala se za knězem, který ale jako na vztek právě něco vyřizoval ve městě. Náhle se však kluk objevil, v pořádku a veselý, a jeho příběh byl nanejvýš podivný.

Připlížil se až k čarodějově chatrči (odvážný, darebný kluk, slyšel to kdy někdo?) a vyšplhal se na strom, aby tajně kouzelníka pozoroval (Panenko Maria!). Viděl, že za jedním oknem se svítí a uvnitř přecházejí podivné postavy a míhají se jakési stíny. A pak se zevnitř ozvala hudba tak úchvatná, že ho z ní až bolelo srdce, jako by to zpívaly všechny hvězdy na nebi (Ach, zlatíčko moje! Kouzelník se zmocnil jeho srdce! Běda! Běda!) Pak se dveře chatrče otevřely a čaroděj vyšel ven doprovázen spoustou duchů. Jeden z nich měl křídla jako anděl a mluvil neznámým jazykem, druhý byl maličký, nebyl by vám ani po kolena, měl černý obličej a bílý vous, seděl čarodějovi na rameni a šeptal mu cosi do ucha. A ta nebeská hudba zněla hlasitěji a hlasitěji. A kolem čarodějovy hlavy se linula bledá záře, jako je na obrázcích svatých (Požehnaný svatý Jakube z Compostelly, smiluj se nad námi! A co bylo pak?) Pak dostal děsný strach a přál si, aby tam byl nechodil, ale ten duch v podobě trpaslíka ho zpozoroval a začal strašně rychle šplhat za ním. Snažil se vyšplhat výš, ale uklouzl a spadl. (Ubohý, nezvedený, statečný, neposlušný kluk!)

Načež ten čaroděj přišel k němu, zdvihl ho ze země, pronesl nějaká divná slova a všechna bolest se ztratila. (To je úžasné! Úžasné!) Pak ho odnesl dovnitř a tam to vypadalo jako v nebi, samé zlato a všechno se třpytilo. Duchové se usadili vedle krbu – bylo jich devět – a hudba přestala hrát. Ale čarodějův sluha mu přinesl na stříbrném podnosu nádherné ovoce, úžasně sladké a chutné jako plody rajské zahrady a on je snědl a pak je zapil zvláštním, lahodným nápojem z číše posázené rudými a modrými drahokamy. Ano, a taky tam na zdi visel kříž, velký, velikánský kříž a pod ním hořela lampička a vydávala zvláštní nasládlou vůni jako je o Velikonocích v kostele.

(Krucifix? To je divné. Možná, že ten čaroděj přece jenom není takový zlý. A co bylo pak?)

Pak mu čaroděj řekl, aby se nebál, a zeptal se ho, jak se jmenuje a jak je starý a jestli by svedl Otčenáš. Takže odříkal modlitbu a přidal Ave Maria a část Kréda, ale Krédo na něj bylo moc dlouhé a zapomněl, co přijde po ascendit in coelum. Načež mu čaroděj pomohl, a tak dokončili modlitbu spolu. A čaroděj říkal všechna svatá jména bez zaváhání a ve správném pořadí, aspoň pokud to dokázal posoudit. Pak se ho sluha vyptával dál, co dělá, co dělají rodiče a sourozenci, a tak mu řekl o tom, jak přišli o černého kozla a o tom, jak sestru opustil její milý, protože sestra nemá tolik peněz jako obchodníkova dcera. Načež si čaroděj se sluhou něco povídali a smáli se a sluha řekl: „Můj pán vzkazuje tvé sestře tohle: Bohatství je v lásce a kdo je odvážný, ten bude mít zlata na rozdávání.“ A v té chvíli čaroděj vztáhl ruku před sebe a ze vzduchu – vážně, jen tak ze vzduchu – vylovil jednu, dvě, tři, čtyři, pět mincí a dal mu je. A on se je bál přijmout, dokud se nad penězi nepokřižoval, a teprve, když ani nezmizely, ani se nezměnily v ohnivé hady, je přijal a tady jsou!

Se směsicí strachu a obdivu si prohlédli zlaté mince a na dědečkovu radu je umístili pod obraz Panenky Marie, když je předtím ještě pokropili svěcenou vodou, aby jejich očištění bylo jistější. Ráno, když zjistili, že mince tam pořád ještě leží, je ukázali knězi, který se dostavil se zpožděním a mírně podroušený po pochůzkách předchozího večera. Kněz prohlásil, že jsou to poctivé španělské mince, pročež jednu ať věnují kostelu, aby byla nebesa usmířena, a ostatní mohou být použity pro světské účely, aniž by ohrozily jejich duše. Poté se dobrý otec odebral chvatně do čarodějovy chatrče, a když se za hodinu vrátil, mluvil o čaroději jen v dobrém.

„Protože, ovečky moje,“ řekl, „to není žádný zlý čaroděj, ale dobrý křesťan, který hovoří jazykem víry. Rozmlouvali jsme spolu k oboustrannému poučení. Kromě toho má velice dobré víno a všeobecně to jest velice chvályhodný muž. Nepozoroval jsem tam ani žádné duchy, ani ohnivá zjevení, ale zato je pravda, že tam je krucifix a také tam je velice hezká bible s obrázky vyvedenými v barvách a ve zlatě. Benedicite, ovečky moje. Je to dobrý a učený muž.“

A s tím odešel na faru; tu zimu dostala kaple Panny Marie novou oltářní pokrývku.

Po této události bylo možno každý večer vidět skupinku vesničanů, jak z bezpečné vzdálenosti poslouchají hudbu, jež se linula z čarodějových oken. A čas od času se pár odvážlivců připlížilo natolik blízko k chatrči, že mohli štěrbinami okenic zahlédnout všechny ty zázračné věci uvnitř.

Jednu noc, asi tak měsíc poté, co se ve vesnici usadil, seděl čaroděj po večeři se svým sluhou a rozmlouvali spolu. Černou kapuci měl shrnutou dozadu, takže bylo možno vidět ulízané blonďaté vlasy a veselé šedé oči za cynicky pokleslými víčky. Na stole, vedle čarodějova lokte, stála sklenice Cockburnu, ročník 1908. Na opěradle křesla seděl červenozelený papoušek a bez mrknutí civěl do ohně.

„Čas pokročil, Juane,“ řekl čaroděj. „Nepopírám, že se docela dobře bavím – ale co ta stará dáma? Působí to na ni?“

„Myslím, že ano, mylorde. Nechal jsem se na různých místech slyšet, jaký jste zázračný lékař, takže si myslím, že přijde. Třeba dokonce už dneska večer.“

„Díkybohu! Chtěl bych to mít za sebou než se Wetherall vrátí, jinak můžeme mít problémy. Víš přece, že i kdyby náš plán vyšel, stejně budeme potřebovat pár týdnů, než budeme připraveni k odjezdu. Sakra, co to bylo?“

Juan vstal, šel do sousedního pokoje a vzápětí se vrátil s lemurem.

„Micky si hrál s vašimi kartáči na vlasy,“ oznámil shovívavě. „Ty jeden uličníku, buď zticha! Nebudeme trochu trénovat, mylorde?“

„Já jsem pro. Začínám si už připadat skoro jako profík. Až zjistím, že se neuživím, budu se ucházet o místo ve varieté.“

Juan se zasmál a v tmavé tváři mu zasvítily bílé zuby. Vyndal sadu kulečníkových koulí, mince a další kouzelnické rekvizity a s ledabylou elegancí je nechával zmizet v dlani anebo zmnožovat. Pak rekvizity podával svému protějšku a lekce pokračovala.

„Ticho!“ řekl čaroděj a sebral neposlušnou kouli, která mu vyklouzla z ruky, když se ji pokoušel nechat zmizet. „Někdo jde po cestě nahoru.“

Přetáhl si kápi přes hlavu a tiše vyklouzl do sousedního pokoje. Juan se uculil, uklidil karafu a sklenice a zhasl lampu. Oheň v krbu ozařoval velké lesklé oči lemura visícího na opěradle vysokého křesla. Pak Juan vyndal z police velkou knihu, v podivně tvarované měděné misce zapálil voňavé kapsle a přitáhl si těžký železný kotlík, který stál na krbu. Když kolem něj rovnal dříví, ozvalo se zaklepání. Otevřel dveře a lemur se rozběhl za ním.

„Koho hledáte, matko?“ zeptal se Juan baskicky.

„Je Mudrc doma?“

„Jeho tělo je doma, matko, ale jeho duch rozpráví s neviditelným. Pojďte dál. Čeho si od nás žádáte?“

„Přišla jsem, jak už jsem řekla – Panenko Maria! To je duch?“

„Bůh stvořil duchy i lidské bytosti. Vstupte a nemějte strach.“

Stařena celá roztřesená vešla.

„Zdalipak jste s ním mluvil o tom, co jsem vám řekla?“

„Ano, mluvil. Vylíčil jsem mu nemoc vaší paní – i utrpení jejího manžela – všechno.“

„Co na to pravil?“

„Nic. Četl si ve své knize.“

„Myslíte, že by ji dokázal uzdravit?“

„To nevím. Je očarovaná mocným kouzlem. Ale můj pán je v konání dobra rovněž mocný.“

„Přijme mě?“

„Zeptám se. Zůstaňte tady, a ať se bude dít cokoliv, chraňte se dát najevo strach.“

„Budu statečná,“ řekla stařena a nahmatala růženec.

Juan se vzdálil a stařena s nervy napjatými k prasknutí čekala. Lemur se vyšplhal zpátky na opěradlo vysokého křesla a cvakaje zuby se pohupoval mezi poskakujícími stíny. Papoušek v rohu naklonil hlavu a pronesl několik skřehotavých slov. Z kotlíku začal stoupat voňavý dým. Pak se do rudého světla vplížila tři, čtyři, sedm bílých zjevení a usadila se kolem krbu. Zazněla tichá hudba, která jako by se sem nesla z bůhvíjaké dálky. Plamen v krbu dohoříval a už jen rudě žhnul. U zdi stála vysoká skříň se zlatými siluetami, které jako by se pohybovaly v měnivém světle ohně.

Z temnoty se ozval divný hlas, zapěl jakýmsi nadpozemským jazykem, jenž štkal i duněl zároveň.

Martě se podlomila kolena a sklesla na zem. Sedm bílých koček vstalo, protáhlo se a přikradlo se k ní. Marta vzhlédla a před sebou uviděla čaroděje: v jedné ruce držel knihu, ve druhé stříbrnou magickou hůlku. Horní část jeho obličeje byla zakryta, ale Marta viděla jak se jeho bledé rty pohnuly a vzápětí se místností nesl hluboký, chraptivý hlas a velebně se rozléhal šerou místností:

„Ň pépon, eŁ mŹn gąr, pólemon perď tónde fugónte, aŁeď dI mélloimen Ńg€rw t> Ńvanátw te

(r) ssev>, o§te ken aite$ (tm) nď prKtosi macoímhn, o§te ké se stélloimi máchn (tm) $ kudiáneiran…“

Velkolepá slova se linula dál. Pak se čaroděj zastavil a dodal laskavějším hlasem anglicky:

„Ten Homér je úžasný. Zní to tak velkolepě, jako by člověk zaklínal duchy. Co mám dělat dál?“

Sluha, jenž se mezitím vrátil, popošel k Martě a pošeptal jí do ucha:

„Teď můžete mluvit! Můj pán je ochoten vám pomoct.“

Takto povzbuzena, Marta vykoktala svou prosbu. Přišla poprosit Mudrce, aby pomohl její paní, která je očarovaná. Přinesla s sebou dar – to nejlepší, co má, protože si za pánovy nepřítomnosti netroufala vzít nic z jeho majetku. Ale přinesla stříbrnou penci, ovesnou placku a láhev vína, snad to Mudrci přijde vhod, pokud ho takové maličkosti mohou potěšit.

Čaroděj odložil knihu, vážně přijal stříbrnou penci, čarami ji proměnil v šest zlatých mincí a položil je na stůl. Nad ovesnou plackou a vínem maličko zaváhal, ale pak zamumlal:

„Ergo omnis longo solvit se Teucria luctu“.

(větu proslulou svou působivou spondejskou kadencí), proměnil první z darů v pár holubů, druhý v podivný křišťálový stromeček v kovovém květináči, a oboje položil vedle mincí. Martě vylézaly oči z důlků, ale Juan jí povzbudivě zašeptal:

„Dobrý úmysl činí dar cenným. Můj pán je potěšen! Ticho.“

Hudba zahrála hlasitý akord a zmlkla. Čaroděj, hovořící nyní s větší jistotou, zarecitoval se slušnou přesností zhruba stránku z Homérova Katalogu lodí. Pak se ze záhybů pláště vynořila štíhlá ruka s prsty zdobenými starožitnými prsteny, ze vzduchu zhmotnila malé lesklé kovové pouzdro a nabídla ho žadatelce.

„Můj pán říká,“ ozval se promptně sluha, „abyste si vzala toto pouzdro, a s každým jídlem podala své paní jednu z kapslí, které uvnitř naleznete. Až všechny kapsle vypotřebujete, vyhledejte znovu toto místo. A nezapomeňte každé ráno a večer odříkat Zdrávas Maria a dva Otčenáše s přáním, aby se vaše paní uzdravila. Spojením víry a umění mého pána se léčba může zdařit.“

Marta třesoucíma se rukama převzala pouzdro.

„Tendebantque manus ripĺ ulterioris amore,“ řekl čaroděj důrazně. „Poluphloisboio thalasses. Ne plus ultra. Valete. Plaudite.“

Čaroděj zmizel ve tmě, audience skončila.

„Takže to zabralo?“ zeptal se čaroděj Juana.

Uplynulo pět týdnů a pět dalších pouzder kouzelných kapslí bylo obřadně posláno do pochmurného domu na hřbetu hory.

„Ano, zabralo,“ potvrdil Juan. „Vrací se jí inteligence, celá ožila a znovu jí narůstají vlasy.“

„Díkybohu! Jen mě to tak napadlo, že by mohlo jít o tohle – ale pořád ještě nemůžu uvěřit, že by někdo mohl vymyslet něco tak ďábelského. Kdy se má Wetherall vrátit?“

„Za tři týdny.“

„Pak bychom měli uskutečnit naše velké finále ode dneška za čtrnáct dní. Dohlédni, ať máme připraveny muly a sejdi do města poslat vzkaz na jachtu.“

„Ano, mylorde.“

„Zbude ti týden, abys vyklidil náš zvěřinec a všechna zavazadla. A – poslyš, co s Martou? Nebude to nebezpečné nechat ji tady?“

„Pokusím se ji přesvědčit, aby odešla s námi.“

„To udělej. Moc nerad bych se dozvěděl, že se jí něco ošklivého stalo. Ten chlap to nemá v hlavě v pořádku a je schopný všeho. Panebože, až to budeme mít za sebou, to si oddechnu. Už bych si zase rád oblékl nějaké pořádné šaty. Co by tomu asi Bunter řekl, kdyby mě takhle viděl –“

Čaroděj se zasmál, zapálil si doutník a pustil gramofon.

Poslední dějství se odehrálo za čtrnáct dní, jak bylo plánováno.

Přesvědčit Martu, že je nezbytné, aby svou paní přivedla do čarodějova domu, si vyžádalo jisté úsilí. Wimsey v roli nadpřirozené bytosti se musel skutečně rozhněvat a oddeklamovat dva Euripidovy chóry, než dosáhl svého. Vrcholným bodem toho hrůzyplného večera byla děsivá demonstrace sodíkového světla, která lidskému obličeji neobyčejně věrně propůjčí dokonale mrtvolný vzhled – zvláště v tmavé noci, v osamělé chatrči a za doprovodu zaříkávání a Tance smrti od Saint—SaĎnse.

Nakonec se čaroděj přece jenom nechal upokojit Martiným slibem a Marta odešla, odnášejíc si s sebou amulet v podobě popsaného pergamenu. Martina paní měla amulet přečíst a pak si ho v bílém hedvábném sáčku zavěsit na krk.

Jako magické zaříkadlo nebyl text sice příliš působivý, ale jeho smyslu by rozumělo i malé dítě. Byl napsán anglicky a zněl:

Byla jste nemocná a v nebezpečí, ale Vaši přátelé jsou připraveni Vás vyléčit a pomoct Vám. Ničeho se nebojte, řiďte se tím, co Vám Marta řekne, a brzy budete zase docela v pořádku a šťastná.

„I když nebude chápat, o co jde,“ řekl čaroděj svému pomocníkovi, „nemůže jí to nijak uškodit.“

Události té příšerné noci se ve vesnici staly legendou. Se zatajeným dechem se u krbu vyprávělo, jak Marta přivedla do čarodějovy chatrče tu podivnou, cizí dámu, s tím, že ji čaroděj může navždy vysvobodit ze spárů ďábla. Byla temná bouřlivá noc a vítr v horách děsivě skučel.

Díky čarodějovým kouzlům se dámě dařilo mnohem lépe – i když to možná bylo jenom další zdání a klam – a následovala Martu na té podivné a tajné výpravě jako malé děcko. Vyplížily se tichounce z domu, aby oklamaly starého Tomasa, který měl přísný příkaz od amerického doktora, aby nepustil jeho paní ani na krok z domu. Pokud šlo o to, Tomaso pak přísahal, že na něj byl seslán kouzelný spánek – ale kdoví? Možná, že v tom nebylo nic víc než příliš vína. Marta byla prohnaná ženská a jsou i tací, co říkali, že ani jí k čarodějnici moc nechybělo.

Ale ať už to bylo jakkoliv, Marta s tou dámou došly do chatrče, kde čaroděj pronesl mnoho slov v cizím jazyce a dáma promlouvala podobně. Ano – ona, která tak dlouho vydávala jen zvuky jako zvíře, teď mluvila s čarodějem a odpovídala na jeho otázky. Pak čaroděj namaloval kolem sebe a dámy divná znamení na podlahu, a když zhasli lampy, ta znamení plála bledou září. Čaroděj namaloval kruh i kolem Marty a varoval ji, aby ho nepřekročila. Vzápětí bylo slyšet zvláštní tlukot, jako když velká křídla bijí o vzduch a všichni skřítkové začali poskakovat, mužíček s černým obličejem vylezl po záclonách nahoru a visel na tyči. Pak nějaký hlas vykřikl: „Už přichází! Už přichází!“ a čaroděj otevřel tu skříň pomalovanou zlatými obrazci, která stála uprostřed kruhu, a spolu s tou dámou vešli dovnitř a zavřeli za sebou dveře.

Ten divný hukot byl stále silnější a všichni skřítkové ječeli a vřeštěli – načež zčistajasna zaburácel hrom a v záblesku světla se skříň rozpadla na kusy. A hle! Čaroděj i dáma dočista zmizeli a od té doby po nich nebylo ani vidu, ani slechu.

Takhle to Marta vylíčila druhého dne sousedům. Jak se ona sama z toho strašného domu dostala, na to se nepamatovala. Ale když se po nějaké době skupina vesničanů odvážila opět to místo navštívit, nalezli dům prázdný a opuštěný. Dáma, čaroděj, sluha, skřítkové, nábytek, tašky a ostatní zavazadla – všechno bylo pryč, všechno beze stopy zmizelo až na pár záhadných čar a obrazců, které zůstaly na podlaze chatrče.

Byl to prostě div divoucí. Ještě strašnější bylo, že Marta sama rovněž zmizela, k čemuž došlo o tři noci později.

Den nato se vrátil americký doktor, a nalezl jen vyhaslý krb a tuhle pověst.

„Jachto, ahoj!“

Langley se úzkostlivě nakláněl přes zábradlí Abracadabry a napínal zrak do temnoty, z níž se vynořoval člun. Sotva vylezl na palubu první pasažér, Langley se k němu rozběhl.

„Vyšlo to, Wimsey?“

„Stoprocentně. Je samozřejmě trochu zmatená, ale nemusíte se bát. Ještě je maličko jako dítě, ale její stav se lepší každým dnem. Můžete být úplně klidný, kamaráde – nečeká vás žádný šok!“

Když opatrně vysadili na palubu zahalenou ženu, Langley k ní váhavě popošel blíž.

„Promluvte si s ní,“ řekl Wimsey. „Možná vás pozná, možná ne. To nemůžu vědět.“

Langley se vzmužil a podal dámě ruku. „Dobrý večer, paní Wetherallová.“

Žena si odhrnula kapuci z čela. Modré oči se plaše zadívaly na Langleye – pak se jí na rtech objevil úsměv.

„Vás přece znám – ovšem, vy jste pan Langley. Dobrý večer, pane Langley.“

Oběma rukama sevřela jeho dlaň.

„Řeknu vám, Langley,“ prohlásil lord Petr, v ruce sifonovou láhev se sodovkou, „s odpornějším zločinem jsem se naštěstí ještě nesetkal. Moje náboženské přesvědčení je sice poněkud nejasné, ale doufám, že Wetherall si to na onom světě pěkně odskáče. Až budete mít dost, tak řekněte…

Víte, na té vaší historce bylo několik velice podivných věcí, které mě hned zkraje posloužily jako vodítko. V první řadě to byl ten neuvěřitelný rozpad osobnosti, dívka, které je něco přes dvacet, se najednou změní v imbecila – a shodou okolností zrovna krátce potom, co jste se vy vyskytoval ve Wetherallově domě a byl k ní možná až trochu moc pozorný… A pak bylo záhadné, jak jste říkal, že jednou ročně se její stav lepší – tohle žádná normální mozková porucha nedělá. Vypadalo to, jako kdyby její stav někdo ovládal…

A k tomu připočtěte fakt, že paní Wetherallová byla od samého počátku pod manželovým lékařským dohledem a neměla ani příbuzné, ani přátele, kteří by si mohli prověřovat, co ten chlap dělá. Pak tu byla ta záměrná izolace na místě, kde ji nemohl navštívit žádný lékař a kde – i kdyby měla jasnou chvíli – nebyla živá duše, která by jí rozuměla, či které by rozuměla ona. A podivné bylo i to, že skončil zrovna na takovém místě, kde jste se vy, při vašem odborném zaměření, mohl časem docela pravděpodobně vyskytnout a na vlastní oči uvidět, co se s tou ženou stalo. A konečně tu byly ty Wetherallovy výzkumy a skutečnost, že udržoval pravidelný styk s lékárnou v Londýně.

Na základě toho všeho jsem si vytvořil jistou teorii, ale nejdřív ze všeho jsem ji potřeboval otestovat. Tu příležitost jsem dostal díky tomu, že Wetherall odjel do Ameriky. Pochopitelně vydal přísné příkazy, že se za jeho nepřítomnosti nesmí nikdo dostat ani do domu, ani z domu. Nějakým způsobem jsem tudíž potřeboval získat autoritu, která by byla v očích staré Marty větší, než autorita jejího pána – což nebylo jednoduché, protože Marta – bůh jí žehnej – je věrná duše. A tak se lord Petr změnil v čaroděje. Vyzkoušel jsem lék a ukázalo se, že zabírá – a tak následoval únos a záchrana.

Takže si poslechněte, o co šlo – a přestaňte se děsit, už je to všechno za námi. Alice Wetherallová patří k nešťastníkům, kteří trpí vrozenou vadou štítné žlázy. Víte oč jde – štítná žláza je v hrdle, stará se o to, aby náš organismus správně šlapal, a udržuje mozek v chodu. U některých lidí nefunguje, jak má, a v důsledku toho se ti lidé změní v kretény. Nevyroste jim pořádně tělo a jejich mozek nepracuje. Ale když jim dodáte správný lék, jsou úplně normální – veselí a pohlední a inteligentní. Ovšem – chápete – musíte jim ten lék podávat pořád dál, jinak se začnou měnit zpátky v imbecily.

Wetherall se s tou dívkou setkal, když byl ještě nadaným studentem a zrovna se učil o působení extraktu ze štítné žlázy. Před dvaceti lety bylo s tímhle způsobem léčby štítné žlázy velice málo zkušeností, ale Wetherall byl jedním z průkopníků. Získá tu dívenku pro svůj experiment a zázračně ji uzdraví, a jelikož je na sebe přirozeně hrdý, adoptuje ji, poskytne jí vzdělání, dívka se mu líbí čím dál víc a nakonec se s ní ožení. Chápete doufám, že tihle lidé, co trpí nedostatečnou činností štítné žlázy, nejsou v žádném smyslu méněcenní – dávejte jim jejich denní dávku léku a jsou to absolutně normální lidé, kteří můžou prožít normální život a mít normální zdravé děti.

Přirozeně, že o těchhle problémech se štítnou žlázou nevěděl vůbec nikdo, kromě dívky samotné a jejího manžela. Všechno je v pořádku, dokud se tam neobjevíte vy. Wetherall začne nepříčetně žárlit –“

„K tomu neměl žádný důvod!“

Wimsey pokrčil rameny.

„Možná, že dáma sama naznačila, komu dává přednost – ale to můžeme nechat stranou. Každopádně Wetherall začal žárlit a uvědomil si, že má v ruce prostředek, aby se dokonale pomstil. Odvezl manželku do Pyrenejí, zbavil ji veškeré možnosti dovolat se pomoci, pak jí prostě přestal dávat extrakt ze štítné žlázy a čekal. Nepochybně jí řekl, co jí chce provést a proč. Jistě ho těšilo poslouchat její zoufalé prosby, nechat ji, aby si uvědomovala, jak den po dni, hodinu po hodině, se mění v cosi podřadnějšího než je zvíře –“

„Kristepane!“

„Moje řeč. Samozřejmě, po nějaké době, po pár měsících už ta nešťastnice přestala vnímat, co se s ní děje. Wetherall sice pořád ještě cítil uspokojení z pohledu na to, co s ní provedl – jak jí zhrubla kůže, zchátralo tělo, jak jí vypadaly vlasy a v očích má prázdnotu, jak přestává mluvit a vydává jen zvířecí skřeky, mozek jí měkne a –“

„Už toho nechte, Wimsey!“

„Nakonec jste to viděl na vlastní oči. Ale tohle všechno Wetherallovi nestačilo. Takže čas od času jí lék znovu podá, aby se mohla natolik vzpamatovat, že si uvědomí svůj příšerný stav –“

„Škoda, že tady teď to zvíře nemám!“

„Možná to je spíš štěstí. No, a pak jednoho dne – díky šťastné náhodě – se tam pan Langley, ten Langley, co zatoužil po jeho ženě – skutečně objeví. Konečně mu bude moct ukázat, co –“

Longley ho opět zarazil.

„Dobře, dobře!“ řekl Wimsey a pokračoval: „Ale bylo to geniální, nemyslíte? Tak jednoduché. Čím déle o tom přemýšlím, tím víc mě to fascinuje. Ale nakonec doplatil právě na to, co považoval za triumf své pomsty – protože když jste mi ten váš příběh pověděl, uvědomil jsem si, jak stav té dívky odpovídá symptomům nedostatečné činnosti štítné žlázy. Co kdyby? řekl jsem si a zašel jsem za lékárníkem, jehož jméno jste zahlédl na tom balíčku. Když jsem konečně překonal všechny jeho formální námitky, dozvěděl jsem se, že skutečně několikrát zaslal Wetherallovi zásilku extraktu ze štítné žlázy. Takže pak už jsem si tím byl skoro jistý.

Poradil jsem se s lékařem, obstaral jsem si zásobu toho léku, najal jsem jednoho neškodného španělského eskamotéra spolu s několika cvičenými kočkami a dalšími rekvizitami, a dal jsem se do práce vybaven přestrojením a kouzelnou skříní vynalezenou geniálním panem Devantem. Jsem tak trochu sám salonní kouzelník a mezi námi, myslím, že jsme měli docela úspěch. Pomohla nám ovšem pověrčivost těch vesničanů, stejně tak jako hudba z gramofonu. Schubertova Nedokončená je pro vytváření záhadné a děsivé atmosféry opravdu vynikající. Stejně tak se osvědčily luminující barvy a zbytky mého klasického vzdělání.“

„Poslyšte, Wimsey, myslíte, že se uzdraví?“

„Bude zdravá jako řípa. A podle mě ji každý americký soud rozvede vzhledem k manželově krutému zacházení. Co bude dál – to už záleží na vás.“

Přátelé přivítali lorda Petra v Londýně s mírným překvapením.

„Copak jsi kde vyváděl?“ vyzvídal ctihodný Freddy Arbuthnot.

„Unášel jsem manželku jednoho chlapa,“ odpovědělo jeho lordstvo. „Ale pouze v pickwickovském slova smyslu. Moje maličkost z toho neměla vůbec nic… Takže, co kdybychom se přemístili do Holborn Empire a zkusili, jestli by nás George Robey trochu nerozveselil?“

POLE KRÁLOVNY

„Ty Kárový kluku, ty jeden Kárový kluku,“ řekl Mark Sambourne a káravě zavrtěl hlavou. „Jako bych tě už dávno neznal.“ Zalovil pod bílým saténem svého kostýmu, pokrytém ohromnými obdélníky a kolečky symbolizujícími domino. „Čert vem tenhle fantastický hábit! Kam mi sakra ten chlap dal kapsy? Takhle mě obrat. Takhle mě oškubat. O všechny stříbrňáky. O všechny zlaťáky! Kolik to dělá?“ Vyndal plnicí pero a šekovou knížku.

„Pět liber, sedmnáct šilinků a šest pencí,“ řekl lord Petr Wimsey a šustě ohromnými rukávci modré a šarlatové barvy se otočil ke své spoluhráčce. „Je to tak, že, partnerko?“ zeptal se lady Hermíny Creethorpové, která v kostýmu Trefové královny vypadala jako velice zapřisáhlá stará panna, jíž také byla.

„Přesně tak,“ pravila stará dáma. „A to z toho vyvázli lacino.“

„Hráli jsme jenom chvíli,“ řekl Wimsey omluvně.

„Bylo by to dražší, teto,“ poznamenala paní Wrayburnová, „kdybys neměla velké oči a nekontrovala ty moje čtyři piky.“

Lady Hermína si pohrdlivě odfrkla a Wimsey se chvatně vmísil do hovoru:

„Škoda, že už musíme skončit, ale Deverill by nám nikdy neodpustil, kdybychom nepřišli tancovat Sira Rogera. Strašně si na něm zakládá. Kolik je vlastně hodin? Čtvrt na dvě a pět minut… Sir Roger má začít přesně v půl, tak to snad abychom se radši pomalu vydali do tanečního sálu.“

„Radši ano,“ souhlasila paní Wrayburnová. Vstala a její šaty odvážně pokryté černými a rudými tečkami backgammonové herní desky se rozzářily v plné kráse. „To od vás bylo velice dobrotivé,“ dodala, když bohatě řasené sukně lady Hermíny odšustily před nimi do haly, „že jste nechal tancování a dopřál tetě její bridge. Strašně trpí, když o něj přijde.“

„Bylo mi potěšením,“ ujistil ji Wimsey. „A každopádně mi přišlo neobyčejně vhod, že jsem si mohl chvíli odpočinout. Při tanci je v těchhle kostýmech šílené vedro.“

„Zato jste úžasný Kárový kluk. To byl od lady Deverillové výborný nápad, že přiměla všechny, aby přišli v kostýmech, co znázorňují nějakou hru. Tím odpadli všichni ti nudní pieroti a kolombíny.“ Obešli jihozápadní roh sálu a vešli na jižní chodbu. Ze stropu visela velká čtverhranná lucerna osvětlující chodbu čtyřmi jasnými barvami. Pod arkádami se zastavili a pozorovali parket. Hudebníci usazení na balkonku na konci sálu hráli svižný foxtrot a hosté Charlese Deverilla tancovali ostošest. „Zdravíčko, Gilesi!“ kývla hlavou paní Wrayburnová, „vypadáte, jako by vám bylo horko.“

„Taky že mi je horko,“ řekl Giles Pomfret. „Teď si rvu vlasy, že jsem si vymyslel tenhle ďábelský kostým. Je to sice nádherný kulečníkový stůl, ale nemůžu se v něm vůbec posadit.“ Otřel si zpocené čelo, nad nímž se skvělo elegantní zelené stínítko na lampu. „Jediný místo, na který si můžu sednout, jsou radiátory – a jelikož ty jedou na plný pecky, tak se tím moc neochladím. Ještě štěstí, že se čas od času můžu na ten prkenný kostým vymluvit a vypadnout z parketu.“ Giles Pomfret se uštvaně opřel o sloup, hotový mučedník.

„Nejlíp si to vybrala Nina Hartfordová,“ konstatovala paní Wrayburnová. „Vodní pólo – tomu říkám chytrý nápad! Plavky a míč. I když musím říct, že k nějaké méně rubensovské postavě by se to hodilo líp. Vy, hrací karty, jste ale ze všech daleko nejhezčí. A šachové figurky, myslím, se umístily hned za vámi… Tamhle je Gerda Bellinghamová, tančí se svým manželem. V té rudé paruce vypadá báječně, co říkáte? A ten honzík na sukni a vůbec, úžasně jí to sluší – jsem ráda, že se moc nesnažili vypadat jako z Lewise Carolla… Charmian Grayleová je zase ta nejúžasnější bílá královna – mimochodem, kde vlastně je?“

„Já tu Grayleovou ráda nemám,“ prohlásila lady Hermína. „Je to zhýralá ženská.“

„Ale no tak, lady Hermíno!“

„Nepochybně si myslíte, že jsem staromódní. Dobře, jsem staromódní a jsem ráda, že taková jsem. A povídám vám, že ta ženská je zhýralá a co víc, je bezcitná. Sledovala jsem ji před večeří a je mi Tonyho Leea opravdu líto. Flirtovala tam úplně nepokrytě s Harrym Vibartem – a to se ještě vyjadřuju velice mírně. A Jim Playfair jí taky zobe z ruky. Nenechá na pokoji ani Franka Bellinghama, i když bydlí v jeho domě jako host.“

„Nesmíte na ni být tak přísná, lady Hermíno,“ protestoval Sambourne. „Charmian Grayleová je prostě taková bezprostřední, kamarádsky založená holka, se kterou je legrace.“

„Tyhle výrazy přímo nesnáším,“ odsekla lady Hermína. „Dneska to neznamená nic jiného, než že se dotyčný opíjí a vede nevázaný život. A žádná taková holka to už taky není, mladíku. A jestli bude pokračovat tímhle tempem, bude za tři roky vypadat jako stará bába!“

„Drahá lady Hermíno, ozval se Wimsey, „nemůžeme být všichni nedotčeni časem jako vy.“

„Samozřejmě, že byste mohli,“ nedala se stará dáma, „ale to byste museli líp hlídat svůj žaludek a mravy. Koukněte se tamhle na Franka Bellinghama – vsadím se, že k nám jde jenom proto, že se potřebuje napít kořalky. Mám pocit, že dnešní mladí lidé jsou nepřetržitě naložení v lihu.“

Foxtrot skončil a skrz tleskající páry se k nim prodíral Červený král.

„Zdravím vás, Bellinghame!“ přivítal ho Wimsey. „Máte korunu nakřivo. Dovolte!“ Obratně narovnal Bellinghamovu paruku s korunou. „Ne že by mě to překvapilo. Která koruna drží pevně v téhle bolševické době.“

„Díky,“ řekl Frank Bellingham. „Potřebuju si dát panáka.“

„Jako bych to neříkala!“ podotkla lady Hermína.

„Tak upalujte, příteli,“ řekl Wimsey. „Máte na to čtyři minuty. Nezapomeňte být včas zpátky na Sira Rogera.“

„To máte pravdu. Mimochodem, budu ho tancovat s Gerdou, takže jestli ji uvidíte, vyřiďte jí, prosím vás, kam jsem šel.“

„Spolehněte se. Lady Hermíno,“ otočil se Wimsey ke staré dámě, „doufám, že budu mít tu čest tančit s vámi!“

„Nesmysl. Přece si nemyslíte, že budu ve svém věku tancovat! A pak, stará panna má zůstat sedět v koutě.“

„Nic takového. Kdybych měl to potěšení narodit se o něco dřív, dneska večer bychom sem přijeli spolu jako Královští manželé z beziku. Takže budete tancovat se mnou, leda že byste mi dala košem kvůli některému z těch mladíčků tady.“

„Podle mě ti dnešní mladíci jsou k ničemu,“ řekla lady Hermína. „Nemají žádnou kuráž. Postavu mají jako tyčka.“ Vrhla rychlý pohled na Wimseyho šarlatové punčochy. „Vy máte aspoň náznak nějakých lýtek. Vedle vás můžu stát, aniž bych se za vás musela stydět.“

Wimsey uctivě sklonil hlavu s šarlatovou čapkou a naondulovanou parukou nad kloubnatou rukou, jež se k němu natáhla.

„Učinila jste ze mě nejšťastnějšího ze všech mužů. Ukážeme všem, jak se tančí. Pravá ruka, levá ruka, ruce překřížit, otočit se k sobě zády, kolem dokola a pak ke středu sálu… Tamhle jde Deverill, aby řekl kapele, že má začít. Ten chlap si ale potrpí na dochvilnost, co? Takže za dvě minuty… Co se stalo, slečno Carstairsová? Ztratil se vám partner?“

„Ano… Neviděli jste někde Tonyho Leea?“

„Bílého krále? Někam zmizel… Stejně jako Bílá královna. Nejspíš jsou někde spolu.“

„Nejspíš ano. Chudáček Jimmie Playfair sedí trpělivě v severní chodbě a vypadá jako Casabianca.“

„Raději za ním běžte a utěšte ho,“ zasmál se Wimsey.

Joan Carstairsová se ušklíbla a vydala se směrem k bufetu. Zároveň se vynořil sir Charles Deverill, jenž tento bál pořádal, a spěchal k Wimseymu a jeho společníkům. V čínském kostýmu plném červených a zelených draků, bambusů, koleček a znaků, vypadal impozantně. Na rameni mu seděl vycpaný pták s dlouhatánským ocasem.

„No tak, honem,“ volal. „Jdeme, jdeme, jdeme! Sir Roger začíná. Máte partnerku, Wimsey? Lady Hermínu – výborně! Pojďte, Wimsey, budete stát hned za mnou a vaší paní matkou. Nezpozděte se! Nezpozděte se. Zpěváci koled tu budou přesně ve dvě – doufám, že přijdou v tu správnou chvíli. Panebože, panebože! Proč už tam není služebnictvo? Vždyť jsem to Watsonovi řekl – musím si s ním znova promluvit.“

Deverill se hnal pryč a Wimsey se smíchem vedl svou partnerku na horní konec tanečního sálu, kde už čekala jeho matka, ovdovělá vévodkyně z Denveru, jež v kostýmu Pikové královny vypadala jako vznešenost sama.

„Tak tady jsi,“ řekla vévodkyně klidně. „Chudák sir Charles – už byl celý nervózní. Je tak úžasně dochvilný – zasloužil by si mít v sobě královskou krev… Rozkošná párty, že Hermíno? Sir Roger a koledníci – je to takové středověké – a v hale hoří krb a přitom běží naplno ústřední topení – přímo k nedýchání!“

„Tamty, tamty, tydldý, tamty, tamty, tydldý,“ prozpěvoval si lord Petr, když kapela začala hrát starodávnou melodii. „Tuhle hudbu fakt miluju. Nejdřív dáme nohu sem, a pak ji dáme tam – á, tamhle je Gerda Bellinghamová! Váš královský manžel se těší na společnost vašeho Červeného veličenstva v bufetu. Popožeňte ho, má už jenom půl minuty!“

Červená královna se na Wimseyho usmála. Pod rudou parukou a korunou vypadal její bílý obličej s černýma očima obzvlášť kontrastně.

„Přivedu ho na start včas,“ řekla a se smíchem spěchala dál.

„Taky že ho přivede,“ podotkla vévodkyně z Denveru. „Uvidíte, že to nebude dlouho trvat, a ten mladý muž zaujme místo ve vládě. Takový hezký pár ve službách veřejnosti. A pokud jsem slyšela, mají velice rozumný názor na vepřové, což je neobyčejně důležité, když uvážíte, z čeho se skládá britská snídaně.“

Sir Charles Deverill přiběhl poněkud uřícený a zaujal své místo v čele dvojité řady hostů, která se nyní táhla přes tři čtvrtiny sálu. Na spodním konci sálu, před balkonkem s hudebníky, se řadilo služebnictvo, aby vytvořilo druhého Sira Rogera, kolmo na toho, jehož tvořili hosté. Hodiny odbily půl druhé. Sir Charles úzkostlivě natáhl krk a počítal tanečníky.

„Osmnáct párů. Chybí nám dva páry! To je ale nemilé! Kdo to chybí?“

„Bellinghamovi?“ hádal Wimsey. „Ne, ti jsou tady. Chybí Bílý král s královnou… pak Badminton… a Diabolo.“

„Badminton je tamhle!“ vykřikla paní Wrayburnová a začala zuřivě mávat přes celý sál. „Jime! Jime! Hrom do toho! Zase zmizel. Čeká na Charmian Grayleovou.“

„Ale my už déle čekat nemůžeme,“ prohlásil sir Charles popuzeně. „Vévodkyně, začnete prosím?“

Vévodkyně poslušně přehodila černou sametovou vlečku přes ruku a vyklouzla směrem ke středu sálu, přičemž odhalila pár neobyčejně půvabných šarlatových kotníků. Dvě řady tanečníků vyrazily krok a skok v rytmu lidového tance. V zadní části sálu, kolmo na ně, černobílá řada spolu s řadou v livrejích následovaly ukázněně jejich příkladu. Sir Charles Deverill se slavnostním výrazem ve tváři přitančil za vévodkyní, aby si nakonec podal ruce s Ninou Hartfordovou z opačného konce řady. Tamty, tamty, tydldý, tamty, tamty, tydldý… První pár se otočil a zvedl spojené paže, Wimsey uchopil Hermínu za ruku, spolu s ní se sklonil, aby prošel pod tímto obloukem, a za velkolepého šustění hedvábí a saténu se triumfálně vynořil na druhém konci sálu. „Má láska,“ povzdechl si, „byla oděna do černého sametu a já byl v šarlatu.“ Stará dáma ho potěšeně klepla přes prsty pozlaceným žezlem. Ozývalo se veselé tleskání rukou.

„A ještě jednou totéž!“ řekl Wimsey a Trefová královna spolu s Císařem slavné dynastie Čching kroužili ve středu sálu. Vzápětí přitančila Piková královna, aby se setkala s Károvým klukem. „Bezik,*“ řekl Wimsey, „a teď dvojitý bezik,“ podal vévodkyni obě ruce. Tamty, tamty, tydldý. Znovu podal ruku Trefové královně a vedl ji k patě sálu, zatímco zbývajících sedmnáct párů procházelo pod jejich spojenými pažemi. Jejich příkladu následovala lady Deverillová se svým partnerem a pak dalších pět párů.

„Zatím máme dobrý čas,“ informoval je sir Charles, oči upřené na hodiny. „Předpokládal jsem, že každý pár bude potřebovat dvě minuty. Á, tamhle je jeden chybějící pár!“ Rozčileně na dvojici zamával. „Pojďte sem, doprostřed – honem – sem pojďte!“

Ze severní chodby se vynořil muž s velkým badmintonovým míčkem na hlavě a Joan Carstairsová v kostýmu Diabola. Sir Charles, jako starostlivý kohout zachraňující dvě vyděšené slípky, strkal nalezený pár před sebou, až ho zařadil mezi dvě dvojice, které ještě nebyly na řadě, aby „zkřížily“ paže. Pak si zhluboka oddechl – nakonec ti dva Sira Rogera přece jen úplně nepropásli. Hodiny odbily tři čtvrtě na dvě.

„Hej, Playfaire, neviděl jste někde Charmian Grayleovou nebo Tonyho Leea?“ volal Giles Pomfret na badmintonový kostým. „Sir Charles je rozčilený, že nejsme všichni.“

„Někam se ztratili. Tohle jsem měl tančit s Charmian, ale zmizela někam nahoru a doteď se nevrátila. Pak se objevila Joan, že zase nemůže najít Tonyho, a tak jsme si řekli, že se radši dáme dohromady my dva.“

„Tamhle už jdou koledníci,“ ozvala se Joan Carstairsová. „Vypadají rozkošně… Jsou tak úžasně venkovští!“

Mezi sloupy severní strany sálu bylo možno vidět koledníky, jak se tam seřazují pod vikářovým vedením. Sir Roger dál křepčil ve vysilujícím tempu. Spojené ruce nahoru. Do středu sálu a zase zpátky. Giles Pomfret, vmáčknutý mezi desky svého kulečníku s úpěním procházel už popatnácté pod obloukem spojených paží. Tamty, tydldý. Devatenáct párů se proplétalo předepsaným způsobem. Už po bůhvíkolikáté stanul sir Charles s vévodkyní vdovou, oba čilí jako rybičky, v čele dvojité řady tanečníků. Znova se ozvalo hlasité tleskání a pak hudba zmlkla. Hosté vytvořili hloučky a služebnictvo se přeskupilo do úhledné řady na spodním konci sálu. Hodiny odbily druhou. Sir Charles dal znamení vikářovi, ten si přidržel ladičku u ucha a zazpíval hlasité A. Koledníci se nadechli a zvučnými hlasy začali zpívat koledu „Dobrý král Václav“.

A zrovna v téhle chvíli, kdy noc potemněla a vítr zesílil, se jakási postava rychle prodrala řadami zpěváků a utíkala k siru Charlesovi; Tony Lee, ve tváří bílý jako jeho kostým Bílého krále.

„Charmian… tam v gobelínovém salonku… je mrtvá… uškrcená…“

Superintendent Johnson seděl v knihovně a zaznamenával výpovědi přepadlých účastníků večírku, kteří po jednom vcházeli dovnitř. První na řadě byl Tony Lee, oči v uštvaném obličeji zapadlé jako tmavé otvory v masce z šedivého papíru.

„Slečna Grayleová slíbila, že si se mnou zatancuje poslední tanec před Sirem Rogerem. Což byl foxtrot. Čekal jsem na ni na chodbě pod balkonem pro hudebníky… Vůbec se neukázala. Nehledal jsem ji, neviděl jsem, že by tancovala s někým jiným… Když byl foxtrot skoro u konce, vyšel jsem na zahradu – těmi dveřmi pro personál, co jsou pod schody na balkón s hudebníky. A v tý zahradě jsem zůstal dokud Sir Roger de Coverley neskončil.“

„Byl někdo s vámi, pane?“

„Ne, nikdo.“

„Vy jste zůstal v té zahradě, a sám, od – ano, od 1:20 do dvou hodin. To muselo být dost nepříjemné, že, v době, kdy už na zemi leží sníh?“ Superintendent zkoumavě přejel pohledem od Tonyho špinavých, promočených bílých bot k jeho napjaté tváři.

„Mně to tak nepřipadalo. Uvnitř bylo hrozné vedro – potřeboval jsem na vzduch. Před tři čtvrtě na dvě jsem viděl, jak přicházejí koledníci – myslím, že si mě taky všimli. Dovnitř jsem se vrátil krátce po druhé –“

„Zase těmi dveřmi pro personál?“

„Ne, dveřmi na zahradu na druhé straně domu. Jsou na konci té chodby, co vede podél gobelínového salonku. Z tanečního sálu jsem slyšel zpěv a ve výklenku nalevo, u paty schodiště, jsem viděl sedět dva muže. Myslím, že jeden z nich byl zahradník. Vešel jsem do gobelínového salonku –“

„Měl jste k tomu nějaký zvláštní důvod, jít právě tam?“

„Ne – jen ten, že jsem neměl chuť přidat se k ostatním. Chtěl jsem někam, kde bych měl klid.“ Chvíli mlčky vyčkával, ale superintendent nic neřekl. „Tak jsem vešel do toho gobelínového salonku. Byla tam tma. Rozsvítil jsem – a uviděl jsem slečnu Grayleovou. Ležela kousek od radiátoru. Myslel jsem, že asi omdlela. Přiběhl jsem k ní a zjistil, že – že je mrtvá. Zdržel jsem se tam jenom tak dlouho, než jsem si tím byl jistý – pak jsem utíkal do tanečního sálu a udělal poplach.“

„Děkuju vám, pane. A teď, jestli dovolíte, bych se rád zeptal, jaký byl váš vztah ke slečně Grayleové?“

„Velice… Velice jsem ji obdivoval.“

„Byl jste s ní zasnoubený?“

„Ne, to přesně ne.“

„Nepohádali jste se, nedošlo mezi vámi k nějakému nedorozumění nebo něčemu takovému?“

„Ne, vůbec ne.“

Superintendent Johnson se na vyslýchaného opět dlouze zahleděl, ale opět nic neřekl. Zato jeho vycvičený mozek mu říkal: „Ten muž lže.“

Nahlas pouze Leeovi poděkoval a propustil ho. Bílý král se nešťastně vypotácel ven a jeho místo zaujal Červený král.

„Slečna Charmian Grayleová,“ vypovídal Frank Bellingham, „byla moje a manželčina přítelkyně. Bydlela v našem domě. Také pan Lee je náš host, přijeli jsme sem všichni společně. Osobně si myslím, že mezi slečnou Grayleovou a panem Leem byl hlubší vztah – i když oficiálně zasnoubeni nebyli. Slečna Grayleová byla velice veselá, bystrá a oblíbená dívka. Já sám jsem ji znal asi šest let a moje choť od naší svatby. Nevím o nikom, kdo by vůči Charmian Grayleové mohl chovat nějakou zášť. Tančil jsem s ní předposlední tanec – byl to valčík. Po něm následoval foxtrot a pak už Sir Roger. Po tom valčíku jsme se rozešli – myslím, že se šla nahoru upravit. Pokud si vzpomínám, tak odešla dveřmi v přední části sálu. Pak už jsem ji neviděl. Dámská šatna je v prvním patře, ty dveře vedle obrazárny. Jde se tam jako když chcete jít na zahradu, ale hned zkraje vyjdete po schodech nahoru. Předtím projdete kolem dveří do gobelínového salonku. Pak existuje ještě jedna cesta: po schodišti na východním konci sálu nahoru do obrazárny, kterou musíte projít… Znám to tu dobře – často sem s manželkou jezdíme na návštěvu.“

Dalším předvolaným byla lady Hermína, jejíž svědectví bylo značně obsáhlé, ale dalo by se shrnout takto:

„Charmian Grayleová byla prohnaná ženská a není jí žádná škoda. Nijak mě nepřekvapuje, že ji někdo uškrtil. Ženské jako je ona by se škrtit měly. Sama bych ji s radostí uškrtila. Posledních šest týdnů dělala Tonymu Leeovi ze života peklo. Dneska večer jsem si dobře všimla, jak flirtovala s panem Vibartem, jen aby pan Lee žárlil. Dělala oči i na pana Bellinghama a pana Playfaira. Koketovala totiž s každým. Podle mě existuje aspoň půl tuctu lidí, kteří měli dobrý důvod přát si, aby byla mrtvá.“

Pan Vibart se dostavil v křiklavém dresu hráče póla a stále ještě svíral hůl s koňskou hlavou, což vypadalo poněkud směšně. Uvedl, že během večera se slečnou Charmian Grayleovou několikrát tančil. Podle něj to byla zatraceně prima holka, se kterou byla vážně sranda. No, možná byla trochu lehkomyslná, ale je to strašný, že ta chudinka je mrtvá. Možná, že se jednou nebo dvakrát políbili, ale nic na tom nebylo. No jo, je možné, že chudák Tony Lee to nesl trochu těžce, a fakt je, že slečna Grayleová si z Tonyho ráda utahovala. On osobně měl slečnu Grayleovou rád a tahle příšerná záležitost ho šíleně sebrala.

Paní Bellinghamová potvrdila manželovu výpověď. Slečna Grayleová byla jejich hostem a všichni navzájem spolu skvěle vycházeli. Byla si jistá, že pan Lee a slečna Grayleová se měli velice rádi. Během posledních tří tanců slečnu Grayleovou neviděla, ale nepřikládala tomu žádnou důležitost. Kdyby ji snad o tom napadlo uvažovat, byla by usoudila, že Charmian prostě vynechala tanec, protože se s někým baví. Od půlnoci nebyla v šatně a slečnu Grayleovou jít nahoru neviděla. Že slečna Grayleová chybí, si poprvé všimla, když se všichni seřadili k Siru Rogerovi.

Paní Wrayburnová uvedla, že viděla slečnu Carstairsovou, jak v sále hledá pana Leea – to bylo právě když si sir Charles šel promluvit s hudebníky. Slečna Carstairsová se při té příležitosti zmínila, že v severní chodbě čeká pan Playfair na slečnu Grayleovou. Paní Wrayburnová mohla s jistotou říct, že to bylo v 1:28. Pana Playfaira také hned nato sama viděla, což bylo v 1:30. Nahlédl do sálu z chodby a hned zase zmizel. Celá společnost se pak řadila v sále, kromě slečny Grayleové, slečny Carstairsové, pana Leea a pana Playfaira. Ví to, protože sir Charles všechny páry spočítal.

Pak přišel pan Playfair s nejcennějším svědectvím.

„Slečna Grayleová mi slíbila, že spolu budeme tancovat

Sira Rogera de Coverley. Jakmile skončil poslední tanec, čekal jsem na ni v severní chodbě. To bylo v 1:25. Seděl jsem tam na lavici a viděl sira Charlese, jak jde za hudebníky. Vzápětí nato jsem viděl slečnu Grayleovou, jak vychází z chodby pod balkonem s hudebníky a jde ke schodišti na konci chodby. Zavolal jsem na ni: ‚Pospěšte si! Už se začíná!‘ ale myslím, že mě neslyšela, protože neodpověděla. Ale jsem si zcela jistý, že to byla ona. Schodiště má zábradlí, skrz které je vidět. Světlo tam sice je jen od jediné závěsné lucerny, ale ta svítí velice intenzívně. Ten její kostým jsem poznal zcela jasně. Čekal jsem na slečnu Grayleovou asi do poloviny tance, pak jsem to vzdal a domluvil se se slečnou Carstairsovou, která zůstala rovněž sama.“

Další na řadě byla služebná, která měla na starosti šatnu. Ona a zahradník byli ze všeho služebnictva jediní, kdo Sira Rogera netančili. Od večeře šatnu neopustila, leda natolik, že popošla ke dveřím. Během poslední hodiny taneční zábavy slečna Grayleová v šatně zcela určitě nebyla.

Vikář, celý vylekaný a stísněný, uvedl, že spolu s koledníky vešli vchodem ze zahrady v 1:40. Všiml si, že v zahradě je muž v bílém kostýmu a kouří cigaretu. Koledníci si svlékli kabáty na chodbě hned za dveřmi a pak se přesunuli do severní chodby, kde bylo jejich stanoviště. Nikdo kolem nich neprošel, dokud se neobjevil pan Lee se svou smutnou novinou.

Pan Ephraim Dodd, kostelník, významným způsobem toto svědectví doplnil. Tento postarší džentlmen sice nezpívá, jak sám uvedl, ale zpravidla koledníky doprovází, aby nesl lucernu a krabici na vybírání koled. Usadil se v křesle na chodbě vedoucí od zahradních dveří, aby „ulevil svým ušlým nohám“. Z tohoto místa dobře viděl džentlmena „celýho v bílým a s korunou na hlavě“, jak vešel ze zahrady do domu. Sbor zrovna zpíval „přineste mi maso a přineste mi víno“. Džentlmen se trochu rozhlídnul, pak se „tak nějak ušklíbnul“ a vešel do dveří u paty schodiště. Nebyl uvnitř „snad ani minutu“, a už zase „vyšel, mnohem rychlejc než když tam prve vešel“ a spěchal do sálu.

Kromě všech těchto výpovědí tu bylo ovšem i stanovisko lékaře. Doktor Patison byl jedním z hostů a jakmile se k němu ta tragická zvěst donesla, spěchal slečnu Grayleovou prohlédnout. Podle jeho mínění byla brutálně uškrcena osobou, která stála před ní. Jelikož slečna Grayleová byla vysoká a silná dívka, lékař usoudil, že přemoci ji vyžadovalo mužskou sílu. Když ji pět minut po druhé vyšetřoval, usoudil, že musela být zavražděna během poslední hodiny, ale zase ne během posledních pěti minut či tak. Tělo bylo stále ještě teplé, ale jelikož leželo poblíž topení, nebylo z toho možno vyvodit jednoznačný závěr.

Superintendent Johnson si zamyšleně mnul ucho a pak si zavolal lorda Petra Wimseyho, který většinu předchozích svědectví potvrdil. To se týkalo především přesných časových údajů, kdy se různé věci udály. Superintendent Wimseyho dobře znal, a tak se nijak nezdráhal ho do všeho zasvětit.

„Takže vidíte, mylorde, jak to vypadá. Pokud byla ta nešťastná dáma zavražděna během doby, kterou stanovil doktor Pattison, můžeme čas její smrti dosti upřesnit. Naposledy ji viděli tančit s panem Bellinghamem – řekněme – v 1:20. A ve dvě hodiny už byla mrtvá. To máme čtyřicet minut. Ale jestli budeme věřit panu Playfairovi, tak se nám ta nejistota dál zmenšuje. Tvrdí, že ji viděl živou a zdravou chvíli potom, co si sir Charles šel promluvit s hudebníky, což říkáte bylo v 1:28. Pak bychom měli jenom pět lidí, kteří to mohli udělat, protože všichni ostatní byli v tanečním sále a tančili Sira Rogera. A sice: služebná v šatně – mezi námi tu můžeme rovnou vynechat. Je to takový drobeček a nedovedu si představit, jaký by ta mohla mít motiv. Kromě toho ji znám odmalička a nemá na něco takového povahu. Pak tu máme zahradníka. Zatím jsem s ním nemluvil, ale to je to samé: dobře ho znám a to už bych zrovna tak mohl podezřívat sebe. Takže nám zbývají pánové Tony Lee a Jimmy Playfair a slečna Carstairsová. Ta je z těch tří nejmíň pravděpodobná, jednak kvůli fyzické síle, jednak škrcení není způsob vraždy, který by ženy používaly. Zato ta Leeova historka – ta je skutečně divná. Co tam celou dobu sám na zahradě dělal?“

„Podle mě to vypadá,“ řekl Wimsey, „že slečna Grayleová mu dala kopačky a on se šel na zahradu vyplakat.“

„Přesně tak, mylorde, a tohle by už motiv být mohl.“

„To je pravda,“ připustil Wimsey. „Ale něco vám řeknu: venku leží pár coulů sněhu – pokud si můžete ověřit, kdy na tu zahradu odešel, pak ze stop ve sněhu byste mohli vyčíst, jestli nešel dovnitř už někdy předtím, než ho viděl vcházet Ephraim Dodd. A taky, kde všude během té doby chodil a jestli byl opravdu sám.“

„To je dobrý nápad, mylorde, pošlu seržanta, aby zjistil, co se dá.“

„Pak je tu ten Frank Bellingham. Co kdyby ji zabil potom, co spolu tančili valčík. Viděl ho někdo v době mezi tím valčíkem a začátkem foxtrotu?“

„To mě taky napadlo, mylorde. Ale uvažte, co by to znamenalo – to by museli být Playfair s Bellinghamem domluveni. Jenomže podle toho, co já vím, to není moc pravděpodobné.“

„To tedy není. Přesněji vzato, shodou okolností vím, že pánové Playfair a Bellingham spolu moc zadobře nejsou. Zapomeňte na to.“

„Jsem téhož názoru, mylorde. Čímž se dostáváme k panu Playfairovi. Na jeho svědectví jsme dobu vraždy založili. Nenašli jsme nikoho, kdo slečnu Grayleovou viděl během toho tance – co to bylo? Foxtrot. Co když to udělal tehdy? Moment, co vlastně vypověděl… Tvrdí, že foxtrot tančil s vévodkyní z Denveru.“ Superintendent protáhl obličej a dal se do dalšího listování ve svých poznámkách. „A ta to potvrdila. Říká, že byla s Playfairem po celou přestávku a pak s ním tančila celý foxtrot až do konce skladby. Myslím, že na slovo Její milosti se nejspíš můžeme spolehnut.“

„Myslím, že ano,“ usmál se Wimsey. „Znám svou matku prakticky od narození a mnohokrát jsem se přesvědčil, že je velice spolehlivá.“

„Ano, mylorde. Čímž jsme se dostali ke konci foxtrotu. Po něm viděla pana Playfaira slečna Carstairsová – čekal na severní chodbě. Tvrdí, že si ho tam během pauzy několikrát všimla, a dokonce s ním mluvila. A paní Wrayburnová ho tam taky viděla, někdy kolem půl druhé. No a pak ve tři čtvrtě na dvě se spolu se slečnou Carstairsovou připojil k ostatním. Uvidíme, jestli všechny tyhle body někdo potvrdí – to je první věc, kterou teď musíme udělat.

Během pár minut se tohle všechno potvrdilo v plném rozsahu. Mervyn Bunter, komorník lorda Petra, uvedl, že pomáhal dopravit občerstvení do bufetu. Během přestávky mezi valčíkem a foxtrotem viděl pana Leea, jak stojí u vchodu pro služebnictvo nalézajícím se pod schodištěm k hudebníkům. A když byl foxtrot zhruba v polovině, byl spatřen, jak těmito dveřmi vychází na zahradu. Seržant prozkoumal stopy ve sněhu a zjistil, že k panu Leeovi se na zahradě nikdo nepřidal, a že tam jsou pouze jedny stopy vedoucí od dveří pro služebnictvo a pak zpátky do domu, tentokráte dveřmi do zahrady poblíž gobelínového salonku. Několik osob dále vidělo pana Bellinghama mezi valčíkem a foxtrotem a potvrdili, že foxtrot tancoval se svou manželkou. Rovněž Joan Carstairsová byla prakticky nepřetržitě na očích, jak během valčíku, tak během foxtrotu, následující pauzy a začátku Sira Rogera. A co víc, sloužící, kteří tancovali v zadní části sálu, tvrdili s jistotou, že od 1:29 do 1:45 seděl pan Playfair nepřetržitě na lavici na severní chodbě, s výjimkou pár vteřin, kdy nakoukl do sálu. Také si byli jisti, že během této doby nikdo nešel po schodišti na konci chodby nahoru na galerii, zatímco pan Dodd s touž jistotou zase tvrdil, že kromě pana Lee nikdo ani nevešel ze zahrady, ani nevstoupil do gobelínového salonku.

Kruh se pak definitivně uzavřel zahradníkovým svědectvím. Pan William Hoggarty tvrdil s přesvědčivou jistotou, že od 1:30 do 1:40 setrvával u vchodu do zahrady, a čekal na koledníky, aby je uvedl na jejich stanoviště v severní chodbě. Během této doby nikdo nesešel po schodech z obrazárny ani nevešel do gobelínového salonku. Po 1:40 pak seděl s panem Doddem na chodbě a jediný, kdo kolem nich prošel, byl pan Lee.

Po všech těchto výpovědích se ocitl Jim Playfair mimo jakékoliv podezření, jelikož svědectví objasnila, kde se pohyboval během valčíku, foxtrotu a pauzy mezi skladbami. V 1:28 nebo těsně poté viděl Charmian Grayleovou živou. V 2:20 byla nalezena mrtvá v gobelínovém salonku. Během této doby ale do oné místnosti nikdo nevešel a pohyb všech osob byl náležitě objasněn.

V šest hodin vyčerpaní hosté konečně získali svolení odejít do svých pokojů. Superintendent jim oznámil, že později všechny znova vyslechne, takže přespolním hostům, jako byli třeba Bellinghamovi, poskytl sir Charles ubytování.

Nové výslechy žádný obrat ve vyšetřování nepřinesly. Lord Petr Wimsey se jich ani neúčastnil. Spolu s Bunterem (jenž byl vynikající fotograf) se věnovali fotografování tanečního sálu a přilehlých pokojů a chodeb ze všech možných úhlů, protože, jak řekl lord Petr: „Člověk předem nikdy neví, co se ukáže jako důležité.“ Později odpoledne se oba odebrali do sklepa vybaveni lampou s červenou žárovkou, miskami a chemikáliemi (zakoupenými chvatně v místní drogérii), aby desky vyvolali.

„To je všechno,“ konstatoval posléze Bunter, když vypláchl poslední desku ve vodě a ponořil ji do ustalovače. „Mylorde, můžete rozsvítit.“

Wimsey otočil vypínačem a přimhouřil oči v náhlé záplavě světla.

„To jsme si mákli,“ poznamenal. „No ne! Co je to tady za misku plnou krve?“

„To je červená vrstva, kterou dávají na desky, aby potlačili halaci. Nevím, jestli jste si toho všiml, mylorde, ale než jsem dal desku do misky s vývojkou, vždycky jsem tuto vrstvu smyl. Halace, mylorde, je jev –“

Wimsey ho nevnímal.

„Ale proč jsem si toho nevšiml už předtím?“ divil se. „Vždyť to vypadalo jako miska s čistou vodou!“

„To je v červeném světle zcela pochopitelné, mylorde. Jev bělosti světla,“ vysvětloval Bunter krasořečnicky, „je vyvoláván odrazem světla všech barev. Když je jedinou barvou světla červená, pak pochopitelně červená a bílá jsou od sebe k nerozeznání. Podobně třeba v zeleném světle –“

„Panebože!“ vydechl Wimsey. „Počkejte, Buntere, musím to domyslet… Jasně! Čert vem ty fotografické desky – nechte je být a pojďte se mnou nahoru.“

Wimsey utíkal do tanečního sálu, který teď tonul ve tmě, okna v jižní chodbě byla už zakryta závěsy a kalné světlo prosincového večera pronikalo dovnitř jenom vysokými okny nad arkádami. Wimsey nejprve rozsvítil velké lustry v sále. Jelikož rohy místnosti i boční stěny sálu byly vysoko obloženy dubovými panely, lustry v sále prakticky neosvětlovaly zadní část severní chodby. Pak Wimsey rozsvítil lucernu, která visela v severní chodbě mezi dvěma čalouněnými lavicemi. Jasně zelené světlo ozářilo zadní část chodby a schodiště. Přední část zalilo oranžové světlo, zatímco zbylé dvě strany lucerny svítily jedna rudě směrem do sálu a druhá modře na zeď chodby.

Wimsey zavrtěl hlavou.

„To nevypadá, že by se mohl splést. Ledaže – už to mám! Buntere, utíkejte, a přiveďte mi sem slečnu Carstairsovou a pana Playfaira. Že je na chvíli prosím.“

Zatímco byl Bunter pryč, Wimsey si v kuchyni vypůjčil štafle a pečlivě prohlédl závěs lucerny. Byl jenom provizorní: lucerna visela na háku zašroubovaném do trámu a byla napájena kabelem, který byl zasunut do pevné zásuvky poblíž.

Když se oba hosté dostavili, Wimsey jim vysvětlil: „Chci provést takový malý experiment. Playfaire buďte tak laskav a posaďte se tady na tu lavici, jako jste seděl včera v noci. A vy, slečno Carstairsová – vás jsem si dovolil pozvat, protože máte na sobě bílé šaty. Běžte prosím vás po těch schodech na konci chodby nahoru, tak jako v noci slečna Grayleová. Rád bych zjistil, jestli vám to, Playfaire, připadá stejné jako tenkrát – samozřejmě až na to, že tu chybí všichni ostatní.“

Sledoval, jak oba provedli jeho příkazy. Jim Playfair se tvářil rozpačitě.

„Nevím, nějak mi to úplně stejné nepřipadá. Nepovím vám, v čem je ten rozdíl, ale něco je jinak.“

Joan se vrátila k ostatním a potvrdila to.

„Nějakou dobu jsem seděla tady na té druhé lavici,“ řekla, „a i mně to teď připadá nějak jiné. Myslím, že tu je větší tma.“

„Spíš víc světla,“ mínil Jim.

„Výborně!“ zaradoval se Wimsey. „Přesně to jsem doufal, že řeknete. A teď, Buntere, pootočte lucernu o devadesát stupňů vlevo.“

Jakmile se tak stalo, Joan vykřikla.

„To je ono! To je ono! Modré světlo. Teď si vzpomínám, jak jsem si říkala, že ti ubozí koledníčci vypadají hrozně promrzlí.“

„A co vy, Playfaire?“

„Teď je to v pořádku,“ přikývl spokojeně Jim. „V noci to svítilo červeně. Vzpomínám si, že mě napadlo, jak to tu vypadá přívětivě a útulně.“

Wimsey se zasmál.

„Přišli jsme na to, Buntere. Jak je to pravidlo v šachu? Královna stojí na poli téže barvy! Najděte to děvče, co mělo službu v šatně, a zeptejte se ho, jestli se v šatně neukázala někdy mezi foxtrotem a Sirem Rogerem paní Bellinghamová.“

Za pět minut byl Bunter zpátky s odpovědí.

„Služebná tvrdí, mylorde, že během té doby paní Bellinghamová v šatně nebyla. Ale zahlédla ji, jak vychází z obrazárny a běží dolů ke gobelínovému salonku, právě když hudebníci začali hrát Sira Rogera.“

„Což bylo,“ řekl Wimsey, „minutu před půl druhou.“

„Paní Bellinghamová?“ podivil se Jim. „Ale vždyť jste sám říkal, že jste ji viděl před půl druhou v sále. Nemohla mít čas spáchat vraždu!“

„Ne, to nemohla,“ souhlasil Wimsey. „Jenomže Charmian Grayleová byla mrtvá už dávno předtím. Byla to červená královna, a ne bílá, kterou jste zahlédl na schodišti. Až zjistíme, proč paní Bellinghamová lhala, dozvíme se pravdu.“

„Je to velice smutná historie, mylorde,“ řekl superintendent Johnson o pár hodin později. „Jakmile jsme panu Bellinghamovi řekli, že máme důkaz svědčící proti jeho choti, jako džentlmen se okamžitě doznal. Slečna Grayleová podle všeho znala nějaké skutečnosti, které by velice uškodily jeho politické kariéře, a už léta z něj tahala peníze. Večer ho zaskočila novým požadavkem. Během valčíku šli spolu do gobelínového salonku a došlo k hádce. Bellingham se přestal ovládat a vztáhl na ni ruce… Tvrdí, že neměl v úmyslu jí vážněji ublížit, jenomže ona začala křičet, a tak jí stiskl hrdlo, aby ji umlčel a – víceméně nechtěně – ji umlčel nadobro. Když zjistil, co se stalo, nechal ji tam a utekl – jak řekl, připadal si jako ve snu. Hned nato tancoval se svou ženou a svěřil se jí, co se stalo, načež si uvědomil, že v místnosti s mrtvolou zapomněl takové to malé žezlo, které patřilo ke kostýmu. Paní Bellinghamová – musí to být statečná žena – se nabídla, že ho přinese. Vyklouzla tmavou chodbou pod balkonem s hudebníky – chodba byla prázdná – a vyběhla nahoru do obrazárny. Neslyšela, že na ni Playfair volá. Proběhla obrazárnou a pak druhým schodištěm seběhla dolů, v gobelínovém salonku sebrala zapomenuté žezlo a schovala ho do svého kostýmu. Když později slyšela Playfairovu výpověď, uvědomila si, že v červeném světle ji považoval za bílou královnu. Dneska brzy ráno proto vyklouzla dolů a podařilo se jí lucernu pootočit… Samozřejmě, je to spoluvina po činu, ale člověk by si přál mít takovou choť. Doufám, že to soud posoudí mírně.“

„Amen,“ řekl lord Petr Wimsey.

PERLOVÝ NÁHRDELNÍK

Sir Septimus Shale si přivykl prosazovat svou autoritu jednou a jen jednou ročně. Své mladé a vždy elegantní manželce dovolil, aby zaplnila jeho dům kovovým nábytkem jednoduchých geometrických tvarů, sbírala díla malířů, kteří předběhli dobu, a básníků nesnášejících gramatiku, aby si libovala v koktejlech, věřila relativitě a oblékala se tak extravagantně, jak ji to jen bavilo. Ale trval na tom, že Vánoce se musí slavit v duchu starých tradic. Sir Shale byl bezelstný muž, kterému skutečně chutnal vánoční pudink a který se těšil na crackery, bouchací papírové válečky, za které všichni před večeří zatáhnou a z nichž se s řachnutím vyloupnou různé hloupůstky. Nikdo mu prostě nedokázal vyvrátit utkvělou představu, že i všichni ostatní „v hloubi duše“ touží po těchto zážitcích. Jak přišly Vánoce, nebyl k udržení, odstěhoval se do venkovského sídla v Essexu a nařídil služebnictvu, aby vzali cesmínu a jmelí a rozvěsili je na kubistická osvětlovací tělesa, na kovový příborník v pokoji naložil lahůdky od firmy Fortnum & Mason a na leštěná ořechová čela postelí zavěsil prázdné punčochy. Při této jediné příležitosti nechal dokonce odmontovat z krbů elektrické radiátory a naložit do nich pravá vánoční polínka. Pak shromáždil rodinu a rodinné přátele, po vzoru dickensovských románů do nich nacpal tolik jídla, kolik byli ochotni pozřít, načež je po vánoční večeři usadil v salonu, aby hráli hry jako „šarády“ či „zvíře, rostlina nebo nerost“ a na završení těchto kratochvílí pak v setmělém domě podstoupili hru na schovávanou. Jelikož sir Septimus byl velice zámožný muž, jeho hosté se tomuto opakujícímu se rituálu podrobovali a pokud je to nudilo, rozhodně mu to neřekli.

Sir Septimus dodržoval ještě jeden rozkošný zvyk: dceři Margaritě daroval ke každým narozeninám (shodou okolností splývaly se Štědrým dnem) perlu. Těch perel už bylo dvacet a celá kolekce začínala získávat na proslulosti – její snímek se dokonce objevil ve společenských rubrikách. I když perly nebyly nějak úžasně velké – každá byla velikosti většího hrachového zrnka –, byly neobyčejně cenné, protože byly nádherně vybarvené, měly dokonalý tvar a co do velikosti byly přesně jedna jak druhá. Tento konkrétní vánoční večer mělo předání jedenadvacáté perly obzvláště slavnostní průběh – bylo provázeno projevy a uzavřeno tancem. Následující večer se konala oslava v užším rodinném kruhu, podával se krocan a hrály se viktoriánské hry. Kromě sira Septima, lady Shaleové a jejich dcery se večera zúčastnilo jedenáct hostů, kteří s nimi byli nějakým způsobem spřízněni nebo jinak spojeni. Byli to: John Shale (hostitelův bratr) s manželkou, synem Henrym a dcerou Betty; Bettin snoubenec Oswald Truegood, mladík, jenž pomýšlel na poslaneckou kariéru; George Comphrey, bratranec lady Shaleové, společensky založený třicátník, který se rád bavil; Lavinia Prescottová, která byla pozvána na Georgeovo přání; Joyce Trivettová, pozvaná na přání Henryho Shalea; Richard a Beryl Dennisonovi, vzdálení příbuzní lady Shaleové, kteří vedli veselý a nákladný život a nikdo nevěděl, kde na to berou; a konečně lord Petr Wimsey, kterého pozvali v dojemném záchvatu iracionální naděje kvůli Margaritě. Pak tam samozřejmě byli též William Norgate, tajemník sira Septima, a slečna Tomkinsová, tajemnice lady Shaleové, protože bez jejich diskrétní výkonnosti by se všechny vánoční oslavy nepodařilo uskutečnit.

Večeře skončila – téměř nekonečná řada jídel pozůstávající z polévky, ryby, krocana, roastbeefu, vánočního pudinku, paštiky, kandovaného ovoce, ořechů a pěti druhů vína, to vše za předsednictví sira Septima, jenž rozdával úsměvy na všechny strany, jeho manželky, jež rozdávala omluvné pohledy, a Margarity, půvabné a znuděné, s náhrdelníkem z jedenadvaceti zářivých perel zavěšeným na štíhlém krku. Přecpaná a zmožená společnost, toužící pouze po tom, aby mohla zaujmout horizontální polohu, byla pak nahnána do salonu, kde hrála „škatulata, hejbejte se“ (u piána slečna Tomkinsová), „kdo má střevíček?*“ (střevíček dodala slečna Tomkinsová) a „rýmy s pantomimou“ (se slečnou Tomkinsovou a panem Williamem Norgatem jako kostyméry). Jako vynikající šatna při všech hrách sloužil zadní salonek, jenž byl skládacími dveřmi oddělen od salonu, kde pod oslnivou září žárovek, jejichž světlo odrážel dolů bronzově zbarvený strop, seděli diváci na hliníkových židlích a nervózně šoupali ztěžklýma nohama po podlaze z černého skla.

Byl to William Norgate, kdo vycítil náladu shromážděných hostů a navrhl lady Shaleové, že by měli hrát něco méně náročného na pohyb. Lady Shaleová souhlasila a jako obvykle navrhla bridž. Sir Septimus, také jako obvykle, to ihned zavrhl.

„Bridž? Nesmysl! Nesmysl! Hrajte si bridž třeba každý den, ale dneska jsou Vánoce. Musíme hrát něco, co hrajou všichni dohromady. Co takhle ‚zvíře, rostlinu nebo nerost‘?“

Tuto intelektuální zábavu měl sir Septimus obzvláště v oblibě; v kladení vynalézavých otázek byl docela dobrý. Po krátké debatě bylo všem zřejmé, že tato hra bude nevyhnutelnou součástí programu. Společnost tedy rezignovaně souhlasila a sir Septimus odešel jako první za dveře do zadního salonku, takže hra mohla začít.

Během krátké chvíle uhodla společnost mezi jiným fotografii matky slečny Tomkinsové, gramofonovou desku písně Chci být šťastná (velice odborná diskuse o přesném složení gramofonové desky byla uzavřena Williamem Norgatem s pomocí encyklopedie Britannica), nejmenší koljušku v potůčku na konci zahrady, nově objevenou planetu Pluto, šátek, který měla na sobě paní Dennisonová (velice matoucí objekt, protože nebyl z přírodního hedvábí, v kterémžto případě by měl živočišný původ, ani z umělého hedvábí, kdy by měl původ rostlinný, ale byl utkán ze skleněných vláken – tedy byl minerální, velice mazaně zvolený předmět). Rozhlasový projev předsedy vlády sice uhodnut nebyl, ale nakonec rozhodli, že to nebyla fér hádanka, protože nikdo nedokázal rozhodnout, jestli takový projev je podstaty živočišné nebo jde o jakýsi plyn. Rozhodli tedy, že se bude hádat ještě jedno slovo a pak přejdou ke hře na schovávanou. Oswald Truegood se vzdálil do zadního salonku a zavřel dveře, zatímco ostatní probírali, co mu dají hádat. Dohadování přerušil náhle sir Septimus, který se otočil k dceři.

„Heleď, Margy, kams dala ten svůj náhrdelník?“

„Sundala jsem si ho, protože jsem se bála, aby se nepřetrhl, když jsme hráli verše s pantomimou. Je tamhle na stole… Ne, není. Mami, tys ho někam dala?“

„Ne, nedala. Byla bych to udělala, kdybych si ho všimla. Jsi lehkomyslná holka.“

„Tati, že ho máš ty? Děláš si ze mě legraci, viď?“

Sir Septimus vehementně popřel toto obvinění, takže všichni vstali a začali náhrdelník hledat. V té holé a nablýskané místnosti ostatně nebylo mnoho míst, kde by se mohl skrývat. Po nějakých deseti minutách bezvýsledného hledání začal Richard Dennison, který seděl nejblíž stolu, na nějž Margarita perly odložila, vypadat celý nesvůj.

„Je to nepříjemné,“ poznamenal k Wimseymu.

V té chvíli rozevřel Oswald Truegood harmonikové dveře, strčil hlavu do místnosti a zeptal se, jestli se už konečně na něčem dohodli, protože už je z toho čekání nervózní.

Výsledkem bylo, že se pozornost hledajících přesunula k zadnímu salonku. Margarita se určitě spletla. Odložila ho tam, v zadním salonku, a náhrdelník se nějak zamíchal mezi kostýmy. Celou místnost prohledali, každý kousek oděvu vzali do rukou a protřepali ho. Celá záležitost začala vypadat vážně. Po půl hodině horečné aktivity začalo být zřejmé, že perly prostě zmizely.

„Musí být někde v těchhle dvou místnostech,“ řekl Wimsey. „Ze zadního salonku nevedou žádné dveře, a kdyby někdo odešel dveřmi z předního salonu, museli bychom si toho všimnout. Leda, že by ta okna –“

Ne, okny to také nešlo. Byla zvenku zakryta okenicemi, které byly tak těžké, že manipulace s nimi vyžadovala dva sloužící. Takže tamtudy ty perly zmizet nemohly. Popravdě řečeno, už pouhé pomyšlení, že by perly opustily salon, bylo velice nepříjemné. Protože – protože –

Byl to opět William Norgate, výkonný za všech okolností, kdo chladnokrevně a odvážně kousl do kyselého jablka.

„Sire Septime, myslím, že se nám všem uleví, když se všichni necháme prohledat.“

Sir Septimus se toho nápadu zhrozil, ale hosté, šťastni, že za ně někdo promluvil, se postavili za Norgatův návrh. Dveře byly zamčeny a prohledávání započato – dámy v zadním salonku a muži vepředu.

Jediným výsledkem byly velice zajímavé informace o tom, co všechno při sobě muži a ženy nosí. Že lord Petr Wimsey má v kapse pinzetu, lupu a skládací metr, nikoho nepřekvapilo – nehraje si snad na Sherlocka Holmese, když se chce povyrazit? Ale že Oswald Truegood bude mít v kapse v papírovém kornoutku dvě pilulky na játra a Henry Shale kapesní vydání Horáciových Ód, to by nikdo nečekal. A proč si John Shale vytahuje kapsy fraku pahýlem červeného pečetního vosku, ohavným malým maskotem a pětišilinkovou mincí? George Comphrey měl u sebe skládací nůžky a tři papírové sáčky cukru, takové, co se servírují v restauracích a jídelních vozech – důkaz celkem běžného typu kleptománie. Ale že pořádkumilovný a precizní Norgate bude mít u sebe špulku s bílou nití, tři kusy provázku a dvanáct zavíracích špendlíků zapíchnutých do kusu kartónu, to vypadalo skutečně zvláštně – dokud si člověk nevzpomněl, že pod jeho dozorem probíhaly všechny dekorační práce. Richard Dennison vzbudil rozpaky a smích, když se v jeho držení našel dámský podvazek, pudřenka a půlka brambory; o posledním z nálezů prohlásil, že slouží jako ochranný prostředek proti revmatismu (kterým trpí), zatímco zbývající dva objekty náleží jeho choti. Pokud šlo o dámy, pak nejpozoruhodnějšími nálezy byly knížečka o hádání z ruky, tři jehlice do vlasů, které nejsou v účesu vidět a fotografie mimina (slečna Tomkinsová); čínské pouzdro na cigarety s tajnou přihrádkou (Beryl Dennisonová); jeden velice důvěrný dopis a souprava pro opravu puštěného oka na punčoše (Lavinia Prescottová); a konečně pinzeta na vytrhávání obočí a balíček s bílým práškem, údajně práškem proti bolení hlavy (Betty Shaleová). Chvilkové vzrušení následovalo, když se z kabelky Joyce Trivettové vynořila krátká šňůrka perel – ale vzápětí si všichni vzpomněli, že perly byly v jednom z crackerů rozbalovaných před večeří, a že jde o syntetické perly. Jinými slovy, osobní prohlídka nepřinesla nic než pocit trapnosti a studu, které se objeví vždycky, když se lidé musí svlékat a oblékat v nepatřičnou denní dobu.

Načež kdosi – s přemáháním a velice váhavě – nadhodil to hrozné slovo: „policie“. Takový nápad byl pro sira Septima přirozeně nepřijatelný. Nic takového nedopustí. Ty perly přece někde musí být. Musí se znovu prohledat obě místnosti. Nemohl by snad nějak pomoct lord Petr Wimsey, při svých zkušenostech s – ehm – záhadnými událostmi?

„Jakže?“ řeklo jeho lordstvo. „Ale samozřejmě, velice rád. Tedy, pokud si nikdo nemyslí – hm – jak bych to řekl… Jsem přece taky podezřelý, nebo ne?“

Lady Shaleová zasáhla se vší svou autoritou.

„Nikdo z nás tady nikoho z ničeho nepodezřívá,“ prohlásila, „ale i kdyby snad ano, víme, že vás z toho můžeme vynechat. Vy toho o zločinech víte příliš mnoho na to, abyste se do nějakého zapletl.“

„Dobře,“ přikývl Wimsey. „Ovšem po tom, jak jsme to tady všechno prohledali –“ pokrčil rameny.

„Máte pravdu,“ ozvala se Margarita. „Obávám se, že žádné otisky prstů už nenajdete. Ale třeba jsme něco přehlédli…“

Wimsey přikývl.

„Zkusím to. Buďte tak laskaví a posaďte se všichni tady v salonu a zůstaňte tady. Tedy všichni, kromě jednoho – rád bych měl nějakého svědka pro to, co budu dělat nebo co třeba najdu. Sire Septime, vy budete asi ten nejlepší.“

Wimsey počkal, až se všichni přítomní usadili na svých místech, a pak začal s pečlivou prohlídkou obou místností. Prohlížel každé místečko, s hlavou zakloněnou hleděl na blýskavý bronzově zbarvený strop a pak se po čtyřech plazil po lesklé černé podlaze. Sir Septimus ho věrně následoval: díval se, kam se díval Wimsey, a když se Wimsey plazil po zemi, předkláněl se s rukama opřenýma o stehna a zadýchaně funěl, ve tváři zklamání a úžas. Vypadal jako muž, který si vyrazil s neobyčejně zvědavým štěnětem na zdravotní procházku. Naštěstí vkus lady Shaleové uplatněný při zařizování místností prohlídku usnadňoval – nikde žádná zákoutí, kde by se dalo něco ukrýt.

Nakonec se pátrání přeneslo do zadního salonu. Wimsey znovu pečlivě prohledal podrobně všechny kostýmy, ale bezvýsledně. Nakonec si lehl na břicho a pokoušel se prozkoumat prostor pod ocelovou skříní, což byl jeden z mála kusů nábytku, který stál na krátkých nohách. Cosi tam zřejmě upoutalo jeho pozornost, protože si vyhrnul rukáv a začal šátrat v mezeře pod skříní, přičemž mimoděk kopal nohama, jak se snažil dosáhnout dál než bylo v lidských silách. Nakonec vyndal z kapsy skládací metr, rozložil ho a zašátral jím pod skříní – a konečně přece jen vylovil, co chtěl.

Byl to předmět nepatrných rozměrů – přesněji vzato, byl to špendlík. Nebyl to ale obyčejný špendlík, podobal se těm, co používají entomologové, když chtějí přišpendlit obzvláště malý exemplář hmyzu. Měl velice malou hlavičku, byl asi tři čtvrtě palce dlouhý a byl ostrý a tenký jako jehla.

„Proboha,“ užasl sir Septimus, „co to je?“

„Sbírá někdo z přítomných můry nebo brouky nebo něco podobného?“ zeptal se Wimsey, sedě na bobku a prohlížeje špendlík.

„Vsadím se, že ne,“ odpověděl sir Septimus. „Ale můžu se jich zeptat.“

„Ne, to nedělejte,“ řekl Wimsey. Sklopil hlavu a upřel zrak na podlahu, odkud na něho zamyšleně hleděla jeho vlastní tvář. „Aha,“ řekl po chvíli, „tak takhle to je… sire Septime, už vím, kde ty perly jsou, ale nevím, kdo je vzal. Možná by stálo za to – aby podezření neulpělo na všech – zjistit i kdo to udělal. Pokud jde o ty perly, jsou teď v naprostém bezpečí. Neříkejte nikomu, že jsme našli ten špendlík nebo že jsme vůbec něco našli. Pošlete všechny do postele, zamkněte salon a nechte si klíč. Až se sejdeme ráno u snídaně, tak našeho muže – nebo ženu – dopadneme.“

„To jsou věci,“ zabručel ohromeně sir Septimus.

Tu noc lord Petr Wimsey pozoroval bedlivě dveře salonu, ale nikdo se k nim ani nepřiblížil. Buď zloděj vytušil, že jde o léčku, anebo měl dojem, že si perly může vyzvednout kdykoliv jindy. Nicméně Wimsey nemařil čas – sestavoval seznam všech přítomných, kteří během hry „zvíře, rostlina nebo nerost“, zůstali v zadním salonu sami. Seznam vypadal následovně:

Sir Septimus Shale

Lavinia Prescottová

William Norgate

Joyce Trivettová a Henry Shale (čekali spolu, protože tvrdili, že sami nejsou schopni nic uhodnout)

paní Dennisonová

Betty Shaleová

George Comphrey

Richard Dennison slečna Tomkinsová

Oswald Truegood

Také vyhotovil seznam osob, kterým by se hodilo, kdyby perly změnily majitele. Naneštěstí byl tenhle seznam prakticky identický s tím prvním (chyběl v něm jen sir Septimus), a tak nepřinesl nic nového. Jak William Norgate, tak slečna Tomkinsová měli vynikající doporučení, ale přesně to se dalo očekávat, kdyby měli nějaké postranní úmysly; Richard a Beryl Dennisonovi byli přímo ukázkovým manželským párem, který žil z ruky do úst; Betty Shaleová měla u sebe ten záhadný bílý prášek a vědělo se, že patří k partě zlaté mládeže; Henry byl sice asi neškodný, ale Joyce Trivettová ho měla omotaného kolem prstu a ona sama patřila k lidem, kteří vedli – jak tomu říkala Jane Austenová – „život nákladný a rozmařilý“; Comphrey spekuloval na burze; Oswalda Truegooda bylo možno až příliš často vidět na závodištích v Epsomu a Newmarketu – když člověk hledal motiv, bylo to až příliš snadné.

Když se na chodbě objevila pokojská s jedním ze sluhů a začali uklízet, Wimsey opustil hlídku, ale u snídaně už byl jako jeden z prvních. Sir Septimus s manželkou a dcerou tam ale byli už před ním a ve vzduchu bylo cítit jisté napětí. Wimsey si stoupl před krb a začal se bavit o politice a o počasí.

Společnost se postupně scházela, ale jako by se na tom všichni domluvili, o perlách se nikdo nezmínil. Teprve po snídani se Oswald Truegood vzmužil a zeptal se, na co se ostatní otázat netroufali: „Tak jakpak pokračuje pátrání, Wimsey? Dostal jste svého muže?“

„Ještě ne,“ přiznal Wimsey.

Sir Septimus hleděl na Wimseyho, jako by čekal na nějaký pokyn, kdy se do toho má vložit, pak si odkašlal a převzal slovo.

„Je to velice znepokojivá… Velice nepříjemná záležitost,“ řekl. „Hmmm. Zbývá už jenom policie. Bohužel. To jsou tedy Vánoce! Hmmm. Takhle zkažená oslava. Nemůžu se na všechnu tu parádu ani podívat,“ máchl rukama ke girlandám z chvojí a k papírovým fáborům, který zdobily zdi. „Co abychom to všechno sundali? Už mě to netěší. Hmmm. Všechno to spálíme.“

„Škoda!“ povzdechla si Joyce. „Dalo nám to takovou práci.“

„To ne, strýčku,“ protestoval Henry Shale. „Nedělej to. Nesmíš si to s těmi perlami tak brát. Určitě se někde najdou.“

„Mám tedy zazvonit na Jamese?“ zeptal se William Norgate.

„Ne, pojďme to sundat sami,“ vložil se do hovoru George Comphrey. „Aspoň se nějak zaměstnáme a nebudeme muset myslet na to, co se stalo.“

„To je pravda,“ přikývl sir Septimus. „Pusťte se do toho. Nemůžu se na to koukat.“

Se zarputilým výrazem popadl velkou větev cesmíny na krbové římse a hodil ji do ohně.

„To je ono!“ řekl Richard Dennison. „Pěkně ten oheň rozfajrujeme.“ Vyskočil od stolu a sundal jmelí zdobící lustr. „A je to. Chce někdo hubičku, dokud je čas?“

„Neznamená to smůlu, když se jmelí nenechá až do Nového roku?“ nadhodila slečna Tomkinsová.

„Kašleme na smůlu. Všechno to strhneme. Včetně toho co je na chodbě a v salonu. Skočte tam někdo a sundejte to.“

„Není salon zamčený?“ zeptal se Oswald Truegood.

„Není. Lord Petr tvrdí, že ať už jsou ty perly kdekoliv, v salonu nejsou. Takže je odemčený. Je to tak, Wimsey?“

„Přesně tak. Nějak se odtamtud ty perly dostaly ven,“ potvrdil Wimsey. „Zatím vám nemůžu říct jak, ale vím určitě, že tam nejsou. Dokonce jsem ochoten vsadit všechnu svou reputaci na to, že ať už jsou kdekoliv, tak tam ne.“

„Tak dobře,“ ozval se George Comphrey. „V tom případě jdem na to. Pojď se mnou, Lavinie – vemte si s Dennisonem na starost přední salon, a já se postarám o salonek. Dáme si závod.“

„Ale jestli má přijít policie,“ namítl Dennison, „tak bychom možná měli nechat všechno tak jak to je, ne?“

„Čert vem policii,“ burácel sir Septimus. „K čemu by jim bylo chvojí?“

Oswald Truegood a Margarita už se smíchem sundávali cesmínu a vavřín ze schodiště. Společnost se rozptýlila. Wimsey tiše vystoupal po schodech do salonu, kde už naplno probíhaly demoliční práce. George Comphrey uzavřel s dvojicí pracující v předním salonu sázku – deset šilinků proti půlšilinku – že bude hotov dřív než oni.

„Nesmíte nám pomáhat,“ řekla Lavinia se smíchem Wimseymu. „To by to nebylo fér.“

Wimsey neodpověděl a čekal, až budou s prací hotovi. Pak následoval všechny tři zpátky do haly, kde už plápolal mohutný oheň připomínající noc, kdy Guy Fawkes zapálil parlament. Zašeptal cosi siru Septimovi, ten popošel k Georgei Comphreyovi a poklepal mu na rameno.

„Lord Petr by ti chtěl něco říct, chlapče.“

Comphrey sebou trhl a trochu váhavě sira Septima následoval. Vypadal poněkud pobledlý.

„Pane Comphreyi,“ řekl Wimsey. „Mám dojem, že tohle je vaše.“ Napřáhl k němu paži a v otevřené dlani mu leželo dvaadvacet tenoučkých špendlíků s malinkou hlavičkou.

„Bylo to velice důvtipné,“ řekl Wimsey, „ale kdyby svůj důvtip uplatňoval jinak, bylo by to vhodnější. Měl smůlu, že jste se na ty perly zeptal tak brzy. Pochopitelně doufal, že se na jejich ztrátu přijde až potom, co budeme mít hádání slov za sebou a začne hra na schovávanou. Pak by perly mohly být kdekoliv v domě, nezamkli bychom salon a on by si je mohl vyzvednout, kdy by ho napadlo. Zjevně měl tenhle plán připravený už když sem přišel, jinak by si nepřinesl ty špendlíky. Když si při hře s pantomimou slečna Shaleová náhrdelník sundala, přišla jeho chvíle.

Už u vás na Vánoce byl, a tak dobře věděl, že hra „zvíře, rostlina nebo nerost“ bude součástí programu. Když pak na něj přišla řada hádat a odcházel do zadního salonku, sebral náhrdelník se stolu. Věděl, že bude mít aspoň pět minut pro sebe, zatímco my ostatní se budeme domlouvat, které slovo mu dáme hádat. Nůžtičkami přestřihl šňůrku, spálil ji v krbu a pak přišpendlil jednotlivé perly ke jmelí. Jmelí bylo zavěšeno na lustru, hezky vysoko – je tam vysoký strop – ale když si stoupl na stolek, tak na něj snadno dosáhl. Stolek má skleněnou desku, takže se z něj šlápoty snadno setřou. Že nikdo nebude prohlížet jmelí, jestli na něm nejsou nějaké kuličky navíc, tím si mohl být prakticky jistý. Ani mě by to nenapadlo, kdybych byl nenašel ten špendlík, co tam ztratil. Při pohledu na něj mi došlo, že perly byly zřejmě odděleny, a pak už to bylo snadné. Včera v noci jsem je ze jmelí vyjmul – spona tam byla taky, přišpendlená mezi listy cesmíny. Tady to všechno máte. Pro Comphreye to musel být ráno pěkný šok. Věděl jsem, že to je on, jakmile navrhl, že bychom měli dekorace sundávat my sami a že on si vezme na starost zadní salonek – každopádně bych byl rád viděl, jak se tvářil, když přišel k tomu jmelí a perly byly pryč.“

„A tohle všechno vám došlo, když jste našel ten jeden špendlík?“ podivil se sir Septimus.

„To ano, pak už jsem věděl, kde ty perly jsou.“

„Ale vždyť jste se na to jmelí ani nepodíval!“

„Viděl jsem ho zrcadlit v té černé skleněné podlaze a najednou mě napadlo, jak se ty kuličky jmelí podobají perlám.“

OTRÁVENÉ VÍNO DOW 1908

„Dobré ráno, slečno,“ pozdravil pan Montague Egg, když se otevřely dveře, a zdvořilým gestem smekl parádní klobouček. „Už jsem tady zase. Doufám, že jste na mě nezapomněla? Každopádně já nezapomněl na vás, na takovou mladou dámu jako jste vy, člověk nezapomene ani za sto let. Jak se daří jeho lordstvu? Myslíte, že si pro mě najde pár minut?“

Pan Egg se na dívku příjemně usmál, pamětliv zásady číslo deset Rukověti obchodního cestujícího: Když si služku nakloníš, hned uzavřeš obchod spíš.

Služebná však vypadala nervózně a rozpačitě.

„Nevím – dobře, pojďte dál… Jeho lordstvo – abych tak řekla – obávám se –“

Pan Egg promptně vešel, v ruce kufřík se vzorky. Ke svému překvapení se ocitl tváří v tvář policistovi, který od něj poněkud neurvale vyžadoval jméno a účel návštěvy.

„Jsem obchodní zástupce firmy Plummet & Rose, obchod vínem a lihovinami, Piccadilly,“ představil se pan Egg ochotně, aby ukázal, že nemá co skrývat. „Tady je moje navštívenka. Co se děje, seržante?“

„Plummet & Rose?“ opakoval si policista. „Dobře, posaďte se na chvíli, pan inspektor si s váma bude chtít určitě promluvit.“

Pan Egg se užasle posadil a pár minut nato byl uveden do malého obývacího pokoje, který pro sebe zjevně zabrali uniformovaný inspektor a další policista s poznámkovým blokem.

„Á, pan… Egg. Posaďte se laskavě,“ vyzval ho inspektor. „Možná nám budete moct objasnit pár věcí v naší záležitosti. Víte něco o bedně portského vína, kterou si lord Borrodale koupil loni v létě?“

„To samozřejmě vím –,“ odpověděl pan Egg, „pokud mluvíte o Dow, ročník 1908. To víno jsem mu prodal já sám. Šest tuctů lahví po 192 šilinkách za tucet. Objednal si ho u mě dne třetího března a naše hlavní kancelář mu ho odeslala osmého března. Příjem zásilky byl potvrzen desátého března spolu s šekem, který ji uhradil. Pokud jde o nás, tak vše proběhlo k naprosté spokojenosti. Doufám, že to víno je v pořádku? Zatím si na něj nikdo nestěžoval. Vlastně jsem sem právě proto zajel, abych se zeptal, zda bylo jeho lordstvo s vínem spokojeno, a jestli nemá zájem objednat další.“

„Aha,“ řekl inspektor. „Takže vy jste se tu dneska objevil vlastně náhodou, protože tudy vedla vaše trasa, ano? Žádný speciální důvod jste neměl?“

Tohle pana Egga definitivně utvrdilo v přesvědčení, že se stalo něco opravdu nepříjemného. Místo odpovědi položil před inspektora sešit pro objednávky a plán trasy, po které se pohyboval.

„Dobře,“ přikývl inspektor, když si oboje prohlédl. „Vypadá to v pořádku. Takže, pane Eggu, bohužel vás musím informovat, že lord Borrodale byl dnes ráno nalezen ve své pracovně mrtev. Máme všechny důvody se domnívat, že požil jed, a co víc, zdá se velmi pravděpodobné, že jed byl obsažen ve sklence toho vašeho portského.“

„Neříkejte!“ ulevil si pan Egg nevěřícně. „To je mi velmi líto. A naší firmě to také neprospěje. Ne že by tomu vínu něco bylo, když jsme ho expedovali. Pochopitelně by se nám nevyplatilo, kdybychom do našeho vína dávali něco, co tam nepatří, to snad nemusím ani říkat. O takovouhle reklamu rozhodně nestojíme. Ale proč si vlastně myslíte, že to bylo v tom portském?“

Inspektor před něj jako odpověď posunul skleněnou karafu, která stála na stole.

„Přesvědčte se sám. Nebojte se – otisky prstů jsme z ní už sejmuli. Tady máte i sklenici, kdybyste potřeboval, ale nedoporučuju vám, abyste se opravdu napil – leda že by vás už omrzel život.“

Pan Egg si opatrně přičichl ke karafě a zamračil se. Nalil si jen co by se vešlo do náprstku, znovu si přičichl a znovu se zamračil. Pak si dal kapku na jazyk a okamžitě ji – pokud možno způsobně – vyplivl do nejbližšího květináče.

„No tohle,“ ulevil si a jeho růžolící tvář se starostlivě zamračila. „Chutná to, jako kdyby do toho jeho lordstvo házelo vykouřené doutníky.“

Inspektor s policistou se na sebe významně podívali.

„Celkem jste to odhadl dobře,“ řekl inspektor. „Doktor sice ještě není s ohledáním mrtvoly hotov, ale řekl, že to vypadá na otravu nikotinem. Poslechněte si to celé: lord Borrodale měl ve zvyku dát si každý den po večeři pár skleniček portského. Včera v noci mu přinesli láhev vína v obvyklou dobu – což je v devět hodin večer. Byla to nová láhev a Craven – to je komorník jeho lordstva – ji přinesl přímo ze sklepa v takovém tom košíku –“

„V kolébce,“ opravil ho pan Egg.

„– v kolébce, jestli se to tak jmenuje. Lokaj James nesl za ním tác s karafou a sklenicí. Lord Borrodale si prohlédl láhev, která na sobě měla neporušenou původní pečeť, načež Craven vytáhl korek a přecedil víno před jeho lordstvem a před Jamesem do karafy. Oba sloužící pak odešli do kuchyně, a když byli na odchodu, slyšeli, jak za sebou lord Borrodale zamyká.

„Proč se v pracovně zamkl?“ podivil se Montague Egg.

„Zdá se, že to dělával. Psal svoje paměti – víte, že byl známý soudce – a jelikož některé materiály, které k tomu používal, byly velice důvěrné povahy, chtěl si být jist, že k němu nikdo neočekávaně nevrazí. Když šlo služebnictvo v jedenáct hodin spát, James si všiml, že ve studovně se pořád ještě svítí. Ráno se zjistilo, že lord Borrodale nespal ve své ložnici. Pracovna byla pořád ještě zamčená, a když do ní násilím vnikli, našli starého pána ležet mrtvého na zemi. Vypadalo to, jako by se mu udělalo špatně, snažil se dosáhnout na zvonek a cestou k němu se zhroutil. Lékař říká, že zemřel kolem desáté večer.“

„A co sebevražda?“ navrhl pan Egg.

„Nevypadá to na ni. Třeba už kvůli poloze těla. Kromě toho jsme pracovnu pečlivě prohledali a nenašli jsme tam ani stopu po nějaké lahvičce nebo něčem jiném, v čem by jed mohl mít. A hlavně, lord Borrodale si žil velice spokojeně. Neměl žádné problémy, ani finanční, ani jiné, a i když už to byl starý pán, těšil se výtečnému zdraví. Proč by měl páchat sebevraždu?“

„Pak ale nechápu,“ namítl pan Egg, „jak to, že si nevšiml, že to víno tak páchne?“

„Zřejmě zároveň kouřil velice silný doutník,“ vysvětlil inspektor (a pan Egg káravě zavrtěl hlavou), „a kromě toho mi bylo řečeno, že byl trochu nachlazený, takže ani jeho čich, ani jeho chuťové orgány nebyly v nejlepší formě. Na karafě a na sklenici nejsou žádné jiné otisky než jeho, komorníka a toho lokaje – samozřejmě, kdokoliv jiný by byl mohl nakapat jed jak do karafy, tak do sklenice – kdyby ovšem místnost nebyla zamčená. I okna byla zamčená zevnitř, dokonce s pojistkami proti zlodějům.

„A co ta karafa?“ zeptal se pan Egg snaže se obhájit dobré jméno své firmy. „Byla čistá, než do ní přelili víno?“

„Ano, byla. James ji umyl těsně předtím, než s ní šel do pracovny lorda Borrodalea, a kuchařka nám potvrdila, že to viděla. Použil vodu z vodovodu a pak karafu vypláchl trochou koňaku.“

„To je správné,“ pochválil ho pan Egg.

„A ten koňak je také v pořádku, protože Craven si vypil skleničku, když byla karafa vypláchnutá – prý proti nadměrnému bušení srdce.“ Inspektor se významně uchechtl. „James pak skleničku utřel, položil ji na tác a oba se vydali do pracovny jeho lordstva. Cestou nikde nic neodložili, Craven si pouze vzpomněl, že když procházeli halou, zastavila ho slečna Waynfleetová a chvilku se s ním bavila, jak zařídit cosi na druhý den.“

„Slečna Waynfleetová? To je jeho neteř, ne? Zahlédl jsem ji během předchozí návštěvy. Okouzlující mladá dáma.“

„Dědička lorda Borrodalea,“ poznamenal inspektor významně.

„Velice milá mladá dáma,“ opakoval důrazně pan Egg. „Pokud jsem vám dobře rozuměl, tak Craven tak jako tak nesl pouze kolébku s lahví, a nikoliv karafu a sklenici.“

„To je pravda.“

„Takže pak si nedovedu představit, jak by mohla slečna Waynfleetová dát cokoliv do nádob, které nesl James.“ Pan Egg se odmlčel. „Pokud jde o tu pečeť na láhvi – říkáte, že lord Borrodale si ji prohlédl?“

„Ano, stejně tak jako Craven a James. Ostatně se na ni můžete podívat sám – tedy na to, co z ní zbylo.“

Inspektor podal panu Eggovi popelník, v němž leželo několik kusů modrého pečetního vosku spolu s trochou cigaretového popelu. Pan Egg vosk pečlivě prozkoumal.

„Je to náš vosk i naše pečeť,“ oznámil nakonec. „Vršek zátky byl čistě seříznut ostrým nožem, takže naše obchodní značka je neporušená. Plummet & Rose, Dow 1908. Tady je všechno v pořádku. Co to sítko?“

„Odpoledne ho umylo děvče v kuchyni ve vařící vodě. Před použitím ho James otřel a přidal na tác ke karafě a sklenici. Bylo odneseno spolu s prázdnou lahví a znovu umyto – což je škoda, mohlo nám něco prozradit o tom, kdy se ten nikotin do portského dostal.“

„U nás to rozhodně nebylo,“ řekl pan Egg tvrdošíjně. „A co víc, nevěřím, že vůbec kdy v té lahvi byl. Jak by se tam dostal? Mimochodem, kde vlastně ta láhev je?“

„Zabalili jsme ji, protože ji musíme poslat na analýzu,“ řekl inspektor. „Ale když už jste tady, bude nejlíp, když se na ni taky podíváte. Podgersi, podejte sem ještě tu láhev. Mimochodem, jediné otisky na ní jsou od Cravena, takže to nevypadá, že by s ní někdo něco prováděl.“

Policista vyndal hnědý balíček, z něhož vyjmul láhev od portského. V hrdle láhve se skvěla nová korková zátka. Na láhvi byl stále ještě prach z vinného sklepa, který se mísil s práškem pro snímání otisků prstů. Pan Egg odzátkoval láhev a dlouze k ní přičichl. Výraz jeho tváře se změnil.

„Kde jste tu láhev vzali?“ zeptal se ostře.

„Dal nám ji Craven. Byla to pochopitelně jedna z prvních věcí, kterou jsme chtěli vidět. Vzal nás do sklepa a ukázal nám ji.“

„Stála tam samotná, anebo pohromadě s řadou dalších lahví?“

„Stála ve sklepě na podlaze na konci řady prázdných lahví patřících k té samé značce. Craven nám vysvětlil, že klade lahve jednu za druhou, tak jak jsou vypity, dokud nepřijde čas je všechny sebrat a odnést.“

Pan Egg pozorně naklonil láhev a do sklenice mu skáplo několik hustých rudých kapech poněkud zakalených usazeninou. Znovu k nim přičichl a ochutnal je.

„No?“ zeptal se inspektor.

„Rozhodně tam není ani stopa po nikotinu,“ řekl pan Egg, „leda že by mě oklamal můj nos, což, jak chápete, pane inspektore, je nepravděpodobné, protože – abych tak řekl – můj nos mě živí. Pochopitelně to musíte poslat k analýze, to zcela chápu, ale jsem ochoten vsadit nemalou částku, že ta láhev je zcela neškodná. Což, jak ani nemusím zdůrazňovat, je pro nás velká úleva. A za sebe musím říct, že si velice vážím toho, jak ochotně jste mě obeznámil s fakty tohoto případu.“

„To je v pořádku, vaše odborné znalosti nám mohou být prospěšné. Teď můžeme nejspíš vyloučit láhev a soustředit se na tu karafu.“

„Správně,“ přikývl pan Egg. „Jo. Nevíte náhodou kolik z těch šesti tuctů lahví už bylo vypito?“

„To nevím, ale Craven nám to jistě může říct – pokud to opravdu chcete vědět.“

„Jenom tak pro pořádek,“ řekl pan Egg. „Jenom abych si mohl být jistý, že tohle je skutečně ta správná láhev. Nerad bych si vzal na svědomí, že jsem vás v něčem uvedl v omyl.“

Inspektor zazvonil a vzápětí se objevil komorník – starší muž velice důvěryhodného vzezření.

„Cravene,“ řekl inspektor, „tohle je pan Egg od firmy Plummet & Rose.“

„Už jsem měl to potěšení se s panem Eggem setkat.“

„Fajn. Má pochopitelně zájem mít jasno, jak to s tím portským bylo. Rád by věděl – co přesně byste vlastně rád věděl, pane Eggu?“

„Je tato láhev,“ poklepal Monty lehce nehtem na zaprášené sklo, „ta, kterou jste otevřel včera večer?“

„Ano, pane.“

„Jste si tím jistý?“

„Ano, pane.“

„Kolik tuctů vám jich ve sklepě ještě zbývá?“

„To zpaměti nevím, pane. Musel bych se podívat do svých záznamů.“

„A ty jsou ve sklepě, že? Rád bych se do těch vašich sklepů podíval – slyšel jsem, že jsou velice dobré. Určitě jsou jako ze škatulky. Správná teplota a všechno ostatní?“

„Nepochybně, pane.“

„Půjdeme se tam podívat všichni,“ rozhodl inspektor; navzdory důvěře, kterou panu Eggovi vyjádřil, přepadly ho zřejmě pochybnosti, jestli je moudré nechávat ho s Cravenem o samotě.

Craven se uklonil a přítomní pánové ho následovali nejprve ke spíži, kde si vyzvedl klíče, a potom dlouhou chodbou k vinným sklepům.

„A ten nikotin,“ ozval se pan Egg, „je to silný jed? Myslím, jestli ho potřebujete hodně, abyste otrávil jednu osobu?“

„Podle doktora,“ odpověděl inspektor, „stačí pár kapek čistého extraktu nebo jak se tomu říká, aby nastala smrt kdykoliv od dvaceti minut do sedmi osmi hodin.“

„A kolik toho portského jeho lordstvo vypilo?“ pokračoval ve vyptávání pan Egg. „Dvě sklenice jako jindy?“

„Ano, pane,“ odpověděl Craven. „Podle toho, kolik chybělo v karafě, tak ano. Lord Borrodale měl ve zvyku pít portské, s odpuštěním, jako vodu. Nepil ho po douškách, pane.“

Pan Egg byl otřesen.

„To se rozhodně nemá,“ řekl zklamaně. „Ne, ne. Přivonět, usrknout a nechat válet v ústech, aby vynikla chuť – tak se správně pije víno. Pane Cravene, máte tu v zahradě něco jako rybníček nebo potůček?“

„To nemáme, pane,“ řekl mírně překvapeně komorník.

„Jen mě tak napadlo… Někdo musel ten nikotin přinést v nějaké nádobce. Co tak mohl potom s tou lahvičkou nebo co to bylo udělat?“

„Mohl by ji snadno hodit někam do křoví nebo ji někde zakopat,“ řekl Craven. „Máme tu šest akrů zahrady a to nepočítám louky a nádvoří. Anebo tu jsou sudy s vodou a studna.“

„To jsem ale hlupák,“ přiznal pan Egg, „to mě nenapadlo. Á, tady už máme ten sklep, ne? Je nádherný, tomu říkám fajnové vybavení. Pěkný, všude stejná teplota. V zimě v létě, co? Hezky daleko od kotelny?“

„Samozřejmě, pane. Kotelna je na opačné straně domu. Pozor na poslední schod, pánové. Nějak se uvolnil. A tady je uloženo vaše portské, police číslo 17 – jeden, dva, tři a půl tuctu zbývá, pane.“

Pan Egg přikývl a s elektrickou svítilnou v ruce pečlivě prohlédl pečeti na hrdlech ležících lahví.

„Ano,“ přikývl, „jsou tady, přesně jak říkáte, tři a půl tuctu portského Dow ’08… Smutné pomyšlení, že ta ústa, která je měla vychutnat, abych tak řekl, uzavřela smrt. Když jsem na cestách, často mě napadne, jaká to je škoda, že také my se stářím nestáváme jemnějšími a vláčnějšími jako to víno… Byl to znamenitý džentlmen, ten váš pán,“ otočil se ke komorníkovi, „aspoň jsem to o něm slyšel – ale občas s ním asi bylo těžko vyjít, že? Doufám, že to nezní příliš nezdvořile.“

„Byl přísný, pane,“ přikývl komorník, „ale spravedlivý. Byl to velice spravedlivý pán.“

„To věřím,“ řekl pan Egg. „Takže tady máme ty prázdné lahve… Dvanáct, čtyřiadvacet, devětadvacet – a jedna je třicet – a tři a půl tuctu je dvaačtyřicet – což je celkem dvaasedmdesát čili šest tuctů – to je podle mě správně.“ Pan Egg bral jednu prázdnou láhev po druhé a prohlížel je. „Říká se, že mrtví nemluví, ale tyhle láhve mluví k Montymu velice jasnou řečí. Tak třeba tahle. Jestli ta kdy nesla pečeť Plummet & Rose, 1908, tak ať visím. Jiná vůně, jiná sedlina, a tenhle flek od vápna rozhodně nepochází od našeho sklepmistra. Jak snadno se jedna prázdná láhev zaplete mezi jiné. Dvanáct, čtyřiadvacet, osmadvacet a jedna je dvacet devět. Zajímalo by mě, kam se poděla ta třicátá?“

„Já určitě žádnou nikam neodnesl,“ prohlásil komorník.

„Ty klíče, co visí jen tak na hřebíku ve spíži,“ poznamenal Monty, „k těm může každý.“

„Počkejte!“ přerušil je inspektor. „Vy tvrdíte, že tahle láhev nepatří k tomu vašemu portskému?“

„Nepatří, přesně tak. Pochopitelně, lord Borrodale občas změnil značku a ročník.“ Pan Egg láhev překlopil a zatřásl s ní. „Úplně suchá. Je to divné. Na dně byl mrtvý pavouk. Přitom byste nevěřili, jak dlouho vydrží pavouk bez potravy. Je to zvláštní, že tahle prázdná láhev je uprostřed řady, a přitom je sušší než ty, co jsou na začátku, a navíc je uvnitř mrtvý pavouk. Na svých cestách vidíme spoustu divných věcí, inspektore – dá se říct, že naše povolání nás vede k tomu, abychom byli všímaví. Když má cesťák otevřené oči, obchody se mu jen točí. Přítomnost téhle láhve tady je podivná. A další podivná věc se týká té láhve, o které jste, Cravene, tvrdil, že jste ji otevřel včera večer. Jak jste se mohl tak splést? Můj nos mi říká – když už nemluvím o chuťových buňkách – že ta láhev byla otevřena přinejmenším před týdnem.“

„Skutečně, pane? Vím jistě, že jsem ji položil sem, na konec této řady. Někdo ji tu musel zaměnit…“

„Ale –,“ začal inspektor, a vtom se zarazil, jako by ho náhle něco napadlo. „Myslím, že si ty klíče od sklepa raději vezmu k sobě, Cravene. Necháme sklep pořádně prohlédnout. To je zatím všechno. Pane Eggu, kdybyste šel se mnou nahoru, rád bych si s vámi ještě promluvil.“

„Vždycky k službám,“ souhlasil Monty a všichni se vydali zpátky.

„Nevím, pane Eggu,“ začal inspektor, „jestli si uvědomujete význam toho, co jste předtím řekl. Pokud máte s tou lahví pravdu a není to ta správná, pak ji někdo záměrně zaměnil a ta správná se ztratila. A kromě toho, osoba, která láhve zaměnila, nenechala po sobě žádné otisky prstů!“

„Chápu, kam míříte,“ řekl pan Egg, který k těmto závěrům už sám před chvílí dospěl. „A co víc, zdá se, že v té láhvi jed přece jenom byl. Takže – máte teď na jazyku – to vypadá s Plummet & Rose bledě, jelikož se zdá prokázané, že když láhev lordu Borrodaleovi přinesli, byla řádně zapečetěná. Připouštím, že to všechno je pravda. Je zbytečné se rozčilovat a říkat: ‚Ne, ne‘, když je zcela zřejmé, že fakta říkají ‚ano‘. Což je velice užitečná zásada pro každého, kdo se chce uplatnit v našem oboru.“

„Jsem zvědav, co řeknete mému dalšímu závěru,“ smál se inspektor. „Jelikož vy jste jediný, kdo měl zájem ty láhve zaměnit, vypadá to, že bych měl dát náramky vám!“

„Tak tohle je závěr, s nímž nesouhlasím,“ protestoval pan Egg, „a doufám, že se jím řídit nebudete. To by se nelíbilo ani mně, ani mému zaměstnavateli. Nemyslíte, že než podnikneme něco, čeho bychom později mohli litovat, měli bychom se podívat do kotelny?“

„Proč zrovna do kotelny?“

„Protože,“ řekl pan Egg, „když jsem se Cravena ptal, kde by se vrah mohl něčeho kompromitujícího zbavit, o kotelně se kupodivu ani nezmínil.“

Tato úvaha inspektora zřejmě zaujala. Přivolal si na pomoc dva konstábly a za chvilku už všichni pečlivě prohledávali popel z kotle vytápějícího ústřední topení. Prvním nálezem byl napůl roztavený koláč skla, zřejmě část láhve.

„Vypadá to, jako byste měl pravdu,“ řekl inspektor. „Ale nevím, co tím budeme moct dokázat. V tomhle už žádný nikotin nenajdeme.“

„To asi ne,“ souhlasil pan Egg smutně. „Ale,“ tvář se mu rozjasnila, „copak je tohle?“

Ze síta, kterým konstábl prosíval popel, vytáhl kus zkrouceného kovu, u něhož pořád ještě drželo cosi jako zuhelnatělé kostěné držadlo.

„Co to proboha je?“

„I když už se jí to moc nepodobá, podle mě to kdysi byla vývrtka,“ soudil pan Egg. „Je na ní cosi přátelského a mně důvěrně známého. A když se podíváte sem, tak podle mého názoru je vidět, že ta kovová část je dutá. A moc bych se divil, kdyby ta kostěná rukojeť nebyla taky dutá. Je samozřejmě ohněm hodně poškozená, ale jestli ji rozpůlíte a uvnitř najdete dutinu a v ní třeba kus spálené gumy – pak to myslím vysvětlí vše.“

„No tohle, pane Eggu,“ vykřikl inspektor, „začínám chápat, kam míříte! Vy si myslíte, že ta vývrtka byla dutá a uvnitř měla gumový zásobník jako je v plnicím peru. Zásobník byl naplněn jedem a když se držadlo určitým způsobem stisklo, jed vytekl dutinou v těle vývrtky do láhve.“

„Přesně tak,“ přikývl pan Egg. „Vývrtka musela být zavedena do korku opatrně, aby se kanálek uvnitř nepoškodil, a musela být dost dlouhá, aby pronikla skrz celou zátku, ale to všechno šlo udělat. A taky to uděláno bylo, protože proč jinak by tady byl tenhle otvor čtvrt palce od hrotu vývrtky? Obyčejné vývrtky v sobě žádné otvory nemají – aspoň já takovou ještě neviděl, a dalo by se říct, že já jsem s vývrtkami vyrůstal.“

„Ale v tom případě, kdo –?“

„No přece ten, kdo tu zátku vyndával, nemyslíte? Muž, jehož otisky jste na láhvi našli.“

„Craven? Ale jaký ten může mít motiv?“

„To nevím,“ řekl pan Egg, „ale lord Borrodale byl soudce, a přísný soudce. Pošlete Cravenovy otisky prstů do Scotland Yardu, třeba je tam poznají? To já už nevím. Ale možné to je, ne? Možná, že vám na něj něco poví slečna Waynfleetová. A taky je možné, že o něm něco napsal lord Borrodale v těch svých pamětech.“

Inspektor neztrácel čas a vedl pátrání naznačeným směrem. Ale ani Scotland Yard, ani slečna Waynfleetová nemohli říct proti komorníkovi jediné slovo. Craven byl u lorda Borrodalea zaměstnán už dva roky a nikdy na něj nebyly stížnosti. Až když policie prostudovala záznamy o procesech, v nichž lord Borrodale vynášel rozsudek, ukázalo se, že před mnoha lety poslal soudce velice nemilosrdně na řadu let do vězení mladého muže jménem Craven, jenž byl vyučeným kovodělníkem a zřejmě se dopustil podvodu vůči svému zaměstnavateli. Další šetření odhalilo, že tento mladý muž byl před šesti měsíci propuštěn z vězení.

„Jde ovšem o Cravenova syna,“ řekl inspektor. „Vzhledem ke své profesi dokázal vyrobit vývrtku, která vypadala přesně jako obyčejná vývrtka používaná v domácnosti. Ještě by mě zajímalo, kde vzali ten nikotin? No, to brzy zjistíme. Nejspíš ho je možno dostat celkem bez problémů v zahradnických potřebách… Jsem vám velice zavázán, pane Eggu, za vaši odbornou spolupráci. Bez vás by nám trvalo hezky dlouho než bychom zjistili, že s těmi lahvemi není všechno v pořádku. Předpokládám, že jste ho začal podezřívat, když se ukázalo, že nám dal špatnou láhev?“

„Nikoliv,“ řekl pan Egg s příslušnou hrdostí. „Věděl jsem, že to je Craven od chvíle, kdy promluvil.“

„Vážně? Pak jste hotový Sherlock Holmes. Ale jak jste na to přišel?“

„Říkal mi ‚pane‘,“ vysvětlil Monty Egg a tiše se zasmál. „Když jsem tu byl naposled, oslovil mě ‚mladíku‘ a poučil mě, že obchodní cestující musí používat zadní vchod. Hrubá taktická chyba. Ať máš radost nebo zlost, vyplatí se zdvořilost, jak praví Rukověť obchodního cestujícího.“

ZRÁDNÁ VŮNĚ

Hovorna pro sjednávání obchodů v hospodě Pig and Pewter připomněla panu Montagueu Eggovi, jak to asi vypadalo v šeré jeskyni, když v ní prehistoričtí obyvatelé opékali mamuta na ohni krmeném navlhlými mořskými řasami. Jinými slovy, v hovorně bylo špatné osvětlení, chladno, zakouřeno a do toho se mísil pach zvětralého jídla.

„Panebože! Panebože!“ mumlal si pan Egg. Zašťoural pohrabáčem do vzdorovitého uhlí a vyvalil se oblak nazelenalého kouře, z něhož se rozkašlal.

Pan Egg zazvonil.

„Velice se vám omlouvám, pane,“ řekla servírka, která se na zazvonění dostavila, „ale když fouká východní vítr, vždycky to takhle zlobí. Nevěřil byste, kolik už jsme vyzkoušeli různých druhů uhlí a nástavců na komíny. Zrovna dneska tady byl kamnář a snažil se s tím něco udělat, proto jsme taky začali topit až teď, jenže to vypadá, že s tím stejně nic nesvedou… Ale máme tady salonek, kde oheň hoří bezvadně, takže jestli máte chuť, přejděte si tam. Je tam velice příjemná společnost, pane, určitě se vám tam bude líbit. Jeden džentlmen, co se zabývá obchodem jako vy, tam už sedí. A pak je tam ještě starý pan Faggot a seržant Jukes z Drabblesfordu. Jo, a jeden pár, co přijel na motocyklu, a nějaký automobilista, ale všichni jsou moc fajn a je tam klid a pohoda.“

„To je pro mě jako dělané,“ řekl pan Egg smířlivě. Ale v duchu si nicméně umínil, že kolegy obchodní cestující musí před Pig and Pewter v Mugbary varovat, protože úroveň hospody se měří úrovní místnosti, kde se uzavírají obchody. Nemluvě o tom, že večeře nestála za nic, a její nevalnou úroveň nebylo možno ospravedlnit pouze tím, že do hospody přijel až poněkud pozdě večer.

V salonku to ale opravdu vypadalo přívětivěji. Z jedné strany vesele plápolajícího krbu seděl pan Faggot, postarší venkovan s prořídlými bílými vousy, pod nimiž se vlnila dlouhá šarlatově červená pletená šála. V ruce třímal korbel piva. Naproti němu, rovněž s korbelem v ruce, seděl urostlý muž, zřejmě policista v civilu. U stolu před krbem seděl tmavovlasý mladší muž, popíjel šery a vypadal, jako by byl pořád ve střehu. Podle velké kožené tašky ho pan Egg okamžitě identifikoval jako obchodního cestujícího, o němž mu servírka řekla. U dalšího stolu si špitali mladík s dívkou, oba v motocyklových kombinézách, a popíjeli whisky se sodou a portské. Další host, v baloňáku a s kloboukem na hlavě, si právě objednával u okénka vedoucího do lokálu černé pivo Guinness. V protějším rohu místnosti, skryt za rozevřenými novinami a s kloboukem vraženým do čela, seděl nehnutě poslední člen společnosti. Pan Egg zdvořile pozdravil a poznamenal, že venku je odporné počasí.

Obchodní cestující vřele souhlasil s tímto postřehem.

„Měl jsem být dneska večer v Drabblesfordu,“ dodal, „ale potom, co začalo mrznout, pak drobně pršet, načež znova přituhlo, jsou silnice v takovém stavu, že jsem si řekl, že radši zůstanu, kde jsem.“

„Já to samé,“ přikývl pan Egg a odebral se k servírovacímu okénku. „Jedno řezané, prosím… Venku je pěkná zima, co?“

„Děsná,“ přisvědčil policista.

„Áh,“ podotkl starý venkovan.

„Průšvih,“ řekl muž v baloňáku cestou od okénka a posadil se poblíž obchodního cestujícího. „Já to vím nejlíp. Dvě míle odsud jsem dostal smyk a skončil jsem v telefonním sloupu. Měli byste vidět moje nárazníky. No jo, v tuhle roční dobu se to dá čekat.“

„Áh,“ mínil starý venkovan. Chvíli bylo ticho.

„No jo,“ ozval se pan Egg a zdvořile zdvihl půllitr k přípitku. „Tak na zdraví, pánové.“

Společnost příslušně odpověděla na přípitek, načež se opět odmlčela. Ticho přerušil až obchodní cestující.

„Znáte to tady?“ otočil se na pana Egga.

„Vlastně ani ne,“ řekl Monty Egg. „Tohle není můj obvyklý rajón. Normálně tady jezdí Bastable – Henry Bastable – možná ho znáte, ne? Oba zastupujeme Plummet & Rose, víno a lihoviny.“

„Takový vysoký, zrzavý?“

„Jo, to je on. Zůstal ležet s revmatickou horečkou, chudák. Tak jsem to za něj dočasně vzal. Já jsem Egg – Montague Egg.“

„Aha, myslím, že mi o vás jednou říkal Taylor, co jezdí pro Harrogata Brose. Já jsem Redwood. Fragonard & Co., parfumerie všeho druhu.“

Pan Egg se uklonil a pozeptal se, diskrétně a všeobecně, jak se panu Redwoodovi daří.

„Ale jde to. Samozřejmě, peněz by mohlo být víc, ale tak už to na světě chodí. Celkem vzato to docela jde. Mimochodem,“ dodal, „mám tady jednu věcičku, která je docela úspěšná a která by mohla inspirovat i vás!“ Pan Redwood se sklonil ke své brašně, otevřel zip a vyjmul štíhlou lahvičku, jejíž skleněný uzávěr byl úhledně zajištěn tenkým drátkem. „Schválně, co tomu řeknete!“ Sundal drátek a podal vzorek Montymu.

„Parmská fialka?“ přečetl si Monty na štítku. „To by dovedla nejlíp posoudit nějaká mladá dáma… Dovolíte, slečno? Jemná vůně pro jemnou dámu,“ dodal galantně. „Jistě mi odpustíte mou smělost…“

Dívka se zahihňala.

„Jen do toho, Gerto,“ řekl její společník. „Příležitost se nesmí promarnit!“ Mladík vyjmul skleněnou zátku a zhluboka přivoněl k lahvičce. „Prvotřídní, opravdu prvotřídní. Ukápni si trochu na kapesník… Ukaž – já to udělám.“

„Áach. Nádherná vůně!“ řeklo děvče. „Taková jemná. No tak, Arture, nech můj kapesník na pokoji, co si o tobě pánové pomyslí! Navoň si svůj kapesník, když chceš – tady ten džentlmen jistě nebude mít námitky.“

Artur poctil společnost významným mrknutím a štědře si nalil voňavku na svůj kapesník. Monty mu radši vzal lahvičku z rukou a podal ji muži v baloňáku.

„Když dovolíte, pane,“ ozval se pan Redwood, „rád bych vysvětlil, jak se správně testuje parfém, protože to není obecně známo. Ukápnete něco voňavky na dlaň, počkáte, až se kapalina odpaří a pak přiložíte dlaň k nosu.“

„Takhle?“ řekl muž v baloňáku. Obratně malíčkem vysunul uzávěr, ukápl voňavku na dlaň levé ruky a znovu lahvičku uzavřel – to všechno jedním plynulým pohybem. „Jo, chápu, jak jste to myslel.“

„To je moc zajímavé,“ řekl Monty, na kterého to udělalo velký dojem, a následoval jeho příkladu. „Je to přesně stejné, jako když ochutnáváte starý koňak. Nalijete ho trochu do tenkostěnné sklenice a kolébáte ji v dlani, aby vyniklo aroma. Teplo z ruky způsobuje, že se vonné látky začnou odpařovat. Skutečně jsem vám povděčný, že jste mi vysvětlil, jak se to správně dělá s parfémy. Vždy připraven se vzdělat, vždy připraven si vydělat – takový je Monty Egg, v každou denní i noční dobu. Skutečně velice jemný parfém. Nechcete ho taky zkusit, pane?“

Monty nabídl lahvičku nejprve starému vesničanovi (který zavrtěl hlavou a kysele poznamenal, že „tyhlety různý smrady přímo nesnáší“), a pak policistovi, jenž opovrhl profesionálními metodami a prostě si přičichl k lahvičce, načež prohlásil, že voní „dobře, ale na jeho gusto trochu moc silně“.

„To víte, vkus lidí se různí,“ komentoval to Monty. Rozhlédl se a zrak mu padl na muže v rohu, jenž se konverzace stranil. Odvážně k němu zamířil, aby zjistil jeho názor.

„Co k čertu chcete?“ zavrčel muž a váhavě sklonil noviny. Objevily se bojovně rozježené světlé kníry a modré oči v mrzuté tváři. „To tady nemůže být chvíli ticho? Voňavka? Přímo je nesnáším.“ Zlostně vytrhl Montymu lahvičku z ruky, přičichl k ní, a hned strkal uzávěr zpátky s takovým chvatem a nezájmem, že minul hrdlo lahvičky, uzávěr spadl na zem a odkutálel se pod stůl. „Prostě to smrdí. Co jinýho ode mě chcete slyšet? Rozhodně si ji nekoupím, pokud vám jde o tohle.“

„To v žádném případě, pane,“ ujistil ho Redwood dotčeně. Spěšně sebral uzávěr ze země a vzal k sobě své pohaněné vlastnictví. „Zajímalo by mě, co mu přelítlo přes nos,“ pokračoval důvěrně ztlumeným hlasem. „Oči se mu tak divně lesknou a ruce má celé roztřesené – měl byste si na něj dát pozor, seržante. Nechceme, aby někomu zakroutil krkem. Každopádně, dámo a pánové,“ řekl nahlas, „jsem zvědav, co povíte na to, že jsme schopni prodávat takhle velkou lahvičku – připomínám, že mluvím o maloobchodní ceně – za tři a půl šilinku!“

„Za tři a půl šilinku?“ opakoval překvapeně pan Egg. „Byl bych myslel, že tolik musíte zaplatit jenom na daních za ten čistý líh, co v tom je.“

„To bychom taky zaplatili,“ řekl pan Redwood triumfálně, „kdyby v tom nějaký líh byl. Ale vtip je v tom, že tam žádný není. Je to výrobní tajemství a já vám víc už prozradit nemůžu, ale jsem ochoten se vsadit, že kdybyste měli poznat, jestli tohle je nebo není nějaká luxusní značka Parmské fialky, tak vy je od sebe nerozeznáte.“

„To skutečně ne,“ souhlasil pan Egg. „Podle mě to je hotový zázrak. Jen mě mrzí, že něco podobného nejde udělat s vínem a lihovinami. I když asi ani nemusím říkat, že to je zhola nemožné, protože co by tomu řekl ministr financí? A když už jsem si vzal slovo, co vlastně všichni pijete? A vy slečno? Jestli se neurazíte, pánové, tak si dovolím objednat ještě jednou to samé.“

Hostinský spěchal splnit objednávku a cestou zapnul rádio. Ozval se časový signál oznamující devět hodin, na což navázal hlasatelův zvučný hlas:

„Posloucháte celostátní vysílání z Londýna. Než přejdeme ke zprávě o počasí, máme pro vás policejní hlášení. Ve spojitosti s vraždou Alice Stewardové v Nottinghamu se na nás obrátil policejní mluvčí s žádostí o zařazení následujícího sdělení: Policie se naléhavě potřebuje spojit s mladým mužem jménem Gerald Beeton, který navštívil Alici Stewardovou téhož odpoledne, kdy zemřela. Gerald Beeton je pětatřicet let starý, středně vysoké postavy, má světlé vlasy, malý knírek, šedé nebo modré oči a kulatý růžolící obličej. Když byl naposledy spatřen, měl na sobě šedý večerní oblek, šedý plstěný klobouk a světle hnědý plášť. Pravděpodobně se pohybuje na venkově v osobním automobilu morris, poznávací značka není známa. Tento muž nebo kdokoliv, kdo je schopen přispět k jeho nalezení, ať se laskavě neprodleně spojí s policejním superintendentem v Nottinghamu nebo s kteroukoli jinou policejní stanicí. A teď už zpráva o počasí. Zvlněná fronta…“

„Georgi, zavři to,“ ozval se pan Redwood. „O frontách nechceme nic slyšet.“

„To je fakt,“ souhlasil hostinský a vypnul rádio. „Tyhle policejní popisy mě vždycky dovedou nadzvednout. Jak si představují, že podle nich může člověk někoho poznat? Středně vysoký, středně široký, vypadá obyčejně, má zdravou barvu a plstěnej klobouk – tohle může být každý druhý.“

„To může,“ souhlasil Monty. „Třeba já.“

„To je pravda,“ potvrdil pan Redwood. „Nebo to může být támhleten džentlmen,“ ukázal na muže v plášti.

„To je fakt,“ připustil onen muž. „Anebo taky padesát lidí z každé stovky.“

„Ano. Nebo –,“ Monty obezřele kývl hlavou k rozevřeným novinám v rohu, „– třeba on.“

„To můžete říct jen vy,“ poznamenal Redwood, „protože na nikoho jiného se zatím ani nepodíval. Leda že by ho viděl George.“

„Ani já si netroufám tvrdit, jak přesně vypadá,“ usmál se hostinský. „Přišel, objednal si pití a zaplatil, aniž by se na mě dvakrát podíval. Ale z toho, co jsem viděl, se na něho ten popis hodí, jako ostatně na každýho. A co víc, má morrise – parkuje u mě v garáži.“

„To ještě nic neznamená,“ podotkl Monty. „Toho já mám taky.“

„Stejně jako já,“ přidal se muž v baloňáku.

„A já,“ dodal Redwood. „Domácí průmysl je třeba podporovat. Jenomže pak člověk podle auta nikoho nepozná. Omlouvám se, seržante, ale proč to policie s tím popisem trochu veřejnosti neusnadní?“

„Proč?“ řekl seržant. „Protože je odkázaná na ten přihlouplej popis, co jí veřejnost podá.“

„Jedna nula pro vás,“ řekl Redwood přátelsky. „Povězte nám, seržante, všechny ty řeči, že si policie s tím chlápkem chce promluvit – to je jenom taková finta, viďte? Chci říct, ve skutečnosti ho chtějí zatknout, ne?“

„Na takovýhle věci se mě neptejte,“ řekl seržant vyhýbavě. „To musíte posoudit sami. Prostě s ním chtějí mluvit, protože se ví, že to byl jeden z posledních lidí, co tu dámu navštívil, než ji někdo oddělal. Jestli má rozum, tak se přihlásí sám. A když na to vyzvání reagovat nebude – pak si o tom můžete myslet svoje.“

„Co je ten chlap vlastně zač?“ zeptal se Monty.

„To se mě moc ptáte. Vy jste nečet večerník?“

„Ne, nečetl. Od pěti hodin jsem seděl za volantem.“

„Co se ví, je tohle: Ta stará dáma, slečna Alice Stewardová, žila úplně sama se svou služkou v malým domku na kraji Nottinghamu. Včera odpoledne měla služebná volno, a zrovna když za sebou zavírala dveře, přihasil si to nějakej chlap v morrisu – aspoň ona tvrdí, že to byl morris, jenomže těmhle holkám stejně nemůžete věřit, takže zrovna tak to moh bejt austin nebo wolseley, nebo jakýkoliv jiný auto. Chlápek jí řek, že přijel za slečnou Stewardovou, a tak ho ta holka zavedla do obýváku a ještě slyšela, jak stará dáma volá: ‚No ne, Geralde!‘ – nebo něco takovýho. Holka je ponechala osudu a odkráčela do kina. Když se v deset hodin vrátila, našla tam starou paní ležet s rozbitou hlavou.“

Pan Redwood se naklonil přes stůl a šťouchl do Montaguea Egga – podivný chlápek v rohu si přestal číst a kradmo vykukoval přes okraj novin.

„Tohle ho probudilo k životu,“ zamumlal Redwood k Montymu. „No dobře, seržante, ale jak to, že ta holka zná příjmení toho chlápka a ví, kdo to je?“

„Protože,“ řekl seržant, „si vzpomněla, že jednou slyšela tu starou dámu mluvit o někom, kdo se jmenoval Gerald Beeton. Prej to slyšela už před hezkou řádkou let, aspoň tak nám to řekla, a nic víc taky už o tom nevěděla. Pamatovala si jenom to jméno, protože je stejný jako jméno autora jedný její kuchařský knihy.“

„Nebylo to v Lewes?“ zeptal se náhle mladík jménem Artur.

„To je možný,“ připustil seržant a zkoumavě se na něho podíval. „Ta stará paní pocházela z Lewes. Proč?“

„Vzpomínám si, že když jsem ještě chodil do školy, máma se jednou zmínila o nějaké postarší slečně Stewardové, co bydlí v Lewes, je prý bohatá a adoptovala mládence, co dělal v lékárně. Myslím, že ten kluk utekl z domova a nějak to s ním nedopadlo dobře. Každopádně slečna Stewardová pak z města odešla. Říkalo se o ní, že má spoustu peněz a má je schované v nějaké plechové krabici či kde. Mámina sestřenice znala paní, co dělala tý slečně Stewardový hospodyni – ale podle mě to byly jen takové žvásty… Tohle všechno se stalo někdy před šesti sedmi lety a myslím, že ta mámina sestřenice je už po smrti a ta hospodyně taky. A moje máma,“ pokračoval mladík jménem Arthur, aby předešel další otázce, „ta zemřela před dvěma roky.“

„Stejně to je neobyčejně zajímavé,“ poznamenal pan Egg povzbudivě. „Měl byste o tom říct policii.“

„No to jsem zrovna teď udělal, ne?“ ušklíbl se Artur s pohledem upřeným na seržanta. „I když si myslím, že tohle všechno už vědí. Nebo s tím musím jít na policejní stanici?“

„V téhle záležitosti,“ ujistil ho seržant, „jsem policejní stanice já. Ale mohl byste mi říct jméno a adresu.“

Mladík uvedl, že se jmenuje Artur Bunce a nadiktoval svou londýnskou adresu. V té chvíli slečně Gertrudě došlo, co slyšela a vyhrkla:

„Ale co se stalo s tou plechovou krabicí? Myslíte, že ji zabil proto, aby se jí zmocnil?“

„O žádné plechové krabici se v novinách nepsalo,“ řekl muž v baloňáku.

„Všechno se do novin nedostane,“ poznamenal policista.

„Rozhodně ne v těch novinách, co čte támhleten protivný chlap,“ zamumlal Redwood, a jak to říkal, protivný muž vstal a popošel k servírovacímu okénku, navenek aby si objednal další pivo, ale ve skutečnosti s jasným záměrem vyslechnout více z probíhající konverzace.

„To jsem zvědav,“ pokračoval Redwood zamyšleně, „jestli ho chytnou. Sakra! Teď mi to došlo – jdou po něm docela tvrdě – pořád jsem nechápal, proč mě policajti zastavili, když jsem vyjel z Wintonbury, a chtěli vidět řidičský průkaz. Zřejmě kontrolujou všechny morrisy. To si tedy dají!“

„Každopádně kontrolují všechny morrisy tady v okolí,“ podotkl Monty. „Mě zastavili za Thugfordem.“

„Á, hleďme!“ vykřikl Arthur Bunce, „to tedy vypadá, jako kdyby mu byli na stopě. No tak, seržante, vyklopte to. Co všechno o tom víte?“

„O tom vám nic říct nemůžu,“ prohlásil seržant Jukes důstojně. Nepříjemný muž se pohnul od servírovacího okénka a seržant v téže chvíli vstal, přešel ke vzdálenému stolu a – celkem zbytečně – si začal vyklepávat dýmku do květináče. Pak se zastavil napůl cestě mezi dveřmi a nepříjemným mužem, sáhl do váčku s tabákem a začal si ji znovu nacpávat.

„Stejně ho nikdy nechytí,“ ozval se náhle a nečekaně nepříjemný muž. „Nikdy ho nechytí. A víte proč? Povím vám to. Vůbec ne proto, že by byl na ně příliš chytrý, ale protože je příliš hloupý. Je to věčně stejná historka! Podle mě to ten Beeton vůbec neudělal. Vy nečtete noviny? To jste si nevšimli, že ta stará paní měla pokoj v přízemí a že okno v pokoji bylo nahoře otevřené? Kdokoliv tam mohl tím oknem vlízt bez sebemenších potíží – slečna Stewardová byla nahluchlá – takže ji vrah mohl dokonale překvapit a praštit po hlavě. Od zahradní branky až k oknu se mohl dostat po chodníčku dlážděném kamenem, a jelikož včera v noci pěkně mrzlo, tak by ani nenechal stopy na koberci. Tohle je na objasnění ten nejobtížnější druh vraždy – nic rafinovaného, žádný zjevný motiv. Vzpomeňte si na tu vraždu v Readingu, nebo na –“

„Tak moment, pane,“ přerušil ho seržant. „Jak to víte, že tam je chodníček dlážděný kamenem? Co já vím, tak tohle v novinách nebylo!“

Zaražen ve své výmluvnosti, nepříjemný muž upadl do rozpaků.

„Když to musíte vědět, tak jsem se tam byl podívat,“ řekl poněkud váhavě. „Zajel jsem si tam dneska dopoledne – čistě ze soukromých důvodů, s nimiž vás nehodlám zatěžovat.“

„To je tedy velice podivný nápad, pane.“

„Možná že jo, ale do toho vám nic není.“

„Ne, jistě že ne,“ řekl seržant. „Všichni máme nějakého toho koníčka a vy jste zatíženej na cestičky dlážděný kamenem. Vy jste zahradní architekt?“

„To zrovna ne.“

„Možná spíš novinář, ne?“ navrhl pan Redwood.

„To už jste blíž,“ řekl muž. „Všiml jste si mých tří plnicích per, co? Jsem takový detektiv-amatér.“

„Tenhle džentlmen nemůže být novinář,“ řekl pan Egg. „Každý pořádný novinář by totiž projevil zájem o ten syntetický alkohol či co to je v té voňavce pana Redwooda. Myslím, že kdybych o to byl požádán, byl bych schopen vám říct, čím se tento džentlmen živí. Každý člověk je poznamenán tím, co dělá, i když ne vždycky jsou ta znamení tak zjevná, jako taška se vzorky, kterou nosím já nebo pan Redwood. Tak třeba knížky. Každého vzdělaného džentlmena poznám už podle toho, jak otevře knihu. Má to prostě v krvi, abych tak řekl. Nebo si vemte láhve. Já s nimi zacházím určitým způsobem – tak jak to vyžaduje moje povolání. Lékař nebo lékárník s nimi zachází zase jinak. Vemte si například tu lahvičku s voňavkou. Kdybych měl já – nebo někdo z vás – otevřít ten skleněný uzávěr, jak bychom to udělali? Jak to děláváte vy, pane Redwoode?“

„Já?“ podivil se pan Redwood. „Normálně! Na ‚jedna‘ vezmu uzávěr palcem a dvěma prsty pravé ruky a na ‚dvě‘ ho rychle vytáhnu, zatímco levou držím pevně lahvičku, aby mi nějakou náhodou nevypadla z ruky. Jak to děláte vy?“ otočil se k muži v baloňáku a podal mu lahvičku.

„Stejně jako vy,“ odpověděl dotázaný džentlmen a demonstroval svá slova činy. „Nevím, v čem by tady mohl být nějaký problém. Podle mě je jenom jeden způsob, jak otevřít lahvičku, a to je vytáhnout uzávěr. Jak jinak bych to měl asi tak dělat? Vyndavat ho silou vůle?“

„Nicméně tadyten džentlmen má pravdu,“ kývl nepříjemný muž směrem k panu Eggovi, „takhle to odzátkováváte, protože nejste zvyklí kapalinu zároveň odlévat a přitom odměřovat. Doktoři a lékárníci vyndají uzávěr takhle malíčkem a stejnou rukou nakloní lahvičku, zatímco v druhé ruce drží odměrku – takhle – a když –“

„Hej, Beetone!“ zakřičel náhle pan Egg. „Pozor!“

Lahvička vyklouzla nepříjemnému muži z ruky a rozbila se o hranu stolu – to jak se muž v balonovém plášti vymrštil ze židle. Pronikavá vůně fialek zamořila místnost. Seržant se vrhl vpřed a následoval krátký, ale úporný zápas. Dívka se rozječela. Hospodský přiběhl z lokálu a za ním se do dveří vhrnuli další muži.

„No tak,“ řekl policista trochu udýchaný z předchozí tahanice, „už se, chlape, radši uklidněte! Geralde Beetone, zatýkám vás pro vraždu Alice Stewardové – nemůžete stát klidně? – a varuju vás, že cokoliv řeknete, může být použito jako svědectví při soudním jednání… Děkuju, pane. Kdybyste mi pomohli dostat ho ven, kousek odsud už na mě čeká kolega s policejním autem.“

Pár minut nato se seržant Jukes vrátil a pracně si oblékal kabát. Jeho amatérští pomocníci vešli za ním, tváře rozzářené, jako mají lidé, kteří právě vykonali svůj každodenní dobrý skutek.

„To jste na něj narafičil moc dobře, pane!“ řekl seržant k panu Eggovi, který právě podával silný životabudič mladé dámě. Pan Redwood spolu s hostinským se zase snažili vysušit voňavku rozlitou po koberci. „To je teda aróma, co? Je to tady jako u holiče. Dostali jsme hlášku, že se tu někde má Beeton objevit, a měl jsem pocit, že některej z vás, pánové, by moh bejt náš muž, ale nevěděl jsem kterej. Velice pomohlo, když si tady pan Bunce vzpomněl, že Beeton pracoval v lékárně… Ale vy, pane, klobouk dolů, vy jste ho teda pěkně vyhmátnul!“

„Bylo mi potěšením,“ řekl pan Egg. „Všiml jsem si, jak vyndával tu skleněnou zátku, když měl lahvičku v ruce poprvé – bylo zřejmé, že má zkušenosti s prací v laboratoři. Což mohla být ovšem taky jen náhoda. Ale když pak předstíral, že neví, jak to profíci dělají, napadlo mě, že přišla chvíle vyzkoušet, jestli na to jméno slyší.“

„Dobrá finta,“ řekl protivný muž uznale. „Nebude vám vadit, když ji někdy použiju?“

„Vy jste mi dal,“ řekl mu seržant Jukes, „s tou dlážděnou cestičkou. Co jste proboha dělal –“

„Profesionální zvědavost,“ řekl muž a uculil se. „Píšu detektivní povídky. Ale když jde o skutečný zločin, tak kam se hrabu na našeho přítele pana Egga.“

„Ne, to ne,“ bránil se Monty. „Všichni jsme přispěli svým dílem. I nejtěžší problém se vyřešit zdaří, když trochu pomohou mladí i staří. Nemám pravdu, pane Faggote?“

Starý vesničan pomalu vstal.

„Celej lokál smrdí vod toho zatracenýho sajrajtu,“ řekl nesouhlasně. „Todle se nedá vydržet.“ Odbelhal se ke dveřím a byl pryč.

VRAŽDA PO SNÍDANI

„Jeďte půl míle po hlavní silnici do Ditchley, tam uvidíte ukazatel a dáte se doleva,“ řekl obchodní zástupce firmy s mandly. „Ale podle mě si můžete ušetřit práci.“

„Ale co,“ řekl Montague Egg optimisticky, „zajedu se na toho starého pavouka mrknout. Jak se praví v Rukověti obchodního cestujícího: Každá příležitost stojí zato, nikdy nevíš, zda neskrývá zlato. Koneckonců, je prý bohatý, ne?“

„Má slamníky nacpané zlatými sovereigny – aspoň to o něm tvrdí sousedi,“ přikývl obchodní zástupce firmy s mandly. „Ale ti jsou schopni tvrdit cokoliv.“

„Neříkal jste, že žádné sousedy nemá?“

„Taky už nemá. Myslel jsem to obrazně. Tak mnoho štěstí.“

Pan Egg poděkoval zamáváním svého elegantního plstěného klobouku a pln odhodlání se rozjel.

Byla červnová sobota ráno a hlavní silnice byla jako obvykle plná zámožných výletníků směřujících do Melbury Woods nebo na pobřeží kolem Beachamptonu – ale jakmile u ukazatele Hatchford Mill 2 míle odbočil na úzkou cestu, ocitl se v říši ticha a klidu, rušené jen občasným cupitáním králíka, jenž vyběhl z křoví živého plotu podél silnice, a hrčením páně Eggova vlastního morrise. Ať už je ten záhadný pan Pinchbeck jakýkoliv, rozhodně je samotář, pomyslel si Monty, a když asi půldruhé míle před sebou zahlédl uprostřed zanedbaného pole mrňavou chaloupku, začal dospívat k názoru, že obchodní zástupce firmy s mandly měl pravdu. I kdyby byl pan Pinchbeck sebevíc bohatý, stejně nevypadal jako pravděpodobný zájemce o vína a lihoviny dodávané firmou Plummet & Rose of Piccadilly. Ale pamětliv Zásady páté Rukověti obchodního cestujícího: Cesťák, jenž má ostruhy z obchodní bitvy, dokáže prodat i kulečníkové kouli břitvy, pan Egg zastavil před brankou v poli, nadzdvihl svěšené veřeje a za mohutného vrzání rezavých trubek ji otevřel dokořán. Pak vyrazil ke stavení po cestě zjizvené kolejemi vyjetými za mokra do udusané hlíny.

Dveře chalupy byly zavřené. Monty optimisticky zaklepal na oprýskané dveře a ani ho zvlášť nepřekvapilo, když se uvnitř nikdo neozval. Zaklepal ještě jednou a pak, odhodlán vytrvat, když už se dostal až sem, obešel dům a zaklepal na dveře zadního vchodu. Opět žádná odpověď. Že by si pan Pinchbeck někam vyrazil? Podle Montyho informací však pan Pinchbeck nevycházel z domu. Pan Egg byl od přírody vytrvalý a zvídavý, a tak přešel k oknu a nahlédl dovnitř. Co uviděl, ho přimělo, aby tiše hvízdl, vrátil se k zadnímu vchodu, otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

Když člověk za někým přijede až do domu s jediným úmyslem prodat mu kartón lahví skotské nebo nějaký ten tucet lahví portského, je nanejvýš znepokojivé nalézt tohoto potenciálního zákazníka ležet na kuchyňské podlaze s hlavou rozmlácenou na kaši. Pan Egg bojoval dva roky na západní frontě, ale tenhle pohled byl tak nehezký, že vzal ubrus a mrtvolu přikryl. Pak se jako nejvýš systematický muž podíval na hodinky: bylo 10:25. Po krátkém přemýšlení zběžně prohlédl dům, načež nasedl do auta a rozjel se tak rychle, jak to jen šlo, pro policii.

Soudní ohledání pana Pinchbecka se uskutečnilo následujícího dne a jeho výsledkem byl výrok o úkladné vraždě neznámým pachatelem nebo pachateli. Následující dva týdny pan Montague Egg se smíšenými pocity sledoval noviny. Policie měla stopu. Žádala jistého muže, aby se dostavil k výslechu. Měli i jeho popis – nápadně vypadající osoba se zrzavým plnovousem, v kostkovaném obleku, spatřená ve sportovním voze s poznávací značkou WOE 1313. Muž byl nalezen, byl obviněn a pan Montague Egg, nalézající se tři sta mil daleko, byl ke svému naprostému znechucení informován, že je žádoucí jeho přítomnost před smírčím soudcem v Beachamptonu.

Obviněný uvedl, že se jmenuje Theodor Barton, je stár dvaačtyřicet let a povoláním je básník; při tomto prohlášení Monty zbystřil pozornost – ještě nikdy neviděl pravého básníka tak zblízka. Theodor Barton byl vysoký, urostlý muž oblečený v nápadném tvídovém obleku a působil dojmem jakési pochybné vznešenosti. Montyho napadlo, že vypadá jako chlap, co vysedává v londýnských barech v East Central. Měl přímý pohled, ústa schovaná v mohutném žlutohnědém plnovousu a to, co z jeho obličeje nezakrývaly vousy, vypadalo docela pohledně. Básník nepůsobil nijak nervózně a byl zastupován advokátem.

Montague Egg svědčil hned na začátku o tom, jak nalezl tělo zavražděného. Uvedl, že se tak událo v sobotu 18. června v 10:25 a že když tělo nalezl, bylo ještě teplé. Hlavní vchod do domu byl zamčený, dveře zadního vchodu byly sice zavřené, ale zamčené nebyly. V kuchyni bylo všechno vzhůru nohama, jako kdyby tam došlo k zoufalému zápasu – zkrvavený pohrabáč ležel vedle mrtvoly. Než přivolal policii, rychle dům prohlédl. V ložnici nahoře uviděl masivní železnou truhlu, víko otevřené dokořán, v zámku trčel klíč a truhla byla prázdná. Nikdo další v chalupě nebyl, ani se nikdo neskrýval na malém dvorku. V kůlně za domem ale nalezl stopy, jako by tam ještě nedlouho předtím parkovalo větší vozidlo. V jídelně uviděl zbytky snídaně dvou osob. K domu přijel (on, Montague Egg) vlastním vozem po odbočce z hlavní silnice vedoucí mezi živými ploty a cestou nepotkal živou duši. Prohledáváním domu strávil asi pět deset minut a pak se vrátil touž cestou, kterou přijel.

Načež detektiv-inspektor Ramage vysvětlil, že cesta vedoucí k Pinchbeckově chalupě pokračuje ještě asi půl míli do Hatchford Mill a pak se stáčí zpátky k hlavní silnici do Beachamptonu, do níž ústí asi o tři míle blíž k Ditchley než je místo, kde předtím odbočila.

Dalším svědkem byl pekař jménem Bowles. Vypověděl, že navštívil Pinchbeckovu chalupu se svou dodávkou v 10:15, aby tam dodal dva bochníky chleba. Šel přímo k zadnímu vchodu a pan Pinchbeck mu osobně otevřel. Starý pán vypadal naprosto v pořádku, jen působil trochu nervózně a podrážděně. V kuchyni sice nikoho dalšího neviděl, ale měl dojem, že než zaklepal na dveře, slyšel zevnitř dva mužské hlasy a připadalo mu, že znějí rozčileně. Mládenec, který Bowlese při rozvážce doprovázel, to potvrdil a dodal, že měl dojem, že za kuchyňským oknem zahlédl siluetu mužské postavy.

Pak předstoupila před soudce paní Chapmanová z Hatchford Millu a uvedla, že ve všedních dnech docházela do Pinchbeckova domu, aby tam trochu poklidila. Do domu přicházela v 7:30 a odcházela v 9 hodin. Tu sobotu osmnáctého přišla jako obvykle a zjistila, že předchozí večer přijela neohlášená návštěva. Obžalovaného Theodora Bartona pak jako onoho návštěvníka identifikovala. Pan Barton zřejmě strávil noc na pohovce v pokoji a toho dopoledne měl zase odjet. Všimla si, že v kůlně parkuje jeho auto; byl to malý sporťák a dobře si všimla jeho čísla, WOE 1313, protože ji napadlo, že to je bez diskuse dvojnásob smůlovaté číslo. Od zadních dveří nebylo dovnitř kůlny vidět. Snídani připravila pro oba dva. Než odešla, navštívili dům ještě mlékař a pošťák. Hokynářova dodávka se tam musela zastavit krátce potom, protože v Mill byla v půl desáté. Pokud věděla, nikdo jiný do domu nechodil. Pan Pinchbeck byl vegetarián a potraviny si pěstoval na vlastní zahradě. Neví o tom, že by kdy předtím měl nějakou návštěvu. Neslyšela sice, že by mezi panem Pinchbeckem a obžalovaným padla nějaká tvrdá slova, ale připadalo jí, že starý pán z té návštěvy není dvakrát nadšený. „Vypadal trochu vyvedený z míry,“ byla její slova.

Pak se dostavil další svědek z Hatchford Mill, který slyšel, jak vesnicí projíždí velice rychle nějaký silný vůz krátce před půl jedenáctou. Vyběhl z domu, aby se na něj podíval – na takové místní komunikaci je sportovní vůz vzácný – ale nic neuviděl, protože hned za vesnicí je zatáčka roubená stromy.

Policie pak přečetla výpověď obžalovaného při zatčení. Uvedl, že je synovcem zesnulého, a nijak nepopíral, že noc před strýcovou smrtí strávil v jeho domě. Strýc měl z jeho návštěvy radost, protože se delší dobu neviděli. Když se dozvěděl, že jeho synovec je ve finanční tísni, vyčítal mu, že si vybral tak špatně placené živobytí jako je poezie, ale nakonec se zachoval přátelsky a nabídl mu malou půjčku, kterou on, obžalovaný, s povděkem přijal. Pan Pinchbeck pak ve své ložnici otevřel truhlu a vyndal z ní větší množství bankovek, z nichž mu odpočítal deset pětilibrovek, doprovázeje dar malým kázáním o nutnosti pilně pracovat a být šetrný. To vše se odehrálo někdy kolem 9:45 či trochu dříve – ale každopádně až potom, co paní Chapmanová dům opustila. Truhla vypadala plná bankovek a cenných papírů a pan Pinchbeck se nechal slyšet, že nedůvěřuje paní Chapmanové a živnostníkům obecně. (V tomto místě paní Chapmanová vznesla rozhořčený protest a soudce ji musel chlácholit.) Výpověď pak pokračovala ujištěním, že obžalovaný se se strýcem v žádném případě nehádal a jeho dům opustil, odhaduje, tak asi v deset hodin, sedl do auta, projel Ditchley a Frogthorpem a pokračoval do Beachamptonu, kde vrátil vůz příteli, od něhož ho měl půjčený. Pak si najal motorový člun a odjel na dva týdny do Bretaně. O smrti svého strýce neměl tušení, dokud se tam neobjevil detektiv-inspektor Ramage a neinformoval ho o podezření, které na něj padlo. Samozřejmě hned přispěchal zpátky, aby prokázal svou nevinu.

Policie zastávala teorii, že sotva se za posledním z dodavatelů zavřely dveře, Barton strýce zabil, sebral mu klíče, ukradl peníze a zmizel, přesvědčen, že tělo objeví až paní Chapmanová v pondělí.

Zatímco advokát Theodora Bartona tahal z inspektora Ramaga přiznání, že jediné peníze, které měl v době zatčení obžalovaný při sobě, bylo šest pětilibrových bankovek vydaných Bank of England a něco francouzských peněz v hodnotě pár šilinků, Montague Egg si uvědomil, že někdo za jeho zády rozčileně oddechuje a funí mu do týla. Když se otočil, díval se do tváře starší dámě, jejíž výrazné oči samým vzrušením vylézaly z důlků.

„Ach!“ ulevila si žena a nervózně se zavrtěla na sedadle. „Ach bože!“

„Promiňte,“ řekl Montague Egg jako vždy zdvořilost sama, „nevidíte přese mě? Mám si poposednout?“

„Ale ne, o to nejde! Řekněte mi, prosím vás, co mám dělat. Vím něco, co bych jim měla říct. Ten ubohý mládenec je úplně nevinný. Já to vím, že je nevinný. Prosím vás, povězte mi, co bych měla udělat. Musím jít na policii? Panebože… Panebože… Myslela jsem… Nevěděla jsem… Ještě nikdy jsem nebyla na žádném takovémhle místě! Oni ho určitě odsoudí. Prosím vás, prosím vás – zastavte je!“

„Tenhle soud ho odsoudit nemůže,“ chlácholil ji Monty. „Může jenom nařídit, aby došlo k procesu u –“

„Ale to nesmí! On to neudělal. Nebyl tam. Panebože, prosím vás udělejte s tím něco.“

Vypadala tak zdrceně, že si pan Egg odkašlal, urovnal si kravatu, načež odvážně vstal a hlasitě zavolal: „Vaše Ctihodnosti!“

Soudce na něj zůstal zírat. Advokát na něj zíral. Obžalovaný na něj zíral. Všichni v sále na něj zírali.

„Je tu přítomna jistá dáma,“ pokračoval Monty s pocitem, že teď už couvnout nelze, „která tvrdí, že může poskytnout důležité svědectví ve prospěch obžalovaného.“

Všechny oči se upřely na dámu, která vyskočila tak prudce, až upustila kabelku. „Panebože! Moc se omlouvám! Obávám se, že jsem měla už dávno jít na policii.“

Advokát, v jehož tváři se svářilo překvapení, pohoršení a očekávání, rychle popošel k dámě, načež následovala šeptem vedená konzultace. Pak advokát řekl:

„Vaše Ctihodnosti, můj klient si sice přál, abych jeho obhajobu odročil, ale jelikož je zde tato dáma, kterou jsem až do tohoto okamžiku nikdy neviděl, a která se laskavě nabízí, že podá svědectví, které – jak se zdá – obvinění zcela vyvrací, ať Vaše Ctihodnost laskavě uváží, zda by neměla být vyslechnuta v této chvíli.“

Po krátké rozpravě se soudce rozhodl, že pokud s tím obviněný souhlasí, rád by si výpověď poslechl. Takže dáma došla na místo pro svědky, byla vzata pod přísahu, a ukázalo se, že jde o slečnu Millicent Adelu Queekovou.

„Jsem svobodná a učím výtvarnou výchovu na Woodburyské střední dívčí škole. V sobotu osmnáctého se ovšem neučilo, a tak jsem si řekla, že si udělám, jen tak sama pro sebe, malý piknik v Melbury Woods. Vyjela jsem se svým vlastním vozem asi v půl desáté. Počítám, že do Ditchley mi to trvalo tak asi půl hodiny – nikdy nejezdím moc rychle a na silnici byla spousta aut – bylo to hrozně nebezpečné. Když jsem dojela do Ditchley, zabočila jsem vpravo a pokračovala po hlavní silnici vedoucí do Beachamptonu. Po chvilce mě napadlo, že možná nemám dost benzínu. Ukazatel benzínu v mém autě totiž není moc spolehlivý, a tak jsem si řekla, že raději někde pro jistotu zastavím a benzín koupím. Tak jsem zajela k autoopravně s pumpou, která byla u silnice. Nevím přesně, kde to bylo, ale muselo to být jenom kousek za Ditchley – někde na půl cestě do Helpingtonu. Byla to jedna z těch příšerně ošklivých staveb z vlnitého plechu natřeného křiklavě červenou barvou. Myslím, že by se mělo zakázat, aby se něco takového stavělo. Požádala jsem obsluhu – byl to neobyčejně ochotný mladík – aby mi doplnil nádrž, a zatímco jsem tam čekala, uviděla jsem tohoto džentlmena – ano, myslím tím obžalovaného, pana Bartona – jak přijíždí směrem od Ditchley. Jel rychle, ale pak zajel na levé straně ke kraji a zastavil. Dílna s pumpou jsou na pravé straně, ale viděla jsem ho naprosto zřetelně. Určitě bych si ho nemohla s nikým splést – plnovous a ty šaty co měl, oboje je tak neobvyklé. Měl na sobě tytéž šaty jako má dneska. A kromě toho jsem si všimla čísla toho auta. Je takové zvláštní, že? WOE 1313. Nadzdvihl kapotu a něco opravoval na svíčkách – myslím – a pak pokračoval v cestě.“

„Kolik bylo hodin?“

„Právě jsem to chtěla říct. Podívala jsem se na hodinky a zjistila, že se mi zastavily. Taková mrzutost. Myslím, že to dělají ty vibrace od volantu. Ale všimla jsem si, že tam mají hodiny – visely venku nade dveřmi do dílny – a ukazovaly 10:20. Takže jsem si hodinky podle nich nařídila. Načež jsem pokračovala do Melbury Woods a udělala si piknik, jak jsem plánovala. Tomu říkám šťastná náhoda, že jsem se na ty hodiny podívala! Moje hodinky později znova přestaly jít. Ale když tento džentlmen zastavil naproti té garáži, bylo 10:20, to vím jistě. Jenomže pak není možné, aby zabil toho chudáka starého pána v jeho domě někdy mezi 10:15 a 10:25, protože ten dům je odtamtud dobrých dvacet mil – dokonce bych řekla, že je nejspíš i dál.“

Slečna Queeková s povzdechnutím ukončila výpověď a triumfálně se rozhlédla.

Detektiv-inspektor Ramage se tvářil zamyšleně. Slečna Queeková pak ještě vysvětlila, proč se se svým svědectvím neobjevila dřív.

„Když jsem v novinách četla ten popis, pomyslela jsem si, že to musí být ten samý vůz, kvůli tomu číslu – ale nemohla jsem vědět, jestli v něm seděl ten samý muž, že? Popis osob je tak často zavádějící… A pak, pochopitelně, nechtěla jsem se zaplést s policií. Však to znáte, ani škola, ani rodiče to nevidí rádi. Ale řekla jsem si, že kdybych se dostavila sem a uviděla toho pána, pak bych si mohla být jistá. Slečna Wagstaffová – naše ředitelka – byla tak hodná a uvolnila mě, ačkoliv dneska odpoledne mám spoustu výuky, takže moje nepřítomnost způsobila řadu problémů. Ale řekla jsem jí, že tohle je věc života a smrti, a taky že je, nemám pravdu?“

Soud poděkoval slečně Queekové za ochotu se veřejně angažovat a pak, na základě naléhavé žádosti obou protivných stran, odložil další jednání, aby mohly být prošetřeny nové okolnosti.

Jelikož bylo nanejvýš důležité, aby slečna Queeková identifikovala onu garáž co nejdříve, všechny strany se dohodly, že svědkyně okamžitě vyrazí, aby ji nalezla. Slečnu Queekovou měl doprovázet inspektor Ramage a další policista, spolu s Bartonovým advokátem, který měl při vyšetřování dohlédnout, aby vše proběhlo férově vzhledem k jeho klientovi. Objevila se však menší potíž. Ukázalo se, že policejní vůz není dost velký na to, aby pohodlně pojal všechny zúčastněné, a tak se stalo, že když Montague Egg nasedal do svého morrise, inspektor se na něj obrátil s prosbou, aby ho svezl.

„Ale ovšem,“ souhlasil hned Monty. „Bude mi potěšením. Aspoň na mě budete moct dohlídnout. Protože jestli to neudělal ten chlap, pak to vypadá, jako bych měl tu mrtvolu na svědomí já.“

„Nic takového si nemyslím,“ řekl inspektor zjevně zaražen, jak přesně uhodl Montague Egg jeho myšlenky.

„Nevyčítal bych vám, kdyby ano,“ řekl Monty s úsměvem, protože jeho oblíbené motto obchodního cestujícího znělo: Veselý úsměv, řeč bez nadávek, jsou zárukou všech objednávek. Načež se vesele rozjel za policejním vozem po silnici z Beachamptonu do Ditchley.

„Pomalu bychom tam měli být,“ poznamenal inspektor, když projeli Helpingtonem. „Jsme asi deset mil za Ditchley a nějakých pětadvacet mil od Pinchbeckovy chalupy… Když jedeme tímhle směrem, tak by ta pumpa měla být po levé straně… Aha! Tohle by mohlo být ona,“ dodal po chvíli. „Zastavují.“

Policejní vůz zaparkoval před ošklivou stavbou z vlnitého plechu stojící osiřele u silnice. Garáž byla vyzdobena různorodou sbírkou smaltovaných tabulí s reklamami a řadou benzínových čerpadel. Pan Egg zaparkoval morrise vedle policejního vozu.

„Je tohle ta garáž, slečno Queeková?“

„Vypadala takhle… Ale já nevím. S jistotou to říct nemůžu… Všechny tyhle příšerné stavby vypadají jedna jak druhá, ale – moment, bože, já jsem přece hloupá! Samozřejmě, že to není ta garáž. Nemají tu hodiny! V té mé přece byly nade dveřmi ty hodiny. Moc se omlouvám, že jsem to popletla. Musíme jet ještě kousek, bude to někde poblíž.“

Malá výprava se opět dala do pohybu a o pět mil dále se znovu zastavila. Tentokrát byl omyl určitě vyloučen. Další odporná stavba z vlnitého plechu, další bezínnová čerpadla a hodiny, jejichž ručičky ukazovaly (zcela správně, jak se inspektor ujistil srovnáním se svými hodinkami) 7:15.

„Tohle je určitě ona,“ prohlásila slečna Queeková s jistotou. „Ano – dokonce poznávám i toho pána,“ dodala, když ze dveří vyšel majitel, aby zjistil, co kdo potřebuje.

Když se ho ale zeptali, ukázalo se, že majitel nemůže odpřísáhnout, že osmnáctého června tankoval benzín do nádrže vozu slečny Queenové. Čerpal benzín do příliš mnoha vozů jak předtím, tak potom. Zato pokud šlo o hodiny, jeho mínění bylo jednoznačné. Jdou přesně, a vždycky přesně šly, a od chvíle, co je instaloval se nikdy nezastavily a nikdy nebyly v opravě. Jestli tyhle hodiny ukazovaly 10:20, pak také 10:20 bylo, a tohle je ochoten odpřísáhnout před kterýmkoliv soudem v britském království. Neupamatoval se, že by viděl vůz s poznávací značkou WOE 1313, ale také nevidí žádný důvod, proč by měl, když ho řidič nežádal o pomoc. Vysvětlil, že řidiči, kteří si chtěli něco na svých vozech ověřit, často zastavovali poblíž jeho garáže, pro případ, že by odbornou pomoc skutečně potřebovali. Něco takového bylo tak běžné, že to už ani nevnímal, obzvláště, když měl ráno plno práce.

Nicméně slečna Queeková si tentokrát byla zcela jistá. Poznala muže, jenž ji obsluhoval, poznala garáž i hodiny. Z opatrnosti ještě pokračovali dál až do Ditchley, ale i když podél silnice byla spousta autodílen s čerpadly, žádná z nich neodpovídala popisu slečny Queekové. Buď měly nesprávnou barvu, nebo byly postaveny ze špatného materiálu, nebo neměly hodiny.

„Tak to bychom měli,“ řekl inspektor posmutněle, „pokud nedokážeme, že ti dva jsou domluvení (což mi v případě téhle dámy nepřipadá pravděpodobné), je z toho Barton venku. Ta garáž, kde ho viděla, je osmnáct mil od Pinchbeckova domu, a jelikož víme, že starý pán byl ještě v 10:15 naživu, nemohl ho Barton zabít – leda že by jel rychlostí asi tak dvě stě mil za hodinu, což ještě nějakou dobu nebude možné. Nedá se nic dělat, budeme muset začít znovu od začátku.“

„Takže to je se mnou nahnuté,“ podotkl Monty přívětivě.

„O tom nic nevím. Ten pekař tam slyšel mluvit dva lidi a já vím, že vy jste tam být nemohl. Ověřil jsem si, kde jste v tu dobu byl.“ Inspektor se ušklíbl. „Možná se někde vynoří zbytek těch peněz. Všechno záleží na každodenní rutinní práci… Měli bychom se vrátit.“

Následujících osmnáct mil jeli mlčky a Monty byl pohroužen do přemýšlení. Když míjeli garáž s hodinami (jíž inspektor dotčeně zahrozil pěstí), pan Egg náhle vykřikl a zastavil.

„Něco mě napadlo,“ řekl, vyndal svůj diář a cosi tam vyhledal. „Ano – to jsem si myslel. Přišel jsem na zvláštní náhodnou shodu. Jestli vám to nevadí, tak si to pojďme ověřit. Náhodě nevěřte a každý fakt si prověřte.“ Schoval diář a pokračoval v jízdě. Po chvíli předjel policejní vůz a zastavil u garáže, která upoutala jejich pozornost jako první – u té, jež vyhovovala popisu slečny Queekové až na to, že neměla žádné hodiny. Policejní vůz, jedoucí za nimi, zastavil vedle.

Objevil se majitel a první věc, která je při pohledu na něj překvapila, byla podobnost s mužem, s nímž hovořili u oné druhé garáže. Monty zdvořile upozornil na tuto skutečnost a muž řekl:

„Máte úplně pravdu. Je to můj bratr.“

„I ty vaše garáže si jsou hrozně podobné,“ poznamenal dále Monty.

„Koupili jsme je od té samé firmy,“ přikývl muž. „Dodávají je jako stavebnici. Hromadná výroba. Každý jen trochu zručný chlap je dovede složit za den.“

„Tak to má být,“ řekl pochvalně pan Egg. „Standardizace představuje ohromnou úsporu práce, času a nákladů. Ale koukám, že hodiny tu nemáte.“

„Zatím ne. Ale jsou objednané.“

„A nikdy jste žádné neměl?“

„Nikdy.“

„Viděl jste někdy tuto dámu?“

Muž si pozorně prohlédl slečnu Queekovou od hlavy až k patě.

„Jo, myslím, že jo. Jednou jste u mě ráno brala bezín, ne? V sobotu před čtrnácti dny nebo tak nějak. Mám dobrou paměť na tváře.“

„Kolik tak mohlo být tenkrát hodin?“

„Za deset minut jedenáct, možná o pár minut víc. Pamatuju se, že jsem si zrovna dával vařit vodu na čaj na svačinu o jedenácté. Tou dobou si obvykle dávám hrnek čaje.“

„Za deset minut jedenáct!“ opakoval inspektor dychtivě. „A tady jsme –,“ rychle v duchu počítal, „– takových dvaadvacet mil od Pinchbeckovy chalupy. Řekněme půl hodiny jízdy od doby vraždy. Čtyřiačtyřicet mil za hodinu – to mohl se sportovním vozem zvládnout.“

„To ano, ale –,“ ozval se advokát.

„Moment,“ vložil se do toho Monty. „Neměl jste tu někdy,“ obrátil se na majitele garáže, „takové ty hodiny, co se na nich dá nastavovat čas, kdy se má večer začít jezdit s rozsvícenými světly?“

„Ale ano, měl. Vlastně je pořád ještě mám. Věšel jsem je nad vchod, ale minulou neděli jsem je sundal. Lidi si stěžovali, že si je pořád pletou s pravými hodinami.“

„A osmnáctého června,“ řekl Monty tiše, „se reflektory měly zapnout v 10:20, jak praví můj diář.“

„Teda!“ řekl inspektor Ramage a plácl se do stehna. „Tohle se vám opravdu povedlo, pane Eggu!“

„Tak mně to blesklo hlavou,“ řekl Monty skromně. „Obchodní cestující, jenž užívá svou hlavu, má místo starostí čas na zábavu – aspoň tak se to praví v Rukověti obchodního cestujícího.“

JEDEN NAVÍC

Když Simon Grant, napoleon firmy Consolidated Nitro-Phospates a bůhvíkolika přidružených firem jednoho deštivého listopadového večera zmizel z povrchu zemského, dalo se přirozeně očekávat, že jeho blízcí a přátelé budou znepokojeni a na burze zavládne mírná nervozita. Ale když se během několika dní nade vší pochybnost ukázalo, že na firmě Consolidated Nitro-Phosphates bylo konsolidované pouze jméno – že firma dokonce není zralá ani na vyhlášení bankrotu, protože už překonala i tento bod a tak říkajíc se rozplynula ve vzduchu, že všechna aktiva, jež kdysi vlastnila, zmizela zároveň se Simonem Grantem – ozval se takový křik: „Chyťte ho!“, že otřásal třemi kontinenty a čirou náhodou znemožnil na nějakou hodinu i panu Montague Eggovi, aby se věnoval své obvyklé bezúhonné činnosti.

Ne že by pan Montague Egg měl v této firmě nějaké peníze nebo že by byl jakýmkoliv způsobem se zmizelým finančníkem spřízněn. Jeho spojení s tímto případem bylo naprosto náhodné a vzniklo jako vedlejší důsledek barbarského prohlášení ministra financí ohledně rozpočtu, jež hrozilo znepokojivými důsledky pro obchod s vínem a lihovinami. Pana Montague Egga, obchodního zástupce firmy Plummer & Rose of Piccadilly, zavedly právě obchody do Birminghamu, když byl náhle povolán zaměstnavatelem zpátky do Londýna, aby se účastnil mimořádné porady ohledně obchodní politiky, a tak – aniž by to tenkrát věděl – měl to potěšení cestovat v témže vlaku, z něhož Simon Grant tak náhle a nevysvětlitelně zmizel.

Fakta v případě Simona Granta byla až znepokojivě prostá. V té době provozovala společnost London, Middland and Scottish Railway noční expres z Birminghamu do Londýna. Vlak odjížděl z Birminghamu v 21:50, stavěl pouze v Coventry a Rugby, a do londýnského nádraží Euston přijížděl deset minut po půlnoci. Pan Grant se zúčastnil v Coventry večeře, kterou na jeho počest pořádalo několik vlivných podnikatelů, a po večeři měl tu do nebe volající drzost přednést přednášku s názvem Prosperita podnikání v Británii. Poté pospíchal, aby stihl birminghamský expres a popojel do Rugby, kde měl strávit večer se symbolem finanční bezúhonosti, lordem Biddlethorpem. Dva neobyčejně úctyhodní coventryští magnáti ho doprovodili v 21:57 do kupé první třídy a strávili s ním chvíli v srdečném rozhovoru, dokud se vlak nerozjel. V témže kupé cestovala ještě další známá osobnost a sice nikdo menší než sir Hicklebury Bowles, dobře známá sportovní veličina. Při konverzaci se sirem Hickleburym Bowlesem (jehož Simon Grant znal od vidění), se zmizelý podnikatel zmínil, že cestuje sám, protože jeho tajemníka sklátila chřipka. Někde v polovině cesty mezi Coventry a Rugby zamumlal Simon Grant cosi o vedru a vyšel na chodbičku. Od té chvíle ho už nikdo nespatřil.

Když se pak v Rugby ukázalo, že o něco dál než seděl pan Grant se kymácejí otevřené dveře vagónu a že se u trati nalezl jeho klobouk a plášť, všichni byli přesvědčeni, že došlo k nejhoršímu. Pečlivé pátrání ale neodhalilo ani Grantovo mrtvé tělo, ani neobjevilo žádné místo, kde by nějaký těžký předmět z vlaku vypadl. V kapse jeho kabátu se navíc nalezl lístek první třídy z Coventry do Rugby, takže se zdálo jasné, že nemohl v Rugby vystoupit, protože bez lístku by neprošel kontrolou u východu z nádraží. Kromě toho lord Buddlethorp poslal na nádraží vůz se šoférem a komorníkem, aby tam jeho hosta vyzvedli. Šofér čekal u východu a komorník přecházel po nástupišti a oba finančníka vyhlíželi. Oba dva Simona Granta dobře znali a s jistotou svorně prohlašovali, že finančník vůbec z vlaku nevystoupil. Ke kontrole jízdenek u východu také nedorazil nikdo, kdo by byl buď bez lístku, nebo měl špatný lístek, a také porovnání s počtem jízdenek prodaných v Birminghamu do Coventry a Rugby neodhalilo žádnou nesrovnalost.

Zbývaly tedy dvě možnosti a obě dvě byly reálné a přitažlivé. Expres Birmingham-Londýn přijížděl do Rugby v 22:24 a odjížděl v 22:28. Ale jakkoliv byl tento vlak rychlý a impozantní, nebyla to jediná – či nejkrásnější – květina v rugbyovské nádražní zahradě, protože v opačném směru stál Irish Mail, funící a supící během tříminutové zastávky, než vyrazil v 22:25 na severozápad. Kdyby expres dorazil včas, Simon Grant mohl přeběhnout z jednoho vlaku do druhého a v 02:25 už mohl být v Holyheadu, nasednout na parník a být v 6:35 ráno v Dublinu; kde by mohl být o pár hodin později, to by věděl jen bůh. A pokud jde o komorníka lorda Buddlethorpa, jenž tvrdil, že Simon Grant z vlaku nevystoupil, k jeho oklamání by jistě stačil minimální převlek – ten mohl proběhnout ve vlaku na toaletě nebo v nějakém prázdném kupé. Vrchnímu inspektorovi Peacockovi, který byl vyšetřováním pověřen, připadala proto tato možnost velice pravděpodobná. Měla také tu výhodu, že cestující na poštovní lodi do Irska mohli být snadno spočítáni a identifikováni.

Začalo se tedy zkoumat, jak to bylo s jízdenkami. Nebylo pravděpodobné, že by se Simon Grant pokoušel opatřit si jízdenky během té minuty, kdy spěchal, aby chytil Irish Mail. Buď si je musel opatřit předem, anebo měl nějakého pomocníka, se kterým se v Rugby setkal a který mu jízdenky předal. Vrchní inspektor Peacock byl proto v povznesené náladě, když zjistil, že lístky pro cestu vlakem a lodí byly na onu kritickou noc skutečně prodány, a sice na neuvěřitelné a směšné jméno Solomon Grundy. Inspektor Peacock dobře věděl, že prostoduchá mazanost vede lidi, kteří vystupují pod cizím jménem, aby si vybrali pseudonym s vlastními iniciálami. Dělají to nepochybně z obavy, že by je v opačném případě mohly prozradit iniciály na hodinkách nebo cigaretovém pouzdru nebo na bůhvíčem. Jenomže tahle úvaha je tak dobře známa, že volba iniciál už sama o sobě vzbuzuje právě to podezření, kterému se volbou pseudonymu chtěli vyhnout. Inspektorův optimismus dále stoupl, když zjistil, že Solomon Grundy (panebože, to je tedy jméno!) to trochu přehnal a udal prodavači lístků fiktivní adresu, která vůbec neexistovala.

A pak, právě když vyhlídky vypadaly nejnadějněji, celá teorie dostala smrtelnou ránu. Nejenom že žádný Solomon Grundy necestoval parníkem do Irska – a to nejen tu noc, ale ani žádnou jinou – nejenom, že ty jízdenky nebyly nikdy použity či dokonce zrušeny, ale ukázalo se, že Simon Grant vůbec vlakem Irish Mail odcestovat nemohl. Jako na potvoru, z nějakého hloupého důvodu, který měl cosi společného s přehřátou skříní ložiska nápravy, expres Birmingham-Londýn vždy přijíždějící přesně dorazil zrovna onu noc do Rugby s tříminutovým zpožděním, a tedy dvě minuty potom, co nádraží opustil Irish Mail. Pokud tohle byl Grantův plán útěku, pak se nepochybně zvrtl.

Tím pádem se musel inspektor Peacock znovu vrátit k původní otázce: kam se Simon Grant poděl?

Po poradě s kolegy došel nakonec vrchní inspektor k závěru, že Simon Grant skutečně původně chtěl přestoupit na Irish Mail a že ty otevřené dveře vagónu a svršky vyhozené z vlaku měly pátrání policie svést na falešnou stopu. Co tedy asi udělal, když zjistil, že Mail už je pryč? Měl jedinou možnost, jak se z nádraží dostat – nastoupit do jiného vlaku. Východem pro cestující nevyšel a pečlivým šetřením dospěl inspektor Peacock k závěru, že by pro Granta bylo velice obtížné jak nepozorovaně z nádraží uniknout, tak se tam do rána schovat. Týden předtím tam totiž došlo k politováníhodné sebevraždě, takže místní železničáři byli obzvláště vnímaví vůči osamoceným cestujícím, kteří by třeba chtěli odcestovat na věčnost. A kromě toho pracovaly na nádraží při umělém osvětlení dvě party dělníků, kteří opravovali koleje a kteří měli rozmístěny reflektory na místech strategicky vhodných pro pozorování. A tak, aniž by Peacock zcela zavrhl tuto možnost, svěřil její prověření svým podřízeným, a sám se zaměřil na druhé řešení záhadného zmizení, které ho napadlo už předtím, než se nechal svést na scestí možností, že Grant zmizel pomocí vlaku Irish Mail.

Napadlo ho, že Simon Grant vůbec expres neopustil, ale pokračoval přímo do Londýna, kde vystoupil na eustonském nádraží. Pro člověka, který se chce ukrývat, je Londýn ideální místo – a co chytřejšího mohl Grant udělat, když jeho první plán selhal, než vrátit se do expresu a pokračovat v cestě? Pohled na hodinky ho nejspíš varoval už předtím, než do Rugby dorazil, že Mail zřejmě nestihne. Stačil pak jeden chvatný dotaz, bleskový výlet k pokladně, a mohl pokračovat v cestě.

Tahle teorie však měla jedno slabé místo – když se inspektor ptal pokladních, dostalo se mu jednoznačného ujištění, že tu noc neprodali po 22:15 už žádný lístek. A co víc, do Eustonu nepřijel žádný cestující bez jízdenky. Možnost, že by na Granta čekal na nástupišti komplic, byla teď nepravděpodobná, protože původní plán útěku žádného komplice nevyžadoval a nebylo rozumné předpokládat, že Grant se předem pojistil i proti tak nepředvídané komplikaci.

Jenomže, uvažoval vrchní inspektor, tohle nouzové řešení přece jen předvídáno být mohlo a Simon Grant si mohl jízdenku opatřit předem. A pokud to udělal, bude neobyčejně obtížné to zjistit, protože počet vystavených jízdenek bude souhlasit s počtem cestujících. Přesto inspektor rozběhl zdlouhavé vyšetřování kolik jízdenek bylo vystaveno v Londýně, Birminghamu, Coventry a Rugby během několika týdnů před Grantovým zmizením – usoudil, že by pak mohli snadno identifikovat tu polovinu jízdenky (co cestující odevzdávají při výstupu), která byla odevzdána mnohem později než byla jízdenka vystavena. To by pak naznačilo, jakým směrem dál pátrání vést. Kromě toho se inspektor na cestující expresu obrátil pomocí rozhlasové výzvy, a to byla právě ta chvíle, kdy se do vyšetřování zapletl i pan Montague Egg.

Vrchnímu policejnímu komisaři

Vážený pane, psal Montague Egg svým úhledným písmem obchodníka, jak jsem vyrozuměl z denního tisku a z BBC, máte zájem spojit se se všemi osobami, které cestovaly expresem Birmingham-Londýn, odjezd 21:50, dne čtvrtého listopadu. Dovoluji si Vás informovat, že jsem uvedeného data výše zmíněným vlakem cestoval (vozem 3. třídy) z Coventry do Eustonu a že mně bude potěšením zodpovědět všechny Vaše dotazy. Jakožto obchodní zástupce firmy Plummet & Rose, obchod vínem a lihovinami, Piccadilly, nebudu se v příštích dnech vyskytovat na své stálé adrese, ale dovoluji si Vám zaslat seznam hotelů, kde budu v nejbližší době ubytován. Zůstávám s úctou.

V důsledku tohoto dopisu byl pan Egg jednoho večera tajemně vyvolán z místnosti pro obchodní jednání v hotelu Cat and Fiddle v Oldhamu, neboť si s ním přeje promluvit nějaký pan Peacock.

„Monty jméno mé. Čím mohu posloužit?“ řekl pan Egg, připraven na všechno, od fantastické objednávky vína a lihovin až po návštěvu zapomenutého přítelíčka s nějakým srdceryvným příběhem.

Vrchní inspektor Peacock toužil dozvědět se všechny možné podrobnosti o panu Eggovi, o jeho záležitostech a zvláště o jeho tehdejší noční cestě do Londýna. Monty se úspěšně zhostil úvodních informací a pak uvedl, že tenkrát dorazil na nádraží s velkým časovým předstihem, takže mohl nastoupit do vlaku hned, jak přijel, a díky tomu se mu podařilo najít volné sedadlo.

„A to bylo štěstí,“ dodal, „protože rád cestuju pohodlně a ten vlak byl dost přeplněný.“

„Vím, že byl přeplněný,“ povzdechl si inspektor Peacock. „Vím to moc dobře, protože jsme museli kontaktovat každého, kdo tím vlakem cestoval, a vyzpovídat všechny, které se nám podařilo osobně zastihnout.“

„Pěkná fuška,“ řekl pan Egg s uznáním jednoho experta na pohovory vůči druhému. „Chcete říct, že jste osobně se všemi mluvil?“

„S jedním každým,“ přisvědčil inspektor Peacock. „Včetně pár dotěrů, kteří tam vůbec nebyli a jenom doufali, že jim tenhle skandál přinese slávu. Zpovídal jsem tolik lidí, až mně vyschlo v krku.“

„Což mi připomíná,“ řekl Monty, „abych se zeptal, co budete pít?“

Vrchní inspektor Peacock s díky přijal malou skotskou se sodou. „Vzpomínáte si ještě, v které části vlaku jste jel?“

„Samozřejmě,“ řekl pan Egg bez váhání. „Třetí třída, kuřáci, uprostřed vagónu a uprostřed vlaku. To je nejbezpečnější místo v případě nehody. V rohu u uličky, ve směru jízdy. Přímo proti obrázku katedrály v Yorku, z níž vycházejí dvě dámy a jeden džentlmen v oblečení tak asi z roku 1904. Upoutalo mě to, protože všechno ostatní ve vlaku bylo moderní. Což mi přišlo líto.“

„Hmm,“ mínil inspektor Peacock. „Pamatujete se, kdo ještě seděl v Coventry ve vašem kupé?“

Monty obrátil oči v sloup, jako by se chystal přečíst si vzpomínky na stropě.

„Vedle mě seděl nějaký zavalitý, zarudlý, plešatý chlap. Měl tvídový oblek a pořád podřimoval. Měl trochu vypito. Jel z Birminghamu. Vedle něho seděl vytáhlý mládenec s tváří samý uher a velice neforemnou buřinkou. Přišel až po mně a zakopl o mou nohu. Vypadal jako nějaký úředník. Pak tam byl jeden mladý námořník, ten seděl v rohu – už když jsem nastoupil. Celou dobu se bavil s chlapíkem proti sobě, který vypadal jako kněz – kolárek měl obráceně, na hlavě kněžský klobouk, mroží vousy, tmavé brýle, naducané tváře a bodrý způsob vyjadřování. Vedle něho seděl – ano, nějaký chlápek s dýmkou, co kouřil příšerně navoněný tabák – mohl to být nějaký obchodníček, ale neviděl jsem ho moc dobře, protože si skoro pořád četl noviny. Pak tam byl takový příjemný, neškodný, starý pán, který by potřeboval navštívit holiče. Měl cvikr – celý zkřivený – a celou cestu koukal do nějaké učené knihy. No a naproti mně seděl nějaký chlapík s hnědým plnovousem, na sobě měl žlutý skotský plášť s kapucí – vypadal jako cizinec – a na hlavě měl velký plstěný klobouk. Cestoval z Birminghamu, stejně tak jako ten kněz, ale ti druzí dva na protější straně nastoupili až po mně.“

Vrchní inspektor s úsměvem převracel stránky hrozivě objemného svazku dokumentů a spokojeně se usmíval. „Jste obdivuhodný svědek, pane Eggu. Váš popis přesně souhlasí s tím, co mi řeklo vašich sedm spolucestujících, ale jste jediný, jehož popis je úplný. Máte zřejmě pozorovací talent.“

„Patří to k mé profesi,“ řekl Monty samolibě.

„Jistě. Možná vás bude zajímat, že ten neškodný starý pán s dlouhými vlasy je profesor Amblefoot z London University, velký odborník na vyšší matematiku. O vás řekl, že jste blonďatý, dobře vychovaný mladý muž.“

„To od něj bylo hezké,“ řekl pan Egg.

„Ten cizinec je doktor Schleicher z Kew – bydlí tam už tři roky. O námořníkovi a knězi už víme úplně všechno a ten opilý chlap je taky čistý – mluvili jsme s jeho ženou, velice výřečná dáma. Ten obchodník je z Coventry, kde to je dobře známá osobnost, má něco společného s církevní radou při kostelu svatého Michala – no a ten uhrovitý mládenec je úředníkem u Morrisona. Všichni jsou počestní občané a všichni jeli rovnou do Londýna, viďte? Nikdo nevystoupil v Rugby?“

„Ne, nikdo,“ potvrdil pan Egg.

„Škoda,“ řekl vrchní inspektor. „Abych se vám svěřil, pane Eggu, zatím jsme se nedoslechli o nikom, kdo tím vlakem jel a kdo se nám sám nepřihlásil a nevysvětlil odkud a kam jel. A počet lidí, kteří se nám ozvali, souhlasí přesně s počtem jízdenek odevzdaných při výstupu v Eustonu. Nevšiml jste si náhodou někoho, kdo by třeba strávil celou jízdu na chodbičce?“

„Celou dobu ne,“ zavrtěl Monty hlavou. „Ten chlapík s plnovousem se čas od času šel projít – jako by neměl stání. Napadlo mě, že mu možná není úplně dobře. Ale vždycky se ztratil jen tak na pár minut. Byl to takový nervózní, nepříjemný chlap – kousal si nehty, představte si, a mumlal si něco německy, ale –“

„Kousal si nehty?“

„Ano, musím říct, že to je hrozný zvyk. Pěstěné ruce, jež potěší oči, získají kupce, který neotočí. Okousané nehty, skvrny na sáčku – a každý kupec ti uteče z háčku – tvrdí Rukověť obchodního cestujícího,“ citoval Monty a se zalíbením pohlédl na své nehty. „Rozhodně to nebyly ruce džentlmena,“ dodal ještě. „Nehty okousané až na maso.“

„To je ale velice zvláštní,“ ožil inspektor Peacock. „Doktor Schleicher má pěstěné ruce. Osobně jsem s ním včera mluvil. A rozhodně by se nemohl toho zlozvyku zbavit tak najednou. To lidi nesvedou – ne tak naráz. A proč by to dělal? Ještě něčeho jste si na něm všiml?“

„Myslím, že ne. Vlastně ano. Počkejte! Ten chlap kouřil doutníky neuvěřitelným tempem. Vzpomínám si, že odešel na chodbičku s doutníkem, ze kterého mu zbýval asi tak jeden palec. A za pět minut nato přišel dovnitř, v puse doutník vykouřený do poloviny. Normální dlouhé Corony – dobrá značka – a že já se v doutnících vyznám.“

Inspektor chvíli jen mlčky hleděl před sebe, pak náhle zlehka pleskl rukou do stolu.

„Už to mám!“ vykřikl. „Už jsem si vzpomněl, u koho jsem nedávno viděl ruce s okousanými nehty. Panebože! Jistě, ale jak by mohl –“

Monty čekal na vysvětlení.

„Byl to tajemník Simona Granta. Tvrdil, že celý ten den a celý večer ležel doma s chřipkou – jenomže co já vím, jestli to je pravda? Ale stejně, k čemu by bylo dobré, kdyby byl v tom vlaku v přestrojení? A co s tím má co společného doktor Schleicher? Hledáme Simona Granta a Schleicher přece není Grant – aspoň,“ vrchní inspektor se odmlčel a pokračoval už s menší jistotou, „nechápu, jak by jím být mohl. V okolí ho dobře znají, i když říkají, že bývá často dlouho z domova pryč – a má tam ženu –“

„Neříkejte?“ zeptal se pan Egg záměrně důrazně.

„Myslíte, že vede dvojí život?“ zeptal se vrchní inspektor.

„A se dvěma manželkami,“ upřesnil pan Egg. „Promiňte mi delikátní otázku, ale – hmm – myslíte, že byste si všiml falešných vousů, kdybyste něco takového absolutně neočekával?“

„Při pořádném světle nejspíš ano – ovšem při tom světle stolní lampy na doktorově psacím stole… Ale vy tomu rozumíte, pane Eggu? Pokud by Schleicher byl ve skutečnosti Grant, kdo by byl ten muž, kterého jste viděl ve vlaku? Ten s těmi okousanými nehty? Grant si nehty nekouše, to vím, potrpí si na svůj zevnějšek – aspoň mi to o něm říkali, já ho osobně neznal.“

„No, pokud chcete vědět, co si já myslím,“ řekl pan Egg, „tak proč by ten chlap ve vlaku nebyl každý z těch tří?“

„Každý z jakých tří?“

„Grant, Schleicher a jeho tajemník.“

„Obávám se, že vám úplně nerozumím.“

„Chci říct – předpokládejme, že Grant je Schleicher, že si během těch tří let vybudoval tuhle identitu, aby ji měl pěkně po ruce, až ji bude potřebovat, a že si všechny ty prachy ulil na jméno Schleicher a teď jenom čeká, až ten rozruch opadne a on bude moct vyklouznout na kontinent – i s tou svou novou dámou.“

„Ale jak to je s tím tajemníkem?“

„Tajemník byl ten muž ve vlaku, přestrojený za Granta v jeho Schleicherově podobě. Tedy, třeba je to hloupost, ale napadlo mě, že by to takhle nějak mohlo být.“

„Ale kde byl Schleicher – chci říct Grant?“

„Ten byl tím mužem ve vlaku taky. Tedy, mohl jím být.“

„Vy chcete říct, že ti Schleicherové byli vlastně dva?“

„Ano – aspoň mně to tak připadá. Vy to dokážete posoudit nejlíp a nerad bych vám vnucoval svůj názor. Prostě ti dva se tam střídali. Tajemník nastoupí v Birminghamu jako Schleicher. Grant nastoupí v Coventry jako Grant. Někde mezi Coventry a Rugby zajde Grant do umyvárny nebo někam a přestrojí se za Schleichera. Pak postává na chodbičce a na nástupišti, dokud se vlak nerozjede a on s ním. Po chvilce zajde znovu do umývárny. V domluvenou chvíli tajemník vstane, projde chodbičkou a schová se v jiné umývárně, zatímco Grant jde a zaujme jeho místo. Za chvíli Grant odejde na chodbičku a do kupé se vrátí tajemník. Nikdy nejsou vidět současně, kromě těch dvou tří minut, kdy Grant znovu nasedá do vlaku v Rugby, takže hodnověrní svědkové jako já jsou ochotni odpřísáhnout, že Schleicher nastoupil v Birminghamu, nehnul se z místa ani v Coventry, ani v Rugby, a jel rovnou do Eustonu – což je ostatně pravda. Nemůžu říct, že bych si mezi těma dvěma Schleichery všiml nějakého rozdílu, až na tu věc s tím doutníkem… Ale oba měli dlouhé vlasy a byli zachumlaní do kabátu.“

Vrchní inspektor si to v duchu chvíli rozebíral.

„A který z nich vystoupil v Londýně jako Schleicher?“

„Určitě Grant. Tajemník si svlékl přestrojení až v poslední chvíli a z vlaku vystoupil jako on sám – pravděpodobnost, že by ho někdo poznal, byla zanedbatelná.“

Inspektor tiše zaklel. „Jestli tohle provedl,“ ulevil si, „tak mu to spočítáme. Ale moment! Já věděl, že v tom je nějaký háček. Kdyby to takhle sehráli, musel by se v Eustonu najít ještě jeden lístek třetí třídy. Nemohli přece jet oba dva na jednu jízdenku.“

„Proč by ne?“ namítl pan Egg. „Já sám jsem často – tedy chci říct, že jsem se už párkrát vsadil s různými známými, že pojedu na jejich lístek, a prošlo mi to.“

„Snad abyste mi laskavě nastínil,“ řekl vrchní inspektor Peacock, „v čem ta vaše metoda spočívá.“

„S radostí,“ souhlasil hned pan Egg a zacitoval: „Přesvědčí a potěší ten, kdo ochotně jde s pravdou ven. Moje oblíbená zásada. Kdybych byl na místě Grantova tajemníka, koupil bych si zpáteční lístek z Birminghamu do Londýna. A až by byla první část jízdenky naposledy zkontrolována v Rugby, předstíral bych, že ji strkám do kapsy – ale ve skutečnosti bych ji zastrčil pod okraj svého sedadla. Pak bych vyrazil na svou procházku na chodbičku. Když by pak Grant zaujal moje místo – to by poznal třeba podle mé aktovky nebo něčeho podobného, co bych na sedadle nechal, jízdenku by našel a nechal by si ji. Na konci cesty bych si sundal plnovous a brýle a tak, a všechno bych to strčil do kapsy v kabátě. Kabát bych otočil naruby, aby nebyl tak nápadný, a přehodil bych si ho přes ruku. Potom bych čekal, až Grant vystoupí z vlaku, načež bych se s jistým odstupem vydal k východu za ním. Grant projde a odevzdá svůj lístek. Počkal bych, až půjde k východu chumel lidí, přidal bych se k nim a trochu bych u východu vyvolal tlačenici a zmatek, načež by mě kontrolor zastavil: „Pane, váš lístek!“ Tvářil bych se uraženě a řekl bych: „Už jsem vám ho dal.“ On na to: „Myslím, že ne, pane.“ Protestoval bych a on by mě nejspíš požádal, abych počkal stranou, než projdou ostatní cestující. Pak bych řekl: „Heleďte, milý pane, vím to určitě, že jsem vám ten lístek dal. Podívejte, tady k němu mám druhou půlku na zpáteční cestu, číslo to a to. Prohlídněte si odevzdané lístky a uvidíte hned, jestli tam tu první půlku máte nebo ne.“ On se podívá, najde ji a řekne: „Promiňte pane, měl jste pravdu. Je tady.“ Tak mu řeknu: „Nic se nestalo!“ a jdu ven. A i kdyby mě podezříval, stejně mi nic dokázat nemůže, a ten druhý už je tou dobou daleko.“

„Tak takhle na to,“ řekl vrchní inspektor. „Jak často jste říkal že si dopřáváte potěšení z tohohle divadýlka?“

„Nikdy ne dvakrát v téže stanici. Člověk nemá předvádět svoje triky příliš často.“

„Myslím, že si budu muset znovu promluvit jak se Schleicherem, tak s tím jeho tajemníkem,“ řekl Peacock zadumaně. „A taky s tím chlapem, co v Eustonu u východu kontroloval jízdenky… Zřejmě jsme si měli myslet, že Grant přestoupil na Irish Mail. A připouštím, že bychom si to také mysleli, nebýt té náhody, že Mail odjel z Rugby dřív, než tam londýnský vlak přijel. Ale chce to opravdu chytrého zločince, aby nás oklamal… Mimochodem, pane Eggu, doufám, že si nezvyknete –“

„Když už mluvíme o špatných zvycích,“ přerušil ho Monty spokojeně, „co takhle dát si ještě skleničku?“

VRAŽDA V KOLEJI PENTECOST

„Odprejskni, Flathersi,“ řekl mládenec ve flanelových kalhotách. „Z tý tvý zprávy jsme celý pryč, ale o její náboženský výklad v tvým podání nestojíme. A pro Kristovy rány, přestaň pořád říkat ‚študáci‘, jako nějakej zatracenej cesťák… Tak padej.“

Uhrovitý mladík v taláru, kterému to bylo adresováno, cosi zamektal, ale pak se poslušně vzdálil.

„Dotěrnej jako klíště,“ dodal mladík ve flanelových kalhotách ke svému společníkovi. „Ještě ke všemu bydlí na stejným patře. Díkybohu, že se příští semestr stěhuju jinam. Ale to o tom rektorovi bude asi pravda, co? Docela mi je toho starýho mizery líto – a mrzí mě, že jsem se na tu jeho přednášku vykašlal. Dáš si ještě kávu?“

„Ne, díky, Radcotte, musím už běžet. Budu mít co dělat, abych stihnul oběd.“

Pan Montague Egg, usazený u vedlejšího stolku, přestal špicovat uši, otočil se k mladému muži jménem Radcott a omluvně zakašlal.

„Promiňte, pane,“ řekl nesměle. „Nechtěně jsem vyslechl vaši konverzaci – smím se na něco zeptat?“ Povzbuzen tím, že se Radcott tvářil sice udiveně, nicméně přátelsky, pokračoval: „Shodou okolností jsem obchodní cestující. Egg jméno mé – Montague Egg, zastupuju firmu Plummet & Rose, obchod vínem a lihovinami, Piccadilly. Smím se zeptat, co je špatného na tom, když se říká ‚študáci‘? Je tenhle výraz nějakým způsobem urážlivý?“

Radcott se začervenal až po kořínky bledě žlutých vlasů.

„Velice se omlouvám,“ řekl opravdově a náhle vypadal překvapivě mladě. „To jsem plácnul pěknou hloupost.“

„Nemusíte se omlouvat, skutečně ne,“ ujistil ho Monty.

„Nemyslel jsem to nijak osobně. Prostě ten kluk, Flather, mi jde na nervy. Měl by vědět, že ‚študáci‘ říkají jenom novináři a lidi, co nemají s univerzitou nic společného.“

„A co bychom tedy měli říkat – ‚studenti‘?“

„‚Studenti‘ je správně.“

„Jsem vám za tu radu velice zavázán,“ řekl Monty. „Vždycky se rád nechám poučit. V takovýchhle věcech člověk snadno šlápne vedle a zbytečně si pak proti sobě popudí zákazníka. Rukověť obchodního cestujícího se o těchhle problémech nezmiňuje. Budu si muset nějakou poučku vymyslet sám. Řekněme… Co třeba tohle: Džentlasy z Oxfordu zvát –“

„Myslím, že vhodnější by bylo říkat ‚posluchače Oxfordu‘“, opravil ho Radcott.

„Aha, takže… posluchače Oxfordu zvát študáky, nadělá z vás nevzdělané hlupáky. To si budu snadno pamatovat.“

„Vidím, že máte básnické střevo,“ podotkl Radcott pobaveně.

„Myslím, že docela ano,“ připustil s nádechem hrdosti Monty. „Platí to samé taky v Cambridgi?“

„Určitě,“ ozval se Radcottův společník. „A můžete si také ke svým poučkám přidat, že: Nazývat univerzitu vejška, může tak leda nějaký slejška. Za ten rým se omlouvám. Vejška je zastaralý slovo – z toho na mě vždycky dýchnou devadesátá léta.“

„Stejně tak jako z portského, které já nabízím,“ řekl Montague Egg pohotově. „Ale máte pravdu, když člověk sjednává obchod, jeho vyjadřování musí být pochopitelně moderní – a taky vtipné, ale nikdy vulgární. My, co obchodujeme s vínem a lihovinami, se snažíme o vytříbenou mluvu. Pánové, jsem vám opravdu zavázán za vaši pomoc… Jsem tady v Oxfordu poprvé. Můžete mi ještě říct, kde najdu kolej Pentecost? Mám doporučující dopis pro jednoho tamního džentlmena.“

„Pentecost?“ řekl Radcott. „Být vámi, tak bych začal někde jinde.“

„Pročpak?“ podivil se pan Egg, domnívaje se, že jde o zachování nějakého kuriózního pravidla univerzitní etikety. „Proč ne v Pentecostu?“

„Protože, jak jsem vyrozuměl z řeči toho ubožáka Fletchera, nějaký dobroděj právě poslal našeho rektora na onen svět,“ vysvětlil překvapivě Radcott. „Pochybuju, že se kvestor bude za dané situace schopen soustředit na přednosti jednotlivých ročníků vína.“

„Zavraždili rektora?“ opakoval šokovaně Montague Egg.

„Podle toho, co vím, tak inkasoval ránu do hlavy kusem cihly v punčoše koupené u Woolworthe – zrovna, když se vracel domů ze své nechvalně známé přednášky o Platonově používání příklonek. Podezření pochopitelně padne na celou školu LiterO Humaniores, ale já si osobně myslím, že to udělal vlastnoručně Flathers. Možná jste ho slyšel, jak nám vykládal, že Boží soud stihne všechny, kdo páchají zlo. A hned nás zval na shromáždění v Jižní posluchárně, abychom se tam modlili a činili pokání. Takovíhle lidi jsou nebezpeční.“

„A rektor Pentecostu páchal zlo?“

„Napsal několik vědeckých prací, které prokazovaly neexistenci Boží prozřetelnosti. Přiznávám, že tak jako všichni v Pentecostu jsem si i já myslel, že doktor Greeby je jeden z největších omylů Matky přírody. Nicméně zavraždit ho prakticky na prahu jeho vlastního domu, to podle mě nesvědčí o dobrém vkusu. Znervózní to studenty, kteří mají příští týden projít očistcem zkoušek. A budou muset zrušit bál, co se každoročně koná na počest založení oxfordské univerzity… Kromě toho museli zavolat policii, která pobíhá po trávníku na nádvoří, což zase pro změnu rozčílí náš vážený profesorský sbor… Ale co se stalo, to se nedá odestát. Přejděme radši k příjemnějším záležitostem. Jestli jsem vám dobře rozuměl, pane Eggu, tak vy máte portské, pro které hledáte nového majitele. Já se nacházím v opačné situaci. Byl jsem nedávno oloupen. Parta mých veslařských kamarádů pronikla v noci do mého pokoje a nalili si do svých hrdel, který nerozeznají víno od patoku, poslední tucet lahví mého Cockburnu ročník 1904. Jestli máte chuť doprovodit mě do Pentecostu, tak si vezměte s sebou ty svoje písemnosti a možná že spolu uzavřeme obchod.“

Pan Egg se nechal slyšet, že mu bude potěšením přijmout Radcottovo pozvání, a zanedlouho už poklusával po Cornmarketu, jak se snažil držet krok s atletickou postavou svého průvodce. Na rohu Broad Street je druhý student opustil, zatímco oni zahnuli za roh, prošli kolem kolejí Balliol a Trinity ztichlých v červnovém sluníčku, a za chvilku dorazili k hlavní bráně do koleje Pentecost.

V téže chvíli postarší, krátkozrace mžourající mužík oblečený v baloňáku a s talárem magistra svobodných umění přes ruku, přicházel směrem od Bodlejské knihovny a rozhodl se šátravým krokem přejít vozovku. Nebýt toho, že Radcott natáhl paži a strhnul ho do bezpečí chodníku, podařilo se projíždějícímu autu poslat mužíka na věčnost.

„Dávejte pozor, pane Temple!“ řekl Radcott. „Nebo tu budeme mít další mrtvolu.“

„Mrtvolu?“ zamrkal udiveně pan Temple. „Aha, máte na mysli to auto. Ale já ho přece viděl. Viděl jsem ho docela zřetelně. Jo, jo. Ale proč ‚další‘? Někdo zemřel?“

„Jenom pan rektor,“ řekl Radcott a významně stiskl Eggovu paži. „Někdo ho zavraždil.“

„Rektora? Pan Greebyho? To nemyslíte vážně! Zavražděný? No tohle! Chudák Greeby. To se už dneska nebudu schopný soustředit na práci.“ V jeho bledě modrých očích se objevil podivný výraz. „Boží mlýny melou pomalu, ale jistě. Jo, jo. Meč Pána našeho, meč Gideonův. Ale prolitá krev – ta je vždycky stejně znepokojivá… Nicméně, moje ruce jsou čisté.“ Natáhl ruce před sebe a se záhadným výrazem ve tváři si je prohlížel. „Jo, jo – ubohý Greeby zaplatil za svoje hříchy. Omluvte mě, pánové – musím nutně na policii.“

Radcott opět stiskl Eggovu paži. „Jestli se chcete jít udat, pane Temple, že jste spáchal tuhle vraždu, pak pojďte radši s námi. Policie je určitě někde uvnitř.“

„Jo, samozřejmě, to se dá čekat. To je od vás velice moudrá rada. Tím si ušetřím spoustu času a já musím dneska ještě dopsat důležitou kapitolu. Že máme ale dneska krásně, viďte pane… Obávám se, že neznám vaše jméno. Nebo ano? Začínám být politováníhodně zapomnětlivý.“

Radcott mu připomněl své jméno a podivné trio zamířilo ke vchodu do koleje. Brána byla zavřená a u postranní branky stál vrátný spolu s hřmotným mužem v modré uniformě, který chtěl vědět, kdo jsou.

Radcotta náležitě identifikoval vrátný a student pak představil Montyho a ukázal jeho doklady. „A tohle,“ pokračoval pak, „je pan Temple, toho přece znáte. Hledá vašeho superintendenta.“

„Jistě, pane,“ řekl policista. „Najdete ho v ambitech.“ Když Temple odkráčel přes sluncem prozářené nádvoří, policista poznamenal: „Předpokládám, že jde o tu jeho obvyklou mánii, co?“

„Samozřejmě,“ potvrdil Radcott. „Nezaváhal ani na vteřinu. Mít vraždu takhle doma, to pro něj musí být lahůdka. Kde byla ta jeho předchozí?“

„V Lincolnu, pane. Minulé úterý. Nějaký mládenec tam zastřelil v katedrále svou mladou manželku. Pan Temple byl na stanici hned druhý den a tvrdil, že to udělal on, protože to nešťastný děvče byla nevěstka babylonská.“

„Pan Temple,“ vysvětloval student panu Eggovi, „má v životě velké poslání: je mečem Božím i Gideonovým. Kdykoliv je v téhle zemi spáchána nějaká vražda, pan Temple se k ní hlásí. V době vraždy se sice jeho tělesná schránka pokaždé nachází v posteli nebo v Bodlejské knihovně, ale s tím si idealistický filosof hlavu neláme… Ale když už o tom mluvíme, co se vlastně rektorovi stalo?“

„Znáte, pane, tu branku mezi ambitem a rektorskou rezidencí? V deset hodin a dvacet minut dnes dopoledne tam našli doktora Greebyho ležet mrtvýho. Poznámky k jeho přednášce ležely rozházené kolem a vedle hlavy jsme našli vlněnou punčochu s kusem cihly uvnitř. V devět hodin měl přednášku v posluchárně na hlavním nádvoří a pokud víme, byl poslední, kdo přednáškový sál opustil. Skupina amerických džentlmenů a dam prošla ambity po desáté – našli jsme je a tvrdí, že tam nikdo nebyl, tedy aspoň oni prý nikoho neviděli. Ale vrah se mohl zdržovat někde u té branky, protože ta výprava samozřejmě nešla tamtudy, ale skrz Boniface Passage do vnitřního nádvoří a pak do kaple. Jeden z pánů studentů tvrdí, že viděl pana rektora, jak jde přes hlavní nádvoří směrem k ambitům chvíli po desáté, takže k té brance musel dojít tak během dvou dalších minut. Mrtvolu našel profesor morfologie, který tamtudy procházel v 10:20. Pět minut nato se dostavil lékař a uvedl, že doktor Greeby je mrtvý tak asi čtvrt hodiny… Takže se to muselo stát někdy kolem 10:10.“

„Kdy ti Američané z kaple odešli?“

„To je právě ono,“ pokýval konstábl hlavou a pana Egga napadlo, že policista je překvapivě sdílný. Usoudil, že Radcott musí být oxfordské policii nejen dobře znám, ale musí u ní být i dobře zapsán. „Kdyby se ta výprava vracela skrz ambity, mohli by si něčeho všimnout. Jenomže tamtudy nešli. Pokračovali dál přes vnitřní nádvoří do zahrady. A kostelník zase zůstal v kostele, protože tam přišla nějaká dáma a chtěla si prohlédnout řezbářskou práci za oltářem.“

„A ta dáma také přišla skrz ambity?“

„Přišla, pane, a snažíme se ji najít, protože to vypadá, že musela ambity projít zhruba ve stejnou dobu, kdy k vraždě došlo. Přišla do kaple přesně ve čtvrt na jedenáct, protože kostelník si pamatuje, že hodiny odbily čtvrt pár minut potom, co se objevila, a ona mu řekla, jak krásně ty hodiny znějí… Vy jste tu dámu viděl vcházet, viďte, pane Dabbsi?“

„Nějakou dámu jsem viděl,“ odpověděl vrátný. „Ale tady projde spousta dam. Tahleta přišla od Bodlejský knihovny kolem desátý hodiny. Byla to starší dáma, oblečená trochu staromódně, sukně až na paty a na hlavě klobouk jako vrabčí hnízdo. Vypadala, že by mohla bejt nějaká profesorka – aspoň takhle dřív profesorky vypadaly. A měla takový tik – trochu cukala hlavou. Takovejch dam člověk vidí mraky. Jdou si sednout do ambitu a poslouchají fontánu a ptáčky, ale že by si všimly mrtvoly nebo nějaký vraždy? Podle mě, i kdyby něco takovýho viděly, tak ani nebudou vědět, o co jde. Pak už jsem ji neviděl, takže musela odejít přes zahradu.“

„To je nejpravděpodobnější,“ přikývl Radcott. „Seržante, můžeme projít s panem Eggem skrz ambit? Jinak se k sobě nedostanu, leda že bych to obcházel bránou St. Scholastica.“

„Všechny vchody kromě tohohle jsou zavřené, pane. Běžte dál a promluvte si se superintendentem, jistě vám to dovolí. Je v ambitech s profesorem Stainsem a doktorem Moylem.“

„S doktorem Moylem? Co tu dělá Bodlejský knihovník? Co ten má s tímhle společnýho?“

„Šéf si myslí, že ta dáma třeba chodí do Bodlejské knihovny a že by ji doktor Moyle mohl znát.“

„Aha. Tak pojďme, pane Eggu.“

Radcott vedl Egga přes hlavní nádvoří k tmavému průchodu v rohu, kterým se dostali do chladivého stínu křížové chodby. Zelený trávník zarámovaný starobylými kamennými zdmi arkád tiše dřímal v poledním horku. Jak procházeli střídavě zastíněnými a střídavě sluncem prozářenými poli na dlažbě křížové chodby, ticho rušila jen ozvěna jejich kroků, zurčení fontány a tlumené cvrlikání pěnkav. Když došli zhruba doprostřed severní strany arkád, objevil se další úzký tmavý průchod, u jehož začátku klečel policejní seržant a se svítilnou v ruce prohlížel zem.

„Zdravíčko, seržante!“ pozdravil Radcott. „Hrajete si na Sherlocka Holmese? Ukažte nám zkrvavené stopy!“

„Bohužel, pane, žádná krev tu není. Kdyby byla, možná bychom to měli snadnější. A stopy bot tu taky nejsou. Ten chudák dostal ránu do hlavy, takže si myslíme, že vrah musel vylézt tady nahoru,“ ukázal seržant na výklenek připomínající zazděné okno asi čtyři stopy nad zemí, „protože mrtvý byl vysoký a rána šla přímo na temeno hlavy. Vypadá to, že tu čekal, až doktor Greeby půjde kolem.“

„To musel být dobře obeznámen se zvyky své oběti,“ poznamenal Montague Egg.

„Ani v nejmenším,“ namítl Radcott. „Stačilo mu, aby se podíval na rozvrh a zjistil, kdy a kde se přednáška doktora Greebyho koná… Tenhle průchod vede jenom k rektorově domu a profesorské zahradě. Takže pokud doktor Greeby nepřednášel někde jinde – což nepřednášel – dalo se čekat, že se bude vracel tadytudy… Ten váš vrah musel být docela hbitý,“ poznamenal Radcott k policistovi, „aby tam nahoru vylezl. Ačkoliv – těžko říct.“

Než ho mohl policista zarazit, Radcott se jednou rukou opřel o boční stranu výklenku, stoupl si na vystupující zeď pod ním, a vyšvihl se nahoru.

„No tak, pane Radcotte! Slezte, prosím vás. Šéfovi by se to nelíbilo.“

„Ale proč? Jo tak, otisky prstů, co? Úplně jsem zapomněl. Nevadí, můžete sejmout aspoň moje, budete je mít pro srovnání. Můžete se na nich pocvičit. Každopádně sem by dokázalo vylézt i nemluvně. Pojďte, pane Eggu, radši se ztratíme než mě zatknou pro maření úředního výkonu.“

Ale v téže chvíli se z druhé strany průchodu vynořila skupinka tří nebo čtyř lidí v čele s ustaraně vyhlížejícím profesorem Stainesem.

„Á, pan Radcott!“ zarazil profesor studenta. „Počkejte moment! Teď se, superintendente, dozvíte, co jste potřeboval. Tenhle mladý muž byl na Greebyho přednášce. Je to tak, viďte, pane Radcotte?“

„Tedy, abych pravdu řekl,“ koktal Radcott v rozpacích, „byl bych tam měl být, ale politováníhodnou shodou okolností jsem se na ni vykaš –, tedy, chtěl jsem říct, byl jsem na řece a nestihl jsem se včas vrátit.“

„To je ovšem nepříjemné,“ řekl profesor Staines, kdežto superintendent pouze nadhodil:

„Máte na to nějakého svědka, pane?“

„Ani jednoho,“ odpověděl Radcott. „Seděl jsem sám v kanoi, tam nahoře v klidný vodě – a pilně jsem tam studoval Aristotela… Ale rektora jsem opravdu nezabil já. Jeho přednášky byly – s odpuštěním – nudné, ale tak strašně na nervy mi zase nešly.“

„To je velice drzá a nechutná poznámka, pane Radcotte,“ řekl profesor přísně.

Superintendent zamumlal cosi o standardním postupu, vytáhl notes a zapsal si, kdy se Radcott údajně vzdálil a zase objevil. Pak řekl: „Pánové, už vás nebudu déle zdržovat. Pane Temple, kdybychom s vámi ještě chtěli mluvit, dáme vám vědět.“

„Jistě, jistě. Dám si jenom někde sendvič a vrátím se do knihovny. A pokud jde o tu dámu, mohu vám jenom znovu uvést, že seděla u mého stolu od půl desáté do desíti a pak se znova vrátila v půl jedenácté. Taková nepokojná osoba, pořád mě rušila. Velice bych se přimlouval, pane doktore,“ otočil se Temple na Bodlejského knihovníka, „za nějaké opatření, které by mi umožnilo mít stůl jen sám pro sebe nebo aspoň mít v knihovně nějaké vyhrazené místo. Dámy jsou vždycky strašně neklidné a rušivé… Když jsem odcházel, tak tam ještě seděla, ale doufám, že touhle dobou už bude definitivně pryč. Víte jistě, že mě nechcete zatknout? Jsem vám zcela k službám.“

„Zatím ne, pane. Ještě se vám ozveme.“

„To je od vás milé, děkuju vám, rád bych totiž dopsal tu kapitolu. Takže zatím se vám poroučím, pánové.“

Shrbená postavička se vzdálila a superintendent si významně poklepal na čelo.

„Chudák. Ale samozřejmě úplně neškodný. Skoro se ani nemusím ptát, kde ten byl v kritickou dobu, viďte, pane doktore?“ obrátil se na knihovníka.

„Byl ve svém obvyklém koutě v naší knihovně, přesněji řečeno v Duke Humprey’s Library. Když se ho zeptáte, nijak to nepopírá. Každopádně, že tam byl dneska ráno, to vám můžu říct s naprostou jistotou, protože mě požádal o zapůjčení F-knihy, takže musel s žádostí osobně za mnou. Žádal o ni v půl desáté a vrátil ji ve čtvrt na jednu… A pokud jde o tu dámu, myslím, že jsem ji u nás už viděl. Připadá mi jako vzdělaná dáma ze staré školy. Jestli nepatří k univerzitě, budu mít někde její jméno a adresu – ale může samozřejmě patřit i k naší akademické obci. Bohužel, nedokážu si pamatovat všechny zaměstnance univerzity ani od vidění. Ale přeptám se na ni. Je také docela dobře možné, že je pořád ještě v knihovně, a pokud ne, Franklin třeba bude vědět, kdy odešla a kdo to je. Neprodleně se této záležitosti věnuju… Jistě ani nemusím říkat, pane profesore, jak hluboce se mě tato truchlivá událost dotkla. Náš drahý Greeby! Taková ztráta pro klasickou vzdělanost!“

V této chvíli Radcott nenápadně odvedl Egga stranou. O pár kroků dále opustili křížovou chodbu a zabočili do dalšího širšího průchodu, kterým se dostali na vnitřní nádvoří, jehož jednu stranu tvořila kaple. Tři patra tmavých kamenných schodů na protější straně je dovedla do pokojů, které Radcott obýval. Student usadil nového známého do křesla, vyzval ho, aby se tu cítil jako doma, a zpod sedadla u okna vylovil několik lahví piva.

„Musím říct,“ poznamenal po chvíli, „že vaše seznámení s oxfordským životem bylo opravdu plné vzruchu – jedna vražda a jeden cvok. Chudák Temple. Jeden z našich cenných výstavních exemplářů. Kdysi dávno učil na naší koleji, ale měl nějaký malér a nějakou dobu o něm nikdo neslyšel. Pak se tu najednou zase vynořil – to už je nějakých deset let, dokonale zcvoklý. Našel si podnájem v Holywellu a od tý doby střídavě chodí strašit buď do knihovny, nebo na policejní stanici… Ale taky je velký znalec antiky. A až na tu jednu úchylku se chová docela rozumně. Doufám, že Moyle najde tu záhadnou dámu, i když ať mi nevykládají, že tam mají údaje o všech lidech, co do Bodlejky chodí. Stačí když tam vejdete dost sebevědomě, jako kdybyste tam byl doma, a když se vás někdo náhodou zeptá, kdo jste – dotčeně mu vynadáte, že už tam chodíte celá léta. A kdybyste si půjčil talár, tak se vás ani nikdo na nic ptát nebude.“

„Skutečně je to tak snadné?“ podivil se pan Egg.

„Jestli chcete, můžete to zkusit. Vezměte si můj talár, zajděte do Bodlejky, projděte rovnou kolem vitrín a skrz branku s nápisem Vstup pouze pro čtenáře, a jste v Duke Humphrey’s Library. Tam si dělejte co chcete, jenom tam nesmíte nic šlohnout nebo to tam podpálit. Jestli vám někdo něco řekne, objednám si u vás šest tuctů čehokoliv, co mi doporučíte. To je férová nabídka, ne?“

Pan Montague Egg nabídku ochotně přijal a chvíli na to už oděn v talár vystupoval po schodech vedoucích do nejslavnější knihovny v celé Anglii. S mírným rozechvěním prošel létacími skleněnými dveřmi a ocitl se v té uctívané atmosféře provoněné zpuchřelou kůží, jež je pro takovéto chrámy vzdělanosti typická. Hned za dveřmi narazil na doktora Moylea, který tam hovořil s vrátným. Pan Egg se nenápadně sklonil k jakémusi nečitelnému rukopisu ve vitríně a bez problémů slyšel, o čem se oba muži baví, protože jako všichni zaměstnanci knihoven nepovažovali ani oni za nutné nějak tlumit v čítárně hlas.

„Já tu dámu znám, pane doktore,“ tvrdil vrátný. „Chci říct, že jsem ji tu nedávno párkrát viděl. Obvykle má na sobě talár magistra svobodných umění. Zahlédl jsem ji i dneska ráno, ale nevšiml jsem si, kdy odcházela. Nevzpomínám si, že bych někdy slyšel, jak se jmenuje, ale když jsem viděl, že patří ke starším členům akademické obce –“

Pana Egga cosi napadlo – nic víc už slyšet nepotřeboval, a tak se vzdálil, odvážně prošel brankou do Duke Humphrey’s Library a namířil si to přes celý sál s jeho solidními středověkými rozměry. Tam v tom nejtmavějším a nejvzdálenějším koutě zahlédl doktora Templa, který už zřejmě pojedl svůj sendvič, zapomenul na vraždu a psal ostošest, napůl schovaný za hromadou odpudivě vypadajících svazků, před sebou rozevřený kufřík plný papírů.

Pan Egg se k němu přes stůl naklonil a naléhavě zašeptal: „Promiňte, pane, ale mám vám od pana superintendenta vyřídit, že už našli tu dámu a že by vám byli povděční, kdybyste tam mohl okamžitě zajít a identifikovat ji.“

„Našli tu dámu?“ vzhlédl pan Temple poněkud nechápavě. „Aha, už vím – tu dámu. Zajisté. Okamžitě? To se mi dvakrát nehodí… Skutečně to tak spěchá?“

„Výslovně uvedli, že nemáte promarnit ani vteřinu,“ ujistil ho pan Egg.

Pan Temple cosi zamumlal a vstal, chvíli váhal, jestli má sklidit svoje papíry nebo ne, pak je všechny shrnul do kufříku a zavřel vyboulené víko.

„Dovolte, abych vám pomohl,“ nabídl se Monty a hned kufřík vzal a vedl Templa ven. „Myslím, že jsou ještě pořád v ambitech, ale superintendent říkal, abyste na něho chvíli laskavě počkal u brány… Takže jsme na místě.“

Montague Egg svěřil Templa i jeho kufřík vrátnému, jenž vypadal poněkud překvapeně, když viděl obchodního cestujícího v akademickém oděvu, ale když slyšel, že jde o superintendentovo přání, nic neřekl. Egg pak odkvapil přes nádvoří a ambity a po dvou vyběhl schody k Radcottovu apartmá.

„Promiňte,“ vypravil ze sebe zadýchaně, když stál před studentem, „ale co to je ta F-kniha?“

„Cože? No, F-kniha je dílo,“ vysvětloval mírně udivený Radcott, „které je podle mínění Bodlejské knihovny urážlivé povahy, a nějaký šprýmař, který už je dávno po smrti, všechny podobné knihy katalogizoval pod řeckým písmenem F. Kam tím míříte?“

„Ale právě mě napadlo,“ vysvětloval Egg, „jak by bylo jednoduché vejít do Bodlejské knihovny, převléci se v nějakém opuštěném koutku – třeba i v Duke Humphrey’s Library – vyjít ven, spáchat vraždu, vrátit se, převléci se do původního oblečení a normálně odejít. Nikdo by se nenamáhal tu osobu při opětovném vstupu zastavit, pokud by ho – nebo ji – předtím viděl odcházet, zvlášť, kdyby ten převlek byl v knihovně použit už předtím. K tomu všemu by nepotřeboval nic než převlek a jeden talár magistra svobodných umění.“

„Na co to pro všechno na světě narážíte?“

„Jde o tu dámu, co prošla ambity v době vraždy a o níž pan Temple tvrdí, že seděla u jeho stolu. Nepřipadá vám to zvláštní, že ze všech dní zrovna dneska na sebe pan Temple upoutal pozornost tím, že si vypůjčil tu F-knihu? Jestli byl kdysi členem téhle koleje, tak věděl, kudy se doktor Greeby bude z té přednášky vracet. A možná, že na něj měl spadeno kvůli těm problémům, co tu kdysi měl – ať už to bylo cokoliv. Také si mohl všimnout toho výklenku ve zdi. A u sebe má kufřík, do kterého by se vešel dámský klobouk a sukně, která je tak dlouhá, aby zakryla kalhoty. A proč si vzal dneska baloňák, když je takové teplo? Jedině proto, aby zakryl vrchní díl těch dámských šatů. Ne že by mně do toho něco bylo – ale – tedy, prostě jsem si dovolil tyhle otázky položit. A pana Templa mám dole u brány, i s tím jeho kufříkem. Vrátný na něj dává pozor.“

Tím pan Egg trochu zadýchán skončil. Radcott na něj zůstal civět s otevřenými ústy.

„Temple? Milý pane, vy jste snad stejný cvok jako on. Temple se prostě přiznává ke každé vraždě, takže i když se přiznal i k téhle, nemůžete předpokládat –“

„Třeba se mýlím,“ řekl pan Montague Egg. „Ale vy neznáte tu bajku o muži, který křičí tak často: ‚Vlk!‘ až mu nikdo nevěří, když ten vlk skutečně přiběhne? V Rukověti obchodního cestujícícho je zásada, kterou velice uznávám: V cesťákově umění jak skvost, skví se jeho rozvážnost. Protože s pravdou, které věřiti se nechce, snaží se někdo leda oklamat tě lehce. Myslím, že to je docela výstižné, vy ne?“

MÁHER-ŠALAL-CHAŠBAZ

Přitažlivosti pouličního shluku žádný Londýňan neodolá. Pan Montague Egg jel vozem po Kingsway, když si všiml skupiny lidí zírajících do koruny jednoho ze štíhlých platanů lemujících ulici. Zajel tedy ke kraji, aby zjistil, proč ten vzruch.

„Chudinka kočička!“ křičeli okolostojící a povzbudivě gestikulovali kamsi nahoru. „Čičí, čičí, pojď dolů!“

„Koukni se, mrňátko, vidíš tu hezkou kočičku?“

„Přineste jí trochu žrádla pro kočky!“

„Až ji to přestane bavit, sleze sama.“

„Hoďte po ní kamenem!“

„Tak copak se to tady děje?“

Hubená, chatrně oblečená dívka, která tam smutně stála s prázdným košíkem, se otočila k policistovi:

„Pane, prosím vás, pošlete všechny ty lidi pryč! Jak může slízt dolů, když na něj všichni křičí? Je chudinka celý vyděšený.“

Mezi komíhajícími se větvemi stromu zlostně svítil pár jantarových očí. Policista se poškrábal na hlavě.

„To chcete nemožný, slečinko… Jakpak se tam nahoru vůbec dostal?“

„Když jsem vystupovala z autobusu, otevřel se mi košík a on vyskočil. Prosím vás, pane, udělejte něco!“

Pan Montague Egg přejel pohledem zevlující hlouček. Na jeho kraji si všiml čističe oken s žebříky na vozíku a zavolal na něj:

„Podej sem ten žebřík, chlapče, a za chvíli ho máme dole. Pokud dovolíte, abych to zkusil, slečno!“ otočil se k dívce. „Jestli něco nepodnikneme, tak tam ten kocour zůstane do večera. Zákazník, který se jednou lekl, ti neuvěří, i kdybys před něj klekl. Teď opatrně… To je ono.“

„Jste strašně hodný!“ ozvala se dívka. „Hlavně prosím vás po dobrém. Nesnáší, když na něj někdo sahá.“

„Nebojte se, slečno. Džentlmen za všech okolností – toť Monty Egg. Dbalý čistoty a milý k dětem. Tak jdeme na to.“

A pan Egg si narazil na hlavu svůj elegantní klobouček a s pobrukováním zmizel v listoví. Následovalo hlasité kočičí prskání, pak se na diváky snesla sprška větviček a chvilku nato začal s jistými potížemi sestupovat pan Egg, v ruce vzpouzející se zrzavé klubko. Děvče nastavilo košík a po krátkém boji se jim podařilo dostat dovnitř čtyři zuřivě se vzpouzející nohy; nějaký mládenec podal kus provazu, víko bylo zajištěno, čistič byl odměněn, odnesl si žebřík a zástup se rozešel.

Pan Egg si omotal poškrábané zápěstí kapesníkem, vylovil listí, které mu ulpělo za límcem, a narovnal si kravatu.

„Ale ne, strašně vás drápnul!“ všimlo si děvče zkormouceně, modré oči plné lítosti.

„To nic není,“ ujistil je pan Egg. „Jsem rád, že jsem vám mohl pomoct, vážně. Smím vás někam zavést? Pro kocourka to bude příjemnější než cestovat autobusem, a když vytáhneme okna, tak nebude moct utéct, i kdyby se víko znova otevřelo.“

Dívka se zdráhala, ale pan Egg ji rozhodně posadil do svého malého vozu a zeptal se, kam chtěla jet.

„Na tuhle adresu,“ řekla dívka a z odřené kabelky vytáhla výstřižek z novin. „Myslím, že to je někde v Soho.“

KOUPÍM zdatnou KOČKU (nebo kocoura) pro chytání myší v pěkné vile a jako společnici manželskému páru středního věku. Vhodnému uchazeči příjemný domov, majiteli deset šilinků odměny. Zájemci se dostaví osobně na adresu p. John Doe, La Cigale Bienheureuse, Frith St., W., v úterý mezi 11 a 13 hodinou.

„To je tedy podivný inzerát,“ řekl zamračeně Montague Egg.

„Ach ne! Vy myslíte, že tu něco nehraje? Že to byl jenom vtip?“

„Není mi dost jasné,“ řekl pan Egg, „proč by chtěl někdo zaplatit deset šilinků za obyčejnou kočku. Obvykle je člověk dostane zadarmo od někoho, kdo nerad topí koťata. A taky se mi nelíbí to jméno – John Doe! Zní jako to, čemu se říká právní fikce.“

„Panebože!“ vykřikla dívka, v modrých očích slzy. „Tolik jsem doufala, že to vyjde. Víte, když my jsme na tom tak strašně špatně, táta je bez práce a Maggie – to je moje nevlastní máma – pořád říká, že už Máhera-šalala-chašbaze dýl doma nechce, protože si brousí drápky o nábytek a jí jako nezavřený – i když to není pravda – stačí mu jen trocha mlíka a trocha kočičího žrádla, a přitom tak skvěle chytá myši, až na to, že tam, kde bydlíme, moc myší není – a tak jsem si myslela, že kdybych mu našla dobrý domov – a ještě dostala deset šilinků na nový boty pro tátu, on už je moc potřebuje –“

„No tak, hlavu vzhůru,“ těšil ji pan Egg. „Třeba ten Doe opravdu zaplatí za dospělou kočku, co se osvědčila při chytání myší… Nebo – víte co je možné? Že jde o nějaký filmový trik. Prostě tam zajedeme a uvidíme. Ale myslím, že bude lepší, když půjdu s vámi a vyjednám to s panem Doem sám. Můžete mi důvěřovat,“ dodal chvatně. „Tady je moje vizitka. Montague Egg, obchodní zástupce firmy Plummet & Rose, obchod vínem a lihovinami, Piccadilly. Vyjednávat s lidmi je moje silná stránka. Dokud neuzavřel obchod, cesťák nemyslí na odchod – toť Montyho zásada.“

„Já jsem Jean Maitlandová,“ představilo se děvče. „Táta dělá taky do obchodování – či spíš dělal, dokud v zimě nedostal bronchitidu. Teď není dost zdravý na to, aby se trmácel po silnicích.“

„To je mi líto,“ řekl Monty soucitně a zabočil na High Holborn. Dívka – mohlo jí být tak šestnáct – se mu zamlouvala a umínil si, že pro ni musí něco udělat.

Zřejmě nebyli sami, kdo považoval deset šilinků za kočku za dobrý výdělek. Chodník před zašlou malinkou restaurací v Soho byl plný majitelů koček, někteří měli v ruce košík, jiní drželi svá zvířata v náručí. Vzduchem se nesl žalostný nářek vězněných tvorů.

„Máme silnou konkurenci,“ poznamenal Monty. „Na druhé straně to vypadá, že místo je stále ještě volné. Nechte to na mně a uvidíme, co se dá dělat.“

Nějakou dobu se tlačili na chodníku. Vypadalo to, že uchazeči odcházejí z restaurace zadním východem, protože ačkoliv jich už celá řada vešla dovnitř, jen pár jich zase vyšlo stejnými dveřmi ven. Konečně se jim podařilo zařadit se do fronty vinoucí se vzhůru po zaplivaném schodišti a po dalším nekonečném čekání se ocitli před černými, nevlídnými dveřmi. Po chvíli se dveře otevřely a v nich se objevil muž s naducanými tvářemi a pichlavým pohledem malých oček. „Další!“ řekl energicky a Monty s dívkou vešli.

„Pan Joe Doe?“ zeptal se Monty.

„To jsem já. Přinesl jste kočku? Aha, slečna ji přinesla. Posaďte se. Vaše jméno a adresa, slečno?“

Dívka udala jméno a bydliště jižně od Temže a muž si oboje zapsal, „pro případ“ vysvětlil, „že by se uchazeč o místo ukázal nezpůsobilý a potřeboval bych se s vámi spojit. A teď se podívejme na tu kočku.“

Otevřeli košík a zevnitř se vynořila rozzlobená rezavá hlava.

„Jo, pěkný exemplář. Chudáček, nevypadá moc přátelsky.“

„Je vylekaný z toho cestování,“ omlouvala dívka kocoura. „Ale jakmile si na vás zvykne, je úplný drahoušek. A na myši je skvělý. A jak je čistotný.“

„To je důležité. Musí zachovávat čistotu. A musí si vydělat na živobytí.“

„O to se vůbec nebojte. Poradí si i s krysou, se vším. Říkáme mu Máher-šalal-chašbaz, protože to je ‚spěchá za kořistí‘*. Ale slyší na jméno Máša, viď, miláčku?“

„No dobře. Zdá se, že je v dobrém stavu. Nemá blechy? Nebo nějakou nemoc? Na to je moje manželka obzvláště háklivá.“

„Ne, je absolutně zdravý! Blechy – no dovolte!“

„Nechtěl jsem se vás dotknout, slečno, ale musím být opatrný, protože z něj chceme udělat našeho domácího mazlíčka. Ta barva se mi moc nelíbí… Deset šilinků za zrzavou kočku mi připadá trochu moc. Nevím, jestli –“

„No tak, no tak,“ vmísil se do hovoru Monty. „V tom inzerátu se o barvě nic neříkalo. Tahle mladá dáma sem vážila dlouhou cestu, aby vám svou kočku přinesla a nemůžete očekávat, že vám ji nechá levněji, než jste nabízel. Lepší kočku než je tahle těžko seženete; každý ví, že zrzavé kočky jsou na chytání myší vůbec nejlepší – mají v sobě víc energie. A podívejte se na tu nádhernou bílou náprsenku – z té vidíte, jak je to zvíře úžasně čistotné. A uvědomte si jednu velkou výhodu – je dobře vidět! Když vy nebo vaše paní půjdete potmě pokojem, nezakopnete o něj jako o nějakou černou nebo mourovatou kočku. Když o tom tak uvažuju, měli bychom spíš chtít extra příplatek za tak úžasně vybarvený exemplář. Takovéhle kočky patří do vyšší třídy než obyčejné kočky a jsou taky nepoměrně vzácnější.“

„No, na tom něco je,“ připustil pan Doe. „Tak dobře, slečno Maitlandová. Co kdybyste dneska večer přinesla Máhera – či jak jste to říkala – k nám domů, a když se bude mojí paní zamlouvat, necháme si ho. Tady je moje adresa. Dostavte se, prosím, přesně v šest, protože pak s manželkou odcházíme.“

Monty se podíval na adresu: John Doe bydlel na severním konci města, poblíž stanice podzemní dráhy Edgware.

„To je ale trochu příliš daleko na cestu s tak nejistým výsledkem,“ prohlásil rozhodně. „Budete muset zaplatit slečně Maitlandové cestovní výlohy.“

„Jistě, to je oprávněný požadavek,“ kapituloval hned pan Doe. „Tady máte půlkorunu, slečno, drobné mi můžete vrátit večer. Takže vám děkuju. Když si vaši kočku necháme, najde u nás opravdu šťastný domov… Můžete ho dát zase zpátky do košíku… Odejděte prosím tamhletěmi druhými dveřmi a pozor na schod. Na shledanou.“

Když pan Egg se svou novou přítelkyní doklopýtali po uzoučkém zatuchlém zadním schodišti do páchnoucí postranní uličky, zkoumavě se na sebe podívali.

„Není to moc příjemný člověk,“ konstatovala slečna Maitlandová. „Doufám jenom, že bude na Máhera-šalala-chašbaze hodný… Vy jste byl úžasný, jak jste mluvil o té zrzavé barvě – už jsem se bála, že se to na té barvě zadrhne. Mášo, můj andílku! Jak se může někomu nelíbit ta tvoje nádherná barva?“

„No, možná, že ten Doe nakonec žádný podvodník není,“ řekl pan Egg, „ale těm jeho deseti šilinkám uvěřím, až je uvidím. Každopádně vás do jeho domu nepustím samotnou. Zastavím se pro vás v pět hodin.“

„Ale, pane Eggu… To od vás nemůžu chtít. A kromě toho, vždyť jste z něj vyrazil půlkorunu na moje výdaje s cestou!“

„To bylo jen tak z principu,“ řekl pan Egg. „Přesně v pět jsem u vás.“

„Dobře, tak přijeďte, ale ve čtyři, ať vám můžu aspoň nabídnout hrnek čaje. To je to nejmenší, jak se vám můžu revanšovat.“

„Bude mi potěšením, vážně,“ řekl pan Egg.

John Doe bydlel v nové vile stojící o samotě na samém konci nedodělané místní komunikace. Otevřít jim přišla paní Doeová – drobná žena s vylekaným výrazem a vodově modrýma očima, která si co chvíli nervózně přejížděla prsty přes bledé rty. Máher-šalal-chašbaz byl vysvobozen z košíku v obývacím pokoji, kde si pan Doe hověl v křesle a četl noviny. Kocour si ho nedůvěřivě změřil, ale pak se nechal obměkčit plachými pokusy o sblížení ze strany paní Doeové, a dokonce se od ní nechal podrbat za ušima.

„Tak co mu říkáš?“ ozval se pan Doe. „Zamlouvá se ti? Nevadí ti ta barva, viď?“

„Ne, to ne. Je to krásný kocour. Moc se mi líbí.“

„Fajn. Tak ho koupíme. Tady máte deset šilinků, slečno Maitlandová. Podepište mi prosím stvrzenku. Děkujeme. A ty drobné z té půlkoruny si můžete nechat… Tak ti gratuluju, moje milá, máš svou kočku a doufám, že už tu neuvidíme jedinou myš.“ Pan Doe se podíval na hodinky. „Omlouvám se, slečno Maitlandová, ale musíte se se svým miláčkem rychle rozloučit, protože s manželkou za chvilku odcházíme… Bude u nás v dobrých rukou.“

Pan Doe ještě ani nedořekl a Montague Egg se už s diskretností džentlmena odebral do předsíně a nepochybně stejné džentlmenské cítění ho vedlo k tomu, že se i vzdálil od dveří obývacího pokoje. Nečekal dlouho a z pokoje vyšla i Jean Maitlandová spolu s paní Doeovou.

„Máte toho kocourka ráda, viďte?“ zeptala se paní Doeová dívky, která hlasitě popotahovala a utírala si oči do kapesníčku. „Doufám, že se vám po něm nebude –“

„Ale no tak, Flossie!“ okřikl ji manžel, který se náhle objevil za nimi. „Slečna Maitlandová ví, že o jejího kocourka bude dobře postaráno.“ Vyprovodil hosty ven a rychle za nimi zavřel dveře.

„Jestli je vám to moc líto,“ ozval se pan Egg stísněně, „můžeme se vrátit a máte ho zpátky než řeknete švec.“

„Ne, to bude dobré,“ ujistila ho Jean. „Jestli vás mohu poprosit, tak rychle nasedněme a jeďme pryč – čím rychleji, tím líp.“

Když nadskakovali na nerovné cestě, pan Egg si všiml mládence, který šel proti nim. V ruce držel košík a hlasitě si pískal.

„Koukněte!“ řekl Monty. „Jeden z našich obávaných konkurentů. Vypálili jsme mu rybník. Kdo jako první dostaví se k cíli, získá smlouvu a kšeft za svou píli. Šlápl na plyn a v duchu dodal: Zatraceně, doufám, že ti Doeovi jsou v pořádku. Ale kdo ví.

I když se pan Egg tak zasloužil, aby Máher-šalal-chašbaz dostal nové trvalé bydliště, neměl z toho dobrý pocit. Tak neodbytně ho myšlenky na tu záležitost obíraly o klid mysli, že když se od soboty za týden ocitl opět v Londýně, vydal se na jih od Temže, aby se pozeptal, zda je něco nového. A když mu Jean Maitlandová otevřela dveře, po jejím boku skutečně hrbil hřbet Máher-šalal-chašbaz a spokojeně máchal ocasem.

„Už je to tak,“ řekla dívka. „Našel si cestu zpátky, drahoušek můj chytrý! Objevil se tu přesně před týdnem – byl strašně vyhublý a celý od bláta – vůbec nechápu, jak se mu to mohlo povést. Ale už jsme prostě neměli to srdce ho poslat zpátky, že ne, Maggie?“

„Neměli,“ přisvědčila paní Maitlandová. „Nemám ho ráda – a nikdy jsem ho ráda neměla – ale co naděláte? Myslím, že i kočky vycítí, kdo je dobrý a kdo zlý. Ale je to nepříjemné kvůli těm penězům.“

„To jo,“ potvrdila Jean. „Když se vrátil a my se rozhodli, že si Mášu necháme, napsala jsem panu Doeovi, vysvětlila mu to a poslala jsem mu poukázku na těch deset šilinků. Ale dneska ráno pošta dopis vrátila s razítkem ‚adresát neznámý‘. Takže nevíme, co máme dělat.“

„Nikdy jsem nevěřil, že se jmenuje Joe Doe,“ řekl Monty. „Jestli chcete znát můj názor, slečno Maitlandová, tak ten chlap měl za lubem nějakou špatnost, takže bych si kvůli němu žádné starosti nedělal.“

Ale dívku tím neupokojil a chvíli nato už úslužný pan Egg uháněl s poštovní poukázkou na sever, aby se pokusil záhadného pana Doea nalézt.

Dveře mu přišla otevřít dobře oblečená starší žena, kterou v životě neviděl. Pan Egg se zeptal na pana Doea.

„Ten tady nebydlí. A nikdy jsem o něm neslyšela.“

Monty tedy vysvětlil, že hledá džentlmena, který koupil kocoura.

„Kocoura?“ opakovala žena. Odmítavý výraz ve tváři se změnil. „Pojďte dál, pane! Georgi!“ zavolala na kohosi uvnitř domu. „Je tu nějaký pán, kvůli kočce. Možná bys mu rád –“ zbytek věty zašeptala do ucha muži, který se vynořil z obývacího pokoje a který byl zřejmě její manžel.

George si návštěvníka zkoumavě změřil. „Tady žádnej Doe nebydlí,“ potvrdil. „Ale jestli hledáte poslední nájemníky, tak ty odjeli. Sbalili se a zmizeli hned druhej den, co starej pán zemřel. Já tu dělám domovníka. A jestli postrádáte kočku, tak co kdybyste šel se mnou a podíval se sám.“

Vedl pana Egga domem k zadním dveřím a ven na zahradu. Uprostřed jednoho záhonu byla jáma, jako nepravidelný a mělký hrob. V hlíně byl zapíchnutý rýč. A na trávníku, ve dvou truchlivých řadách ležela těla dočista mrtvých koček. Pan Egg je chvatně přehlédl a usoudil, že jich musí být kolem padesáti.

„Jestli je některá z nich vaše,“ řekl George, „rád vám ji přenechám. Ale nejsou, abych tak řekl, v příliš dobrém stavu.“

„Kristepane!“ řekl otřeseně pan Egg a s úlevou si vzpomněl na Máhera-šalala-chašbaze, jak ho se vztyčeným ocasem vítal na prahu Jeanina domu. „Pojďme odsud a povězte mi, jak se to stalo. To je – to je neuvěřitelné.“

Ve skutečnosti, dozvěděl se pan Egg, se poslední nájemníci jmenovali Proctorovi. Starý pan Proctor, který měl dům pronajatý, byl invalidní a spolu s ním tu bydlel jeho synovec s manželkou.

„Žádná služebná tu s nima nebydlela, ale každej den sem chodila stará Crabbová a pomáhala s domácností. Vždycky mi říkala, že starej pán nesnáší kočky. Bylo mu z nich dočista špatně – znal jsem pár takovejch lidí už dřív. Takže museli bejt moc opatrný, protože starej pán byl jako věchýtek a se srdcem na tom byl tak špatně, že moh každou chvíli odejít. Když jsem pak našel všechny ty pohřbený kočky, mysleli jsme si, že je mladej Proctor zabil, aby na ně starej pán někde nenarazil a nedostal z toho šok. Ale je mi divný, že všechny ty kočky vypadaji, jako kdyby je zabil zhruba ve stejnou dobu a ještě ke všemu někdy nedávno.“

Pan Egg si vzpomněl na inzerát, na falešné jméno, na to, jak všichni majitelé koček odcházeli zadním východem, aby nikdo nevěděl, kolik koček bylo koupeno. A také si vzpomněl na důrazné upozornění, že Jean Maitlandová musí kočku přinést přesně v šest večer a jak potkali toho mládence, co se s pískáním hrnul na scénu o čtvrt hodiny později. Vybavil si i další věci – slabé mňoukání, které zaslechl, když čekal v předsíni, až se Jean rozloučí s Máher-šalal-chašbazem, a ustaraný výraz, s nímž se paní Proctorová ptala Jean, jestli má svého kocoura ráda. Začínalo být zřejmé, že Proctor junior shromažďoval kočky s nějakým zlověstným záměrem. Sbíral kočky ze všech částí Londýna, či spíš z těch částí, které byly co nejdál odsud – proč by se jinak namáhal zapisovat si jména a adresy prodávajících?

„Na co starý pán zemřel?“ zeptal se pan Egg.

„Selhalo mu srdce,“ řekla paní správcová. „Aspoň tak to doktor řekl. Teď v úterý to bylo týden, co v noci zemřel, chudinka. A paní Crabbová, která připravovala mrtvýho k pohřbu, mi řekla, že měl chudáček ve tváři hroznej děs. Ale doktor tvrdil, že to při tý jeho nemoci není zase tak neobvyklý. Jenomže doktor měl moc práce, a tak neměl čas se zastavit – neviděl proto ty strašný škrábance, co měl starej pán na obličeji a na rukou. Zřejmě se v tý agonii musel podrápat – hrůza… Ale na druhý straně, každej věděl, že starej pán může kdykoliv zhasnout jako ta svíčka.“

„To je pravda, Sally,“ ozval se George, „ale co ty drápance na dveřích jeho ložnice? Nepovídej mi, že je udělal on sám. A i kdyby jo, tak jak to, že ho nikdo neslyšel a nešel mu pomoct? Pan Timbs – to je náš domácí, co nás sem poslal, abysme to tady ohlídali – si může klidně povídat, že když Proctorovi odjeli, museli do domu vlízt nějaký tuláci… Proč by se tuláci měli namáhat škrábat do dveří?“

„Ty Proctorovi nemaj srdce, to vám povím,“ ozvala se opět paní Sally. „Nejspíš celou noc spali jako by nic a nechali strýce umřít. Však ten advokát byl pěkně rozčilenej! Ráno se sem přihasil, že starý pán chce sepsat poslední vůli – a on mu mezitím takhle najednou umřel… A když člověk vidí, že po něm nakonec zdědili všecky prachy, čekal by, že mu udělaji lepčí pohřeb. Podle mě byl ten pohřeb doslova ubohej – ani kytička, jenom věnec za půl guiney – a rakev? Žádnej dub, jen jilm a ubohý dvě držadla. Takovej póvl. Měli by se stydět.“

Pan Egg mlčel. Neměl sice nijak zvlášť bujnou představivost, ale přesto viděl v duchu příšernou scénu. Viděl spát starého, nemocného muže a viděl ruce, jež tiše otvírají dveře jeho ložnice a vlečou dovnitř jeden pytel za druhým, a každý ten pytel se hýbe a kroutí a mňouká. Viděl, jak ty rozvázané pytle zůstávají ležet na podlaze, jak se dveře zase tiše zavírají a zvenku zamykají. A pak, v chabém světle bezmračné noci viděl rozmazané stíny – černé a mourovaté a zrzavé – jak skáčou nahoru a dolů, na stůl a po židlích, jak běhají po místnosti, neslyšní na svých sametových tlapkách. A pak skočí na postel velká rezavá kočka s jantarovýma očima – a spáč se s výkřikem probudí – a za zamčenými dveřmi neznajícími slitování se odehraje děsivá noční můra. Nemocný stařec lapá po dechu a klopýtá po místnosti, máchá rukama po hrůzných stínech, které ho pronásledují a které mu unikají – až nakonec přijde řezavá bolest u srdce a dostaví se milosrdná smrt. Pak už je ticho, rušené jen mňoukáním koček a škrábáním na dveře, za nimiž kdosi bedlivě naslouchá, ucho přitisknuté ke klíčové dírce.

Pan Egg si otřel čelo kapesníkem; ty představy se mu vůbec nelíbily. Ale musel pokračovat – a tak ještě viděl, jak vrah brzy ráno otvírá dveře – spěchá, aby pochytal své nevinné spolupachatele dřív, než se v domě objeví paní Crabbová – pospíchá, protože musí ještě upravit mrtvolu, aby vše vypadalo nenápadně, a také ví, že až do domu přijdou cizí lidé, nesmí je překvapit žádné záhadné mňoukání. Pustit kočky na svobodu mu nepřipadá dost bezpečné – co kdyby se jim nechtělo z domu? A tak přijde na řadu sud s vodou a hrob na zahradě. Ale Máher-šalal-chašbaz, statečný Máher-šalal-chašbaz si vybojoval život. Nenechal se utopit. Vyprostil se na svobodu (a doufám, pomyslel si pan Egg, že Proctora pěkně podrápal) a přes celý Londýn našel cestu domů. Kdyby tak Máher-šalal-chašbaz mohl vypovědět, co ví… Ale Montague Egg také ledacos věděl a on mluvit umí.

„A co víc, já taky mluvit budu,“ umínil si Monty, když si zapisoval adresu právního zástupce pana Proctora. Podle jeho názoru vyděsit starého muže k smrti byla vražda. Nebyl si tím jistý, ale umínil si, že to zjistí. Zapátral v paměti po nějakém vhodném úsloví z Rukověti obchodního cestujícího, ale poprvé v životě nemohl přijít na nic, co by se k tomuhle případu vztahovalo.

Vypadá to, že jsem se úplně vzdálil svým zásadám, pomyslel si smutně. Ale přece, jako občan –

A pak se usmál, protože si vzpomněl na aforismus, jímž jeho oblíbená kniha začíná i končí:

Sloužit veřejnosti – toť cíl jest, pro ty, kdo cesťákům dělají čest.

MUŽ, JENŽ VĚDĚL JAK NA TO

Od chvíle, kdy vlak vyjel z Carlisle, Pender snad už podvacáté zvedl zrak od Vraždy na faře a opět přistihl muže naproti, jak si ho prohlíží.

Zamračil se. Dráždilo ho, že ho ten člověk upřeně pozoruje, a ještě ke všem s tím ironickým úsměškem na rtech. A ještě víc ho dráždilo, že ho ten úsměv a zkoumavý pohled tak vyvádějí z míry. Pender rychle sklonil hlavu zpátky ke knize, odhodlán se cele soustředit na vraždu faráře v jeho knihovně. Ale zápletka byla vykonstruovaná, všechno napětí se odbylo v první kapitole, a pak už jenom následovala dlouhá řada úvah a dedukcí, aby se na konci vynořilo důmyslné řešení. Penderova schopnost koncentrace, která už tak jako tak byla značně oslabena, se definitivně vytratila. Dvakrát se musel v textu vracet, aby se dozvěděl fakta, která mu při prvním čtení unikla. Pak si uvědomil, že jeho oči zvládly tři stránky plné složitých úvah, aniž by cokoliv z jejich obsahu proniklo do jeho mozku. Vůbec se už nedokázal přimět, aby uvažoval o zavražděném faráři – místo toho se jeho vědomí stále víc a víc zaobíralo tváří muže naproti. Divná tvář, pomyslel si.

I když na rysech toho muže nic zvlášť pozoruhodného nebylo. Spíš to byl výraz té tváře, který na Pendera tak nepříjemně působil. Tajnůstkářský výraz, výraz člověka, jenž toho ví o ostatních až příliš mnoho. Jeho ústa se neustále maličko křivě usmívala, jako kdyby se muž vskrytu něčím dobře bavil. Oči za cvikrem bez obrouček se leskly zvědavostí – i když to možná byl jenom odraz světla na sklech. Neznámému mohlo mu být tak čtyřicet a Pender přemítal, čím ten muž může být. Měl na sobě tmavý vycházkový oblek, plášť do deště a ošuntělý plstěný klobouk. Pender si rozpačitě odkašlal, uvelebil se pohodlně ve svém koutě a rozevřenou detektivku zdvihl až před obličej jako zástěnu. Nejen, že to nepomohlo, bylo to teď ještě horší. Nemohl se zbavit pocitu, že muž tenhle manévr prohlédl a tajně se jím baví. Zmocnil se ho neklid, rád by se protáhl, poposedl si, či se aspoň podrbal, ale z jakéhosi podivného důvodu měl pocit, že kdyby to udělal, bylo by to jako by před tím chlapem naproti kapituloval. Rozpaky a nervozitou seděl tak strnule, že číst se stalo přímo fyzicky nemožné.

Až do Rugby vlak nestavěl, takže bylo velice nepravděpodobné, že by do kupé přistoupil další cestující a skončil s touto nesnesitelnou solitude ą deux. Nicméně něco se muselo stát. Teď už to ticho trvalo tak dlouho, že každá poznámka, byť sebetriviálnější, by – aspoň tak to Pender vnímal – v napjatém ovzduší zazněla stejně nepřirozeně jako zvonění budíku uprostřed noci. Samozřejmě, mohl také odejít na chodbičku a už se nevrátit – ale to by se rovnalo přiznání vlastní porážky. Pender odložil Vraždu na faře a znovu zachytil upřený mužův pohled.

„Už vás to zmohlo?“ zeptal se muž.

„Noční cestování je vždycky trochu únavné,“ řekl Pender, napůl s úlevou a napůl váhavě. „Nechcete si taky půjčit něco ke čtení?“

Vytáhl z aktovky Tajemství spony na papír a s nadějí knížku muži nabídl. Muž mrkl na titul a zavrtěl hlavou.

„Vřelé díky,“ řekl, „ale já detektivky nečtu. Jsou příliš – přízemní, nemyslíte?“

„No, nemívají moc dobře vykreslené postavy a lidi tam jsou líčeni z té horší stránky,“ připustil Pender. „Ale zase na cestu vlakem –“

„To jsem nemyslel,“ řekl neznámý. „Nejde mi o to, že se tam vraždí, ale o to, že všichni ti vrahové jsou tak neschopní – jdou mi na nervy.“

„No, to bych ani neřekl,“ namítl Pender. „Každopádně jsou většinou mnohem chytřejší a rafinovanější, než skuteční vrahové.“

„Než skuteční vrahové, kteří se dali chytit, to ano,“ připustil muž.

„I když i řada z těch byla docela úspěšná, než je lapli,“ namítl znova Pender. „Tak třeba Crippen. Kdyby neztratil hlavu a nerozhodl se odjet do Ameriky, nemuseli ho vůbec chytit. George Joseph Smith úspěšně zlikvidoval aspoň dvě nevěsty než zasáhl osud a News of the World.“

„No dobře,“ řekl muž, „ale jde mi o to, jak je to všechno neobratné. Těch příprav, lží, pomůcek. To všechno je úplně zbytečné.“

„Ale jděte!“ namíchl se Pender. „Děláte, jako kdyby vražda byla něco tak jednoduchého jako louskání ořechů.“

„Aha!“ usmál se muž. „Vy si myslíte, že není, co?“

Pender čekal, že muž tu poznámku nějak rozvede, ale ten mlčel, pohodlně se opřel a usmíval se tím svým záhadným způsobem na strop kupé. Jako by chtěl říct, že podle jeho mínění, nemá cenu v takovéhle konverzaci pokračovat. Pender opět zvedl knihu, ale náhle ho zaujaly mužovy ruce. Byly bílé a měly překvapivě dlouhé prsty. Chvíli sledoval, jak si muž zlehka bubnuje prsty na koleno – pak odhodlaně otočil stránku – načež knihu odložil a řekl:

„Když je podle vás tak strašně jednoduché někoho zavraždit, tak jak byste to tedy provedl vy?“

„Já?“ opakoval muž. Jeho oči za skly brýlí se ve světle stropního osvětlení zdály zcela bez výrazu, ale podle hlasu ho ta otázka maličko pobavila. „To je něco jiného. Já bych žádné dlouhé přípravy nepotřeboval.“

„Jak to?“

„Protože já prostě vím, jak na to.“

„Vážně?“ zamumlal Pender pochybovačně.

„Naprosto vážně. Je to vlastně docela jednoduché.“

„Jak to můžete vědět tak jistě? Předpokládám, že jste to nezkoušel.“

„Nepotřebuju to zkoušet,“ řekl muž. „Moje metoda žádné testování nepotřebuje. V tom je ten její půvab.“

„To se snadno řekne,“ namítl Pender. „No tak, v čem tedy spočívá ta vaše zázračná metoda?“

„Jistě neočekáváte, že vám to povím,“ řekl muž a znovu se podíval Penderovi do očí. „Mohlo by to být nebezpečné. Vypadáte sice dost nevinně, ale nikdo nevypadal nevinněji než Crippen. Když jde o absolutní moc nad životy druhých, nemůžete věřit absolutně nikomu!“

„Blbost!“ vykřikl Pender. „V životě by mě nenapadlo někoho zavraždit.“

„Ale ano, napadlo!“ trval na svém muž. „Jakmile byste věděl, že to je zcela bezpečné. Každého by to napadlo. Proč myslíte, že se stát a církev tak namáhají uměle vytvořit nejrůznější mechanismy, které mají vraždám zabránit? Protože vraždit se chce úplně každému. Je to tak přirozené, jako že dýcháte.“

„To je směšné!“ řekl Pender prudce.

„Myslíte? Většina lidí by to taky řekla. Ale přesto bych jim nevěřil. A už vůbec ne, když si můžou koupit síran thanatolu za dvě pence v každé drogerii.“

„Síran čeho?“ zeptal se Pender nechápavě.

„Aha! Myslíte, že jsem se podřekl, co? Prostě a dobře, je to směs toho a pár dalších věcí – a všechny jsou stejně dostupné a levné. Za devět pencí toho dostanete tolik, že s tím můžete otrávit celou britskou vládu – a to byste za zločin nepovažoval snad ani vy, ne? Samozřejmě, člověk by je nesměl zlikvidovat všechny naráz. Kdyby najednou všichni umřeli ve vaně, vypadalo by to divně.“

„Proč zrovna ve vaně?“

„Tam by sešli z tohoto světa. Tu látku totiž aktivuje právě působení horké vody. Stačí několik hodin od podání drogy, ale působí to ještě dalších pár dní. Je to docela jednoduchá chemická reakce a žádná analýza ji neprokáže. Vypadá to prostě jako srdeční slabost.“

Pender se na muže díval celý nesvůj. Jeho úsměv se mu nelíbil. Nebyl jen posměšný, byl samolibý, byl téměř – triumfální! Nedokázal ten výraz tváře ani pořádně popsat.

„Víte,“ pokračoval muž, zamyšleně vyjmul z kapsy dýmku a začal si ji nacpávat, „je to docela zvláštní, jak často člověk čte, že lidé byli nalezeni ve vaně mrtví. Vypadá to, jako by to byla celkem běžná nehoda. Je to docela lákávé. Koneckonců, na vraždě je něco fascinujícího. Ta myšlenka člověka nahlodává víc a víc, až ho přemůže – tedy, já si to tak aspoň představuju, vy ne?“

„Nejspíš to tak je,“ přisvědčil Pender.

„Vemte si třeba Palmera. Nebo Gesinu Gottfriedovou. Vzpomeňte si na Armstronga. Ne, tu svou formulku bych nesvěřil nikomu – ani tak počestně vypadajícímu mladému muži jako jste vy.“

Dlouhými bílými prsty napěchoval pevně dýmku a škrtl zápalkou.

„No a co vy?“ zeptal se ho Pender podrážděně (nikdo nestojí o to, aby byl nazván počestně vypadajícím mladým mužem). „Když se nikomu nedá věřit –“

„Tak ani mně ne?“ doplnil pobaveně muž. „No jo, to máte pravdu, jenomže teď už s tím těžko něco naděláme, nezdá se vám? Já tu formuli znám a nemůžu ji jen tak na povel zapomenout. Je to nemilé, ale je to tak. Každopádně vás může utěšit, že aspoň mně se žádná podivná nehoda ve vaně nestane. Panebože! Už jsme v Rugby. Já tady vystupuju. Musím si v Rugby vyřídit jednu drobnou záležitost.“

Vstal, protáhl se a zapjal si pršiplášť, pak si narazil ošuntělý klobouk níž ke svým podivným brýličkám. Vlak začal zpomalovat, až zastavil. Muž se naposledy křivě usmál, popřál Penderovi dobrou noc a vzápětí už byl na nástupišti. Pender pozoroval jeho postavu, jak se rychle vzdaluje, až se ocitla mimo záři plynové lampy.

„Nějaký cvok,“ pomyslel si a pocítil zvláštní úlevu. „Díkybohu, vypadá to, že teď budu mít celé kupé sám pro sebe.“

Vrátil se k četbě Vraždy na faře, ale pořád se nějak nemohl soustředit.

Jak se jenom jmenovala ta chemikálie, o které ten chlap mluvil? dumal.

I kdyby na tom závisel jeho život, nevzpomněl by si.

Té novinové zprávy si Pender všiml odpoledne následujícího dne. Koupil si Standard, aby měl co číst během oběda, a slovo „vana“ upoutalo jeho pozornost. Nebýt toho, asi by mu ta zpráva unikla, protože to bylo jen pár řádek.

BOHATÝ TOVÁRNÍK ZEMŘEL VE VANĚ

MANŽELKA ODHALILA TRAGÉDII

Tragický objev učinila dnes brzy ráno paní Brittleseaová, manželka dobře známého ředitele firmy Brittlesea Engineering Works v Rugby. Když manžel, kterého ani ne před hodinou viděla živého a zdravého, nepřišel včas k snídani, vydala se ho hledat do koupelny. Když vyrazili dveře, inženýr Brittlesea byl nalezen mrtev ve vaně. Podle lékaře nastala smrt půl hodiny předtím, za příčinu úmrtí označil selhání srdce. Zesnulý podnikatel…

To tedy je zvláštní náhoda, napadlo Pendera. A v Rugby. Myslím, že tohle by toho mého neznámého zajímalo – pokud tam ještě je a vyřizuje tu svou záležitost… Stejně by mě zajímalo, čeho se ta jeho záležitost asi týkala.

Je velice zvláštní, jak když člověk zaměří pozornost na nějakou určitou věc, najednou se s ní setkává na každém kroku. Dostanete zánět slepého střeva – a okamžitě jsou noviny plné článků o státnících, kteří onemocněli zánětem slepého střeva, a o lidech, kteří na apendicitidu dokonce zemřeli; dozvíte se, že všichni vaši známí zánět slepého střeva měli, nebo aspoň mají přátele, kteří ho měli, a buď na to zemřeli, nebo se po něm zotavili s překvapivou a omračující rychlostí, kterou jim můžete než závidět. Sotva otevřete nějaký časopis, a už tam čtete, že operativní léčba zánětu slepého střeva je jedním z triumfů moderní chirurgie, kdežto když rozevřete odborný tisk, hned se před vámi objeví srovnávací studie červovitého přívěsku u lidí a opic. Je pravděpodobné, že všechny ty zmínky o apendicitidě se vyskytují pořád stejně často, ale člověk je zaregistruje až tehdy, když je jeho mysl na toto téma naladěna. Každopádně přesně tohle se stalo Penderovi, když náhle začal zjišťovat, jak neobyčejně často lidé končí svou pozemskou pouť ve vaně.

Střetával se s tím každou chvíli – vždycky ta samá posloupnost událostí: horká koupel, nález mrtvého těla, soudní ohledání. A vždy ten samý názor lékařské vědy: selhání srdce následkem příliš horké lázně. Pender začal mít dojem, že vlézt do horké vody je vlastně vysoce riskantní záležitost. Začal si napouštět do vany chladnější a chladnější vodu, až téměř přestalo být příjemné se v té vodě koupat.

Každé ráno, než začal noviny číst, přelétl očima titulky, jestli se v nich nevyskytuje slovo vana. A když uplynul týden, a žádná tragédie kvůli horké vodě ve vaně se nekonala, byla to současně úleva i jisté zklamání.

Pak tímto náhlým způsobem zemřela mladá a krásná žena, jejíž manžel – analytický chemik – se několik měsíců předtím marně snažil přimět choť k rozvodu. Koroner měl zřejmě podezření, že se smrtí ženy není všechno v pořádku, a podrobil manžela ostrému křížovému výslechu. Jenomže všechny jeho pokusy nakonec ztroskotaly na stanovisku lékaře. Pender, opakující si v duchu stále častěji, že nepravděpodobné není nemožné, si jen přál – jako si to ostatně přál sedm dní v týdnu – aby si vzpomněl na jméno té drogy, o níž se zmínil onen muž ve vlaku.

Pak nastal rozruch přímo v Penderově sousedství. Starý pan Skimmings, jenž bydlel sám jen se svou hospodyní hned za rohem, byl nalezen mrtev v koupelně. Vždycky byl trochu slabý na srdce. Hospodyně se svěřila mlékaři, že se odjakživa bála, aby se starému pánovi něco takového nestalo, když si vždycky napouští do vany tak strašně horkou vodu. Pender se dostavil k soudnímu projednávání.

U soudu svědčila hospodyně. Pan Skimmings byl ten nejhodnější zaměstnavatel, jakého si lze představit, a ona je zdrcená, že zemřel. Ne, nevěděla nic o tom, že jí pan Skimmings odkázal spoustu peněz, ale on už prostě měl takové zlaté srdce. Výrok soudu zněl: smrt nešťastnou náhodou.

Ten večer šel Pender jako obvykle na procházku se psem. Jistá zvědavost vedla jeho kroky za roh směrem ke Skimmingsovu domu. Loudal se kolem domu, díval se do jeho tmavých oken, když se náhle otevřela zahradní branka a z ní vyšel nějaký muž. Ve světle pouliční lampy ho Pender okamžitě poznal.

„Dobrý večer!“ řekl Pender.

„Ale! To jste vy,“ řekl muž. „Prohlížíte si místo tragédie? Co tomu všemu říkáte?“

„Dohromady nic,“ řekl Pender. „Ani jsem ho neznal. To je zvláštní, že jsme se takhle zase potkali, co?“

„To tedy jo. Nejspíš tu poblíž bydlíte, ne?“

„Ano, tady za rohem,“ přikývl Pender a hned si přál, aby to byl neřekl. „Vy taky bydlíte tady někde?“

„Já?“ zeptal se muž. „Ne, kdepak. Jsem tu pracovně, jen taková drobnost.“

„Když jsme se potkali minule,“ řekl Pender, „vyřizoval jste nějakou drobnost v Rugby.“ Srovnali krok a pomalu se blížili k rohu, kde Pender potřeboval odbočit, aby se dostal domů.

„To je pravda,“ souhlasil muž. „Při svém povolání jsem každou chvíli někde jinde. Jaktěživ nevím, kde mě budou zítra potřebovat.“

„To jste byl zrovna v Rugby, když tam našli ve vaně mrtvého továrníka Brittlesea, ne?“ nadhodil Pender jakoby nic.

„Jo, je to zvláštní, taková náhoda.“ Muž se na Pendera úkosem podíval skrz třpytící se brýličky. „Všechny peníze odkázal manželce, co? Z té je teď bohatá žena. Mimochodem, je to moc hezká holka – je mnohem mladší než byl on.“

Za řeči došli až k Penderově domu. „Pojďte, dáme si spolu skleničku,“ řekl Pender a opět hned zalitoval toho neuváženého pozvání.

Muž nabídku přijal, a tak se spolu usadili v Penderově staromládenecké pracovně.

„Poslední dobou bylo těch úmrtí ve vaně nápadně hodně, nemyslíte?“ poznamenal Pender jakoby mimochodem, zatímco naléval sodovku do sklenic.

„Vám to připadá nápadné?“ zeptal se muž, převraceje po svém příšerném zvyku v otázku všechno, co Pender řekl. „No, já nevím. Možná jich nápadně hodně je – ale vždycky to byla dost běžná nehoda.“

„Zřejmě jsem si toho po té naší rozmluvě ve vlaku začal víc všímat,“ zasmál se Pender trochu rozpačitě. „Prostě mě jen napadlo – člověku tak něco bleskne hlavou – jestli tu vaši drogu třeba náhodou neobjevil ještě někdo jiný – jak se to vlastně jmenovalo?“

Muž otázku ignoroval.

„To sotva,“ odpověděl. „Vsadím se, že já jsem jediný, kdo to ví. Dokonce i já jsem na to kápnul jenom náhodou, když jsem se zabýval něčím úplně jiným. Nedovedu si představit, že by mohlo dojít k témuž objevu na tolika různých místech. Ale všechny ty rozsudky skutečně dokazují, jaký by to byl bezpečný způsob se někoho se zbavit.“

„Takže vy jste chemik?“ zeptal se Pender, jenž se chytil té části odpovědi, ze které koukala nějaká další informace.

„Vyznám se tak trochu ve všem. Jsem takový všeobecně užitečný chlap. Spoustu času věnuju taky tomu, abych se dál vzdělával… Koukám, že tu máte pár zajímavých knížek.“

Pender se cítil polichocen. Než zdědil nějaké ty peníze, byl jen obyčejným bankovním úředníkem, a tak měl pocit, že prokázal obdivuhodnou cílevědomost – byl si vědom, že jeho sbírka prvních vydání moderních autorů bude jednou opravdu cenná. Přešel k zasklené knihovně a vyjmul pár exemplářů, aby je ukázal návštěvníkovi.

Muž s porozuměním pro Penderovu zálibu přešel za hostitelem ke knihovně.

„Takže tohle jsou vaši oblíbení autoři?“ Vzal od Pendra román od Henryho Jamese a mrkl na vakát. „To je vaše jméno? E. Pender?“

Pender připustil, že je. „Teď jste vůči mně ve výhodě,“ dodal.

„No, já patřím do početné rodiny Smithů,“ zasmál se muž, „a živím se prací. Máte to tu opravdu moc hezké.“

Pender vysvětlil, že pracoval jako úředníka a pak dědil.

„Blahopřeju,“ řekl Smith. „Svobodný? Ano. Jeden z těch šťastných. Vy zřejmě žádný síran… žádnou takovou užitečnou drogu hned tak potřebovat nebudete. A nebudete ji potřebovat nikdy, když se spokojíte s tím, co máte, a budete se držet dál od žen a burzovních spekulací.“

Věnoval Penderovi pokřivený úsměv. Teď, když byl bez klobouku, ukázalo se, že má spoustu prošedivělých kudrlin, takže vypadal starší než tenkrát ve vlaku.

„No jo, ještě nějakou chvíli se bez vaší pomoci obejdu,“ přisvědčil Pender se smíchem. „Kromě toho, jak bych vás našel, kdybych vás potřeboval?“

„S tím si nelamte hlavu,“ řekl Smith. „Já bych si našel vás. S tím nikdy žádné problémy nejsou.“ Podivně se ušklíbl. „No, už budu muset běžet, děkuju za pozvání. Nejspíš se už znova neuvidíme – i když, samozřejmě, možné to je. Někdy se věci prapodivně zvrtnou, není-liž pravda?“

Když osaměl, Pender se vrátil ke své lenošce a vzal do ruky svou skleničku whisky. Byla téměř plná.

„To je divné,“ zamumlal pro sebe, „nepamatuju se, že bych ji doléval. Zřejmě jsem se tak zabral do hovoru, že jsem to udělal automaticky.“ Pomalu sklenici vypil a přitom přemýšlel o Smithovi.

Co jen mohl Smith pohledávat ve Skimmingsově domě?

To tedy byla záhada. Pokud by Skimmingsova hospodyně o těch penězích věděla… Ale ona to nevěděla, a i kdyby to byla věděla, jak by se mohla dozvědět o Smithovi a tom jeho síranu… už zase měl to slovo téměř na jazyku.

Nemusel byste mě hledat. Já bych si našel vás. Co tím ten chlap chtěl říct? To je přece směšné. Přece není ďábel. Ale jestli to tajemství opravdu ovládá – jestli ho napadlo, že by ho mohl zpeněžit – nesmysl…

Drobná pracovní záležitost v Rugby, drobná pracovní záležitost ve Skimmingsově domě. To je absurdní!

Nemůžete věřit vůbec nikomu! Když jde o absolutní moc nad životy druhých… Nahlodává vás to víc a víc…

To je šílené! Ale jestli na tom přece jen něco je, pak byl ten chlap blázen, že mi o tom řekl, přemítal Pender. Kdybych se rozhodl, že promluvím, mohl bych ho dostat na šibenici. Teď pro něj představuju trvalé nebezpečí…

Ta whisky!

Čím déle o tom přemýšlel, tím si byl jistější, že on sám tu sklenici nikdy nedolil. Musel to udělat Smith, když se k němu on, Pender, otočil zády. Proto ten nenadálý zájem o jeho knihovnu! Vůbec nijak nesouvisel s tím, o čem předtím mluvili. Když tak o tom teď uvažoval, ta whisky byla neobyčejně silná – ale co ta její chuť? Byla opravdu trochu divná, nebo je to jenom jeho představivost?

Pender cítil, jak mu na čele vystupuje chladný pot.

O čtvrt hodiny později, po pořádné dávce hořčice s vodou, seděl Pender celý roztřesený opět v pracovně a zimomřivě se choulil u ohně. Tentokrát unikl jen o fous – pokud unikl. Nevěděl, jak ta droga působí – ale rozhodně nehodlal několik dní vlézt do horké vany. Člověk nemůže být nikdy dost opatrný.

Buď že zabralo to včasné požití hořčice s vodou, nebo byla droga bez horké lázně neúčinná, prozatím byl Penderův život zachráněn. Ale nervozita ho neopouštěla. Dveře na ulici zajišťoval řetězem a služebnou varoval, aby do domu nikoho cizího nepouštěla.

Také si předplatil dvoje další ranní noviny, na neděli News of the World a pečlivě pročítal zprávy ze soudní síně. Sledovat úmrtí ve vaně se změnilo v posedlost. Místo knihkupců s prvními vydáními teď navštěvoval soudní jednání.

Tři týdny po posledním setkání se Smithem se ocitl v Lincolnu. Nějaký muž tam zemřel v tureckých lázních – tlusťoch, který měl ve zvyku se pokud možno nehýbat. Porota vynesla rozsudek „smrt nešťastnou náhodou“ a přidala doporučení pro vedení lázní – zlepšit dohled nad návštěvníky lázní a napříště nedopustit, aby se ocitli v páře bez odborného dohledu.

Když Pender vyšel ze soudní síně, uviděl před sebou ošuntělý klobouk, který mu připadal povědomý. Vrhl se za ním a dostihl Smithe, právě když se chystal nastoupit do taxíku.

„Smithi!“ zavolal udýchaně a zuřivě chytil muže za rameno.

„Cože? Zase vy?“ podivil se Smith. „Přišel jste si poslechnout podrobnosti případu? Můžu snad pro vás něco udělat?“

„Darebáku!“ vztekal se Pender. „V tom všem máte prsty vy! Tuhle jste se snažil zabít i mě!“

„Zabít? Proč bych to dělal?“

„Za to se budete houpat na šibenici!“ křičel výhrůžně Pender.

Kolem se začali shlukovat lidé, pak se skrz zevlouny prodral policista.

„No tak!“ řekl. „Co se to tady děje?“

Smith si výmluvným gestem zaťukal na čelo.

„Nic vážného,“ řekl. „Tenhle džentlmen si zřejmě myslí, že jsem tady z nějakých nekalých důvodů. Tady je moje legitimace a koroner mě zná. Ale napadl mě, tak na něj radši dohlídněte.“

„Já to viděl,“ potvrdil jeden z okolostojících.

„Ten člověk se mě pokoušel zabít!“ hájil se Pender.

Policista přikývl.

„Tak zlý to určitě nebylo, pane,“ uklidňoval Pendera. „Radši si ještě rozmyslete, co říkáte. Jste nervózní z toho horka uvnitř. Jen klid, to chce klid.“

„Ale já ho chci obvinit,“ namítl Pender.

„Být vámi, tak to nedělám,“ radil mu policista.

„Říkám vám,“ nenechal se odradit Pender, „že tenhle chlap, Smith, se mě snažil otrávit. Je to vrah. Už otrávil spoustu lidí.“

Strážník mrkl na Smithe.

„Radši už jeďte, pane,“ navrhl mu. „Já to s ním vyřídím. Koukněte se mládenče –“ uchopil Pendera pevně za paži – „zachovejte klid a rozvahu. Ten džentlmen se nejmenuje Smith, ani nijak podobně. Máte to nějaký popletený.“

„A jak se tedy jmenuje?“ naléhal Pender.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl strážník. „Nechte ho být, nebo z toho budete mít nepříjemnosti.“

Taxi odjelo. Pender se rozhlédl po kruhu pobavených tváří a vzdal to.

„Tak dobře,“ řekl policistovi. „Nebudu tady dělat žádný rozruch. Zajdu s vámi na stanici a tam vám to všechno povím.“

„Tak co si o něm myslíte?“ zeptal se inspektor seržanta, když se Pender vypotácel ze stanice.

„Podle mě je šílenej jak ratlík,“ odpověděl inspektorův podřízený. „Má takovou tu fixní ideu, co o ní vykládají doktoři.“

„Hmm!“ mínil inspektor. „No, máme jeho jméno a adresu. Radši je založte do kartotéky, ten chlap může přijít znova… Otrávit lidi tak, aby pak umřeli ve vaně, co? No to je teda fór. Neuvěřitelný, jak to ty cvoci mají vždycky promyšlený.“

Ten rok nestálo jaro za nic – bylo chladno a mlhavo. Když se Pender vypravil na soudní jednání do Deptfordu, byl sice březen, ale nad řekou se držela hustá mlha jako někdy v listopadu. Lezavá zima se člověku zažírala do morku kostí. Pender seděl ve špinavé soudní síni, mžoural skrz žluté světlo plynových lamp a mlhu a stěží rozeznával svědky předstupující před soudce. Snad každý v soudní síni pokašlával. Pender kašlal také. Všechno ho bolelo a měl pocit, že na něj leze pěkná chřipka.

Když hodně namáhal zrak, zdálo se mu, že na opačném konci sálu poznává jistou tvář, ale štiplavá mlha deroucí se dovnitř každou škvírou, ho bodala do očí a oslepovala ho. Sáhl do kapsy kabátu a s úlevou sevřel v prstech tlustý a těžký předmět. Od incidentu v Lincolnu nevycházel beze zbraně. Neměl revolver – se střelnými zbraněmi to neuměl. Pytlík s pískem byl mnohem lepší. Koupil ho od jakéhosi dědy, který jich vezl plný trakař. Jeho pravým posláním bylo bránit průvanu pode dveřmi – taková spolehlivá, staromódní věcička.

Nevyhnutelný rozsudek byl vynesen a diváci se začali hrnout ven. Pender sebou musel hodit, aby neztratil svého muže z dohledu. Lokty si razil cestu a přitom mumlal omluvy. Ve dveřích měl muže na dosah ruky, ale pak se mezi ně vklínila nějaká tlustá žena. Odstrčil ji stranou a žena rozhořčeně vykvikla. Muž před ní otočil hlavu a brýle se mu zaleskly ve světle nade dveřmi.

Pender si stáhl klobouk do čela a nespouštěl svého muže z dohledu. Měkké gumové podrážky jeho bot kráčely bezhlučně po lepkavém chodníku. Muž před ním šel poklidně dál, prošel jednou ulicí, pak druhou, aniž by se jedinkrát ohlédl. Mlha byla tak hustá, že se Pender musel držet jen pár yardů za ním. Kam asi jde? dumal. Někam do osvětlenějších částí města? Na autobus nebo na tramvaj, které ho odvezou domů? Ne. Muž zahnul doleva do úzké uličky.

Tady byla mlha ještě hustší. Pender už svou oběť ani neviděl, jen slyšel před sebou neměnný rytmus kročejí. Náhle měl pocit, že oni dva jsou sami na světě – pronásledovaný a pronásledovatel, zabiják a mstitel. Ulička se začala prudčeji svažovat. Zřejmě už musí být někde poblíž řeky.

Náhle zmizely nezřetelné obrysy domů po stranách a ocitli se na volném prostranství, v jehož středě byla matně patrná jediná lucerna. Kroky se odmlčely. Pender uviděl muže, jak stojí pod lampou a luští cosi ve svém zápisníku.

Čtyři kroky a byl u něho. Z kapsy vytáhl pytel s pískem. Muž zdvihl hlavu.

„Teď už mi neutečeš!“ řekl Pender a udeřil vší silou.

Pender se nemýlil. Chřipka ho skutečně neminula. Trvalo týden, než se z ní vybabral a byl zase jakž takž v pořádku. Počasí se změnilo a vzduch byl teď čerstvý a voňavý. I když byl po nemoci ještě zesláblý, stejně měl pocit, jako by mu z ramenou spadlo těžké břímě. Dobelhal se do svého oblíbeného knihkupectví na Strandu a objevil tam první vydání D. H. Lawrence, které se mu podařilo koupit hluboko pod cenou. Povzbuzen tímto úspěchem zašel do malé stejkové restaurace, kam chodívali novináři z Fleet Street. Objednal si grilovaný kotlet a malé světlé pivo.

U vedlejšího stolu se spolu bavili dva novináři.

„Jdeš na pohřeb tomu chudákovi Buckleymu?“ ptal se jeden.

„Jo, chudák starej,“ přikývl druhý. „Je to šílený, takhle skončit s rozbitou hlavou. Zřejmě si šel zrovna promluvit s vdovou po tom chlapovi, co zemřel ve vaně. Ty končiny tam jsou nebezpečný. Nejspíš na něj měl pifku někdo z Jimmyho gangu. Byl to skvělý soudničkář – někoho jako Bill Buckley hned tak neseženou.“

„A taky to byl moc slušnej chlap. Fajn kamarád. A děsnej srandista. Vzpomínáš na ten jeho oblíbený fór se síranem thanatolu?“

Pender sebou trhl. Tohle bylo to slovo, na které se celé ty měsíce marně snažil vzpomenout. Zmocnila se ho podivná slabost a rychle se napil, aby ji zahnal.

„… a přitom se na tebe díval tak šíleně vážně,“ říkal právě jeden z novinářů. „Vybral si vždycky nějakýho moulu ve vlaku, zahrál na něj tenhle výstup a koukal, jak bude reagovat. Věřil bys, že jeden z nich mu vážně nabídnul –“

„Heleď!“ přerušil ho přítel. „Tamhleten chlápek vedle omdlel. Připadal mi nějakej bledej.“

HRÁTKY S FONTÁNOU

„Mám rád okrasnou vodní plochu v zahradě,“ prohlásil pan Spiller spokojeně. „Dodá to zahradě eleganci.“

„Jako ve Versailles,“ souhlasil Ronald Proudfoot.

Pan Spiller na něho rychle pohlédl, jako by Proudfoota podezříval z ironie, ale z jeho hubené tváře nic nevyčetl. V přítomnosti snoubence své dcery se pan Spiller nikdy necítil úplně ve své kůži, i když byl hrdý na to, že se Proudfoot zamiloval do jeho dcery. Ronald Proudfoot sice nepřekypoval přátelstvím (k panu Spillerovi), ale byl to dokonalý džentlmen a Betty se v něm jen viděla.

„Chtělo by to jen jediné,“ pokračoval pan Spiller, „aspoň podle mě – a sice trochu tenhle prostor otevřít. Udělat průhled. S těmi keři kolem dokola není ten efekt dokonalý.“

„Nevím, nevím, pane Spillere,“ namítla paní Digbyová svým mírným způsobem. „Takhle v tom zase je úžasný prvek překvapení, nemyslíte? Jdete po cestičce, ani vás nenapadne, že by za těmi šeříkovými keři něco bylo, zahnete za roh a náhle se před vámi objeví… Když jste mě k ní odpoledne zavedl, až se mi nad tou krásou překvapením zatajil dech.“

„To je jistě pravda,“ připustil pan Spiller. Nebylo to poprvé, co ho napadlo, že paní Digbyová má kouzlo osobnosti, které ji činí velice přitažlivou. Také měla distingované vystupování. Nebylo by zase tak špatné, kdyby to dali dohromady – vdovec a vdova, oba v nejlepším věku a s nějakými těmi penězi, mohli by se pohodlně usadit v tomhle půvabném domě s půl akrem zahrady, v níž zurčí fontána.

„Je tak půvabná a tak schovaná za těmi nádhernými rododendrony,“ pokračovala paní Digbyová. „Všimněte si, jak se těm pěnišníkům daří, když je stále rosí – jsou jako pohádkové drahokamy – a ta prostá lavička na pozadí tmavých cypřišů! Jako v Itálii. A ty šeříky, jak úžasně voní…“

Pan Spiller sice věděl, že cypřiše jsou ve skutečnosti tisy, ale neopravil ji. Trocha nevědomosti ženě sluší. Přenesl zrak ze skalníků na jedné straně k rododendronům na straně druhé – na velkých květech duhových barev se skutečně třpytily diamantové kapičky.

„Nechystal jsem se ublížit ani rododendronům, ani skalníkům,“ řekl. „Myslel jsem, že bych trochu prostříhal ten velký šeříkový keř, aby sem byl průhled od domu. Ale dámám vždycky přísluší poslední slovo, nemám pravdu – eh – Ronalde?“

(Nikdy si nedokázal bez škobrtnutí vzpomenout na Proudfootovo křestní jméno.) „Pokud se vám to, paní Digbyová, takhle líbí, je to tím vyřízeno. Šeříky zůstanou jak jsou.“

„To je od vás milé,“ řekla paní Digbyová, „ale to nejde, abyste kvůli mně měnil svoje plány. Nemám žádné právo, abych cokoliv ve vaší krásné zahradě měnila.“

„Ovšemže máte,“ ujistil ji Spiller. „Bezvýhradně se podřizuju vašemu vkusu. Přimluvila jste se za šeříky, a tím pádem jsou pro mě nedotknutelné.“

„Teď se budu bát vyslovit na cokoliv svůj názor,“ vrtěla paní Digbyová hlavou. „Ale ať už se rozhodnete udělat cokoliv, určitě to zahradě prospěje. Byl to báječný nápad postavit tady fontánu. Změnila zahradu k nepoznání!“

Pan Spiller si pomyslel, že to je svatá pravda. Možná, že „okrasná vodní plocha“ byl trochu vznešený výraz pro fontánu tvořenou čtvercovým bazénkem čtyři krát čtyři stopy, v jehož středu byla mramorová mísa. Nicméně fontána podávala chrabrý výkon a chrlila gejzír tančící vody patnáct stop vysoko, mnohem výš než kam sahala většina keřů kolem a téměř i nad vrcholky vysokých šeříků. A toho příjemného dne počínajícího léta její chladivé šplouchání a zurčení působilo uklidňujícím dojmem.

„Trochu drahej špás na provoz, co?“ poznamenal pan Gooch. Dosud nepromluvil a paní Digbyová si pomyslela, že pan Gooch prozradil, jaký má přízemní vztah k životu. Což ji nepřekvapilo – od prvního okamžiku, co ho spatřila, označila ho v duchu za hrubiána a nechápala, jak se mohl stát tak blízkým přítelem jejich hostitele.

„Ale ne, vůbec ne,“ namítl pan Spiller. „Vůbec to není drahé. Používá to pořád dokola tu samou vodu. Je to velice důvtipně vymyšleno. Myslím, že fontána na Trafalgar Square pracuje na stejném principu. Samozřejmě, nějaké pořizovací náklady tu byly, ale myslím, že to za ty peníze stojí.“

„To nepochybně,“ přitakala paní Dygbyová.

„Pořád říkám, že si žiješ na vysoký noze, Spillere,“ prohlásil pan Gooch se svým typickým vulgárním zachechtáním. „Chtěl bych na tom bejt jako ty. Tomuhle tady říkám útulnej domeček. Fakt, útulnej.“

„Nejsem sice žádný milionář,“ podotkl Spiller odměřeně, „ale když uvážím dnešní poměry, mohlo by to být i horší. Samozřejmě,“ dodal přívětivěji, „šetřit se musí. Tak třeba tu fontánu na noc vypínám, abych šetřil vodu, která se vyšplýchá ven.“

„To mě nepřekvapuje, ty starej lakomče,“ řekl Gooch provokativně.

Zdálky se ozval gong, který Spillera ušetřil povinnosti odpovědět.

„Á, večeře čeká,“ oznámil s jistou úlevou v hlase. Společnost prošla mezi šeříky a pomalu postupovala po dlouhém dlážděném chodníčku, kolem květinových záhonů se směsí kvetoucích trvalek a dalších dvou záhonů miniaturních růží, až se před nimi vynořila tolik velebená vila, již pan Spiller pokřtil The Pleasaunce.

Paní Digbyová měla pocit, že atmosféra při večeři byla trochu napjatá, ačkoliv Betty, hezká jako obrázek a po uši zamilovaná do Ronalda Proudfoota, se úkolu hostitelky zhostila dokonale. Zdrojem napětí byl pan Gooch. Jedl příliš hlasitě, pil nad míru, Proudfootovi šel na nervy, a když mluvil s panem Spillerem, nešetřil zastřenými drzostmi, kterým bylo nepříjemné naslouchat a které přiváděly ostatní hosty do rozpaků. Paní Digbyovou znovu napadlo, odkud asi Gooch pochází, a proč ho pan Spiller u sebe trpí. Nevěděla o něm prakticky nic, kromě toho, že se tu čas od času objeví a pak se obvykle tak na měsíc zabydlí v The Pleasaunce, kapsy zjevně plné peněz. Měla dojem, že to je nějaký makléř, i když si vlastně nevzpomínala, že by se ke Goochově zaměstnání někdo jasně vyjádřil.

Pan Spiller se ve vesnici usadil asi před třemi lety a paní Digbyové se od samého začátku zamlouval. I když bylo patrné na první pohled, že není studovaný, byl laskavý, štědrý a skromný, a oddanost, s níž se staral o Betty, jí připadala až dojemná. Pan Gooch se tu poprvé objevil asi o rok později. Paní Digbyová si umínila, že jestli někdy nastane chvíle, kdy bude na ní, aby zavedla v The Pleasaunce pořádek – a začínala věřit, že situace se tím směrem vyvíjí – využije všeho svého vlivu, aby se pana Gooche zbavila.

„Co takhle zahrát si chvíli bridž?“ navrhl Ronald Proudfoot, když se podávala káva. Paní Digbyová si pomyslela, že to je příjemné, když kávu servíruje sluha. Masters byl skutečně dokonalý komorník, i když zastával navíc i povinnosti šoféra. Život v The Pleasaunce by byl pohodlný. Oknem jídelny viděla úhlednou budovu garáže, v níž dole odpočívala limuzína značky Wolseley a v patře spal šofér. Střecha garáže s půvabnou větrnou korouhvičkou se zlatě leskla v paprscích zapadajícího slunce. Personál domu zahrnoval i dobrou kuchařku, upravenou pokojskou, bylo tu prostě všechno, co si člověk mohl přát – kdyby se provdala za pana Spillera, mohla by si i poprvé v životě dopřát vlastní komornou. V domě je spousta místa a samozřejmě, až se Betty provdá –

Připadalo jí, že Betty není Proudfootovým návrhem hrát bridž příliš nadšena. Bridž není právě hra, při které se vyjevují něžné city, takže by bylo vhodnější, kdyby si Ronald odvedl Betty na zahradu a sedl si s ní do šeříkem provoněného přítmí pod tis u fontány. Občas měla paní Digbyová pocit, že Betty je z těch dvou ta zamilovanější. Ale samozřejmě, cokoliv si Ronald přál, muselo být splněno – ne že by jí to vadilo, protože paní Digbyová osobně neznala většího potěšení, než zahrát si v pohodě nějaký ten rubber. Navíc měl Proudfootův návrh další výhodu, a to že se zbavili pana Gooche. „Bridž neumím,“ říkával Gooch. „Neměl jsem kdy se ho naučit. Tam, kde sem vyrůstal, se žádnej bridž nehrál.“ Zopakoval to i tentokrát a doprovodil to pohrdlivým gestem směrem k hostiteli.

„Na učení není nikdy pozdě,“ poznamenal pokojně pan Spiller.

„Pro mě jo!“ odsekl Gooch. „Pudu na zahradu. Kde je ten Masters? Řekni mu, ať mi hodí k fontáně whisky se sodou. A celou karafu – jedna skotská je pro mou maličkost, jako když plivne.“ Hrábnul rukou do krabice s doutníky Coronas, nabral si jich plnou hrst a odkráčel francouzským oknem z knihovny na terasu. Pan Spiller zazvonil na Masterse a bez komentáře vydal příslušný příkaz. Vzápětí uviděli komorníka, jak jde po dlážděné cestičce mezi záhony růží a kvetoucích trvalek, v ruce tác s whisky a sodovkou.

Zbývající čtveřice hrála bridž až do půl jedenácté, kdy skončil rubber a paní Digbyová vstala s tím, že je načase, aby se odebrala domů. Hostitel se galantně nabídl, že ji doprovodí a spiklenecky dodal: „Snad se tu tahle omladina beze mě chvíli obejde.“

„V dnešní době se mladí o sebe dovedou postarat líp než dospělí,“ zasmála se plaše paní Digbyová a nijak se nebránila, když ji pan Spiller vzal za ruku, aby se do něho zavěsila během těch pár set yardů, které je dělily od jejího domu. Tam paní Digbyová na okamžikem zaváhala, jestli nemá pana Spillera pozvat dál, ale usoudila, že roztomilé trvání na dobrých mravech jí sluší nejlépe, a tak mu jenom přes nízkou bílou branku podala ruku zdobenou prsteny. Vzal její dlaň do své a tiše ji svíral – nejspíš by ji políbil, tak zrádná byla vůně bílého a červeného hlohu v úpravné zahrádce, ale než si dodal odvahy, vyprostila ruku z jeho a byla pryč.

Když stále ještě příjemně zasněn otvíral dveře vlastního domu, potkal pan Spiller svého komorníka.

„Kde jsou všichni, Mastersi?“

„Pan Proudfoot odešel asi před pěti deseti minutami, pane, a slečna Elizabeth se už vzdálila.“

„Ale!“ vyklouzlo panu Spillerovi. Ta nová generace, pomyslel si smutně, se nedokáže milovat jako my. Doufal jen, že to neznamená nic vážnějšího. Následovalo další nepříjemné pomyšlení.

„A co pan Gooch, už se vrátil?“

„O tom nejsem informován, pane. Mám se jít podívat?“

„Ne, nechte to plavat.“ Jestli Gooch od večeře nasává, pomyslel si, bude líp, když se od něj bude Masters držet dál. Člověk nikdy neví. Masters sice vypadá jako tichošlápek, ale kdoví, jak by se zachoval, kdyby se to dozvěděl. Každopádně je lepší služebnictvu nedůvěřovat.

„Můžete jít spát, Mastersi,“ řekl tedy nakonec. „Zamknu sám.“

„Jak si přejete, pane.“

„Mimochodem, fontána je vypnutá?“

„Ano, pane. Zavřel jsem ji v půl jedenácté, když jsem viděl, že odcházíte.“

„Správně. Dobrou noc, Mastersi.“

„Dobrou noc, pane.“

Spiller slyšel, jak komorník odchází zadním vchodem a jde přes dlážděný dvůr ke garáži. Zamyšleně zavřel oboje domovní dveře na petlici a vrátil se do knihovny. Karafa s whisky stále ještě nebyla na svém místě – nepochybně pořád ještě dělala společnost Goochovi na zahradě. Dal si tedy brandy se sodou. Teď ho zřejmě čeká únavný úkol dopravit Gooche do postele. Vzápětí ale zjistil, že setkání s Goochem se neodehraje na zahradě, nýbrž tady v knihovně – Gooch totiž právě vcházel dovnitř francouzským oknem. Byl sice opilý, ale jak s úlevou Spiller zjistil, ještě mohl sám chodit.

„No?“ zeptal se Gooch.

„Co no?“ opáčil Spiller.

„Pobavil ses s tou povolnou vdovičkou? Užil sis? Někdo holt má kliku. Tak ty ses nám na starý kolena zamiloval, co?“

„No tak, to už stačí,“ okřikl ho Spiller.

„Že to stačí? No to je dobrý! Takže to už stačí, jo? Co si myslíš? Že jsem Masters, abys se mnou takhle mluvil?“ Gooch se opile uchechtl. „Jenomže já nejsem tvůj sluha, já tu jsem pán! Koukej si to vtlouct do tý svý palice. Já jsem tu pán a ty to zatraceně dobře víš.“

„Dobře, dobře,“ řekl Spiller pokorně. „Ale teď už jdi do postele, měj rozum, je pozdě a já nemám náladu se hádat.“

„Až si spolu teď promluvíme, to teprve budeš mít po náladě!“ Gooch vrazil ruce do kapes a povážlivě se kymáceje, stoupl si před Spillera – hřmotná a hrozivá postava. „Nemám prachy,“ vysvětlil. „Mám za sebou špatnej tejden – jsem na suchu. Potřebuju založit.“

„Nesmysl,“ řekl Spiller, „platím ti kapesné, na kterém jsme se dohodli, a kdykoliv potřebuješ, tak tu můžeš bydlet – a víc ze mě nevyrazíš.“

„Vopravdu? Nepřeceňuješ se trochu, ty jedno zatracený číslo 4132?“

„Ticho!“ vyhrkl Spiller a chvatně se rozhlédl, jako by stěny měly uši.

„Ticho! Ticho!“ opakoval posměšně Gooch. „Ty mi tak můžeš diktovat nějaký podmínky! Ticho! Služebnictvo by to mohlo slyšet! Betty to může slyšet! Bettyin mládenec by to moh slyšet. Haha! Ten Bettyin mladík – toho by obzvláště potěšilo se dozvědět, že otec jeho milý je uprchlej vězeň, co? Že ho můžou kdykoliv sbalit, aby si vodkroutil deset let natvrdo za padělání. A když si uvědomím,“ pokračoval Gooch, „že chlap jako já, co dohromady nic nevyfasoval a ještě si to všecko řádně vodseděl, je vodkázanej na nějakou dobročinnost – ha! ha! – zatímco můj vzácnej přítel se válí v prachách –“

„Neválím se v prachách, Same,“ bránil se Spiller. „A ty to dobře víš. Ale nechci žádný potíže. Udělám, co je v mých silách, ale musíš mi doopravdy slíbit, že už po mně nikdy nebudeš chtít ty ohromný částky, protože na to můj příjem prostě nestačí.“

„Jo, to ti klidně slíbím,“ prohlásil Gooch vesele. „Ale teď chci pět tisíc na ruku –“

Pan Spiller přiškrceně vykřikl.

„Pět tisíc? Kde si myslíš, že mám takhle najednou sebrat pět tisíc liber? Neblbni, Same! Dám ti šek na pět set liber –“

„Pět tisíc,“ trval na svém Gooch. „Nebo spadla klec.“

„Ale já je nemám!“ namítal Spiller.

„Tak je koukej zatraceně rychle sehnat!“ opáčil Gooch.

„Jak to podle tebe mám udělat?“

„To je tvůj problém. Nemáš tak zatraceně rozhazovat. Utrácet poctivý prachy, který bys moh dát mně, za fontány a kdovíco! Teď nemá cenu se cukat, úctyhodný pane s číslem 4132. Já jsem boss a jestli se o mě nebudeš vzorně starat, tak v tom pěkně lítáš, kamaráde. Jasný?“

Panu Spillerovi to jasné bylo. Věděl už hezkou dobu, že ho přítel Gooch drží pěkně pod krkem. Ještě jednou se pokusil o chabý protest, na což Gooch reagoval smíchem a urážlivou poznámkou na adresu paní Digbyové.

Pan Spiller si neuvědomoval, že by Gooche udeřil nějak zvlášť silně. Vlastně si sotva uvědomoval, že ho vůbec udeřil. Měl za to, že se k ráně rozpřáhl, a jak se Gooch snažil uhnout, zakopl o nohu konferenčního stolku. Ale z toho všeho mu bylo doopravdy jasné jen jedno – Gooch byl mrtev.

Ani neomdlel, ani nebyl omráčený. Byl mrtev. Zřejmě musel při pádu narazit na mosazný knoflík krbové mříže. Gooch nekrvácel, ale když mu Spiller ohmatával bezvládnou hlavu, nalezl místo nad spánkem, kde lebka praskla jako skořápka vajíčka. Spillerovi připadalo, že když tělo dopadlo, otřásl se tou ránou celý dům. Klečel na podlaze knihovny a čekal, kdy vypukne nevyhnutelný poplach a uslyší nahoře v patře kroky.

Nestalo se však nic. Mozek měl jako ochrnutý, a tak mu chvíli trvalo, než si uvědomil, že nad knihovnou je pouze dlouhý salon a nad ním pokoj pro hosty a koupelna. Žádná z obydlených ložnic neměla okna, z nichž by na tuto část domu bylo vidět.

Pak ho vyděsil chrčivý a skřípavý zvuk. Chvatně se otočil. Starodávné hodiny se skřípáním zvedaly a spouštěly kladívko, aby odbily jedenáctou hodinu. Spiller si otřel pot z čela, vstal a nalil si další skleničku brandy – tentokrát neředěnou.

Alkohol mu udělal dobře. Jako by mu pročistil mozek – předchozí zmatek v mysli zmizel a Spiller byl náhle schopen uvažovat mimořádně jasně.

Právě zavraždil Gooche. Neměl to sice přímo v úmyslu, nicméně to udělal. Jemu to sice jako vražda nepřipadá, ale nijak nepochyboval o tom, jak se na to bude dívat policie. A když se jednou dostane policii do rukou – pan Spiller se otřásl. Téměř jistě mu budou chtít sejmout otisky prstů a ke svému překvapení v nich poznají své staré známé.

Mastersovi řekl, že počká na Gooche. Masters také věděl, že v té době už všichni odešli spát. Masters tudíž zcela jistě vytuší, že se něco stalo. Ale počkat!

Bude moct Masters dokázat, že šel spát? Nejspíš ano. Někdo ho pravděpodobně slyšel, jak jde přes dvůr, a někdo si určitě všiml, že se v okně nad garáží rozsvítilo světlo. Svést podezření na Masterse se mu tedy těžko podaří – krom toho, ten chlap si to ani nezasluhuje. Nicméně tahle úvaha přispěla k tomu, že Spiller začal přemýšlet o jiné, neobyčejně přitažlivé možnosti.

Vlastně potřebuju jedinou věc, a sice alibi, uvědomil si. Kdyby se tak podařilo zmást policii pokud jde o dobu Goochovy smrti… Kdyby se mi podařilo… nějak… vyvolat dojem, že Gooch byl naživu ještě potom, co ve skutečnosti zemřel…

Začal vzpomínat na detektivní povídky, které četl o dovolené a které řešily přesně stejný problém. Vrah se převlékl do šatů mrtvého a předstíral, že jím je on sám. Jménem mrtvého někam telefonoval. V doslechu komorníka mluvil k mrtvému, předstíraje, že oběť je naživu. Nahrál hlas mrtvého na gramofon a pak ho přehrál. Ukryl mrtvolu a pak poslal padělaný dopis z nějakého vzdáleného místa –

U této možnosti se na chvíli zastavil – ale nechtělo se mu znovu rozehrávat tu starou hru. A krom toho, všechny tyhle možnosti byly příliš pracné nebo z jiných důvodů nepoužitelné v tuhle noční dobu.

A pak si najednou uvědomil, že až dosud uvažoval jako dokonalý hlupák – nepotřebuje, aby Gooch žil déle než ve skutečnosti, ale aby zemřel dřív. Měl by zemřít někdy před půl jedenáctou, kdy Spiller před očima tří svědků hrál bridž.

Až sem bylo všechno jasné a v zásadě očividné. Jenomže teď bylo nutno ten nápad realizovat. Jak by mohl tu dobu smrti posunout? Stalo se něco pozoruhodného v půl jedenácté?

Nalil si další skleničku a náhle, jako by osvícen, uviděl před sebou celý plán v jeho úplnosti, viděl ho zcela zcela jasně ve všech souvislostech a se všemi podrobnostmi.

Pohlédl na hodinky – bylo jedenáct hodin a dvacet minut. Měl na to celou noc.

Z haly si přinesl baterku a pak odvážně vyšel francouzským oknem na zahradu. Kousek od okna, na zdi domu, byly dva kohoutky, jeden sloužil k našroubování hadice ke kropení, druhý ovládal fontánu na konci zahrady. Otočil druhým kohoutkem a pak, aniž by se snažil jít nějak zvlášť tiše, přešel po dlážděné cestičce k šeříkům a pak zahnul k záhonu skalníků. Nebe teď bylo temné, takže sotva rozeznával nad tmavými keři bledý vysoký sloupec vody – ale slyšel, jak voda utěšeně šplouchá a zurčí, a když si stoupl na přilehlý trávník, vítr mu do tváře zavál spršku vody. Světlo baterky ozářilo lavičku pod tisy a na ní – podle očekávání – i tác s karafou, teď napůl prázdnou. Omotal kolem hrdla karafy kapesník, aby nezanechal otisky prstů, a většinu jejího obsahu vylil do fontány. Pak obešel šeříky a pohlédl k domu – s uspokojením konstatoval, že z domu není vidět, zda fontána stříká nebo ne.

Z další části svého plánu velkou radost neměl. Byla riskantní. Někdo ho mohl slyšet. Vlastně chtěl, aby ho někdo slyšel, pokud by to okolnosti vyžadovaly – ale bylo to riskantní. Olízl si suché rty a zavolal:

„Goochi! Goochi!“

Nic se neozvalo, slyšel jen šplouchání fontány, které se v nočním tichu rozléhalo obzvlášť hlasitě. Rozhlédl se, jako by očekával, že se ze tmy děsivě vynoří kráčející Goochova mrtvola s hlavou svěšenou, v temnotě rozšklebených úst bledě zářící umělý chrup. Rychle se vzpamatoval a spěchal k domu. Když byl zpět v knihovně, chvíli poslouchal, ale nikde se nic nepohnulo, slyšel jen tikot hodin. Opatrně zavřel francouzské okno. Odteď už nesmí dělat žádný hluk.

V šatně vedle spižírny nalezl pár galoší; obul si je a jako duch se znovu protáhl francouzským oknem ven, obešel dům, až dorazil na dvůr. S obavou pohlédl ke garáži – v patře se nesvítilo a Spiller si oddechl, Masters totiž občas trpěl nespavostí.

Tápavě došel ke kůlně, a když byl uvnitř, rozsvítil baterku. Posledních pár let před smrtí byla jeho manželka invalidní a on z nějakých zvláštních sentimentálních důvodů neprodal její invalidní vozík, ale přivezl ho s sebou do The Pleasaunce. Teď si gratuloval, že to udělal. Také si gratuloval, že tenkrát koupil vozík od dobrého výrobce, takže se pohyboval lehce a tiše. Našel dokonce pumpičku na kolo a dohustil pneumatiky vozíku; nakonec ještě z opatrnosti nakapal sem tam trochu oleje. Pak s neobyčejnou opatrností převezl vozík před francouzské okno knihovny. Ještě štěstí, pomyslel si, že jsem nechal všechny cestičky vydláždit, takže pneumatiky nezanechají žádné stopy.

Dostat mrtvolu oknem na vozík bylo nanejvýš vysilující. Gooch byl hřmotný chlap a Spiller sám nebyl v nejlepší formě. Ale nakonec to zvládl. Potlačil instinkt, který ho nabádal, aby se se svým nákladem rozběhl, a opatrně a stejnoměrně ho tlačil po dlážděné cestičce k fontáně. Neviděl pořádně na cestu a bál se příliš často rozsvěcet baterku. Kdyby vybočil z cesty a zajel do záhonu, bylo by to osudné. Zaťal zuby a napínal oči do tmy před sebou. Měl pocit, že kdyby se otočil k domu, uviděl by ve všech oknech civící bílé obličeje. Nutkání se otočit bylo téměř neodolatelné, ale byl rozhodnut, že hlavu neotočí.

Konečně zabočil za keře šeříků, kam už z domu nebylo vidět. Pot mu stékal po obličeji, a přitom ta nejchoulostivější část jeho plánu byla stále ještě před ním. Musel donést mrtvé tělo přes trávník k fontáně, i kdyby mu při té námaze mělo puknout srdce. Policie nesmí objevit ani stopy po pneumatikách, ani stopy po podpatcích či po vlečení těla. Zaťal zuby a dal se do práce.

Konečně byl hotov. Goochova mrtvola ležela vedle fontány, rána na spánku pečlivě přiložena na ostrou kamennou hranu bazénku, jedna ruka se klimbala ve vodě a všechny údy ležely co možná nejpřirozeněji, jako kdyby Gooch zakopl a spadl. Jak foukal noční vánek, fontána kropila mrtvé tělo měnlivou sprškou vody. Pan Spiller přehlédl své dílo a viděl, že je dobré. Zpáteční cesta s odlehčeným vozíkem byla už snadná. Když vrátil vozík na jeho místo v kůlně a naposledy prošel francouzským oknem do knihovny, měl pocit, že břímě, které ho tísnilo celé roky, mu spadlo z ramenou.

Ramena! Než se dal do práce v prostoru zkrápěným fontánou, pamatoval na to, aby si svlékl sako smokingu, takže promočená byla pouze košile. Tu mohl hodit do koše se špinavým prádlem, ale horší to bylo s kalhotami. Kapesníkem je osušil, jak nejlépe dovedl, a pak začal zvažovat zbylou část svého plánu: předpokládal, že k dosažení požadovaného efektu bude stačit, když nechá fontánu zapnutou tak hodinu. Ovládl vzrůstající netrpělivost, posadil se a namíchal si další brandy.

V jednu hodinu vstal a vypnul fontánu. Pak zavřel okno na zahradu, přičemž si počínal stejně hlučně jako obvykle, a pevným krokem vyrazil ke své ložnici.

K velké radosti pana Spillera byl inspektor Frampton neobyčejně inteligentní detektiv. S dychtivostí cvičeného teriéra vyčmuchal všechny stopy, které pro něj pan Spiller připravil. Poslední, kdo Gooche viděl naživu, byl Masters, a to bylo po večeři, někdy kolem půl deváté. Zbytek společnosti pak hrál bridž až do půl jedenácté, načež pan Spiller odešel vyprovodit paní Digbyovou. Hned poté Masters zavřel fontánu. Pan Proudfoot odešel v deset čtyřicet a vzápětí se vzdálily do svých pokojů slečna Spillerová a služebné. Pan Spiller se vrátil někdy ve tři čtvrtě na jedenáct nebo o pár minut později, a ptal se po panu Goochovi. Poté Masters odešel přes dvůr do garáže a nechal na panu Spillerovi, aby zamkl. O něco později se pan Spiller vypravil na zahradu a sháněl se po svém hostovi. Došel jenom k šeříkům, volal na něj, a když nedostal žádnou odpověď, usoudil, že pan Gooch se už vrátil domů a spí. Služebná si vybavila, že skutečně slyšela, jak pan Spiller Gooche volá. Uvedla, že to mohlo být tak kolem půl dvanácté – rozhodně ne později. Pan Spiller si pak do jedné v knihovně četl, načež zavřel okno a šel rovněž spát.

Když zahradník v půl sedmé ráno mrtvolu našel, byla ještě promáčená, jak na ni stříkala fontána vodu, a stejně tak byl dosud mokrý i trávník kolem. Jelikož fontánu Masters v půl jedenácté vypnul, znamenalo to, že tam Gooch musel ležet už hezkou chvíli před tím. Vzhledem k množství whisky, které vypil, se zdálo pravděpodobné, že dostal srdeční záchvat, anebo v opilosti zakopl a v pádu narazil hlavou o okraj bazénku. Všechny tyto úvahy stanovovaly čas úmrtí mezi půl desátou a desátou a s tímto názorem souhlasil i lékař, i když odmítl stanovit dobu úmrtí s větší přesností než zhruba na jednu hodinu. Koroner tudíž vynesl verdikt smrt nešťastnou náhodou.

Jenom člověk, jenž byl po léta bezmocnou obětí vydírání, by se dokázal skutečně vžít do Spillerových pocitů. Rozhodně by mezi nimi nenalezl výčitky svědomí – na to byl pocit úlevy příliš silný. Zbavit se každodenní znechucující Goochovy přítomnosti, jeho nekonečných žádostí o peníze, věčné hrozby jeho opileckých výhrůžek – tohle byly výhody, které věru stály za vraždu. Kromě toho, jak o tom pan Spiller přemýšlel sedě na lavičce u fontány, podle jeho nejlepšího vědomí a svědomí vlastně o žádnou vraždu nešlo. Rozhodl se, že odpoledne navštíví paní Digbyovou. Teď ji mohl požádat o ruku, aniž by se musel děsit budoucnosti. Vůně šeříků kolem byla opojná.

„Promiňte, pane,“ řekl Masters.

Pan Spiller odtrhl zamyšlený pohled od tryskající vody a zvědavě pohlédl na svého komorníka, jenž stál uctivě vedle něho.

„Pokud proti tomu nic nemáte, pane, rád bych se přestěhoval do nějaké ložnice v hlavní budově.“

„Ano?“ řekl Spiller. „A pročpak, Mastersi?“

„Mám velice lehké spaní, pane. Trpím tím od té doby, co jsem byl ve válce. Vrzání té větrné korouhvičky mě neobyčejně ruší.“

„Vrže, potvora?“

„Ano, pane. Tu noc, co se panu Goochovi stala ta nešťastná nehoda, se ve čtvrt na dvanáct změnil vítr. To skřípání mi přetrhlo spaní a vůbec jsem pak nemohl usnout.“

Pan Spiller cítil, jak mu žaludek sevřela ledová ruka. Komorníkovy oči mu v té chvíli překvapivě připomněly Gooche. Nikdy předtím si nevšiml, že by si ti dva byli nějak podobní.

„Smím-li se tak vyjádřit, pane, vzhledem k tomu, že vítr změnil směr až ve čtvrt na dvanáct, je velice zvláštní, že by fontána mohla tělo pana Gooche promáčet. Až do čtvrt na dvanáct dopadala totiž voda na opačnou stranu bazénku. Vypadá to proto na to, že tělo bylo na místo dopraveno až po čtvrt na dvanáct a fontána byla pak znovu spuštěna.“

„To je opravdu zvláštní,“ řekl pan Spiller. Za šeříky slyšel Betty a Ronalda Proudfoota, jak se procházejí sem a tam a bezstarostně spolu hovoří. Vypadalo to, že jsou spolu šťastni. Všichni v domě vypadali šťastnější potom, co Gooch zmizel ze scény.

„Také bych řekl, pane. Snad mohu ještě dodat, že poté, co jsem vyslechl inspektorovy závěry, jsem z opatrnosti vysušil vaše smokingové kalhoty v koši na špinavé prádlo ve vaší koupelně.“

„Ach tak,“ řekl pan Spiller.

„Samozřejmě nehodlám o změně větru informovat úřady, pane, takže teď, když už je soudní projednávání ukončeno, není pravděpodobné, že by to někoho napadlo – pokud na to nebude přímo upozorněn. Myslím proto, pane, že když to všechno uvážíte, bude vám připadat rozumné mi nabídnout trvalé místo ve službě za – řekněme pro začátek – dvojnásobek mé současné mzdy?“

Pan Spiller se nadechl, aby řekl: „Jděte k čertu!“ ale z hrdla mu nevyšla ani hláska. Mlčky sklonil hlavu.

„Jsem vám velmi zavázán, pane,“ řekl Masters a neslyšně se vzdálil.

Pan Spiller pohlédl na fontánu, jejíž vysoký vodní sloupec se třepetal a nakláněl ve větru.

„Důvtipné,“ zamumlal automaticky, „skutečně to funguje prakticky zadarmo. Používá to pořád dokola tu samou vodu.“