Dorothy L. Sayers

Leopardí dáma

(Detektivní a kriminální povídky)

ZAPLOMBOVANÝ DŮKAZ

„Tak copak, kamaráde,“ řekl pan Lamplough, „co pro tebe můžeme dneska udělat?“

„Ale, nejspíš trochu toho tvého vrtání,“ řekl lord Petr Wimsey. S odporem se posadil na mučicí křeslo potažené zeleným sametem a ušklíbl se směrem k vrtačce. „Moje milovaná levá horní stolička je na kusy. A přitom jsem pojídal obyčejnou omeletu. Nechápu, že si k tomu vždycky vyberou takovýhle chvíle. Kdybych louskal mezi zuby ořechy nebo mátový bonbóny, tak bych to ještě pochopil.“

„Ale?“ řekl pan Lamplough konejšivě. Z jakéhosi podivného zařízení připomínající rekvizitu Maskelyna a Devanta vykouzlil žárovičku a zrcátko; zároveň se vynořil kabílek vycházející nepochybně ze samých střev matičky Země. „Bolí to?“

„Nebolí,“ řekl Wimsey podrážděně, „pokud ignoruju tu ostrou hranu, která se mi snaží uříznout jazyk. Rád bych věděl, proč takhle odešla? Nic špatného jsem jí nedělal.“

„Ne?“ řekl pan Lamplough, jehož přístup k pacientovi byl střídavě profesionální a střídavě přátelský, protože byl absolventem Winchesteru, členem jednoho z klubů, k nimž patřil i Wimsey, a když byli s Wimseym mladí, často se vídali na kriketovém hřišti. „Jestli na chvíli zmlkneš, tak se ti na to podívám… Ale!“

„Neříkej ‚ale‘, jako kdybys tam našel paradentózu a nekrózu dásně a ještě jsi z toho měl bůhvíjakou radost. Prostě to vyřízni, ucpi a vem tě čert… A mimochodem, copak jsi to vyváděl? Jak to, že jsem potkal na tvém prahu policejního inspektora? A nemusíš předstírat, že tu byl, aby si nechal udělat můstek, protože jsem viděl, že na něj dole čeká seržant.“

„No, jde o dost zvláštní záležitost,“ řekl pan Lamplough. Jednou rukou obratně držel Wimseyho ústa rozevřená a druhou vysušoval zrádnou dutinu pomocí tampónů. „Asi bych ti to neměl říkat, ale ty bys to stejně vytáhnul ze svých přátel ve Scotland Yardu. Chtějí se podívat do záznamů mého předchůdce. Možná sis všiml té zprávičky o zubaři, kterého našli mrtvého v hořící garáži ve Wimbledon Common?“

„Khg-um?“ řekl lord Petr Wimsey.

„Včera večer,“ pokračoval pan Lamplough. „Někdy kolem devátý to chytlo a tři hodiny trvalo, než oheň uhasili. Jedna z těch dřevěných garáží – nejvíc práce měli s tím, aby se oheň nepřenesl na dům. Naštěstí je to krajní dům a nikdo nebyl doma. Vypadá to, že ten chlapík – nějaký Prendergast – tam byl úplně sám a zrovna se chystal na dovolenou nebo kam. Načež se mu podařilo zapálit auto a sebe a shořet v garáži. Když ho našli, byl tak zuhelnatělý, že si policie není jistá, jestli to je on. Takže rutinní postup si žádá, aby zkoumali jeho chrup.“

„Vážně?“ řekl Wimsey a sledoval, jak pan Lamplough upevňuje do vrtačky nový vrtáček. „To tam nikdo nepřiběhl a nepokusil se ten oheň uhasit?“

„Ale jo – jenže to byla dřevěná kůlna, plná benzínu, vzplála jako pochodeň. Trochu víc takhle, prosím. Výborně, to je ono.“ Grrrr, dzzz, grrrr. „Vlastně si myslí, že není vyloučené, že to byla i sebevražda. Byl ženatý, tři děti, introvert a tak dále.“ Víííí, grrr, bzz, víííí. „Rodinu má ve Worthingu. Jsou tam u tchyně nebo někoho takového. Jestli to bude bolet, tak se ozvi.“ Grrr. „Mám dojem, že to s ním šlo dost z kopce. Ale taky to samozřejmě mohla být obyčejná nehoda a chytlo to, když naléval benzin do nádržky. Zrovna ten večer se chystal za rodinou.“

„A – ko – y – áš –ím – ýho?“ zeptal se pochopitelně Wimsey.

„Co s tím mám já společného?“ řekl pan Lamplough, který díky mnohaleté zkušenosti byl expert na luštění mumlání všeho druhu. „Jenom to, že ten chlápek, po kterým jsem zdědil tuhle praxi, se staral tomu Prendergastovi o chrup.“ Víííí. „Už je po smrti, ale nechal mi knihu se záznamy o chrupu svých pacientů, pro případ, že by některý z nich ke mně zahořel důvěrou.“ Grrr. Víííí. „Promiň. Tohle bolelo? Někteří z nich ke mně skutečně chodí. Řekl bych, že to je nějaký instinkt, který člověka nutí, aby v bolesti chodil na to samý osvědčený místo, jako umírající slon. Vypláchnout, prosím.“

„Aha,“ řekl Wimsey, když zbavil ústní dutinu úlomky svého těla a jazykem ohmatal poničenou stoličku. „Zvláštní, jak velké se člověku zdají ty jámy ve vyvrtaných zubech. Mám pocit, že do téhle bych mohl strčit hlavu. Nicméně předpokládám, že víš, co děláš… A jsou to tedy opravdu Prendergastovy zuby?“

„Ještě jsem neměl čas ty záznamy prohlídnout, ale slíbil jsem jim, že tam zajedu a podívám se na to, hned jak to tady s tebou skončím. Tak jako tak mám polední pauzu a pacientka objednaná na druhou se díkybohu omluvila. Většinou si s sebou přivede pět rozmazlených dětí a všechny se chtějí posadit kolem, koukat se a hrát si s mými přístroji. Minule se jedno z nich zatoulalo a pokusilo se zabít elektrickým proudem z rentgenu, co stojí vedle dveří. A taky si ta ženská myslí, že děti by se měly ošetřovat za poloviční cenu. Trochu víc rozevřít, jestli to půjde.“ Grrrr. „Tak, výborně. Teď tam dáme vložku a prozatímní výplň. Vypláchnout, prosím.“

„Jen ji proboha tě prosím udělej pevnou a nedávej dovnitř moc té příšerné hřebíčkové silice. Nesnáším, když mi uprostřed večeře začne vytékat ven. Nedovedeš si představit, jak odporně chutná kaviár s příchutí hřebíčku.“

„Nee?“ řekl pan Lamplough. „Teď to možná bude trochu studit.“ Stříkot, svistot. „Vypláchni! Třeba ucítíš, jak se vsakuje ta vložka. Aha, cítils to, viď? Fajn, aspoň vidíme, že nerv je živý. Teď už budu hned hotov. A je to! Můžeš skousnout. Ještě vypláchnout? Jistě. Kdy se ti bude hodit přijít příště?“

„Nač ten spěch, kamaráde,“ řekl Wimsey. „Teď přece jedeme rovnou do Wimbledonu. Když tě tam odvezu, budeš tam dvakrát tak rychle. S mrtvolou z hořící garáže jsem se ještě nesetkal a chci se něčemu přiučit.“

Nic zas tak moc přitažlivého na mrtvolách z hořící garáže není. Ani válečné zážitky neučinily Wimseyho zcela imunním vůči tomu, co leželo v policejní márnici. I policejní chirurg pobledl, když uviděl zuhelnatěné ostatky, jež ztratily jakoukoliv lidskou podobu, a pana Lamplougha to tak vzalo, že musel odložit knihy se záznamy a odejít ven, aby se vzchopil. Získaného času Wimsey využil k tomu, aby nastolil vztah vzájemné důvěry a uznání mezi sebou a policisty, takže se mohl zamyšleně probírat zčernalými zbytky, v něž se proměnil obsah Prendergastových kapes. Nic pozoruhodného v nich nebylo. Kožená náprsní taška stále ještě obsahovala ohořelé zbytky objemnějšího svazku bankovek – nepochybně hotovost pro zamýšlenou dovolenou ve Worthingu. Elegantní zlaté kapesní hodinky (zřejmě dárek) se zastavily sedm minut po deváté. Wimsey si povšiml, že zůstaly překvapivě dobře zachovalé. Z jedné strany byly zřejmě chráněny tělem, z druhé levou paží – nabízelo se jako vysvětlení.

„Vypadá to, že ho dostala hned první vlna ohně,“ řekl inspektor. „Evidentně se vůbec nepokusil utéct. Zhroutil se dopředu na volant a hlavou se udeřil o přístrojovou desku. Proto je obličej tak znetvořený. Jestli budete mít zájem, mylorde, tak vám později ukážu zbytky toho auta. Ale jestli je tomu druhému pánovi už líp, tak bychom se nejdřív koukli na to tělo.“

Koukání na tělo byla zdlouhavá a nepříjemná práce. Pan Lamplough v sobě našel jen s velikým úsilím dost sil, aby vyndal lékařské kleště a sondu a opatrně prohlížel čelisti, které žár spálil téměř až na kost – policejní chirurg pak srovnával jeho nálezy se záznamy v knize. Záznamy o ošetření Prendergastova chrupu zahrnovaly posledních deset let a dvě nebo tři plomby byly dokonce starší; i ty Lamploughův předchůdce zaznamenal, když k němu Prendergast poprvé přišel.

Na konci dlouhého zkoumání chirurg vzhlédl od poznámek, které dělal.

„Dobře, takže to ještě jednou zkontrolujme. Když započteme i obnovené starší plomby, máme teď dost přesný obraz o současném stavu Prendergastova chrupu. Všehovšudy by měl mít devět plomb. Malá amalgamová výplň na zubu moudrosti vpravo dole; velká amalgamová výplň na pravé dolní zadní stoličce; amalgamové výplně prvního a druhého premoláru vpravo nahoře v místě kontaktu; pravý horní řezák má korunku – souhlasí to?“

„Myslím, že ano,“ řekl pan Lamplough. „Až na to, že pravý horník řezák úplně chybí, ale je možné, že se korunka uvolnila a vypadla.“ Jemně sondoval zkoumané místo. „Dáseň je velice křehká – kanálek nemůžu najít – ale mohlo by to tak být.“

„Možná, že tu korunku najdeme v garáži,“ navrhl inspektor.

„Porcelánová výplň v levém horním špičáku,“ pokračoval chirurg. „Amalgamové výplně v prvním levém horním premoláru, spodním druhém premoláru a třináct let stará amalgamová výplň ve stoličce dole vlevo. To je zřejmě všechno. Žádný zub nechybí a žádná umělá náhrada. Kolik že mu bylo, inspektore?“

„Asi pětačtyřicet.“

„Jako mně. Přál bych si mít takovýhle chrup,“ poznamenal doktor. Pan Lamplough s ním souhlasil.

„Takže můžeme považovat za prokázané, že to je Prendergast?“ zeptal se inspektor.

„Podle mě to je nepochybné,“ prohlásil pan Lamplough, „i když bych ještě rád našel tu chybějící korunku.“

„V tom případě můžeme teď navštívit ten dům,“ řekl inspektor. „Děkuju, mylorde, v tomhle se svezu rád. Tomu říkám auto. Takže teď už jde jenom o to, jestli to byla nešťastná náhoda nebo sebevražda. Tady doprava kolem, mylorde, a pak druhá vlevo – upozorním vás, až tam budeme přijíždět.“

„Trochu z ruky pro zubaře,“ konstatoval pan Lamplough, když se před nimi objevilo pár rozptýlených domků poblíž Common.

Inspektor se ušklíbl.

„To samé mě taky napadlo, ale zdá se, že ho paní Prendergastová přesvědčila, aby se usadil právě tady. Skvělé pro děti. Méně skvělé pro praxi. Podle mě je paní Prendergastová ten nejpádnější důvod, proč to mohla eventuálně být sebevražda. Jsme na místě.“

Poslední věta byla sotva nutná. Před vrátky vilky stojící samostatně jako poslední v řadě podobných domů byl shromážděn hlouček lidí. Z pochmurně vyhlížejících zbytků na zahradě se táhl odporný pach spáleniny. Inspektor se svými společníky prošel vrátky provázen poznámkami okolostojících.

„To je ten inspektor… Tamten je doktor Maggs… Ten s tou taškou bude další doktor… Kdo je ten chlápek s monoklem?… Ten vypadá jako pravej aristokrat, viď, Florrie?… Houby, to bude pojišťovák… Blázníš? Koukni na to jeho fáro… To muselo stát majland… Jo, je to rolls… Ani náhodou, je to daimler… To máš fuk, dneska jde jen o to, aby to reprezentovalo…“

Wimsey se tomu pobaveně pochechtával celou cestu zahradou. Při pohledu na začouzenou kostru automobilu a zčernalé zbytky spálené garáže však rychle vystřízlivěl. Dva policisté shrbení se sítem v rukou nad zpopelněnými zbytky se narovnali a zasalutovali.

„Jak to jde, Jenkinsi?“

„Nic zvláštního jsme zatím nenašli, pane, až na slonovinovou cigaretovou špičku. Tenhle džetlmen,“ ukázal na statného, holohlavého muže s brýlemi, který prohlížel poškozenou karosérii vozu, „je pan Tolley z továrny na auta, přišel s doporučením od superintendenta.“

„Ano, jistě. Už jste si o tom udělal nějaký názor, pane Tolley? S doktorem Maggsem se už znáte. Pan Lamplough. Lord Petr Wimsey. Mimochodem, Jenkinsi, pan Lamplough prohlédl mrtvole chrup a postrádá jeden zub. Zkuste, jestli byste ho nenašel. Takže, jak to vypadá, pane Tolley?“

„Co se stalo je celkem jasné,“ řekl pan Tolley a zamyšleně si zašťoural párátkem mezi zuby. „Když dojde k nějaké nehodě, jsou tyhle malé limuzíny dokonalá past. Vidíte, mají nádrž na benzín vepředu, a vypadá to, že tady někde za přístrojovou deskou nádrž trochu tekla. Buď se zkřivila ve švu nebo se uvolnil přívod benzínu. Každopádně teď volný je, ale to není po požáru nic neobvyklého. Byli byste překvapení, kolik toho vykape, i když nádrž nebo rozvod paliva kapou jenom nepatrně. Vypadá to, že za řízením byla kokosová rohož, takže nebylo nic vidět. Samozřejmě, bylo by to cítit, ale v těchhle malých garážích je většinou stejně zápach po benzínu, a tady ho bylo několik kanystrů. Víc, než je povoleno – ale ani to není nic neobvyklýho. Podle mě to vypadá, že si dolil benzin do nádržky – poblíž kapoty jsou dva prázdné kanystry s povolenými uzávěry – nasedl dovnitř, nastartoval, načež si zapálil cigaretu. Jestli byly uvnitř benzínové páry z té netěsnosti, tak mu to bouchlo rovnou do obličeje – pppšššš!“

„V jaké poloze bylo zapalování?“

„Vypnuté. Možná vůbec klíčky neotočil, ale nejspíš zapalování hned vypnul, když to začalo hořet. Což je hloupost, ale spousta lidí tak reaguje. Správně máte samozřejmě uzavřít přívod benzínu a nechat motor běžet, aby se vyprázdnil karburátor, ale když jste na nejlepší cestě zaživa uhořet, tak se těžko uvažuje. Anebo chtěl benzín uzavřít, ale oheň ho přemohl dřív, než se mu to povedlo. Nádrž je tady vlevo, vidíte?“

„Na druhé straně,“ ozval se Wimsey, „taky mohl spáchat sebevraždu a tu nehodu jenom předstírat.“

„Dost odporný způsob jak provést sebevraždu.“

„Třeba požil předtím jed.“

„Potřeboval by ale zůstat dost dlouho naživu, aby mohl zapálit vůz.“

„To je pravda. Co kdyby se zastřelil – mohl by ten výstřel – ne, to je hloupost, to byste tu našli zbraň. Nebo že by si dal injekci – ne, to je stejný problém. Cyankáli by se hodilo – chci říct, kdyby si vzal tabletu, měl by právě ještě tolik času, aby vůz zapálil. Cyankáli působí hodně rychle, ale ne okamžitě.

„Každopádně se po něm podívám,“ slíbil doktor Maggs.

V té chvíli je přerušil konstábl.

„Promiňte, pane, ale myslím, že jsme našli ten zub. Pan Lamplough říká, že to je on.“

Mezi buclatým ukazováčkem a palcem držel malý, keramický předmět, z něhož vystupoval kovový trn.

„Vypadá to skutečně jako korunka z pravého řezáku,“ potvrdil Lamplough. „Při tom vedru zřejmě cement povolil. Některé cementy jsou citlivé na horko, jiné zase naopak na vlhkost. Takže teď už je to jasné, ne?“

„Ano – už to jenom musíme sdělit vdově. Ne že by si asi dělala velké naděje.“ Paní Prendergastová – silně nalíčená dáma s trvale nevrlým výrazem ve tváři – přijala tu zprávu výbuchem pláče. Když se dostatečně vzpamatovala, sdělila jim, že Artur byl vždycky neopatrný při práci s benzínem a příliš mnoho kouřil, že ho vždycky upozorňovala, jak jsou malé vozy nebezpečné a mockrát mu řekla, že by měl koupit prostornější vůz, protože tenhle není pro celou rodinu dost velký, že chtěl jet v noci, ačkoliv ho vždycky varovala, jak je to nebezpečné, a že kdyby poslouchal, co mu říká, nikdy by se to nestalo.

„Chudáček Artur – nebyl moc dobrý řidič. Zrovna když nás vezl minulý týden do Worthingu, vyhýbal se nákladnímu autu a sjel přitom do příkopu. Všichni jsme se příšerně lekli.“

„Ale,“ řekl inspektor, „tak teď už víme, kdy se zkřivila ta benzínová nádrž.“ Velice opatrně se snažil zjistit, zda by pan Prendergast nemohl mít nějaký důvod sáhnout si na život. Vdovu to rozhořčilo. Manželově praxi se sice poslední dobou skutečně nedařilo, ale Artur by nikdy něco tak podlého neudělal. Vždyť to není ani tři měsíce, co sjednal životní pojištění na pět set liber a kdyby v rozporu s ustanovením smlouvy spáchal sebevraždu, smlouva by byla neplatná. Artur si jí, paní Prendergastové, sice nevážil a dělal jí nejrůznější příkoří, ale neokradl by přece svoje nevinné děti.

Když uslyšel slovo „příkoří“, inspektor nastražil uši. Jaká příkoří?

No, totiž, už hezky dlouho věděla, že Artur to táhne s tou paní Fieldingovou. Ty řeči o tom, že zuby vyžadují nepřetržitou pohotovost, ji nemohly oklamat. To se to snadno říká, že paní Fieldingová je lepší hospodyně než ona. Co je na tom překvapujícího? Bohatá bezdětná vdova s žádnými povinnostmi – ta samozřejmě mohla mít všechno jako ze škatulky. Ale nikdo přece od ní, paní Prendergastové, nemůže čekat, že s tou trochou peněz, co jí Artur na dům dával, dokáže nějaké zázraky. Když se to Arturovi nelíbilo, tak měl být štědřejší. Pro paní Fieldingovou bylo samozřejmě jednoduché přitahovat chlapy, když chodila oblíkaná jako ze žurnálu. Řekla Arturovi, že jestli toho nenechá, rozvede se s ním. Načež byl pak každý večer v Londýně a co tam dělal, to –“

Inspektor zarazil příval slov dotazem na adresu paní Fieldingové.

„Tu neznám,“ řekla paní Prendergastová. „Bydlela tady v čísle 57, ale po tom, co jsem jí jasně řekla, že ten poměr už dýl tolerovat nebudu, odjela do ciziny. To se to některým lidem žije, když mají spoustu peněz. Já nebyla za hranicema od svatební cesty a to ještě jsme byli jenom v Boulogne.“

Když rozhovor s paní Prendergastovou skončil, inspektor vyhledal doktora Maggse a požádal ho, aby byl obzvláště pečlivý při hledání stop po kyselině kyanovodíkové.

Posledním svědkem byla služebná Gladys. Prendergastův dům opustila předchozího dne v šest večer. Chystala se na týdenní dovolenou po dobu, kdy Prendergastovi měli být ve Worthingu. Podle jejího názoru byl posledních pár dní Prendergast nervózní a ustaraný, ale to jí připadalo přirozené, protože věděla, že pan Prendergast pobýval s manželčinou rodinou jen s nechutí. Skončila své povinnosti, naservírovala pánovi studenou večeři a s jeho svolením šla domů. Měl pacienta – nějakého džentlmena z Austrálie nebo z nějakého takového místa, a ten s vyspravením chrupu spěchal, protože potřeboval cestovat dál. Pan Prendergast jí řekl, že bude pracovat pozdě do večera, a proto zamkne dům sám, takže nemusí čekat. Dalším dotazem bylo zjištěno, že pan Prendergast se jídla „sotva dotknul“, protože už zřejmě neměl stání. Z toho všeho bylo zřejmé, že tento pacient byl poslední osobou, která pana Prendergasta viděla živého.

Pak byla prohlédnuta kniha záznamů o návštěvách pacientů. Hledaný pacient v ní vystupoval jako „p. Williams 17:30“ s adresou v jednom malém hotelu v Bloomsbury. Ředitel hotelu jim sdělil, že pan Williams u nich bydel jeden týden. Jako trvalou adresu uvedl Adelaide a zmínil se o tom, že je to jeho první návštěva ve staré vlasti po dvaceti letech a že v Londýně nemá žádné přátele.

Bohužel, pana Williamse vyslechnout nemohli. Předchozího večera v půl jedenácté v noci se dostavil posel s jeho navštívenkou, zaplatil jeho účet a vyzvedl si jeho zavazadla. Žádnou adresu, na niž by bylo možno zasílat eventuální poštu, neudal. Nebyl to obvyklý okresní posel, ale nějaký muž v měkkém plstěném klobouku a tlustém tmavém plášti. Noční recepční mu do obličeje pořádně neviděl, protože v hale svítilo jenom jedno světlo. Muž jim řekl, aby si pospíšili, že pan Williams chce stihnout vlak k trajektu z nádraží Waterloo. Dotazem v místenkové kanceláře opravdu zjistili, že tímto vlakem nějaký pan Williams cestoval – rezervoval si lístek do Paříže a ještě týž večer byl lístek vyzdvihnut. Tím pádem se rozplynula naděje, že by pana Williamse našli; ale i kdyby s ním mluvit mohli, nevypadalo pravděpodobně, že by mohl příliš osvětlit, co se odehrávalo v Prendergastově mysli těsně před katastrofou. Zpočátku vypadalo sice trochu podezřele, že pan Williams z Adelaide bytem v Bloomsbury cestoval až do Wimbledonu, aby si tam nechal spravit zuby, ale nejjednodušší vysvětlení vypadalo nejpravděpodobnější: pan Williams, jenž v Londýně nikoho neznal, se v nějaké kavárničce nebo na nějakém podobném místě setkal náhodou s Prendergastem, a když se mimoděk zmínil o potížích se zuby, došlo k dohodě, která byla prospěšná oběma stranám.

Zdálo se, že teď už nic nebrání koronerovi, aby vynesl výrok „smrt nešťastnou náhodou“ a aby vdova vznesla nárok vůči pojišťovně, když všechno zamotal doktor Maggs, jenž se ozval, že v těle objevil stopy po velké dávce hyoscinu a co teď s tím? Inspektor cynicky poznamenal, že ho to nepřekvapuje: jestli měl kdy nějaký muž právo na sebevraždu, byl to manžel paní Prendergastové. Usoudil, že by bylo žádoucí pečlivě prohledat ohořelé vavřínové keře rostoucí kolem Prendergastovy garáže. Lord Petr Wimsey souhlasil, ale předpověděl, že injekční stříkačka nalezena nebude.

Lord Petr Wimsey se totálně zmýlil. Injekční stříkačka byla nalezena hned druhý den a z její polohy bylo zřejmé, že po použití byla vyhozena oknem garáže. Uvnitř stříkačky byly nalezeny stopy jedu. „Je to pomalu působící droga,“ vysvětlil doktor Maggs. „Zřejmě si píchl dávku, pak vyhodil stříkačku ven a myslel si, že ji nikdo nebude hledat. Než ztratil vědomí, vlezl do auta a zapálil ho… Dosti neobratné.“

„Naopak, neobyčejně důvtipné,“ oponoval Wimsey. „Ta injekční stříkačka se mi nějak nezdá.“ Zatelefonoval svému zubaři. „Lamploughe, starouši,“ řekl, „potřeboval bych, abys pro mě něco udělal. Chtěl bych, aby ses znova podíval na ty zuby. Ne – nejde o moje zuby. O Prendergastovy.“

„To nemyslíš vážně!“ řekl Lamplough s odporem.

„Skutečně bych byl moc rád,“ řeklo jeho lordstvo.

Mrtvola ještě nebyla pohřbena, a tak se Lamplough za neustávajícího protestování vydal s Wimseym do Wimbledonu a znovu podstoupil onu znechucující proceduru. Tentokráte začal z levé strany.

„Spodní stolička, třináct let stará výplň, druhý premolár, amalgámová výplň. Oheň je trochu poškodil, ale jsou tady. První horní premolár – premoláry jsou pitomé zuby – vždycky odejdou první. Tahle výplň vypadá dost nepořádně udělaná – tohle podle mě není solidní práce. Vypadá to, že zasahuje i další zub – možná, že to má na svědomí ten oheň… Levý horní špičák, výplň na přední straně, silikátový cement –“

„Momentík,“ zarazil ho Wimsey. „Maggs si poznamenal, že to je ‚porcelán‘. Je to to samé?“

„Není. Je to úplně jiná technologie. Dobře, možná, že to je porcelán – je to těžko rozeznat. Já bych osobně řekl, že to je silikátový cement, ale možná se pletu.“

„Zkontrolujme to tedy podle původních záznamů. Škoda, že Maggs nezapsal taky ta data – bůhví, kolik let dozadu budu muset hledat… Navíc mi rukopis toho chlápka připadá nečitelný a těm jeho zatraceným zkratkám nerozumím…“

„Jestli to je silikátový cement, tak nebudeš muset listovat moc dozadu. Tenhle materiál se sem dostal z Ameriky v roce 1928. Tenkrát to byla velká senzace, ale z nějakého důvodu se to tady nijak zvlášť neujalo. Ale někteří doktoři ho používají.“

„Aha, takže silikátový cement to tedy není,“ konstatoval Wimsey. „Až do roku 1928 tu žádný záznam o špičáku není. Takže jak to vypadá předtím: ’27, ’26, ’25, ’24, ’23. Tady to máme. Špičák, něco, ví bůh co.“

„To je on,“ řekl Lamplough, dívaje se Wimseymu přes rameno. „Porcelán. Takže jsem se zřejmě spletl. Kdybychom ho vyndali, tak to snadno zjistíme. Porcelán má jinou zrnitost a taky se jinak aplikuje.“

„Jak jinak?“

„No,“ řekl Lamplough. „Jeden ten materiál se aplikuje jako silikátový cement.“

„A druhý jako porcelán. To jsem se dovtípil i sám. Fajn, tak na co čekáš, vyndej ho.“

„To nejde. Aspoň ne tady.“

„Tak si to odnes domů a udělej to tam. Copak, Lamploughe, nechápeš, jak je to strašně důležité? Jestli to je opravdu ten silikátový cement nebo jak tomu říkáš, pak to nemohlo být uděláno v roce ’23. A jestli to někdo později předělal, pak to byl nějaký jiný zubař. A ten pak mohl dělat i jiné zuby – a v tom případě by o tom tady měly být záznamy, ale nejsou. Tobě není jasné, co to znamená?“

„Je mi jasné, že tě to začíná nějak vzrušovat,“ řekl Lamplough. „Můžu ti říct jenom jedno: odmítám si tuhle věc odnýst do své ordinace. Mrtvoly nejsou v Harley Street oblíbené.“

Nakonec obdrželi svolení, aby tělo přemístili do zubního oddělení místní nemocnice. Tam Lamplough v přítomnosti místního experta, doktora Maggse, a policie, opatrně vyjmul výplň z dotyčného špičáku.

„Jestli tohle,“ řekl Lamplough vítězně, „není silikátový cement, tak si bez umrtvení vytrhnu všechny svoje zuby a spolknu je. Co vy na to, Bentone?“

Nemocniční zubař s Lamploughem souhlasil. Lamplough, v náhlém zájmu o celý případ, přikývl, a opatrně zasunul sondu mezi oba horní třenové zuby s jejich dotýkajícími se výplněmi.

„Pojďte sem, Bentone, koukněte se na to. Když si odmyslíte ten oheň a ty saze, nepřipadá vám to jako velice nedávná výplň? Tady, ten kontakt, kdyby ho někdo udělal včera, nemohl by vypadat líp. A tady – heleďte, kde je ta spodní čelist? Dejte ji na místo. A teď mi podejte kus kopíráku… Podívejte na ten skus, kdyby sem dosedla ta velká stolička – ta plomba je příšerně vysoká. Wimsey, kdy byla dělána ta plomba v té pravé zadní spodní stoličce?“

„Před dvěma lety,“ řekl Wimsey.

„Vyloučeno,“ zvolali oba zubaři současně. Doktor Benton dodal:

„Když se očistí všechno to svinstvo, je vidět, že to je úplně nová výplň. Dokonce bych řekl, že na ní nikdy nekousal. Poslyšte, Lamploughe, to je nějaké divné.“

„Divné? To je slabé slovo. Když jsem ty zuby včera prohlížel, tak mě to nenapadlo, ale koukněte tady na ten postranní kaz. Proč to nemá spravené, když má spravené všechno ostatní? Teď, když je to čistý, je na to dobře vidět. Máte dlouhou sondu? Je to dost hluboké a muselo ho to bolet. Poslyšte, inspektore, chtěl bych pár těch výplní vyndat.

„Jen do toho,“ řekl inspektor. „Máme tu spoustu svědků.“

Pan Benton tedy přidržoval hrůzného pacienta, pan Lamplough zapjal vrtačku a spěšně odvrtal výplň jedné ze stoliček. „A sakra!“ řekl doktor Lamplough, což – jak lord Petr poznamenal – ukázalo, co zubař myslí, když říká to svoje obvyklé: „Ale!“

„Zkuste třenové zuby,“ navrhl Benton.

„A co tuhle třináct let starou výplň,“ mínil jeho zubařský kolega.

„Kroťte se, pánové!“ zasáhl inspektor. „Nezničte mi předmět doličný.“

Pan Lamplough tomu varování nevěnoval pozornost a vrtal dál. Další plomba se objevila na denním světě a pan Lamplough znova vydechl: „A sakra!“

„Už je to tak,“ usmál se Wimsey. „Můžete vyplnit zatykač, inspektore.“

„Oč jde, mylorde?“

„O vraždu,“ řekl Wimsey.

„Proč myslíte?“ zeptal se inspektor. „Přišli snad tito pánové na to, že pan Prendergast má nového zubaře, který mu otrávil zuby?“

„Ne,“ řekl pan Lamplough, „aspoň ne v obvyklém slova smyslu. Ale něco takovéhohle jsem v životě neviděl. Na dvou místech se ten zubař ani nenamáhal odvrtat kaz. Prostě zub navrtal a nacpal do něj amalgam. Nechápu, jak to, že mu to pod výplní nehnisalo.“

„Možná,“ řekl Wimsey, „že tam na to ty plomby nejsou dost dlouho. Aha! Copak jste našel tentokrát?“

„Tahle výplň je v pořádku. Žádný kaz pod ní není. Jenže to vypadá, že tam ani nikdy nebyl. I když to se s jistotou říct nedá.“

„Vsadím se, že tam skutečně nikdy nebyl. Vyndejte ten zatykač, inspektore!“

„Na vraha pana Prendergasta? Ale na jaké jméno?“

„Ne, na Artura Prendergasta za vraždu jistého pana Williamse a mimo to za žhářství a pokus o podvod. A také na paní Fieldingovou, když se vám bude chtít, za spoluvinu, i když tu možná nebudete moct dokázat.“

Když Prendergasta v Rouenu objevili, ukázalo se, že měl všechno dopředu velice dobře promyšlené. Zdržovalo ho jedině, že musel nalézt pacienta se svou postavou, s dobrým chrupem a bez rodinného zázemí. Když se mu nešťastný pan Williams dostal do spárů, stačilo provést posledních pár kroků: paní Prendergastová musela být odeslána do Worthingtonu – což byla cesta, kterou ráda kdykoliv podnikla – a služebná dostala volno. Zbývalo připravit všechny zubařské propriety a pozvat oběť na čaj do Wimbledonu. Následovala vražda – ranou zezadu oběť omráčil a pak jí dal injekci. Načež přišla piplavá a děsivá práce napodobit na chrupu mrtvého svůj vlastní chrup. Pak si Prendergast vyměnil s mrtvolou šaty, tělo odtáhl do garáže a posadil do vozu. Injekční stříkačku odhodil tak, aby unikla pozornosti při zběžné prohlídce, ale aby byla nalezena, kdyby se přišlo na přítomnost jedu; v prvním případě to mělo vypadat jako neštěstí, ve druhém jako sebevražda. Pak polil vůz benzínem, uvolnil přívod benzinu do nádrže a nechal stát kanystry poblíž. Vrata garáže a okno nechal otevřené, aby všechno souhlasilo s možnými hypotézami a aby vznikl průvan. Nakonec vůz zapálil pomocí čůrku benzínu, který vyvedl dveřmi garáže ven. Pak spěchal tmavou zimní nocí k nádraží a podzemní drahou odjel do Londýna. Riziko, že ho ve Williamsových šatech, klobouku a s šátkem přes ústa někdo v podzemní dráze pozná, bylo nepatrné. Dalším krokem bylo vyzvednutí Williamsových zavazadel, načež nasedl na vlak k trajektu a dorazil do Francie k zámožné a zamilované paní Fieldingové. Podle chutě se pak mohli, kdyby chtěli, vrátit do vlasti jako pán a paní Williamsovi.

„Talentovaný student kriminologie,“ poznamenal Wimsey, když shrnoval toto malé dobrodružství. „Studoval Rousův případ a poučil se z jeho chyb. Jenom s tím porcelánem udělal chybu. Se silikátovým cementem se asi dá pracovat rychleji, co, Lamploughe? No jo, práce kvapná, málo platná. To by mě zajímalo, v které chvíli ten Williams skutečně zemřel.“

„Mlč už!“ okřikl ho Lamplough. „A mimochodem, nezapomeň, že ti ještě musím dodělat tu tvou výplň.“

ABSOLUTNĚ JINDE

Lord Petr Wimsey seděl spolu s inspektorem Parkerem ze C.I.D. a inspektorem Henleym z baldocké policie v knihovně vily „Šeřík“.

„Takže vidíš,“ řekl Parker, „že ti nejpodezřelejší byli v té době všichni jinde.“

„Co tím chceš říct – jinde?“ namítl Wimsey podrážděně. Parker ho bez snídaně přitáhl sem do Wapley, na Great North Road, a to se nepříznivě odrazilo na Wimseyho duševním rozpoložení. „Chceš snad říct, že by se nemohli dostat na místo vraždy, leda že by se pohybovali větší rychlostí než 186 000 mil za vteřinu? Protože pokud tohle není, cos myslel, tak nebyli absolutně jinde. Byli jinde jenom relativně a zdánlivě.“

„Pro Kristovy rány, nechoď na mě s Eddingtonem. V normálním slova smyslu byli jinde a kdybychom je chtěli zašít, budeme to muset udělat, aniž bychom zkoumali jejich Fitzgeraldovu kontrakci a sférické zakřivení. Inspektore, myslím, že bychom si je měli jednoho po druhém zavolat a poslechnout si znovu jejich výpovědi. Dávejte pozor, jestli v nějakém místě nebudou říkat něco jiného než předtím… Začněme s tím komorníkem.“

Inspektor vystrčil hlavu ze dveří a zavolal: „Hamworthy!“

Komorník byl muž středního věku, jehož sférické zakřivení bylo rozhodně hodné pozornosti. Byl bledý, obličej měl odulý a vypadalo to, že mu není dobře. Nicméně se bez váhání rozhovořil.

„Pánové, jsem ve službách zesnulého pana Grimbolda už dvacet let a vždycky jsem si říkal, že mám dobrého zaměstnavatele. Byl přísný, ale spravedlivý. Vím, že pokud šlo o obchodní záležitosti, říkalo se o něm, že jedná velice tvrdě, ale já myslím, že to ani jinak nešlo. Byl starý mládenec, ale vychoval své dva synovce, pana Harcourta a pana Nevilla, a byl na ně velice hodný. Řekl bych, že v soukromém životě to byl laskavý a uznalý člověk. Jaké měl povolání? No, myslím, že vy byste asi řekli, že byl lichvář.

Ano, pokud jde o ty události včera večer. V 19:30 jsem jako obvykle zamkl dům. Pan Grimbold byl velice systematický muž, pánové, takže všechno muselo být děláno ve stanovenou dobu. Všechna okna v přízemí jsem zamkl, jak bylo obvyklé v zimních měsících. Jsem si jistý, že jsem žádné nevynechal. Každé okno má petlici proti násilnému otevření, a kdyby některá z nich nebyla v pořádku, určitě bych si toho všimnul. Také jsem zamkl přední dveře, zasunul závoru a upevnil bezpečnostní řetěz.“

„A co ty dveře do zimní zahrady?“

„Tam je patentní zámek, pane. Přesvědčil jsem se, že je zamčený. Ne, zevnitř jsem ho nezajistil, to jsme nikdy nedělali – pan Grimbold se občas zdržel obchodně v Londýně poněkud déle, a pak se chtěl dostat domů, aniž by musel zvonit na služebnictvo.“

„Ale včera večer žádné jednání v Londýně neměl, ne?“

„Neměl, pane, ale ten zámek jsme zevnitř nikdy nezajišťovali. Bez klíče se nikdo dovnitř dostat nemohl a klíč měl na kroužku pan Grimbold.“

„Žádný jiný klíč neexistuje?“

„Myslím,“ komorník významně zakašlal, „myslím, pane, i když určitě to nevím, že ještě jeden existuje – má ho jistá dáma, která je momentálně v Paříži.“

„Aha. Nemýlím-li se, tak panu Grimboldovi bylo kolem šedesáti. No budiž. Jak se jmenuje ta dáma?“

„Paní Winterová, pane. Bydlí tady ve Wapley, ale před měsícem jí zemřel manžel a od jeho smrti – pokud vím – žije mimo Anglii.“

„Radši si to poznamenejte, inspektore. A teď, co ty místnosti v patře a zadní vchod?“

„Všechno okna v patře byla zajištěna stejně jako ta v přízemí, pane, kromě okna do ložnice pana Grimbolda, ke kuchařce a ke mně, ale k těm se nedá dostat bez žebříku a žebřík je zamčený v kůlně na nářadí.“

„To souhlasí,“ ozval se inspektor Henley. „Včera večer jsme to prověřili. Kůlna byla zamčená a kromě toho byly mezi žebříkem a zdí neporušené pavučiny.“

„V půl osmé večer jsem prošel všechny pokoje a nikde jsem žádnou závadu nezpozoroval.“

„Osobně se zaručuju,“ ozval se opět inspektor, „že všechny zámky jsou naprosto nepoškozené. Pokračujte, Hamworthy.“

„Mezitím, co jsem kontroloval dům, sešel pan Grimbold dolů do knihovny na pravidelnou skleničku šery. V 19:45 se podávala polévka, a tak jsem pana Grimbolda zavolal k večeři. Jako obvykle seděl na konci stolu, čelem k servírovacímu okénku.“

„Zády ke dveřím do knihovny,“ poznamenal Parker a udělal si na plánku před sebou křížek. „Byly ty dveře zavřené?“

„Zajisté, pane. Všechny dveře byly zavřené a všechna okna jak by smet.“

„Vypadá to, že v té jídelně musí být děsný průvan,“ řekl Wimsey. „Dvoje dveře, servírovací okénko a ještě dvě francouzská okna.“

„To je pravda, mylorde, ale všechna okna i dveře dokonale těsní a závěsy byly zatažené.“

Jeho lordstvo popošlo ke spojovacím dveřím a otevřelo je.

„Jo,“ přikývl, „poctivé, masivní dveře a otvírají se přímo děsivě tiše. Tyhle koberce s vysokým chlupem se mi líbí, ale na můj vkus jsou trochu moc řvavé.“ Neslyšně zavřel dveře a vrátil se na místo.

„Polévku jedl pan Grimbold asi tak pět minut. Když dojedl, odnesl jsem talíř a přinesl mu rybu. Místnost jsem opustit nemusel, všechno jídlo dostávám servírovacím okénkem. Víno – bylo to chablis – stálo už na stole. Tenhle chod byl jenom malý kousek kambaly a pan Grimbold ho jedl opět asi tak těch pět minut. Odnesl jsem talíř a přinesl rožněného bažanta. Právě jsem se chystal naservírovat zeleninu, když zazvonil telefon. Pan Grimbold mi řekl: ‚Radši se běžte podívat, kdo to volá. Obsloužím se sám.‘ Kuchařka, pochopitelně, k telefonu nechodí.“

„Žádné jiné služebnictvo tu není?“

„Jenom uklízečka, co chodí přes den, pane. Odešel jsem tedy k tomu telefonu a zavřel jsem za sebou dveře.“

„Mluvíte o tom telefonu tady, nebo o přístroji v hale?“

„O tom v hale, pane. Pokud jsem zrovna nebyl v knihovně, když telefon zvonil, tak jsem vždycky chodil k telefonu v hale. Volal pan Neville Grimbold, z Londýna. Má spolu s panem Harcourtem vlastní byt v Jermyn Street. Poznal jsem pana Nevilla po hlase. ‚Jste to vy, Hamworthy?‘ zeptal se. ‚Moment počkejte, chce s vámi mluvit pan Harcourt.‘ Položil sluchátko a za chvilku se ozval pan Harcourt: ‚Hamworthy, pokud se strýc večer nikam nechystá, rád bych k vám zajel.‘ Řekl jsem mu: ‚Dobře, pane, já mu to vyřídím.‘ Oba mladí pánové sem jezdí dost často a vždycky tu pár dnů zůstávají, takže jejich ložnice jsou trvale připravené. Pan Harcourt mi pak řekl, že vyrazí hned a že by k nám mohl dorazit kolem půl desáté. Během hovoru jsem slyšel, jak starobylé hodiny v jejich londýnském pokoji cinkají čtvrthodiny a pak odbíjejí osmou. Vzápětí odbily osmou i naše hodiny v hale a ústředna nám oznámila: ‚Tři minuty!‘ Takže telefon musel zazvonit tři minuty před osmou.“

„Pokud jde o čas, je to tedy jasné. Což je příjemný pocit. Co se dělo pak, Hamworthy?“

„Pan Harcourt mi řekl, že se mnou ještě chce mluvit bratr, načež si sluchátko vzal zase pan Neville Grimbold a řekl mi, že se zrovna chystá do Skotska. Požádal mě, abych mu poslal jeden oblek a pár ponožek a košil, které tu u nás nechal. Chtěl ale, abych mu nejdřív odnesl oblek vyčistit. Ještě mi dal pár dalších instrukcí, a proto požádal ústřednu o další tři minuty. Takže to muselo být v 8:03. Chvilku nato – pan Neville pořád ještě mluvil – se ozval zvonek nad hlavním vchodem. Nemohl jsem dost dobře položit panu Nevillovi sluchátko, a tak jsem musel nechat návštěvníka čekat a ten někdy v 8:05 zazvonil znova. Už jsem se chtěl panu Nevillovi omluvit, když jsem uviděl, že z kuchyně vyšla kuchařka a jde skrz halu ke dveřím. Pan Neville mě ještě požádal, abych mu zopakoval všechny instrukce, načež nás centrála znova přerušila, a tak pan Neville hovor ukončil. Když jsem se otočil, uviděl jsem, že kuchařka právě zavírá dveře do knihovny. Šel jsem k ní a ona mi řekla: ‚To je zase ten pan Payne. Chce mluvit s panem Grimboldem, tak jsem ho zavedla do knihovny, ale nějak se mi nelíbí.‘ Řekl jsem jí: ‚Dobře, já se o něj postarám!‘ a kuchařka se vrátila do kuchyně.“

„Počkejte,“ přerušil ho Parker. „Kdo to je ten Payne?“

„To je jeden z klientů pana Grimbolda. Bydlí tady přes pole asi pět minut odsud. Už nás navštívil jednou a byly s ním potíže. Myslím, že dluží panu Grimboldovi peníze a chtěl víc času na splácení dluhu.“

„Je ještě tady, čeká v hale,“ doplnil ho Henley.

„Aha!“ ozval se Wimsey. „To zarostlé, zamračené individuum s kabátem od krve?“

„To je on, mylorde,“ potvrdil komorník, načež se opět otočil k Parkerovi. „Šel jsem tedy ke knihovně, jenomže vtom jsem si vzpomněl, že jsem zapomněl pánovi přinést claret, což ho muselo určitě velice rozladit. Tak jsem se vrátil do komory, kde se láhev ohřívala před krbem. Chvilku jsem hledal tác – byl pod večerníkem, co jsem na něj položil. Pak jsem spěchal zpátky do jídelny a tam,“ komorníkovi přeskočil hlas, „tam jsem uviděl, že pan Grimbold sedí celý zhroucený. Hlavu měl skleslou na stole, přímo v talíři s jídlem. Napadlo mě, že se mu muselo udělat špatně, tak jsem utíkal k němu, ale zjistil jsem – zjistil jsem, že je mrtvý, pane, a v zádech že má strašnou ránu.“

„Byla tam poblíž nějaká zbraň?“

„Já žádnou neviděl, pane. Bylo tam strašně krve. Udělalo se mi hrozně slabo a chvíli jsem vůbec nevěděl, co bych měl podniknout. Když jsem zase byl schopný trochu uvažovat, běžel jsem k okénku do kuchyně a zavolal kuchařku. Přiběhla do jídelny, a když uviděla pána, strašně vykřikla. Pak jsem si vzpomněl na pana Payna a otevřel dveře do knihovny. Hned se na mě obořil, jak dlouho prý tam ještě musí čekat. Řekl jsem mu: ‚Stala se strašná věc, pan Grimbold byl zavražděný.‘ Protlačil se kolem mě do jídelny a hned řekl: ‚Co okna?‘ Odhrnul závěs na tom okně, co je nejblíž knihovně, a to okno bylo dokořán. ‚Tady tudy utekl,‘ prohlásil a hned se hrnul ven. Řekl jsem mu: ‚Ne, nikam!‘ Myslel jsem, že chce utýct, a tak jsem se na něj pověsil. Začal mi nadávat: ‚Člověče, mějte rozum! Musíme se podívat po tom chlapovi, nebo nám uteče!“ Řekl jsem mu: ‚Ale já půjdu s váma.‘ On že ano, tak jsem ještě přikázal kuchařce, aby se ničeho nedotýkala a zavolala policii, přinesl jsem si z komory baterku a utíkali jsme s panem Paynem ven.“

„Payne šel pro baterku s vámi?“

„Ano, pane. Vyšli jsme ven a prohlíželi zahradu, ale žádné otisky ani nic jinýho jsme tam nenašli, protože kolem celého domu a k brance je cestička vyasfaltovaná. A zbraň jsme taky žádnou nenašli. Načež Payne řekl: ‚Měli bychom se vrátit, nastartovat auto a vzít to po silnici.‘ Namítnul jsem, že ten vrah už bude stejně pryč, protože od naší branky je to jenom čtvrt míle na Great North Road, a než bychom mohli vyrazit, tak by uplynulo nějakých pět deset minut. Takže Payne řekl: ‚Možná máte pravdu,‘ a oba jsme se vrátili zpátky sem. No a pak přišel z Wapley konstábl a chvíli po něm tady inspektor a doktor Crofts z Baldocku, prohledali to tu, položili mi spoustu otázek, na které jsem odpověděl, jak nejlíp jsem dovedl, a víc už nic nevím, pane.“

„Všiml jste si,“ zeptal se Parker, „jestli ten Payne na sobě neměl skvrny od krve?“

„Pokud vím, tak ne, pane. Když jsem ho poprvé uviděl, stál tady, hned pod lampou, a myslím, že kdyby byl od krve, tak bych si toho všiml. Víc k tomu říct nemůžu.“

„Vy jste to tu ovšem stejně prohledal, inspektore, viďte? Žádné skvrny od krve nebo zbraň nebo něco jiného jako rukavice nebo látka, která by vraha chránila před postříkáním krví?“

„Nic, pane Parkere. Prohlédli jsme to tu velice pečlivě.“

„Mohl někdo sejít dolů do přízemí během té doby, co jste byl s panem Grimboldem v jídelně?“

„Myslím, že ano, pane. Ale takový člověk by se musel dostat do domu už před půl osmou a někde se schovat. Ale stát se to mohlo, to je pravda. Zadním schodištěm ovšem dolů přijít nikdo nemohl, protože to by musel jít kolem kuchyně a kuchařka by ho slyšela, na chodbě jsou dlaždice. Ale po hlavním schodišti – k tomu je těžko co říct.“

„Spolehněte se, že tudy ten chlap přišel,“ řekl Parker. „Ale nemusíte se kvůli tomu tvářit tak nešťastně, Hamworthy. Nikdo od vás nemůže čekat, že budete každý večer koukat do všech skříní, jestli se tam někdo neschovává. Teď bych si, myslím, vyslechl ty dva synovce. Předpokládám, že se strýcem vycházeli dobře, ne?“

„To ano, pane. Nikdy mezi nimi nepadlo jediné křivé slovo. Je to pro ně strašná rána. Když byl pan Grimbold v létě nemocný, byli z toho celí pryč.“

„Takže on byl nemocný?“

„Ano, pane. Se srdcem. Loni v červenci. Bylo to s ním moc nahnutý a museli jsme zavolat pana Nevilla. Ale dostal se z toho obdivuhodně – jenom jsem měl pocit, že už není takové dobré mysli jako předtím. Nejspíš mu to připomnělo, že už není nejmladší, pane. Ale koho by napadlo, že takhle strašně skončí!“

„Komu odkázal ty svoje peníze?“ zeptal se Parker.

„To já, pane, nevím. Myslím, že je odkázal rovným dílem oběma synovcům – ale ti už jsou na tom i teď velice dobře. Ale pan Harcourt vám to poví. Ten je vykonavatelem závěti.“

„Dobře, zeptáme se ho. Bratři spolu vycházejí dobře?“

„Velice dobře, pane. Mají se moc rádi. Pan Neville by pro pana Harcourta udělal cokoliv. A naopak. Moc milí džentlmeni. Příjemnější byste těžko hledal.“

„Díky, Hamworthy. To je prozatím všechno – pokud se už nikdo jiný nechce na nic zeptat?“

„Kolik toho bažanta stačil pan Grimbold sníst?“

„Moc ne, mylorde. Rozhodně zdaleka ne tolik, co ho měl na talíři. Řekl bych, že mohl jíst tak tři čtyři minuty, soudě podle té porce, kterou jsem mu dal na talíř a kolik toho zbylo.“

„Neměl jste třeba dojem, že ho při jídle něco vyrušilo – třeba, že někdo stál za oknem… Nebo že musel vstát a jít někomu otevřít?“

„Pokud mohu posoudit, tak ne.“

„Když jsem ho uviděl,“ ozval se inspektor, „byla židle přiražena ke stolu, ubrousek měl na klíně a nůž s vidličkou mu ležely pod rukama, jako by je pustil ve chvíli, kdy byl bodnut. Mám za to, že s tělem nikdo nehýbal, že ne?“

„Ne, pane, vůbec jsem se ho nedotknul – jen když jsem se ujišťoval, jestli není naživu. Ale v tomhle směru všechny pochybnosti odpadly, jak jsem uviděl tu strašnou ránu. Jenom jsem mu zdvihnul hlavu, a pak ji zase nechal klesnout tak, jak byla.“

„Dobře, Hamworthy. Požádejte pana Harcourta, ať sem přijde.“

Pan Harcourt Grimbold byl energicky vypadající pětatřicátník. Vypověděl, že on sám je makléřem na burze, jeho bratr Neville pracuje na ministerstvu zdravotnictví a oba dva je strýc vychoval – jeho od jedenácti let, bratra od desíti. Ví o tom, že strýc měl při svém podnikání spoustu nepřátel, ale na něho samého byl strýc vždycky laskavý a vlídný.

„Bohužel, o téhle strašné záležitosti vám toho moc nepovím, protože jsem sem dorazil až v 9:45 a to už bylo po všem.“

„Oproti původnímu plánu jste se trochu zpozdil, že?“

„Maličko. Přestalo mi svítit koncové světlo a mezi Garden City a Welwinem mě zastavil strážník. Zajel jsem do garáže ve Welwinu a tam mi řekli, že se uvolnil kabel. Museli ho přitáhnout a to mě zdrželo dalších pár minut.“

„Jak daleko to je odsud do Londýna? Čtyřicet mil?“

„O něco málo víc. Normálně, touhle večerní dobou, mi to trvává od domu k domu tak hodinu a čtvrt. Nejsem žádný závodník.“

„Řídil jste sám?“

„Ano, mám sice šoféra, ale když jezdím sem, tak často řídím sám.“

„Kdy jste z Londýna vyrazil?“

„Asi tak v 8:20, myslím. Jakmile Neville domluvil, šel dolů do garáže pro auto a já si mezitím sbalil kartáček na zuby a tak.“

„Když jste vyjížděl, tak jste o strýcově smrti nevěděl?“

„Ne. Když je napadlo, aby mi zavolali, tak to už jsem byl zřejmě na cestě. Policie se pak pokoušela spojit s Nevillem, ale ten mezitím odešel do klubu nebo kam. Zavolal jsem mu sám, když jsem sem přijel, a ráno dorazil i on.“

„A teď, pane Grimbolde, můžete nám něco říct o strýcových finančních záležitostech?“

„Máte na mysli jeho poslední vůli? Kdo bude dědit a tyhle věci? Dědím já, Neville a pak paní – slyšel jste už o paní Winterové?“

„Něco málo.“

„Dobře, tak ta je v pořadí třetí. A pak samozřejmě Hamworthy dostane slušnou sumičku na stáří, něco strýc odkázal kuchařce a částku 500 liber dostane strýcův tajemník v londýnské kanceláři. Ale většinu peněz dostaneme my dva a paní Winterová. Já vím, že teď byste se chtěl zeptat, kolik to dělá – jenomže to nemám nejmenší ponětí. Ale vím, že to musí být slušný obnos. Starý pán nikdy neřekl živé duši, kolik peněz vlastně má a my jsme se ho nikdy neptali. Já si přijdu na velice slušné peníze a Nevillův příjem vydatně zatěžuje dlouhodobě trpící daňové poplatníky, takže jsme o stav věcí měli jen tak říkajíc akademický zájem.“

„Myslíte si, že Hamworthy věděl, že bude dědit?“

„To určitě – strýc s tím nedělal žádné tajnosti. Měl dostat 100 liber v hotovosti a dalších dvě stě liber ročně doživotní renty. Pochopitelně za předpokladu, že bude stále ještě u strýce zaměstnán, když – chci říct, ve chvíli, kdy strýc zemře.“

„A neměl výpověď nebo něco takového?“

„Nee. Tedy pokud ano, tak na tom nebylo nic neobvyklého. Zhruba jednou za měsíc dával strýc výpověď každému, to aby se všichni snažili. Byl jako Červená královna v Alence v říši divů – ve skutečnosti nikdy nikoho nepopravil.“

„Aha. No přesto se Hamworthyho zeptáme. A teď ta paní Winterová. Vy ji znáte?“

„Jistě. Je to milá dáma. Strýc s ní měl poměr spoustu let, ale její manžel byl věčně zlitý pod obraz, takže se jí člověk nemohl divit. Poslal jsem jí ráno telegram a před chvilkou přišla odpověď.“

Podal Parkerovi telegram odeslaný z Paříže, jehož text zněl: JSEM OTRESENA A ZDRCENA. IHNED SE VRACIM. UPRIMNOU SOUSTRAST. ZDRAVI LUCY.

„Takže vy jste s ní vycházel přátelsky?“

„Panebože, samozřejmě. Proč by ne? Vždycky nám jí bylo moc líto. Strýc William by se s ní někam odstěhoval, jenomže ona nechtěla Wintera opustit. Myslím, že teď, když Winter měl tolik slušnosti, aby natáhl bačkory, byli se strýcem prakticky domluvení, že se vezmou. Je jí teprve osmatřicet, a je na čase, aby si chudinka něco v životě užila.“

„Takže kromě těch peněz nemohla vlastně smrtí vašeho strýce nic získat, je to tak?“

„Vůbec nic. Ledaže by si radši chtěla vzít někoho mladšího a měla strach, že tím o ty peníze přijde. Ale myslím, že měla starého pána doopravdy ráda. Každopádně ho nemohla zavraždit, protože je v Paříži.“

„Hmm,“ zamumlal Parker. „Nejspíš tam je. Ale radši se o tom přesvědčíme. Zavolám do Yardu, aby se po ní v přístavech podívali. Dostanu se tímhle telefonem na meziměsto?“

„Ano,“ řekl inspektor. „Nemusíte kvůli tomu do haly, oba telefony jsou zapojeny paralelně.“

„Dobře. Už vás déle nebudeme obtěžovat, pane Grimbolde. Zavolám do Londýna a pak vyslechneme dalšího svědka… Spojte mě s Whitehallem 1212, prosím… Ten hovor pana Harcourta jste si asi ověřil, viďte, inspektore?“

„Ano, pane Parkere. Byl spojen v 7:57 a prodloužen v 8:00 a znovu v 8:03. Musel stát spoustu peněz. A taky jsme mluvili s tím policistou, co ho upozornil na to koncové světlo, a s tou garáží, kde mu světlo opravili. Do Welwynu přijel v 9:05 a odjížděl v 9:15. Číslo auta taky souhlasí.“

„Stejně je mimo podezření. Ale člověk má radši prověřit všechno, co se dá… Haló? Je to Scotland Yard? Tady vrchní inspektor Parker. Dejte mi vrchního inspektora Hardyho.“

Jakmile domluvil, nechal si Parker zavolat Nevilla Grimbolda. Neville vypadal téměř jako jeho bratr, byl jen o málo štíhlejší a vyjadřoval se o něco uhlazeněji, jak se slušelo na státního úředníka. Nic nového do případu vnést nemohl, pouze potvrdil bratrovu výpověď a vysvětlil, že od 8:20 do zhruba 10:00 hodin byl kině a pak v klubu, takže se o strýcově tragédii dozvěděl až pozdě večer.

Dalším svědkem byla kuchařka. Byla neobyčejně výřečná, ale neměla mnoho co říct. Jak jde Hamworthy do komory pro claret, to neviděla, ale jinak potvrdila jeho výpověď. Zavrhla s opovržením představu, že by se někdo mohl skrývat v horních pokojích, protože tam byla až téměř do večeře uklízečka paní Crabbeová a do všech skříní dávala sáček s kafrem. A kromě toho, neměla nejmenší pochyby, že pana Grimbolda bodl zezadu „ten Payne, vrahoun jeden odpornej“. Takže už zbývalo pouze vyslechnout vrahouna Payna.

Pan Payne si nebral žádné servítky. Pan Grimbold se k němu choval velice krutě. Při tom jeho lichvářském úroku už zaplatil původní půjčku pětkrát a teď mu pan Grimbold nechtěl dovolit odklad další splátky a oznámil mu, že nechá zabavit majetek, kterým za půjčku ručil, což byl Paynův dům a pozemky. Takové jednání bylo tím sprostší, že pan Payne měl všechny předpoklady zaplatit celý dluh během šesti měsíců, protože očekával jakýsi úrok nebo výnos či co, které měly zvrátit jeho finanční situaci. Podle jeho názoru mu Grimbold schválně odmítl poskytnout odklad, protože nechtěl peníze – měl zálusk na jeho nemovitosti. Grimboldova smrt ho zachránila, protože než se finanční záležitosti vyřídí, dostane peníze z oněch zdrojů, v něž vkládá takovou důvěru. Pan Payne by Grimbolda s radostí zavraždil, nicméně to neudělal, a každopádně nepatří k lidem, kteří by někoho bodli zezadu, i když, na druhé straně, kdyby byl lichvář mladší, on, Payne, by mu s radostí přelámal všechny kosti v těle. Takhle se věci mají, ať už se jim to líbí nebo ne. A kdyby mu v tom ten starý hlupák Hamworthy nezabránil, mohl vraha klidně chytit – pokud ovšem je Hamworthy hlupák, čemuž on osobně nevěří. Krev? Ano, má zakrvácený kabát. Umazal si ho, když se přetahoval s Hamworthym u toho okna. Když se totiž Hamworthy objevil ve dveřích knihovny, měl ruce samou krev. Nepochybně to byla krev oběti. On, Payne, se schválně nebyl převléknout, protože kdyby to udělal, někdo by se ho mohl pokusit obvinit, že se snaží něco zakrýt. Vlastně nebyl doma od chvíle, co k vraždě došlo – a ani ho nikdo domů neposílal. Pan Payne nakonec dodal, že rozhodně protestuje proti postoji místní policie, která se k němu chová s neskrývaným nepřátelstvím. Na což inspektor Henley reagoval prohlášením, že pan Payne se absolutně mýlí.

„Pane Payne,“ řekl lord Petr, „můžete mi prozradit jednu věc? Když jste slyšel ten rozruch v jídelně, ječela tam kuchařka a tak dál, proč jste se nešel podívat, co se to tam děje?“

„Proč?“ opakoval pan Payne. „Protože jsem nic takovýho neslyšel, proto. Že se něco děje, jsem zjistil, až když jsem uviděl Grimboldova komorníka, jak stojí ve dveřích, mává rukama od krve a něco breptá.“

„Ale!“ podivil se Wimsey. „Hned jsem si říkal, že to jsou dobré solidní dveře. Požádáme kuchařku, aby nám vedle zaječela při otevřeném okně?“

Inspektor odběhl, aby to zařídil, zatímco zbytek společnosti s napětím očekával, kdy uslyší výkřik. Nic však neslyšeli, až nakonec Henley strčil hlavu do dveří a zeptal se, kolik toho slyšeli.

„Vůbec nic,“ řekl Parker.

„Je to solidně postavený dům,“ konstatoval Wimsey. „Nejspíš je zvuk, co vyjde oknem, ztlumený zimní zahradou. Takže pane Payne, když jste neslyšel, jak křičí kuchařka, neslyšel jste taky vraha. Víc svědků už nemáš, Charlesi? Protože musím zpátky do Londýna, mám se tam s někým setkat kvůli jednomu psovi. Ale mám pro vás dva návrhy. První z nich je, abyste se podívali po autu, které včera večer parkovalo asi čtvrt míle odsud mezi 7:15 a 8:15 večer. Druhý zní následovně: sejděte se všichni večer v jídelně, zavřete okna a dveře a sledujte ta francouzská okna. Asi v osm hodin zatelefonuju panu Parkerovi. Jo, a pak byste mi mohli půjčit klíč od dveří do zimní zahrady, mám o nich jistou teorii.“

Vrchní inspektor mu dal klíč a jeho lordstvo se odporoučelo.

Společnosti v jídelně nebylo příliš do hovoru. Popravdě řečeno, veškerou konverzaci obstarávala policie, jejíž zástupci si sdělovali příhody z rybaření. Pan Payne se zamračeně díval kolem, oba Grimboldové kouřili jednu cigaretu za druhou a kuchařka s komorníkem se nervózně vrtěli na krajíčku svých židlí. Když zazvonil telefon, všem se ulevilo.

Parker vstal a podíval se na hodinky. „Sedm padesát sedm,“ konstatoval a všiml si, že komorník si přejel přes chvějící se rty kapesníkem. „Sledujte ta okna,“ řekl ještě vrchní inspektor a vyšel do haly.

„Haló?“ řekl.

„Je to vrchní inspektor Parker?“ ozval se ze sluchátka dobře známý hlas. „Tady komorník lorda Petra Wimseyho. Volám z bytu jeho lordstva v Londýně. Počkejte, prosím, chvíli, jeho lordstvo si s vámi přeje mluvit.“

Parker zaslechl klapnutí, jak bylo sluchátko položeno a pak opět zdviženo, načež se ozval Wimseyho hlas: „Nazdar, starouši! Už jsi našel to auto?“

„O nějakém autě jsme se dozvěděli,“ odpověděl vrchní inspektor opatrně, „u restaurace Road House na Great North Road, asi pět minut chůze odsud.“

„Mělo poznávací značku ABJ 28?“

„Ano. Jaks na to přišel?“

„Tak mě to napadlo. Bylo pronajato tady v Londýně včera v pět odpoledne a těsně před desátou zase vráceno. Našli jste paní Winterovou?“

„Myslím, že ano. Dneska večer přistála na lodi z Calais. Takže ta je zřejmě O.K.“

„Říkal jsem si, že bude. Něco ti povím – víš o tom, že Harcourt Grimbold má finanční problémy? Málem se položil loni v červenci, ale někdo mu pomohl z bryndy – zřejmě strýček William, nemyslíš? Celá záležitost byla dosti podezřelá, tvrdí můj informátor. A taky jsem se přísně důvěrně dozvěděl, že utrpěl velké ztráty, když zkrachovala firma Biggars-Whitlow. Teď ovšem nebude mít problémy sehnat peníze – díky dědictví po strýčkovi. Ale představuju si, že ten průšvih loni v červenci byl pro strýčka Williama pěkný šok. Myslím, že –“

Jeho slova přerušilo cinkání zvonkohry následované osmi údery zvonu.

„Slyšíš to? Poznáváš je? Velké francouzské hodiny v mém obýváku… Cože? Dobře, ústředno, ještě tři minuty. Bunter s tebou chce mluvit.“

Ve sluchátku klaplo a ozval se uhlazený hlas Wimseyho komorníka.

„Jeho lordstvo mě požádalo, abych vás požádal, abyste neprodleně zavěsil a vrátil se do jídelny.“

Parker poslechl. Když vešel do místnosti, měl pocit, že všech šest osob sedí přesně tak, jak je zanechal, v půlkruhu plném očekávání, oči upřené na francouzská okna. Pak se neslyšně otevřely dveře knihovny a do jídelny vešel lord Petr.

„Panebože,“ vyklouzlo Parkerovi. „Kde ses tu vzal?“ Všech šest hlav se mžikem otočilo.

„Osedlal jsem světelné vlny,“ řekl Wimsey a uhladil si vlasy. „A urazil jsem osmdesát mil rychlostí 186 000 mil za sekundu.“

„Popravdě řečeno to bylo celkem jasné,“ řekl Wimsey, když zatkli Harcourta Grimbolda (jenž kladl zoufalý odpor) a jeho bratra Nevilla (který se zhroutil a museli mu dát napít brandy). Museli to být tihle dva. Byli tak evidentně jinde – téměř absolutně jinde. K vraždě mohlo dojít pouze mezi 7:57 a 8:06 a ten dlouhatánský telefonát o věcech, které mohl Harcourt snadno vyřídit po svém příjezdu, musel mít nějaký zvláštní důvod. A vrah musel být v knihovně před 7:57, protože jinak by ho v hale viděli – leda že by ho pustil dovnitř sám Grimbold, což nevypadalo pravděpodobně.

Udělali to takhle. Harcourt vyrazil z města v pronajatém voze kolem šesté hodiny. Zaparkoval auto u Road-House a nějak to tam zdůvodnil. Zřejmě ho neznali, že?“

„Ne, je to celkem nový podnik. Minulý měsíc zahájil provoz.“

„Pak došel tu čtvrtinu míle pěšky, takže sem dorazil tak v 7:45. Byla tma a zřejmě měl na nohou kaloše, aby kroky na cestě nebyly slyšet. Duplikátem klíče si otevřel zimní zahradu a vešel.“

„Kde ten duplikát sebral?“

„Vzal strýčkovi klíč ze svazku, když byl starý pán loni v červenci nemocný. Nejspíš onemocněl právě z toho, že se dozvěděl, do jakého maléru se jeho milovaný synovec dostal. Harcourt tu tenkrát byl – jestli si vzpomínáš, tak museli poslat jenom pro Nevilla. Předpokládám, že tenkrát strýc dluhy zaplatil, ale s velkými výhradami. Pochybuju, že by zaplatil ještě jednou, zvláště když se zamýšlel oženit. Taky bych řekl, že se Harcourt bál, aby strýc po svatbě nezměnil závěť. Mohl dokonce mít ještě i rodinu, a co by si pak chudáček Harcourt počal? Ať se na to díval z kterékoliv stránky, nejlepším řešením mu připadalo, aby strýc opustil tenhle svět. A tak si opatřil duplikát klíče, vymyslel tenhle plán a přemluvil bratříčka Nevilla, který by ‚pro Harcourta udělal cokoliv‘, aby mu pomohl. Mám dojem, že Harcourt musel mít ještě nějaké horší problémy, než že jenom přišel o peníze. A Neville měl asi zase svoje potíže. Ale kde jsem to přestal?“

„Vešel do zimní zahrady.“

„Ano, stejnou cestou jako jsem přišel dneska večer i já. Zůstal schovaný v zahradě, dokud neviděl, že v knihovně zhaslo světlo a strýc neodešel do jídelny. Nezapomeň, že se tu dobře vyznal. Vešel po tmě dovnitř, zamkl za sebou a čekal, až z Londýna zavolá Neville. Když telefon přestal zvonit, zdvihl v knihovně sluchátko, a jakmile Neville řekl svou úvodní větu, Harcourt se chopil slova. Skrz ty zvukotěsné dveře ho nikdo neslyšel a Hamworthy nemohl vědět, že ten hlas nepřichází z Londýna. A ve skutečnosti z Londýna dokonce přicházel, protože ty dva telefony jsou spojeny paralelně, takže hovor musel jít přes ústřednu. V osm hodin začaly odbíjet starobylé hodiny v Jermyn Street – další důkaz, že linka byla spojena s Londýnem. Jakmile je Harcourt uslyšel, zavolal znovu Nevilla k telefonu a při klapnutí Nevillova sluchátka sám zavěsil. Pak Neville zdržel Hamworthyho spoustou nesmyslů o svém obleku a Harcourt mezitím vešel do jídelny, bodl strýce do zad a utekl oknem. Měl pět minut na to, aby doběhl zpátky k vozu a odjel – Hamworthy s Paynem mu poskytli pár minut navíc tím, že jeden druhého podezřívali a zdržovali.“

„Proč se nevrátil zase do knihovny a neodešel zimní zahradou?“

„Doufal, že si budeme myslet, že se vrah dostal dovnitř tím oknem. Mezitím Neville v 8:20 vyrazil z Londýna v Harcourtově voze a když projížděl Welwynem, dal si záležet, aby upoutal pozornost policisty a mechanika v garáži na poznávací značku vozu. Na domluveném místě kousek od Welwynu se pak setkal s Harcourtem, vyklopil mu svou příhodu s koncovým světlem a vyměnil si s ním auto. Neville se pak v pronajatém voze vrátil do Londýna a Harcourt sem dojel vlastním autem. Obávám se ale, že budete mít menší potíže s nalezením zbraně, duplikátu klíče a Harcourtovými zakrvácenými rukavicemi a kabátem. Neville je nejspíš odvezl s sebou a teď můžou být kdekoliv. V Londýně je pro ty účely jedna vhodná, velká řeka.“

SPORNÉ FINÁLE

Nějaký dělník strčil hlavu do dveří lokálu.

„Není tu pan Robbins?“

Zavalitý džentlmen, který se právě bavil s panem Montaguem Eggem o kopané, otočil hlavu, když zaslechl svoje jméno.

„Ano? Á, to jste vy, Warrene. Copak je?“

„Nějaký vzkaz, pane. Někdo ho nechal v továrně chvíli potom, co jste odešel. Je na něm napsáno „DŮLEŽITÉ SPĚCHÁ“, tak jsem si řek, že bude nejlíp, když vám ho přinesu. Byl bych vám ho přinesl domů, pane, ale ve městě mi řekli, že vás viděli jít k Orlovi.“

„Díky,“ řekl pan Robbins. „To znám, vždycky to je důležité – ale jenom pro pisatele.“ Otevřel obálku, mrkl se na zprávu a výraz jeho obličeje se změnil. „Kdo to přinesl?“

„To vám nepovím, pane. Někdo to strčil do schránky v bráně.“

„Dobře, díky Warrene.“

Dělník odešel, pan Robbins se na chvíli zamyslel, pak řekl:

„Bowlesi, jestli se tu objeví Edgar, řekněte mu, že jsem si to rozmyslel a vrátil jsem se do továrny a že bych byl rád, kdyby tam za mnou zašel, než půjde domů.“

„Spolehněte se, pane.“

„Vezmu si s sebou pár sendvičů. Mám tam nějakou práci, takže se nejspíš zdržím.“

Pan Bowles poslušně zabalil pár sendvičů a pan Robbins s pozdravem: „Sbohem vespolek,“ odešel.

„To je ředitel naší továrny,“ vysvětlil hospodský. „Už je tu pátým rokem. Moc se stará o rozvoj města. Taky je členem výboru našeho fotbalového klubu.“

„To jsem si domyslel,“ poznamenal pan Egg.

„Koukám, že máte o fotbal velký zájem,“ pokračoval hostinský.

„V rámci mé profese,“ odvětil pan Egg. „Mám zájem o všechno, o co má zájem džentlmen, s nímž mluvím. Jak se říká v Rukověti obchodního cestujícího: ‚Od golfisty získá malíř zakázku na vymalování, když nemluví o barvách a válečku, ale o pattování.‘ Co vy si o tom myslíte?“ otočil se k nenápadnému tmavovlasému muži v golfkách.

„Velice důvtipné,“ řekl muž s úsměvem. „A výstižné,“ dodal s pohledem upřeným na vak se svými golfovými holemi opřený o nálevní pult. Pan Egg se skromně pousmál.

„Pokud jde o kšeft,“ ozval se pan Bowles, „máte stoprocentně pravdu. V takovýmhle podniku, jako mám já, musíte bejt zadobře s každým, kdo tady v okolí žije. Zrovna včera jsem to říkal Hugovi Searlovi.“

Pan Egg přikývl. Továrna v Twiddletonu byl velice malý podnik, který vyráběl v nevelkých seriích vynikající ručně tkané látky, známé jako Twiddletonské tvídy. Ale Twiddleton bylo malé město a kolem továrny se tu všechno točilo.

„Kdo je Hugo Searl?“ zeptal se pan Egg.

„Ten nejlepší brankář, jakýho kdy Twiddletonští Trojané měli,“ zněla odpověď. „Narodil se tu a vyrostl tady. Ale pohádal se s panem Robbinsem kvůli tý aféře s mladým Fletcherem, a tak ho z mužstva vyhodili. Netvrdím, že to je fér, ale nemůžete se lidem ve výboru divit. Jsou to všechno obchodníci a – jak se říká – musí panu Robbinsovi zobat z ruky. A taky jsem Hugovi řekl: ‚Možná, že Jason Fletcher je tvůj kámoš, ale každej spor má dvě strany, a když dojde k nadávkám a výhrůžkám takovýmu džentlmenovi, jako je pan Robbins, těžko můžeš očekávat, že si to nechá líbit.“

„To je pravda,“ ozval se náhle pan Charteris, nenápadný muž s golfovými holemi, „pokud ovšem nezastáváte názor, že fotbalisté by se měli vybírat podle toho, jak umí hrát, a ne podle toho, jak se komu líbí.“

„Jo,“ usmál se Bowles, „tohle by náš vikář nazval výzva k dokonalosti. Lidi věčně mluví o morálce mužstva a ať prý lepší vyhrává, ale kdybyste se postavil tady za tenhle pult a poslouchal, co se doopravdy děje, tak byste viděl, že to je samá zášť a závist, nebo jde o to, jak sehnat dost peněz a přetáhnout středního útočníka z jinýho týmu, anebo stížnosti na protekci a špatný rozhodnutí nebo něco jinýho, z čeho se člověku dělá nanic… Kopaná už není to, co to bývalo, když jsem byl kluk. Točí se v tom příliš moc peněz a takovejch pomluv, že by to vystačilo na večírek starejch panen.“

„Jak to vlastně s Jasonem Fletcherem dopadlo?“ zeptal se nenápadný muž.

„Dal výpověď a odešel z města,“ řekl Bowler. „Myslím že odjel do Wickersby a bydlí tam u táty. A ten jeho vynález – ať už je to, co je to – používají ve fabrice klidně dál. Říká se, že tím ušetří spoustu peněz a že se k Fletcherovi nezachovali férově. Ale pan Entwistle tvrdí, že tak, jak je Fletcherova smlouva napsaná, nemá Fletcher na nic nárok – a jako advokát by to měl vědět.“

„Vynálezci to v téhle zemi nemají snadné,“ poznamenal nenápadný muž.

„Nejspíš ne,“ souhlasil pan Bowles. „Nikdy jsem nic nevynalez a možná, že můžu bejt rád. Á, pan Edgar, dobrý večer! Váš otec tu před chvílí byl a mám vám vyřídit, že si to rozmyslel a vrátil se do továrny a byl by rád, kdybyste tam za ním hned přišel.“

„To jsou věci,“ řekl mladý muž, jenž právě vešel. Byl to vysoký, sportovně vypadající mládenec, poněkud výstředně oblečený, a zřejmě toho už vypil o něco víc, než mu bylo zdrávo. „Jednu dvojitou whisky, Bowlesi. A kdyby se vás někdo ptal, tak já tu nebyl a ten vzkaz od otce jsem nedostal, jasný?“

„Jak si přejete, pane Edgare,“ řekl hostinský a spiklenecky mrkl na Montyho. Pozorně si Edgara Robbinse změřil, jako by se snažil odhadnout, kolik whisky snese – zřejmě usoudil, že jedna dvojitá se do něho ještě vejde, a tak splnil jeho přání. Edgar whisky vypil jedním lokem a mrkl na hodiny, které ukazovaly za pět minut tři čtvrtě na osm, něco zamumlal a těžkým krokem odcházel ven; ve dveřích se málem srazil s dalším mladíkem, který se za ním zamračeně otočil.

„Viděli jste to?“ řekl příchozí. „Rád bych toho pitomýho frajera naučil, jak se má chovat! On a ten jeho táta, to je povedenej páreček mizerných –“

„Ale no tak, Hugo!“ okřikl ho pan Bowles. Starší muž, jenž si v koutě četl noviny, se znechuceným výrazem vstal a odešel. „Takhle v mým podniku nikdo mluvit nebude. Kvůli tobě ten džentlmen odešel. Byl to někdo přespolní – ten si o Twiddletonu pomyslí! A zrovna tady, před panem Charterisem. Překvapuješ mě, chlapče.“

„Omlouvám se, pane Charterisi, omlouvám se, pane Bowlesi, ale prostě už mám těch Robbinsů plný zuby. Starej Robbins se po mně pěkně svez – chtít nechat ve finále chytat Bensona místo mě! Kdybych měl zůstat sedět na lavičce kvůli někomu, kdo je lepší, tak nic neřeknu – ale Benson! Ten a chytat – tak ještě ryby, to je to jediný, co by doved. To teda je pěkná sprosťárna. A teď zase mladej Edgar jde jako beran, vrazí do mě a ani ho nenapadne, aby se vomluvil, klacek jeden drzej.“

„Jen klid,“ řekl Bowles. „Není to poprvý, co do tebe někdo vrazil, Hugo. Mladej Edward trochu přebral a nebyl ve svý kůži. Jeho táta mu vzkázal, že jde do fabriky a chce, aby tam za ním přišel a panu Edgarovi se to nelíbilo – mám prý říct, že tu nebyl a ten vzkaz nedostal. Nedivil bych se, když bude mít problémy. Možná, že se starýmu pánovi nelíbí, za co utrácí peníze.“

„A jak se fláká,“ dodal Hugo. „Jedno řezaný, pane Bowlesi. Mladej Edgar je příliš velkej džentlmen na to, aby pracoval v továrně, ale brát od táty prachy a utrácet je za holky, to mu nevadí. Čert aby je oba vzal. Ale ještě jsem se starým Robbinsem neskončil.“

„Radši se drž od pana Robbinse co nejdál,“ radil mladíkovi Bowles důrazně, „nebo až zase jednou vybuchneš, tak řekneš něco, čeho pak budeš litovat. Kolik je hodin? Tři čtvrtě… Pane Eggu, ten váš kotlet už bude akorát. Kdybyste byl tak hodný a přešel si do salónku.“

„Taky už musím běžet,“ ozval se Charteris. Popadl vak s holemi, popřál všem příjemný zbytek večera a odešel. U nálevního pultu zůstal jen Hugo Searle, tmavěhnědé oči plné zloby a zatvrzelou hlavu skleslou mezi širokými hranatými rameny.

V půl deváté pan Egg dojedl svou kotletu s hranolky a přešel zpět do výčepu. Hugo Searle už odešel, ale místnost se zaplnila a pan Bowles, kterému teď už pomáhal výčepní, měl plné ruce práce. Orel byl jediný opravdu významný hotel v městečku a všichni občané, kteří měli v Twiddletonu nějaké slovo, prošli málem každý večer jeho pohostinnými dveřmi. Poslední dobou pan Egg v této oblasti nepracoval, nicméně mezi návštěvníky poznal několik dřívějších zákazníků a známých, kteří se upamatovali na jeho působení v městečku před šesti lety, a srdečně ho přivítali. Pan Montague Egg byl právě ponořen do konverzace s ředitelem banky, panem Harcourtem, když se rozletěly dveře a dovnitř vpadl udýchaný muž s vytřeštěnýma očima.

„Pomóc! Vražda! Potřebuju policii!“

Všechny hlavy se otočily. Všechny sklenice a štamprlata zůstala na půl cestě. Pan Bowles křečovitě sevřel pípu a nechal půl pinty ležáku přetéci přes okraj sklenice.

„Tede, co se stalo?“

Muž doklopýtal k dřevěné lavici a jen lapal po dechu. Obklopily ho dychtivé obličeje.

„Něco se stalo v továrně?“

„Pan Robbins – leží ve svý kanceláři a má rozbitou hlavu – všude samá krev. Zavolejte policii. Je to vražda!“

„Starý Robbins?“

„Jo, šéf. Byl na něj strašnej pohled.“

„Ale kdo to udělal?“

„Myslíš že sem čekal, až ho uvidím? Vypad sem odtamtud, jak nejrychlejc jsem doved.“

„Tos ani nezavolal policii?“

„Co? Aby se ke mně přikradli zezadu a taky sem jednu koupil? Ani náhodou! Moh jich tam kolem bejt celej gang.“

„Ty seš teda noční hlídač za všechny peníze,“ řekl hostinský. „Klidně letíš sem a vrah mezitím bude za horama. Vsadím se, žes za sebou ani nezamknul vrata. Jasně, že ne. A teď už se vzpamatuj, vem s sebou dva mládence a běžte rovnou do fabriky, já zatím zavolám inspektorovi Weybridgeovi. Správně, Georgi. Dej mu brandy, ať se přestane klepat jako nějaká baba.“

„Můžu ho do továrny svézt,“ nabídl se Montague Egg, jemuž setkání s vraždou či nějakou záhadou přinášelo téměř stejné uspokojení jako kontrakt na dvanáct tuctů portského po 190 šilinkách za tucet. „Parkuju přímo na dvoře a během pár vteřin mám nastartováno.“

„Výborně,“ řekl hostinský. „Nebude škodit, když pojedu taky s váma. Georgi, podej mi mou hůl, pro případ, že by se tam něco semlelo, a zavolej na policii. Pak řekni mojí paní, že jsem musel na chvíli odejít a jestli by ti mohla pomoct v lokálu. A teď, Tede, chlapče, vstávej! Pan Robbins zavražděnej! To je teda pěkný.“

To už měl pan Egg vůz nastartovaný, hostinský se usadil vedle něho a Ted se vmáčkl dozadu mezi ředitele banky a mladého farmáře, který se k výpravě připojil.

Ujeli půl míle a ocitli se před továrnou. Velká vrata byla zamčena, ale postranní branka byla dokořán.

„Koukněte se na to,“ ozval se Bowles. „Ať to udělal kdo chce, jestli nejni padlej na hlavu, tak už je za horama. Ted Baggit fakt nemá žádnej rozum, a co ho znám, tak ho nikdy neměl.“

Přešli dvůr a dorazili ke dveřím vedoucím ke kancelářím – i ty byly otevřené dokořán. V místnosti napravo svítilo světlo a skrz třetí otevřené dveře bylo vidět do ředitelské pracovny. Zhrouceno v otáčecím křesle, hlavu a paže bezvládně na stolní desce, spočívalo tělo ředitele Robbinse. Hlava byla roztříštěna strašnou ranou z boku a pohled na ni byl natolik děsivý, že i pana Bowlese přešel humor. Zdrcený Ted se zhroutil na židli vedle zdi a začal naříkat.

„Mrtvý je, to je jasné,“ konstatoval Monty. „Radši se nebudeme ničeho dotýkat, ale snad nebude vadit, když –“

Vyndal z kapsy čistý kapesník a zakryl jím hlavu mrtvého. Kapesník rázem přestal být čistý.

„Nevidím tu žádnou zbraň,“ řekl pan Bowles, když zběžně přehlédl nejprve krb a pak psací stůl posetý rozházenými papíry.

„Chybí tu velké mosazné těžítko,“ řekl pan Harcourt. „Bývalo vždycky tady, vedle té podložky se savým papírem. Mockrát jsem si ho všiml.“

Monty přikývl. „Podle mě seděl vrah tady, na téhle židli z boku stolu. Zřejmě s panem Robbinsem mluvil, načež vyskočil, popadl to těžítko a udeřil pana Robbinse, zrovna když ředitel vstával. Jak si můžete všimnout, ta rána šla zepředu.“

„Vypadá to,“ řekl bankéř, „že nešlo o předem promyšlenou vraždu.“

„To je pravda,“ přikývl Monty. Nesměle mrkl na mrtvého muže a dodal: „V levé ruce svírá kousek papíru. Možná, že se z něj něco dozvíme. Ne, to ne, pane Bowlesi! Promiňte, ale než přijde policie, radši nechme všechno tak, jak to je. Myslím, že zrovna jdou…“

Na dvoře byly slyšet kroky, vzápětí vešla do dveří skupinka mužů a pan Egg zjistil, že ten večer už podruhé hledí do tváře nenápadného muže v golfkách.

„Tak se zase potkáváme, pane Eggu,“ řekl pan Charteris. „Jsem vrchní konstábl a tihle pánové jsou doktor Small a inspektor Weybridge… Tohle je ošklivá záležitost, doktore, koukněte se, co nám k tomu můžete říct. A teď, kde je ten chlap, co mrtvolu našel? Jak se jmenujete? Ted Baggit? Dobře, takže Baggite, vyklopte, co víte?“

„Já nevím vůbec nic, pane – jenom jsem ho našel. Nastupuju do služby, když vrátnej u brány vodchází, to je v půl osmý. Pan Robbins odešel z továrny, zrovna když sem nastoupil, ale asi ve tři čtvrtě na osm se zasejc objevil. Otevřel si vlastním klíčem a tady před těmahle dveřma jsme se potkali a on mi řek: ‚Vrátil sem se, abysem si vyřídil pár soukromejch záležitostí. Nejspíš se tu ještě staví pan Edgar, ale s tím si nedělejte starosti, pustím ho dovnitř sám.‘ Tak jsem vodešel a on zůstal tady v týhle kanceláři a já si šel vohřát večeři. Sedím v takový komůrce ve vedlejší budově.“

„A přišel pan Edgar?“

„Ano, pane. Teda aspoň asi v osm hodin někdo zvenku zazvonil, ale já jsem k bráně nešel vzhledem k tomu, co mi pan Robbins řek. Nic víc sem pak už neslyšel, pane, ani sem nikoho neviděl, až když sem se navečeřel a vyšel sem na první vobchůzku asi v devět hodin. Všim sem si, že tyhle dveře jsou votevřený, kouknul sem dovnitř a tady ležel chudák pan Robbins mrtvej. Tak jsem si řek: ‚Panebože! Všecky nás tu pomordujou‘ a vzal jsem nohy na ramena.“

„Takže jste vlastně pana Edgara vejít neviděl?“

„Ne, pane.“ Muž se zachmuřil. „Ne, pane, neviděl sem ho – ale přece si nemyslíte, že by to mohl udělat on? To by přece bylo fakt hrozný!“

„Pan Edgar?“ vyhrkl vyděšeně Bowles. „Ale vždyť jste přece slyšel na vlastní uši, jak říká, že do továrny nepůjde.“

„Ano, slyšel,“ přikývl vrchní konstábl. „Ale mohl taky jenom chtít, abychom si to mysleli. Byl by to drzý způsob, jak předstírat alibi, ale možné to je. Každopádně zatím nemáme žádný důkaz, že tady byl. Tak, doktore, jak to vypadá?“

„Je mrtvý asi hodinu nebo půl druhé hodiny,“ odpověděl lékař. „Ránu způsobil těžký předmět s ostrými hranami. Říkal jste těžítko, pane Harcourte? Ano, něco takového podobného to bylo.“

„Jaké těžítko?“ zeptal se Charteris, a když mu bankéř vysvětlil své podezření, řekl: „Aha. Weybridgi, řekněte jim, ať se tu po té zbrani rozhlédnou. Možná ji tu někde poblíž pohodil. A dejte pozor, ať nesmažete otisky prstů. Ještě něco, doktore?“

„Klíče má v kapse, takže vrah se dostal ven bez nich. A tady je kousek dopisu, držel ho sevřený v levé ruce.“

Doktor opatrně uhladil zmuchlaný útržek papíru na stole. Text byl napsán hůlkovým písmem červenou tužkou.

Vrchní konstábl a Montague Egg se podívali na papír, pak jeden na druhého.

„Ta obálka, co dneska večer dostal pan Robbins u Orla,“ řekl pan Egg tiše, „byla taky napsána hůlkovým písmem a červenou tužkou.

„Ano,“ přikývl pan Charteris. „Myslím, že můžeme předpokládat, že tohle je ten dopis.“

„Hmm,“ zabručel inspektor Weybridge. „Je mi líto, ale myslím, že je taky jasný, kdo ho psal. Podle mýho názoru je snadné ten text rekonstruovat: ‚Protěžujete Bensona, zasloužím si chytat ve finále. Chci férové jednání a taky že ho dosáhnu… Přijdu k vám domů v 8 hodin‘… Tedy, neříká, že to má být dneska, ale je tam v osm hodin… A pak je tam ‚a jestli‘, což vypadá, že následovala nějaká hrozba. Viděl jste někdo dneska večer Huga Searla?“

Až příliš mnoho lidí Huga Searla vidělo a slyšelo, co říkal.

„Když pomyslím,“ zamumlal pan Bowles, „že jsem to byl zrovna já, kdo mu řekl, kde pana Robbinse najde… Kdybych si nepustil hubu na špacír, byl by za ním šel domů, jako to stojí v tom dopise, a tam by o něm nikdo nevěděl. Kromě pana Edgara. Zatraceně! Teď mi došlo, proč si to pan Robbins rozmyslel, odešel sem a nechal ten vzkaz panu Edgarovi, aby za ním přišel. Myslel si, že by ho syn ochránil, kdyby Hugo uhodl, kde je, a přišel sem za ním.“

„Takhle se věci mají,“ souhlasil Weybridge. „Jde jenom o to, jestli ten muž, co sem přišel, byl pan Edgar nebo Hugo.“

„Pokud jde o čas, tak to mohl být jeden jako druhý,“ řekl pan Bowles, „protože od Orla odešli tak pět deset minut po sobě. Jestli měl Hugo venku kolo, mohl tu snadno v osm být… Odešel vzápětí potom, co jste přešel do salónku,“ otočil se pana Egga.

„Dobře,“ ozval se vrchní konstábl, „musíme zjistit, jestli někoho z nich někdo neviděl kolem osmé hodiny ve městě. Takže si to zkusme představit. Řekněme, že to byl pan Edgar. Otec ho očekává a pustí ho dovnitř. Přijdou sem, pan Robbins vyndá tenhle dopis a ukazuje mu ho. Pak se najednou pan Edgar přestane ovládat, udeří otce a zabije ho, buď nešťastnou náhodou, nebo úmyslně. Co udělá potom? Dá si tu práci a utrhne z dopisu všechno, co může, včetně podpisu, pokud tam nějaký byl – aby uchránil pisatele od podezření. Mohl to udělat buď z hlouposti, nebo se naopak chtěl zachovat čestně. Načež místo aby vzal otci klíče a s jejich pomocí zmizel z objektu, uteče a někde se schová, dokud Baggit neudělá tu pitomost, neotevře branku a nenechá ji pro něj dokořán.“

„Podle mě je pravděpodobnější,“ ozval se inspektor, „že vrah a autor toho dopisu je ta samá osoba.“

„Čímž chcete říct Hugo Searle. Dobře, v tom případě mu pan Robbins otevře, protože si myslí, že to je pan Edgar. Jakmile ho pustil dovnitř, těžko ho mohl vyhodit – Searle je mnohem silnější a mnohem mladší a Baggit byl bůhvíkde. Panu Robbinsovi připadá nejrozumnější, když návštěvníka pozve sem do kanceláře. Probírají tu brankářskou záležitost, načež pan Robbins řekne něco, čím Searla rozzuří a pak už se to odehraje stejně jako předtím, jenom je teď logičtější, že Searle zničí ten dopis – pokud ho opravdu psal on – a že se nezdržoval hledáním klíčů, protože podobně jako pan Edward nevěděl, kde je starý pán má.“

„Když dovolíte, pane,“ ozval se Bowles, „přece jenom nemůžu uvěřit, že by Hugo z tohohle důvodu něco podobnýho udělal. Já vím, je temperamentní a nedává si pozor na jazyk – ale aby vzal na starýho pána mosazný těžítko! To se mi na Huga nezdá.“

„Omlouvám se, že se vám do toho pletu,“ řekl pan Egg, „ale někdy i ten nejobyčejnější postřeh může být užitečný. ‚Když se má z podlahy zamést bláto, kancelářský poslíček ví nejlíp jak na to‘, jak se praví v Rukověti obchodního cestujícího. Nebyl bych si tak jistý, že ten dopis psal mladý Searle. Čím je ten mládenec?“

„Dělá mechanika v Hobsonově autoservisu.“

„Pracoval někdy jako písmomalíř nebo v reklamě? Má nějaké umělecké sklony nebo něco podobného?“

„Nic takového,“ řekl s jistotou Bowles.

„Ptám se,“ vysvětloval pan Egg, „protože tenhle dopis napsal někdo, kdo dovede psát hůlkovým písmem stejně rychle a snadno, jako když normální člověk píše psacím písmem. Všimněte si, jak jsou písmena napojena jedno na druhé a jak jisté jsou ty tahy tužkou. Není to uhlazené písmo, ale je zcela srozumitelné a důležité je, že pisatel je v něm zběhlý. A nejsou to pracně tvořená písmena, jako když se někdo snaží změnit rukopis. Tohle je písmo někoho, kdo je třeba zvyklý navrhovat titulky.“

„Chápu, jak to myslíte,“ řekl Charteris. „To je chytrý postřeh.“

„Co ten Fletcher, u něhož měl pan Robbins vroubek,“ pokračoval Monty. „Žije teď s otcem. Co dělá jeho otec?“

„Myslím, že je sazečem v jedné malé tiskárně,“ řekl pan Bowles.

„To by mohl být náš člověk,“ konstatoval Monty. „A to slovo ‚son‘ nemusí být ‚Benson‘, ale ‚Jason‘ – neříkali jste u Orla, že se tak mladý Fletcher jmenuje?“

„To by možné bylo,“ řekl vrchní konstábl, „ale jestli navrhujete, že vrahem byl ten Fletcher nebo jeho otec, jak mohl vědět, kde pana Robbinse najde? Nikdo nevěděl, že se vrátil do továrny, kromě vás, mě a Bowlese, pana Edgara a Huga.“

„A ještě jedné osoby,“ upřesnil Monty. „Ten starší pán, co seděl v lokálu a četl noviny – jak jste, pane Bowlesi říkal, že není z Twiddletonu. Odešel hned potom, co slyšel, že pan Robbins bude v továrně, ale že tam nebude pan Edgar, aby ho ochránil.“

„Kristepane, to máte pravdu!“ Charteris o tom chvíli uvažoval. „Ale co to povídání o finále –“

„Nemusí to být zrovna o finále. Jelikož to první písmeno před ‚inále‘ chybí, mohou ty první věty také být takhle: Okradl jste Jasona a zasloužíte skončit v kriminále. Chci férové jednání a taky že ho dosáhnu. Nezdá se vám, že to takhle zní přirozeněji?“

VRAŽDA V HOTELU GRIFFIN

Z pokojného spánku vyrušily pana Egga nepěkné zvuky z vedlejšího pokoje.

„Ahhh! Ahhh! Ahhh!“ zaslechl řadu sílících výkřiků. Pak následovalo dlouhé chroptění.

Hotel Griffin v Cuttlesbury byl stařičký a špatně udržovaný. Za normálních okolností by ani pana Egga, ani nikoho z jeho kolegů z branže obchodních cestujících nenapadlo, aby se v něm ubytovali. Jenomže Zelený mužík byl po požáru dočasně mimo provoz, a tak se pan Egg po nechutné a nepoživatelné večeři ocitl v hrbolaté posteli v zatuchlém a zaprášeném pokoji, který nejenže neměl elektrické osvětlení, ale neměl ani svíčku a zápalky na nočním stolku – tak lajdácky se tu starali o hosty.

Jak se pan Egg postupně probíral ze spánku, analyzoval situaci. Na této chodbě se nacházely jenom tři pokoje: jeho vlastní (uprostřed), nalevo pak číslo 8, v němž spal Waters pracující pro Messrs Brotherhood, Ltd, limonády a cukrovinky, a napravo pak číslo 10, kam se uchýlil ten korpulentní chlapík, co prodává šperky; chlapík se jmenoval Pringle a za všeobecného úžasu všech přítomných se večer cpal podezřele vypadající makrelou a špatně propečeným vepřovým. Hned za Montyho hlavou se ozývalo hlučné a pravidelné Watersovo chrápání, jež třáslo tenkou příčku jako projíždějící náklaďák. Hluk tedy musí mít na svědomí Pringle – a jeho příčinou jsou nejspíš makrela s vepřovým.

Naříkání ustalo, teď bylo slyšet jenom několik slabých zakníkání. Pan Egg Pringla neznal a pohled na něj v něm nebudil dvakrát sympatie. Ale možná, že mu je opravdu špatně. Slušelo se, aby šel zjistit, co se děje.

Váhavě se posadil na posteli a vklouzl do trepek. Ani se nenamáhal hledáním zápalek, aby zapálil na druhém konci pokoje mrtvolné světlo plynové lampy se zlomeným stínítkem, došátral ke dveřím, odemkl je a vyšel na chodbu. Na konci chodby hořela plynová svítilna a mihotavě ozařovala mdlým světlem dva vrzající schody vedoucí z hlavní podesty do této krátké chodby.

V čísle 8 nerušeně chrápal Waters. Monty se otočil vpravo a zaklepal na dveře čísla 10.

„Kdo je to?“ ozvalo se přidušeně.

„To jsem já – Egg,“ řekl Monty. Během řeči stiskl kliku, ale dveře byly zamčené. „Jste v pořádku? Slyšel jsem, jak křičíte.“

„Promiňte!“ Za dveřmi zavrzala postel, jako by si muž, s nímž Egg mluvil, sedal na postel. „Měl jsem děsnej sen. Promiňte, že jsem vás vzbudil.“

„Nic se nestalo,“ řekl pan Egg, potěšen, že jeho diagnóza byla potvrzena. „Skutečně nepotřebujete pomoct?“

„Ne, díky, už jsem v pořádku.“ Vypadalo to, že pan Pringle si opět přetáhl přikrývku přes hlavu.

„Tak tedy dobrou noc,“ řekl Monty.

„Dobrou.“

Pan Egg vklouzl zpátky do svého pokoje. Chrápání v osmičce nabývalo na intenzitě, ale právě když zavíral dveře a znovu zamykal, náhle skončilo jediným divokým zachrčením. Rozhostilo se ticho. Monty zatoužil vědět, kolik je hodin, ale sotva začal šátrat v kapse kabátu po zápalkách, nějaké hodiny začaly bít – měly půvabný čistý hlas, jenž přicházel jakoby z velké dálky. Napočítal dvanáct úderů. Byl by myslel, že už je později. Jelikož byl večer unavený, zalehl do postele už v půl jedenácté a jenom pár minut potom zaslechl i Waterse, jak prochází kolem jeho dveří. V celém hotelu se teď nic nepohnulo, neozýval se jediný zvuk. Dole po hlavní silnici projelo nějaké auto. Pak se z osmičky opět začalo ozývat chrápání.

Pan Egg ulehl na svou nepohodlnou matraci a odevzdaně čekal, až spánek přijme jeho buclaté tělo do své náruče. Proklínal Pringla, že ho vyrušil z onoho hlubokého a nádherného bezvědomí. Čert vezmi Waterse! Ospale poslouchal chrápání vedle, až začal pomalu klímat.

Cvak! Nějaké dveře na chodbě se otevřely. Pak Monty uslyšel kradmé kroky, jež přerušilo zavrzání a klopýtnutí. To někdo škobrtl na těch dvou chabě osvětlených schodech vedoucích na podestu. Poslouchaje pravidelné Watersovo pochrupování, Monty se škodolibým uspokojením usoudil, že makrela s vepřovým nakonec přece jenom nad Pringlem zvítězily.

Pak najednou tvrdě usnul.

V šest ráno ho opět probudil hluk na chodbě a bouchání na dveře číslo osm. Waters, čert ho vem, chce stihnout ranní vlak. Pak se z jeho pokoje ozvalo chichotání pokojské. Věčně galantní Waters – pan Egg si jenom přál, aby si schovával své poklony na vhodnější denní dobu. Dupy, dup, kolem dveří; vrznutí, klopýtnutí, zaklení – Waters bojuje s oněma dvěma schody cestou do koupelny. Požehnaná chvíle klidu. Klopýtnutí, zavrzání, zaklení, dupy, dup, prásk – Waters se vrací z koupelny a práskl dveřmi pokoje. Klapy, klap, trocha šustění, cvaky, cvak – Waters se obléká a utahuje řemeny na taškách. Dupy, dup, vrznutí, škobrtnutí, zaklení – díkybohu! Waters je pryč.

Monty se natáhl po hodinkách, jejichž ciferník byl už jakžtakž viditelný v ranním světle procházejícím špinavými závěsy. Za dvě minuty sedm – ještě dobrá půlhodina do chvíle, kdy potřeboval vstát. Po chvilce se ozvaly čtyři údery oznamující čtyři čtvrtě hodiny a sedm úderů radničních hodin, vzápětí další hodiny kdesi v dálce odbíjely čistým, uchu lahodícím tónem. Pak bylo ticho, přerušované jenom vzdáleným pobíháním hotelového personálu. Pan Egg znovu usnul.

V sedm dvacet se chodbou rozlehlo pronikavé zaječení, pak znova a znova.

Monty vyskočil. Tentokrát se stalo něco opravdu závažného. Rozběhl se ke dveřím a cestou si navlékal župan. Tři nebo čtyři lidé utíkali po schodišti do přízemí.

Ve dveřích čísla deset stála pokojská, kbelík jí vypadl z ruky a rozlitá voda se vsakovala do koberce. Obličej celý zelený, špinavý čepec na stranu, opakovaně ječela v záchvatu hysterie.

V pokoji na posteli leželo nataženo mohutné tělo pana Pringla. Obličej mělo nateklý a na tučném krku nehezké fialové skvrny. Z nosu a úst mu vytekla krev a potřísnila polštáře. Šaty byly přehozené přes židli, na zemi ležel otevřený kufr a ze sklenice na stojanu s umývadlem se šklebil Pringlův falešný chrup – ale taška s jeho vzorky šperků nebyla nikde k vidění. Pan Pringle tu ležel okraden a zavražděn.

Se strašným pocitem selhání si pan Egg uvědomil, že musel slyšet, jak byla vražda spáchána, a že dokonce mluvil s vrahem. Vylíčil tohle všechno inspektorovi Monkovi.

„Nemohl jsem poznat, jestli ten hlas byl Pringlův nebo ne,“ vysvětloval. „Včera večer jsem s Pringlem sotva promluvil. Při večeři neseděl u mého stolu a jenom později v salónku jsme prohodili pár slov… Ten hlas v noci byl tlumený – zněl prostě jako hlas muže, co se zrovna probudil a mluví zachumlaný do deky a bez falešných zubů. Pochybuju, že bych ho znovu poznal.“

„To je naprosto pochopitelné, pane Eggu, nic si z toho nedělejte. A co ten pan Waters, který odjel ranním vlakem. Říkáte, že jste ho slyšel celou tu dobu chrápat?“

„Ano – jak předtím, tak potom. Já Waterse znám. Je to velice důvěryhodný chlap.“

„Zajisté. Časem se s ním zřejmě budeme muset spojit, ale je jasné, že pokud celou tu dobu prospal, nebude nám moct nic říct. Musíme vyjít z toho, že ten muž, s nímž jste mluvil, byl vrah. Říkáte, že víte, kdy to bylo?“

„Ano,“ přikývl Monty a znovu popsal, jak slyšel odbíjet hodiny půlnoc. „A mimochodem,“ dodal, „nemůžu pochopitelně poskytnout alibi sám sobě, ale moji zaměstnavatelé, pánové Plummett & Rose, Obchod vínem a lihovinami, Piccadilly, vám dosvědčí mou bezúhonnost.“

„S tím si nedělejte starosti, pane Eggu,“ řekl inspektor Monk nevzrušeně. „Mám dojem, jako bych o vás už někdy slyšel… Neměl jste co dělat s mým přítelem inspektorem Ramagem?“

„Inspektorem Ramagem z Dichley? To souhlasí, ano! Řešili jsme takový malý problém s hodinami na jedné autodílně.“

„Přesně tak. Řekl mi, že jste důvtipný chlapík.“

„To je od něj opravdu hezké.“

„Takže zatím budeme brát vaše svědectví za bernou minci a uvidíme, kam nás to dovede. Takže ty hodiny, o kterých jste mluvil – myslíte, že šly dobře?“

„Slyšel jsem je dneska ráno odbíjet znovu a to šly úplně stejně jako moje hodinky. Tedy, aspoň myslím, že to byly ty samé hodiny,“ dodal Monty, protože v tu chvíli mu hlavou bleskly nejasné pochyby, ale hned zmizely stejně nepostižitelně, jako se objevily. „Měly stejný hluboký, vibrující tón. Docela příjemný na poslech.“

„Hmm,“ řekl inspektor. „Radši si to prověříme. Třeba šly v noci špatně a ráno dobře. Obejdeme to tady a zkusíme je identifikovat. Rugglesi, vyřiďte panu Batesovi, že nikdo nesmí hotel opustit a že se budu snažit vyšetřování co nejrychleji ukončit. Takže, pane Eggu, jdeme na to.“

V hotelu bylo celkem šestero bicích hodin. Starobylé hodiny na schodech byly okamžitě vyloučeny; bily neznělým, vysokým hlasem, který se chvěl jako hlas starého džentlmena, což odpovídalo jejich důstojnému stáří. Hodiny v garáži zněly také dost odlišně, kdežto hodiny v jídelně a ohavné bronzové monstrum ve společenské místnosti nebyly v Montyho pokoji slyšet; hodiny v lokálu byly kukačky. Ale když přišli do kuchyně, přesně pod Montyho pokoj, pan Egg řekl okamžitě:

„To by mohly být ony.“

Byly to staré americké nástěnné hodiny jdoucí osm dní, měly lakovanou skříň z růžového dřeva a na skleněných dvířkách byl namalován včelín.

„Tenhle typ znám,“ řekl Monty, „tyhle hodiny bijou kladívkem na vinutou spirálu, což dává přesně ten sytý, znělý tón jako kostelní hodiny, jenom bijí mnohem rychleji.“

Inspektor otevřel dveře hodin a nahlédl dovnitř.

„Je to tak,“ konstatoval. „Takže jakpak jdou… Tři čtvrtě na devět a pět minut. Správně. Tak skočte nahoru, já posunu ručičky na devátou a povíte nám, jestli jsou to ty, co jste slyšel.“

V ložnici, za zavřenými dveřmi, naslouchal Monty hlubokému, vibrujícímu zvuku. Pak spěchal dolů.

„Pokud jsem schopen to posoudit, tak znějí přesně stejně.“

„Fajn. Takže jestli si s těmi hodinami nikdo nehrál, čas vraždy máme vyřešený.“

Až překvapivě snadno se prokázalo, že hodiny o půlnoci šly správně. V jedenáct večer, než šla spát, je kuchařka nařídila podle radničních hodin. Pak kuchyňské dveře zamkla a jako obvykle odnesla klíč s sebou. „Jinak by tendle Bootsův kluk byl každou chvíli dole a krad by mi ze špižírny jídlo.“ A dotyčný Boots – nezdravě vypadající šestnáctiletý kluk – s jistým váháním její slova potvrdil, když přiznal, že o půl hodiny později bral v kuchyni za kliku a zjistil, že kuchyň je zamčená. Jiný přístup do kuchyně nebyl – leda zadními dveřmi a okny, ale ty byly zevnitř zajištěny petlicí.

„Výborně,“ pochvaloval si inspektor. „Takže teď se můžeme podívat, jak jsou na tom všichni s alibi. A vy, Rugglesi, se mezitím pořádně rozhlídněte po té Pringlově tašce se vzorky. Víme, že si ji vzal s sebou do pokoje,“ vysvětlil Montymu, z něhož se zřejmě stal inspektorův důvěrník, „protože ho barman viděl. A nemohla se dostat z hotelu ven předtím, než byla mrtvola objevena, protože jak jsme si ověřili, všechny dveře na ulici byly zamčené a klíče uschované. Když se později odemklo, nikdo hotel neopustil kromě vašeho přítele Waterse. A podle vašeho svědectví Waters vrahem není. Pokud ovšem není spoluviník.“

„Waters ne,“ řekl pan Egg pevně. „Waters je starý poctivec. Ten si ani nepřipočte pár šilinků k výdajům. ‚Vyúčtuj poctivě každou libru britské měny, ba dokonce každičký šilink i penny‘ – to je oblíbený Watersův citát z Rukověti obchodního cestujícího.

„Rád věřím,“ odpověděl inspektor. „Ale kde tedy je ta taška?“

Poté co vedení hotelu a personál byli vyslechnuti a zbaveni podezření, inspektor Monk obrátil pozornost na ostatní hosty. Po oné nezapomenutelné večeři pozůstávající z makrely a vepřového pan Egg a pan Waters a dva další cesťáci jménem Loveday a Turnbull hráli bridž až do půl jedenácté, kdy se Egg a Waters odporoučeli. Zbývající dva pánové se vrátili do lokálu, kde setrvali až do uzavření v jedenáct hodin, a poté se odebrali do Lovedayova pokoje, který byl v opačné části domu. Tam se spolu bavili do půl jedné, kdy se rozloučili. V jednu ráno pan Loveday zašel za Turnbullem, aby si vypůjčil dózu s vonnou solí, což byla komodita, kterou Turnbull prodával. V důsledku toho si oba muži vzájemně poskytli alibi a nebyl důvod, proč ho zpochybňovat.

Pak tu byla postarší dáma jménem paní Flacková, jež byla zjevně neschopná vlastnoručně zaškrtit silného chlapa, jako byl Pringle. Pokoj měla na hlavní podestě a nerušeně spala až do půl jedné, kdy někdo prošel kolem jejích dveří do koupelny a pouštěl si tam vodu. Chvíli před jednou se tato bezohledná osoba vrátila do svého pokoje. Jinak neslyšela nic.

Jedinou další osobou kromě Waterse a Pringla byl muž, jenž přijel spolu s Pringlem a uvedl, že je „umělecký fotograf“ vystupující pod jménem Alistair Cobb. Inspektorovi se od pohledu nelíbil, ale byl to důležitý svědek, protože značnou část večera strávil se zavražděným.

„Pusťte z hlavy,“ pravil pan Cobb a uhladil si vlasy, „že já něco o Pringlovi vím. Včera v sedm jsem ho viděl poprvé v životě. Ujel mi autobus z Tadworthy – pokud to nevíte, tak to je takový zapadákov asi čtyři míle odsud – a další mi jel až v devět. Tak jsem vyrazil i se svým kufříkem pěšky, a když Pringle jel kolem, tak mi zastavil a nabídl mi, že mě sveze. Říkal, že často někoho sveze. Družnej chlap. Nerad jezdil sám.“

Pan Egg (jenž byl při výslechu přítomen, privilegium, za něž nepochybně vděčil pochvalnému mínění inspektora Ramage) si pomyslel, že od cesťáka s kufrem šperků to je hodně lehkomyslné chování.

„Byl to fajn chlápek,“ pokračoval pan Cobb ve vzpomínání. „Samá sranda. Přivezl mě sem –“

„Přijel jste do Cuttlesbury obchodně?“

„To se ví že jo. Fotografie přece. Nechte si zdarma zvětšit svatební fotku taťky a mamky! V pozlaceném rámu, pětadvacet šilinků. Za babku. Znáte to, ne?“

„Znám,“ řekl inspektor důrazně, aby bylo jasné, že tenhle trik považuje za velice pochybný.

„Fajn,“ řekl pan Cobb a významně mrkl. „Takže jsme spolu povečeřeli – a ta večeře byla zatraceně mizerná. Pak jsme si trochu pokecali v salónku. Bates a barman nás tam viděli. Bates si šel potom zahrát kulečník s nějakým mládencem, co se tam objevil, a my jsme tam zůstali sedět asi do jedenácti. Pak Pringle odpadl – řekl, že nějak není ve svý kůži, což mě nepřekvapilo. Ta makrela –“

„Makrelu z toho zatím vynechme,“ přerušil ho inspektor. „Barman tvrdí, že za pět minut jedenáct jste s Pringlem dopili poslední skleničku, Pringle šel spát a tašku si nesl s sebou. Vy jste pak šel přímo do místnosti s kulečníkem?“

„Ano, rovnou tam. Hráli jsme –“

„Moment, Bates ale tvrdí, že jste šel nejdřív telefonovat.“

„To je pravda. Tedy, nejdřív jsem šel ke kulečníku a zjistil jsem, že Bates a ten druhý chlapík zrovna končí hru. Tak jsem řekl Batesovi, že si zavolám, a pak si to s ním rozdám. Můžete si zjistit, v kolik jsem telefonoval. Volal jsem k Volovi do Tadworthy. Zapomněl jsem si tam ve výčepu rukavice. Řekli mi, že je našli a že mi je pošlou.“

Inspektor si udělal poznámku.

„A dokdy jste ten kulečník hráli?“

„Asi do čtvrt na jednu. Pak Bates prohlásil, že už toho nechá, protože musí ráno brzy vstávat, tak jsme spolu vypili pár drinků, co jsem na něm vyhrál, načež jsem šel zalehnout.“

Inspektor přikývl. To souhlasilo s výpovědí hospodského.

„Mám pokoj na hlavní podestě,“ pokračoval pan Cobb. „Ne, není na tý straně, kde se jde do chodby, co se stal ten malér – je na opačný straně. Ale šel jsem si dát koupel a koupelna je hned vedle těch dvou schodů, co vedou na tu chodbu. Vrátil jsem se – bylo asi tak za deset minut jedna. Pak už byl na západní frontě klid.“

„O čem jste se s Pringlem večer bavili?“

„Ale, o všem možným,“ řekl Cobb mnohoznačně. „Vyprávěli jsme si různý historky a tak. Pringle přišel s pár hodně lechtivýma a moje maličkost se nedala zahanbit. Cigáro, inspektore?“

„Ne, díky. Nezmínil se náhodou Pringle – Ano, Rugglesi, co je? Pánové, promiňte na moment.“

Inspektor přešel ke dveřím, vyměnil si pár slov se seržantem a vzápětí se vrátil s obdélníčkem papíru v ruce.

„Doufám, pane Cobbe, že vaše zboží neobsahuje takovéhle fotografie?“

Pan Cobb s uznalým hvízdnutím vyfoukl oblak kouře.

„Ne,“ ujistil inspektora, „to se ví, že ne. Kde jste tu roztomilou věcičku sebral?“

„Už jste to někdy viděl?“

Cobb zaváhal. „Tedy, když se takhle přímo ptáte, tak ano. Náš oplakávaný zesnulý Pringle mi ji včera večer ukazoval. Kdybyste se nezeptal, tak bych si to byl nechal pro sebe. Jak se říká, o mrtvých jen dobře. Ale fakt je, že byl trošku moc podnikavej, náš pan Pringle.“

„Víte to jistě, že to je ta samá fotografie?“

„Vypadá stejně. Ta samá krasavice – ta samá půvabná pozice, řekl bych že jo.“

„Kde ten obrázek Pringle měl?“ zeptal se inspektor, vzal od Cobba fotografii a připevnil ji klipsou ke svým poznámkám – ale natolik pomalu, aby ho i pan Egg mohl vidět a být příslušně šokován.

„V náprsní kapse,“ řekl Cobb po kratším zamyšlení.

„Aha… Předpokládám, že vám Pringle řekl, s čím obchoduje. Nezmínil se náhodou taky o tom, jaké podniká bezpečnostní opatření proti zlodějům a tak?“

„Zmínil se o tom, že má v tašce cenný kousky a že vždycky zamyká dveře svýho pokoje,“ řekl Cobb s výrazem naprosté upřímnosti. „Ne že bych se ho na to ptal. Nic mi do toho nebylo.“

„Pochopitelně. Takže, pane Cobbe, myslím, že pro tuhle chvíli už vás nebudu déle obtěžovat, ale musím vás poprosit, abyste neopouštěl hotel, dokud vám neřeknu. Omlouvám se, že vám působím potíže.“

„Není zač. Mně to nevadí,“ řekl ochotný pan Cobb a s úsměvem odkráčel.

„Fuj,“ ulevil si inspektor Monk. „To je ale odporný chlap, co? Prasák jeden. A lže jako když tiskne. Viděl jste tu fotku? (Vůbec nechápu, jak někdo může takovéhle svinstvo rozšiřovat.) Tu nikdo v náprsní kapse nenosil, měla růžky úplně rovné. Vypadala, jako by ji někdo zrovna vyndal z obálky. Klidně se vsadím, že zbytek té série bychom našli v Cobbově tašce. Jenže to samozřejmě popře – tohle prodávat je trestné.“

„Kde jste tu fotku našli?“

„Pod Pringlovou postelí. Kdyby neměl Cobb alibi… Ale jsem přesvědčený, že Bates mluví pravdu, ostatně vdova po kuchaři vidí do oken herny s kulečníkem a viděla je tam oba hrát až do čtvrt na jednu. Ledaže by byli všichni spolu domluvení, což se mi nezdá. A po té Pringlově tašce pořád ani stopa. Jenomže tu je to svědectví těch hodin. Jste si úplně jistý, že bily dvanáctkrát?“

„Naprosto. Nemohl jsem si přece splést jeden nebo dva údery s dvanácti.“

„Ne, to jistě ne.“ Inspektor zabubnoval prsty po stole a zadíval se do prázdna. Monty z toho usoudil, že byl propuštěn a vrátil se do svého pokoje. Postel ještě nebyla ustlaná a špinavá voda v umyvadle nebyla vylita – nevalný servis, jejž Griffin poskytoval, změnila katastrofa v naprostý chaos. Pan Egg se usadil do křesla s popraskanými pružinami, zapálil si cigaretu a zamyslel se.

Po nějakých deseti minutách zaslechl radniční hodiny, jak odbíjejí čtvrtě a pak se ozvalo jedenáct úderů. Čekal automaticky, že uslyší analogické melodické odbíjení kuchyňských hodin, ale nic se neozývalo. Pak si vzpomněl, že inspektor Monk ráno posunul ručičky o nějakých dvacet minut napřed, takže kuchyňské hodiny už musely odbíjet, než se do pokoje vrátil. A pak náhle vyskočil a hlasitě vykřikl: „Kristepane! Já jsem úplný pitomec! Ráno v sedm jsem slyšel radniční hodiny a kuchyňské hned po nich. Ale včera v noci jsem radniční hodiny vůbec neslyšel! To znamená, že ty kuchyňské hodiny musely být přece jenom nějak posunuté… Ledaže… ledaže by… Kristepane! Bylo by to možné? Ale ano, je to možné. Těsně předtím, než ty hodiny odbily půlnoc, přestal Waters chrápat.

Pan Egg vyběhl z pokoje a chvatně vrazil do čísla 8. Podobně jako v jeho pokoji, ani tady nebylo uklizeno, a stejně jako v jeho pokoji, ani tady nikdo už celé týdny neutíral prach. A na nočním stolku vedle Watersovy postele (která stála těsně u tenké příčky oddělující oba pokoje), byla v prachu stopa, jako kdyby tam nedávno stál předmět o rozměrech tři krát tři a půl palce.

Pan Egg se vyřítil z pokoje a běžel ke schodišti, se zaklením absolvoval dva špatně osvětlené schody, zabočil za roh a vrazil do koupelny. Okénko vedlo do úzké postranní uličky ústící jedním koncem na hlavní silnici a druhým do uličky mezi skladišti. Když seběhl dolů, narazil na inspektora Monka, jenž právě vycházel z jídelny.

„Zadržte Cobba,“ vyhrkl pan Egg. „Myslím, že má po alibi. Kam odjel Waters? Potřebuju mu zavolat. Rychle!“

„Waters řekl, že jde na vlak do Sawcasteru,“ řekl poněkud užasle Monk.

„Pak bude bydlet U zvonů,“ řekl Monty využívaje znalosti své profese, „a navštíví firmy Hunter’s, Merrimen’s a Hackett & Brown’s. V jednom z těch míst ho zastihneme.“

Po hektickém půlhodinovém telefonování pan Egg konečně uspěl v jedné z předních sawcasterských firem s cukrovinkami.

„Watersi,“ vyhrkl Monty naléhavě, „potřebuju, abys mi odpověděl na pár otázek – oč jde se mě ptej až pak. Vozíš s sebou cestovní hodiny? Vozíš? Jak vypadají? Staré opakovací hodiny? Ano? Asi tak tři krát tři palce? Odbíjejí údery na vinutou pružinu? Ano? Díky bohu! Hluboký znělý tón jako zvon na věži? Ano, ano, ano! A teď, kamaráde, snaž se vzpomenout: vzbudil ses včera v noci a zmáčkls opakovací knoflík? Zmáčkl? Určitě? Výborně! Kolik bylo hodin? Že odbily půlnoc? Co to znamená? Libovolný čas mezi půlnocí a jednou? V tom případě, Watersi, utíkej na nádraží a přijeď prvním vlakem do Cuttlesbury, protože ty tvoje zatracený hodiny nás oba málem namočily do vraždy. Jo, VRAŽDY… Ještě moment, chce s tebou mluvit inspektor Monk.“

„Ta vaše výpověď, pane Eggu,“ řekl inspektor, když položil sluchátko, „nám to málem pěkně zavařila! Ještě štěstí, že vás tahle možnost napadla. Teď si prohlédneme zavazadla pana Sviňáka Cobba a podíváme se, jestli nemá těch pikantních fotek víc. Předpokládám, že je šel ukázat Pringlovi.“

„Přesně tak. Pořád mi vrtalo hlavou, jak se vrah dostal do Pringlova pokoje. Pringle měl pochopitelně zamčeno. Ale když mu Cobb řekl, že mu přišel ukázat fotky, které mu vezmou dech – ‚ale musí to zůstat jenom mezi námi‘ – pochopitelně otevřel. Cobb se musel pěkně vyděsit, když Pringle začal křičet a já zaklepal na dveře. Ale musíme uznat, že si zachoval chladnou hlavu. Jako obchodní cestující v té jeho hnusné branži je asi opravdu dobrý. Buď duchapřítomný vždycky a všude a nenajde se otázka, co ti vadit bude, jak se říká v Rukověti obchodního cestujícího.

„Ale poslyšte,“ řekl inspektor, „co udělal s tou Pringlovou taškou?“

„Vyhodil ji okénkem v koupelně komplicovi, kterého si zavolal telefonicky z Tadworthy. Čert aby to vzal,“ ulevil si Monty a otřel si čelo, „slyšel jsem to auto odjíždět těsně potom, co ty zatracené hodiny odbily dvanáctou.“

HOŘKÉ MANDLE

„K čertu!“ ulevil si pan Montague Egg, „další bezvadný zákazník je v tahu.“

Zamračeně hleděl do rozevřených novin, které ho informovaly, že dnes se bude konat soudní ohledání mrtvoly pana Bernarda Whipleyho, bohatého a poněkud excentrického starého pána, jemuž firma Plummett & Rose čas od času dodávala značné množství vybraných značkových vín a jemných starých lihovin a likérů.

Monty byl nejednou pozván panem Whipleym, aby v příjemné pracovně vily Cedar Lawn ochutnal vlastnoručně dodané zboží – láhev archivního portského, kterou pan Bernard Whipley vlastnoručně přinesl ze sklepa, nebo brandy z mahagonové skříně stojící ve výklenku místnosti.

Pan Whipley nikdy nepřipustil, aby jakýkoliv alkohol servíroval někdo jiný než on sám. Služebnictvu, říkal, se nedá věřit a nijak netouží nechat se okrást nebo najít kuchařku, jak leží v kuchyni, hlavu pod příborníkem.

A tak se teď pan Egg mračil a vzdychal a zamračil se ještě víc, když se dočetl, že pan Bernard Whipley byl nalezen mrtev zřejmě v důsledku otravy kyanovodíkem poté, co si dal po večeři sklenku créme de menthe.

Není nic příjemného, když se zákazník napije z láhve, kterou jste mu dodali, načež promptně zemře na otravu; a taky to neprospívá obchodu.

Pan Montague Egg pohlédl na hodinky. Město, kde právě četl noviny, bylo jen patnáct mil od místa, kde zesnulý pan Whipley bydlel. Monty usoudil, že možná udělá nejlíp, když tam zajede a zúčastní se soudního projednávání. Každopádně tam může nabídnout svědectví o nezávadnosti créme de menthe dodávaného firmou Plummett & Rose, Obchod vínem a lihovinami, Piccadilly.

V souladu se svým rozhodnutím odjel hned po snídani, a když pak na místě poslal koronerovi navštívenku, bylo mu v přeplněném školním sále, kde soudní jednání probíhalo, přiděleno protekční sedadlo.

Prvním svědkem byla Whipleyho hospodyně, paní Minchinová, postarší korpulentní dáma, z níž vyzařovala až přehnaná úctyhodnost. Uvedla, že ve službách pana Whipleyho pracuje už přes dvacet let. Panu Whipleymu táhlo na osmdesátku, ale byl neobyčejně zdravý a aktivní, jen musel být trochu opatrný na srdce, což se ovšem dá očekávat.

Vždycky si říkala, že pan Whipley je vynikající zaměstnavatel. Možná byl trochu skoupý, když šlo o peníze, a bedlivě střežil všechny výdaje domácnosti, ale jí to osobně nevadilo, protože o jeho majetek pečovala stejně svědomitě, jako by byl její vlastní. Starala se o dům od chvíle, kdy panu Whipleymu zemřela manželka.

„V pondělí ráno,“ pokračovala paní Minchinová, „byl jeho zdravotní stav docela normální. Odpoledne telefonoval pan Raymond Whipley a oznámil, že přijede k večeři –“

„To je syn pana Whipleyho?“

„Ano – jeho jediný dítě.“ Na tomto místě paní Minchinová pohlédla na hubeného, nezdravě vypadajícího mladého muže, jenž seděl poblíž pana Egga na lavici vyhražené pro svědky, a významně si odfrkla. „Pan Cedrik Whipley s chotí pobývali v domě. Pan Cedrik je synovec pana Whipleyho. Jiné příbuzné už pán neměl.“

Pan Montague Egg identifikoval Cedrika Whipleyho s chotí jako elegantně oblečený mladý pár v černém sedící vedle Raymonda Whipleyho. Svědkyně pokračovala:

„Pan Raymond přijel vlastním vozem v půl sedmý a okamžitě se odebral za otcem do pracovny. Ven vyšel, když ve čtvrt na osm gong oznámil, že je čas převlíknout se k večeři. Prošel kolem mě v hale a připadal mi nějaký rozčilený. Jelikož se pan Whipley neobjevil, zašla jsem za ním. Seděl u stolu a četl cosi, co mi připadalo jako nějaký právnický dokument.

Řekla jsem: ‚Promiňte, pane Whipley, ale slyšel jste gong k večeři?‘ Občas měl potíže se sluchem, ale když uvážíme jeho věk, byl obdivuhodně fit. Zvedl hlavu a řekl: ‚Dobře, paní Minchinová,‘ načež pokračoval dál v práci. Tak jsem si řekla: ‚Pan Raymond mu zase pohnul žlučí.‘ V půl –“

„Moment, ta poznámka ohledně pana Raymonda. Co jste tím chtěla říct?“

„Ale, nic určitýho. Pan Whipley měl prostě někdy výhrady k těm podivným aktivitám pana Raymonda a občas se kvůli tomu chytli. Panu Whipleymu se nelíbilo, čím se pan Raymond živí.

V půl osmý,“ pokračovala svědkyně, „se šel pan Whipley nahoru převlíct a vypadal v pořádku, jenom šel tak nějak ztěžka a unaveně. Čekala jsem v hale, jestli nebude potřebovat s něčím pomoct. Když mě míjel, řekl mi, abych zavolala panu Whiteheadovi a požádala ho, aby za ním ráno přišel. Pan Whitehead byl jeho právník. O co jde, neřekl. Udělala jsem, oč mě požádal, a když pak pan Whipley sešel dolů, to bylo asi deset minut před osmou, řekla jsem mu, že jsem jeho vzkaz vyřídila a že pan Whitehead přijde ráno v deset hodin.“

„Slyšel vás ještě někdo jiný?“

„Ano. Pan Raymond a pan Cedrik Whipley s chotí právě pili v hale koktejly. Všichni tři to museli slyšet. Večeře byla podávána v osm hodin –“

„Byla jste přítomna během večeře?“

„Ne, já jím ve svém pokoji. Večeře skončila asi ve tři čtvrtě na devět a služebná pak odnesla kávu panu Cedrikovi s manželkou do salónu a panu Whipleymu a panu Raymondovi do pracovny. Byla jsem ve svým pokoji až do devíti hodin, kdy za mnou přišli na kus řeči pan Cedrik s paní. Byli jsme tam všichni tři asi do půl desáté, a najednou jsme uslyšeli, jak dole prudce bouchly dveře pracovny. Za pár minut nato k nám vešel pan Raymond, měl na sobě kabát a klobouk a vypadal velice divně.

Pan Cedrik řekl: ‚Ahoj, Rayi!‘ Pan Raymond neodpověděl a obrátil se ke mně: ‚Paní Minchinová, rozhodl jsem se, že tu přes noc nezůstanu. Odjíždím do Londýna.‘ Řekla jsem: ‚Dobře, pane Raymonde. Pan Whipley o té vaší změně plánu ví?‘ Posměšně se zasmál a řekl: ‚Jo, až moc dobře.‘ Vyšel ven a pan Cedrik běžel za ním a myslím, že mu řekl něco jako: ‚Neztrácej hlavu, kamaráde.‘ Manželka pana Cedrika mi řekla, že se obává, že se pan Raymond se starým pánem pohádali.

Deset minut nato jsem slyšela, jak oba džentlmeni scházejí po schodech dolů a šla jsem se přesvědčit, že tu pan Raymond nic nezapomněl, protože on je trochu zapomnětlivý. Právě vycházel s panem Cedrikem z domu. Vyběhla jsem za ním s šátkem, který si zapomněl na věšáku. Pan Raymond šlápl na plyn a byl pryč a já se vrátila s panem Cedrikem dovnitř.

Když jsme míjeli dveře pracovny, pan Cedrik řekl: ‚To by mě zajímalo, jestli strýček – ,‘ zarazil se a řekl jen: ‚Ne, raději za ním půjdu až zítra.‘ Vrátili jsme se do mýho pokoje, kde na nás čekala manželka pana Cedrika. ‚Co se děje, Cedriku?‘ zeptala se a on odpověděl: ‚Strýček Henry se dozvěděl o Elle. Říkal jsem Rayovi, že by měl být opatrný.‘ Řekla: ‚No nazdar!‘ a pak jsme se začali bavit o něčem jiném.

Pan Cedrik s paní se u mě zdrželi do půl dvanácté, kdy odešli nahoru do ložnice. Trochu jsem si uklidila pokoj a pak jsem šla na pravidelnou obhlídku domu. Když jsem zhasla světlo v hale, všimla jsem si, že v pracovně pana Whipleyho se pořád ještě svítí. Takhle pozdě vzhůru nebýval, a tak jsem se šla podívat, jestli neusnul nad nějakou knížkou.

Zaklepala jsem, ale nikdo neodpověděl, tak jsem vešla a pan Whipley tam seděl u stolu a byl mrtvý. Na stole byly dva prázdné hrnečky od kávy, dvě prázdné likérové skleničky a z poloviny prázdná láhev créme de menthe. Zavolala jsem okamžitě pana Cedrika a ten mi řekl, abych všechno nechala přesně tak, jak to je a zatelefonovala doktoru Bakerovi.“

Dalším svědkem byla služebná, která obsluhovala při večeři. Vypověděla, že během večeře se nic pozoruhodného neudálo, až na to, že jak pan Whipley, tak jeho syn byli oba zamlklí a zamyšlení.

Když dojídali večeři, pan Raymond řekl: „Heleď, tati, takhle se přece nerozejdeme,“ a pan Whipley odpověděl: „Jestli sis to rozmyslel, tak mi to radši rovnou pověz,“ a poručil si kávu do pracovny. Pan Raymond řekl: „Nemůžu si to rozmyslet, ale kdyby ses trochu snažil pochopit – „ Pan Whipley neodpověděl.

Když nesla do pracovny kávu a skleničky na likér, viděla, že pan Raymond sedí u stolu a pan Whipley stojí u skříně s lihovinami, zády k synovi.

„Co si dáš?“ zeptal se syna a ten řekl: „Créme de menthe.“ Načež pan Whipley řekl: „ Créme de menthe? To je pití pro ženské.“ Pak služebná odešla a ani jednoho z pánů už neviděla.

Pan Egg se musel usmát – přímo slyšel, jak to starý pán říká.

Koroner pak předvolal Cedrika Whipleyho a pan Egg rychle vyloudil ve své buclaté tváři vážnější výraz.

Pan Cedrik potvrdil výpověď hospodyně. Uvedl, že mu je šestatřicet let a je mladším partnerem nakladatelství Freeman & Toplady. Je obeznámen s podstatou sporu mezi panem Whipleym a jeho synem. Pan Whipley ho dokonce požádal, aby s manželkou přijel, že s nimi chce probrat vzniklou situaci. Neshoda s otcem souvisela s Raymondovým zasnoubením s jistou dámou.

Pan Whipley začal dokonce mluvit o tom, že změní závěť, ale on (Cedrik) na něj naléhal, aby si to v klidu promyslel. Ten večer, kdy k tragédii došlo, šel s Raymondem po schodech nahoru a vyrozuměl od něj, že pan Whipley synovi pohrozil, že mu odkáže jenom onen příslovečný šilink. Řekl Raymondovi, aby to nebral tak tragicky, že starého pána zlost zase přejde. Raymond nesl jeho vměšování s nechutí.

Po Raymondově odjezdu usoudil, že bude lépe, když nechá starého pána o samotě. Když s manželkou odešli z pokoje paní Minchinové, šli přímo nahoru a do pracovny nevstoupili. Myslí si, že asi tak čtvrt hodiny nato uslyšel volat paní Minchinovou. Sešel dolů a nalezl strýce mrtvého.

Když se sklonil ke strýci, aby zjistil, zda dýchá, ucítil z jeho rtů slabou vůni hořkých mandlí. Přičichl tedy k likérkám, aniž by se jich dotkl, a měl pocit, že z jedné z nich cítí rovněž mandlovou vůni. Nařídil proto paní Minchinové, aby nechala všechno přesně tak, jak to našla. Dospěl totiž k názoru, že jeho strýc možná spáchal sebevraždu.

V místnosti zašumělo, když se před koronerův stolec dostavil pan Raymond Whipley. Byl to štíhlý, zženštile a poněkud nezdravě vypadající muž, jehož věk mohl být právě tak třicet jako čtyřicet let.

Řekl, že jeho profesí je „umělecká fotografie“ a má studio na Bond Street. Jeho „expresionistické studie“ známých osobností vzbudily ve West Endu značnou pozornost. Otci se ale jeho živobytí nezamlouvalo. Byl konzervativní a měl spoustu předsudků.

„Pokud vím,“ podotkl koroner, „kyanovodík je běžně používán při fotografování.“

Pan Raymond Whipley se sotva znatelně pousmál při této zlověstné otázce.

„Kyanid draselný,“ přikývl. „Máte pravdu, docela běžně.“

„Víte, jak se ho při fotografování používá?“

„Jistě. Moc často ho nepoužívám, ale nějaký vlastním, jestli je tohle, oč vám jde.“

„Děkuju. Kdybyste mi teď mohl povědět o tom údajném sporu mezi vámi a otcem.“

„Ano. Otec zjistil, že se chystám oženit s dámou, která je spojena s jevištěm. Nevím, kdo mu to řekl, nejspíš můj bratránek Cedrik. On to samozřejmě popře, ale předpokládám, že to byl dobrák Cedrik. Otec si mě zavolal a hrozně se kvůli tomu vztekal. Měl spoustu absurdních předsudků a trochu jsme se chytli už před večeří. Po večeři jsem ho požádal, abychom si o tom znova promluvili – myslel jsem, že bych ho mohl přesvědčit, aby názor změnil, ale choval se hrozně urážlivě. Nakonec jsem to už nevydržel. Naštval mě. Tak jsem vypadl a vrátil se do Londýna.“

„Řekl vám něco o tom, že posílá pro pana Whiteheada?“

„To víte, že ano. Řekl mi, že jestli si Ellu vezmu, tak mě vydědí. Nekompromisní rodič. Řekl jsem mu, tak ať mě tedy vydědí!“

„Informoval vás, v čí prospěch by zněla nová poslední vůle?“

„Ne, to neřekl. Počítám, že Cedrik by přišel k nějakým penězům. Je přece jediný zbývající příbuzný.“

„Mohl byste nám laskavě podrobně popsat, jak vaše setkání po večeři probíhalo?“

„Vešli jsme dovnitř, já si sedl ke stolu poblíž krbu a otec šel k skříni, kde má lihoviny a likéry. Zeptal se mě, co si dám, řekl jsem, že créme de menthe, a on to ironicky okomentoval, jak bylo jeho dobrým zvykem. Vyndal láhev a řekl mi, ať si posloužím, a když služebná přinesla skleničky, nalil jsem si. Vypil jsem kávu a skleničku créme de menthe. On sám nepil nic. Byl rozčilený, přecházel sem tam a vyhrožoval mi tímhle a tamtím.

Po nějaké chvíli jsem mu řekl: ‚Budeš mít studenou kávu, tati.‘ Načež mi řekl, abych táhnul k čertu a já mu řekl: ‚Jak si přeješ, tati.‘ Načež utrousil velice nechutnou poznámku o mé snoubence. Obávám se, že jsem se přestal ovládat a použil – abych tak řekl – neuctivé výrazy. Odešel jsem a práskl za sebou dveřmi. Když jsem odcházel, stál za stolem a díval se za mnou.

Šel jsem říct paní Minchinové, že se vracím do Londýna a Cedrik do toho začal strkat nos. Řekl jsem mu, že vím, komu za tyhle problémy vděčím, a jestli touží po otcových penězích, tak ať si poslouží. To je všechno, co o tom vím.“

„Pokud váš otec během vaší návštěvy nic nepil, tak jak vysvětlíte, že obě likérové skleničky i oba hrnky na kávu byly použity?“

„Nejspíš je použil, když už jsem byl pryč. Rozhodně dokud jsem tam byl, tak nepil nic.“

„A když jste odcházel z pracovny, byl živ a zdráv.“

„Naprosto.“

Pan Whitehead, Whipleyho právník, vysvětlil podmínky poslední vůle zesnulého. Cedrik Whipley měl obdržet trvalý příjem dva tisíce liber ročně, který by v případě jeho úmrtí přešel na Raymonda Whipleyho, jenž je univerzálním dědicem.

„Zmínil se pan Whipley někdy o tom, že by chtěl poslední vůli změnit?“

„Ano. Den před smrtí mi řekl, že je velice nespokojen se synovým chováním a že pokud ho nepřiměje, aby dostal rozum, zredukuje jeho dědictví na roční příjem tisíc liber a zbytek majetku zanechá panu Cedrikovi Whipleymu. Snoubenka pana Raymonda se mu příčila a řekl, že nepřipustí, aby se děti téhle ženy dostaly k jeho penězům. Snažil jsem se mu to rozmluvit, ale myslím, že počítal s tím, že až se to dotyčná dáma dozví, sama zasnoubení zruší. Když mi paní Minchinová ten večer telefonovala, byl jsem osobně přesvědčen, že pan Whipley se rozhodl sepsat novou závěť.“

„Ale jelikož se už k tomu nedostal, zůstává v platnosti závěť ve prospěch pana Raymonda Whipleyho, ano?“

„Ano, tak to je.“

Inspektor Brown pak svědčil ohledně otisku prstů. Řekl, že jeden hrníček a jedna likérka na sobě mají otisky prstů pana Raymonda Whipleyho a druhý šálek a sklenička pana Whipleyho seniora. Žádné jiné otisky už nenašel, pomine-li otisky služebné na hrníčkách a skleničkách a otisky na láhvi, které patřily otci i synovi.

Vzhledem k možnosti sebevraždy prohlédla policie pečlivě celou místnost, zda tu nenajde lahvičku nebo ampuli, které by mohly jed obsahovat. Ani ve skříni s destiláty, ani jinde nic takového nenašli. Pouze v krbu nalezli napůl spálený zbytek olověné fólie, jíž byl zřejmě zaplombován korek láhve. Na okraji fólie identifikovali písmena: ‚… AU… tier & Cie‘.

Z tvaru fólie bylo zřejmo, že kryla uzávěr půllitrové láhve – je však krajně nepravděpodobné, že by si člověk zamýšlející sebevraždu koupil půl litru kyanovodíku. Také se nenalezla žádná čerstvě otevřená láhev, z níž by olověná fólie mohla pocházet.

V této chvíli se panu Eggovi vynořila v hlavě strašlivá myšlenka – nejasná vzpomínka na cosi, co kdysi četl v jedné knize. Zbytek inspektorovy výpovědi (který byl už jen formální) vůbec nevnímal a dění v sále začal sledovat až potom, co si služebná a kuchařka vzájemně potvrdily, že celý večer byly spolu, a na svědeckou lavici byl povolán lékař. Konstatoval, že zesnulý nepochybně zemřel v důsledku otravy kyanovodíkem. V žaludku nalezl sice jenom nepatrné množství, ale i tak malá dávka je smrtelná pro muže Whipleyho věku a křehké konstituce. Kyanovodík je jedním z nejprudších a nejrychleji působících jedů a způsobuje bezvědomí a smrt několik minut poté, co byl pozřen.

„Kdy jste se k mrtvému dostavil?“

„Do domu jsem přijel pět minut před půlnocí. Pan Whipley byl tou dobou mrtev už aspoň dvě hodiny, spíš ještě o něco déle.“

„Nebylo by možné, že by zemřel třeba půl hodiny před vaším příjezdem?“

„Vyloučeno. Smrt nastala podle mě kolem půl desáté a rozhodně ne později než v půl jedenácté.“

Následovaly výsledky chemické analýzy. Láhev créme de menthe jakož i kávová usazenina v obou šálcích byly zcela neškodné. Obě skleničky obsahovaly několik kapek créme de menthe – v jedné z nich, té, na níž byly otisky starého pana Whipleyho, byla zřetelná stopa po kyanovodíku.

Už předtím, než koroner přistoupil k závěrečnému shrnutí předložených svědectví, bylo zřejmé, že s Raymondem Whipleym to vypadá neobyčejně bledě. Měl motiv, byl tu fakt, že měl přístup k smrtícímu kyanidu, a doba smrti souhlasila téměř přesně s dobou jeho chvatného a vzrušeného útěku z domu.

Sebevražda byla prakticky vyloučena. Ostatní členové domácnosti si vzájemně poskytli alibi. Nebyly tu žádné známky, že by do domu vnikl někdo zvenku. Porota dospěla nevyhnutelně k závěru, že Raymond Whipley se dopustil vraždy.

Pan Egg chvatně opustil sál. Dvě věci mu ležely v hlavě – svědectví paní Minchinové a to napůl zapomenuté varování, o němž se dočetl. Zamířil na venkovskou poštu a zaslal telegram svým zaměstnavatelům. Pak jeho kroky vedly do místní hospody, objednal si večeři a pomalu ji pojídal, ale myšlenkami byl zcela jinde. Začínal mít pocit, že tenhle případ bude mít neblahý dopad na jeho obchody.

Asi za hodinu mu doručili telegrafickou odpověď. Zněla: 14. června 1893. Freeman and Toplady, 1931.“ Telegram podepsal jeden z majitelů firmy Plummett & Rose.

Na kulaťoučké a optimistické tváři pana Egga se objevil úzkostný mrak. Zavřel se v soukromém pokoji hostinského a objednal si nákladný meziměstský hovor s Londýnem. Když se zase vynořil, zdálo se, že se mu trochu ulevilo, ale sklíčený byl dál. Nasedl do auta a vydal se za koronerem.

Dotyčný úředník ho přátelsky přivítal. Byl to srdečný muž s ruměnou tváří, měl energické vystupování a bystrý pohled. Inspektor Brown a vrchní konstábl byli rovněž přítomni.

„Jistě máte radost, pane Eggu,“ řekl koroner, „že se prokázalo, že z tohohle nešťastného případu neplyne žádné obvinění ohledně kvality zboží, které vaše firma dodává.“

„To je právě důvod, proč jsem si dovolil vás navštívit,“ řekl Monty. „Obchod je obchod, ale na druhé straně fakta jsou fakta a naše firma je připravena se k nim postavit čelem. Mluvil jsem telefonicky s panem Plummettem a byl jsem pověřen, abych vás informoval o jistých okolnostech… Kdybych to neudělal,“ dodal pan Egg upřímně, „mohl by to udělat někdo jiný, a pak by to bylo ještě horší. Nečekej, až někdo odhalením pravdy skandál vyvolá, když je třeba s pravdou ven, ty buď první, kdo ji zavolá. Montyho oblíbený citát z Rukověti obchodního cestujícího. To je pozoruhodná kniha plná moudrých rad… A když už tom mluvíme, našemu mladému příteli by prospělo si leckterou z nich vzít k srdci.“

„Mluvíte o Raymondu Whipleym?“ ujišťoval se koroner. „Podle mě je ten mladík patologický případ.“

„Moje řeč, pane,“ souhlasil inspektor. „Už jsem pár cvoků viděl, ale tenhle je všechny strčí do kapsy. Absolutně trhlej. Pohádat se s otcem, oddělat ho a pak takhle nápadně utýct – to tam rovnou mohl instalovat neonový nápis: ‚To jsem udělal já!‘ Ale jak říkáte, myslím, že nemá všech pět pohromadě.“

„No, to můžete mít pravdu,“ řekl Monty, „ale ze všeho nejpodivnější to je se starým panem Whipleym. Víte, pánové, já své zákazníky znám. Dalo by se říci, že patří k mé profesi, znát všechny jejich záliby nazpaměť. Nemá cenu nabízet Oleroso ročník 1847 džentlmenovi, který má rád lehké suché šery, nebo trýznit jiného zákazníka, který si zásadně objednává bílé rýnské, obzvláště výhodnou nabídkou značkového portského.

Rád bych prostě věděl, jak se vůbec mohlo stát, že zesnulý pan Whipley pil créme de menthe? Měl ho v baru jenom pro dámy. Je to vůně, kterou nesnášel v jakékoliv podobě. Slyšeli jste přece, jak se vyjádřil, když si ho vybral Raymond.“

„To je opravdu zvláštní,“ řekl vrchní konstábl. „Musím říct, že nás to taky napadlo – ale v něčem ten jed pozřít musel.“

„Byl bych jenom rád, kdybyste to měli na paměti – tohle, a jak prostoduchá by ta vražda byla, kdyby se udála tak, jak si to porota představuje. Ale teď ohledně té olověné fólie. Můžu vám o ní něco říct. Nevystoupil jsem během soudního projednávání, protože jsem neměl pohromadě všechna fakta, ale teď už je mám. Jistě, pánové, uznáte, že pokud ta fólie s pečetí byla sundána ten večer v pracovně z nějaké láhve, je logické, aby také existovala láhev, která k ní patří. Ale kde je? Někde přece být musí. Láhev je láhev, ta se nemůže vypařit.

Pan Whipley, džentlmeni, byl zákazníkem naší firmy přes padesát let. Jsme firma s dlouhou tradicí. A tahle pečeť byla používána francouzskou firmou, která zkrachovala v roce 1900. Prelatier & Cie zní její jméno a my jsme je zastupovali v téhle zemi. Tahle konkrétní fólie pochází z láhve noyeau, kterou nám dodali – dvě poslední písmena tohoto jména zůstala na zbytku olověné fólie zachována. My jsme jednu láhev Prelatierova noyeau dodali panu Whipleymu spolu s některými dalšími vzorky likérů 14. června roku 1893.“

„Noyeau?“ řekl koroner se zájmem.

„Vidím, že to jméno je vám povědomé, pane doktore,“ řekl pan Egg.

„Máte pravdu,“ přikývl koroner. „Noyeau je likér, kterému dodává aroma olej z hořkých mandlí nebo z broskvových pecek – opravte mě, jestli se mýlím – a obsahuje tudíž nepatrné množství kyanovodíku.“

„Přesně tak,“ řekl Monty. „Pochopitelně, za normálních okolností ho není tolik, aby jedna nebo dvě skleničky komukoliv ublížily. Když ale necháte láhev stát dost dlouho, olej vystoupí nahoru a už se stalo, že první sklenička starého noyeau způsobila smrt. Vím to, protože jsem to četl v knize Potraviny a jedy, kterou před několika lety vydalo nakladatelství Freeman & Toplady.“

„Firma Cedrika Whipleyho,“ poznamenal inspektor.

„Přesně tak,“ přikývl Monty.

„Co přesně se nám snažíte naznačit, pane Eggu?“ zeptal se vrchní konstábl.

„Že nešlo o vraždu, pane,“ řekl Monty. „I když mám dojem, že teď by k ní nepřímo dojít mohlo. Myslím si, že potom, co pan Raymond odešel z pracovny, starý pán byl nervózní a neklidný, jak už to bývá, když má člověk za sebou nějaké to rozčilování. Myslím, že začal pít tu svou studenou kávu a pak si k tomu chtěl vzít nějaký likér.

Jde ke skříni s likéry – na nic nemá chuť, a pak najde někde na dně tu starou láhev noyeau, která tam neotevřená stála už čtyřicet let. Vyndá ji ven, sejme pečeť z olověné fólie a hodí ji do ohně v krbu. Pak vývrtkou vytáhne zátku, jak jsem ho to mnohokrát viděl dělat. Nalije si skleničku a nenapadne ho, že to může být nebezpečné. U stolu ji vypije a zemře téměř okamžitě, aniž má čas zavolat o pomoc.“

„To je velice důvtipná dedukce,“ řekl vrchní konstábl. „Ale co se stalo s tou lahví a s vývrtkou? A jak vysvětlíte, že měl ve skleničce créme de menthe?“

„No právě,“ řekl Monty, „to je ono. Někdo se o to postaral a nebyl to pan Raymond, protože pro něho by bylo výhodné nechat to tak, jak to bylo. Ale co když kolem půl dvanácté, v době, kdy si paní Minchinová uklízela pokoj a ostatní personál byl už v posteli, někdo vešel do pracovny a uviděl, že pan Whipley je mrtvý, na stole před ním je láhev noyeau a dovtípil se, co se stalo?

Co když ten někdo uklidil vývrtku do skříně, ukápl pár kapek ze skleničky pana Raymonda do skleničky pana Whipleyho a odnesl láhev noyeau s sebou, aby se jí pak někdy v klidu zbavil. Jak to bude vypadat pak?“

„Ale jak by to ten někdo mohl udělat, aniž by nechal otisky na skleničce pana Raymonda?“

„To je jednoduché,“ řekl Monty. „Stačí, aby sevřel nožičku skleničky mezi prsty hned u dlaně – pak najdete jenom nejasnou čmouhu na spodku baňky.“

„A motiv?“ pokračoval vrchní konstábl.

„Pánové, není na mě, abych o takovýchhle věcech hovořil. Ale kdyby pana Raymonda pověsili za vraždu jeho otce, předpokládám, že peníze by dostal nejbližší příbuzný – kterým je džentlmen, jenž publikoval právě tu knihu, kde se o noyeau všechno dočtete.

Považuji za velice nešťastné,“ pokračoval pan Egg, „že právě moje firma dodala dotyčné zboží, ale už se stalo. Když se nehoda stala a tvou vinou zemřel muž, podnikni kroky, ať se to víckrát nestane už. Což neznamená, že bychom přijímali jakoukoliv odpovědnost. To rozhodně ne, dotyčná komodita prostě je taková, jaká je. Ale možná bychom mohli do našeho příštího katalogu vložit varování.

Á propos, pánové, dovolte abych si poznamenal, že vám mám zaslal naši publikaci Sto let trvání firmy Plummett & Rose. Bude to velice výpravná publikace, která si zaslouží místo v kterékoliv knihovně.“

ZRÁDNÉ ZÁVAŽÍ

„No ne!“ řekl pan Montague Egg.

Hospodu U královského dubu v Pondering Parva znal a obecně vzato to nebyl podnik, kde by normálně zastavil. Hospoda měla malý obrat, špatně se v ní jedlo, hostinský byl nevrlý a podnikavý obchodní cestující v branži kvalitních vín a lihovin tu neměl velké pole působnosti. Ale spatřit tenhle podnik v půl deváté ráno obklopený hromadou lidí, u dveří policejní vůz a sanitka, tomu by neodolal žádný normálně zvědavý člověk. Pan Egg sundal nohu z plynového pedálu a zastavil.

„Co se tu stalo?“ zeptal se jednoho z diváků.

„Někoho zabili… Hostinskej Rudd podříznul svý starý krk… Ne, ten ne. Udělal to George… To taky nejni pravda. Byli tam zloději a vodnesli kasu… George přišel dolu a podlaha byla samá krev… Slyšíš? To ječí Liz Ruddová… Dostala hysterickej záchvat… A podle tebe jí starej podříz krk… Já to neřek, to řek Jim, ten ví houby. Povídám vám, že to udělal George… Á, inspektor jde ven. Teď se něco dovíme…“

To už pan Egg vyskočil z auta a blížil se ke vchodu do hospody. Na prahu ho zastavil uniformovaný policista.

„Moment, pane, tam nemůžete. Kdo jste a co chcete?“

„Jsem Montague Egg – zastupuju firmu Plummett & Rose, Obchod vínem a lihovinami, Piccadilly. Přišel jsem za panem Ruddem.“

„Teď s ním mluvit nemůžete, tak raději zmizte. Počkejte ještě! Říkáte, že jste obchodní cestující? Tohle je vaše oblast?“

Pan Egg potvrdil, že ano.

„Tak to byste nám mohl poskytnout jistou informaci. Buďte tak laskav a pojďte dál.“

„Počkejte moment, musím si přinést tašku,“ řekl Monty. Měl sice zájem jít dál, ale ne takový, aby zapomněl, že základní povinností obchodního cestujícího je opatrovat své vzorky a pověřovací doklady. Vzal z auta těžkou tašku a nesl ji do hospody za doprovodu výkřiku z davu: „To je fotograf, vidíte ten foťák?“ Uložil tašku uvnitř a rozhlédl se po lokálu U královského dubu. U stolu poblíž okna seděl konstábl a psal cosi do notesu. Hřmotný muž s tváří jako mopslík, kterého pan Egg identifikoval jako hostinského Rudda, se opíral o nálevní pult. Byl bez saka, neoholený a vypadal, jako by se oblékl v chvatu. Rozcuchaný mladík, samý sval a žádné čelo, stál zamračeně vedle něho. Odkudsi ze zadní části domu se ozýval ženský křik a pláč. To bylo vše, až na to, že dveře napravo od něj s nápisem Salónek byly otevřeny a za nimi byla vidět záda muže v kabátě, jak se sklání nad něčím na podlaze.

Inspektor vzal od pana Egga doklady, prohlédl si je a vrátil je majiteli.

„Přivstal jste si,“ poznamenal.

„Ano,“ přikývl Monty, „chtěl jsem tadytudy včera v noci jenom projet do Pettifordu, ale v Magdebury mě zdržela mlha. Doháním to zpoždění. Přespal jsem U starého zvonu – můžete si to tam ověřit.“

„Ah!“ zabručel inspektor a mrkl na konstábla. „Takže, pane Eggu, mám za to, že vy, džentlmeni na cestách, se všichni navzájem znáte. Byli bychom rádi, kdybyste zkusil identifikovat toho muže tady vedle.“

„Pokusím se,“ řekl Monty, „ale samozřejmě, každého cesťáka taky neznám. Ostatně jméno přece najdete v jeho papírech.“

„To je pravda,“ odpověděl inspektor. „Jenže jeho papíry byly zřejmě v tašce se vzorky a ta zmizela. Má sice u sebe nějaké dopisy, ale ty – no, k tomu se dostaneme později. Tadytudy, prosím.“

Inspektor zamířil do místnosti vpravo, Monty za ním. Skloněný muž se napřímil.

„Je to celkem jasné, Birchi,“ konstatoval. „Proražená lebka. Mrtev osm až deset hodin. Vyloučeno, že by si to udělal sám nebo nešťastnou náhodou. Vražedná zbraň je nejspíš tamhle ta láhev. Radši z ní sejměte otisky. Chcete vědět ještě něco? Protože jestli ne, rád bych se vrátil ke své snídani. Jestli chcete, tak se cestou stavím u koronera.“

„Díky, doktore. Takže osm až deset hodin… To celkem dobře souhlasí s tím, co nám pověděl Rudd. Takže, pane Eggu, pojďte blíž a koukněte se na něj, ano?“

Lékař ustoupil stranou a Monty uviděl tělo mrtvého muže. Byl to drobný chlapík v kvalitním obleku z modrého serže. Měl ulízané černé vlasy a pod nosem knírek jako kartáček na zuby. Krev z rány na spánku stekla na jeho hladkou tvář a utvořila tam loužičku. Mohlo mu být tak pětatřicet čtyřicet let.

„Jo, znám ho,“ řekl Monty. „Dokonce ho znám docela dobře. Jmenuje se Wagstaffe a zastupuje – zastupoval jednu velkou firmu, co dělá levné šperky, Applebaum & Moss.“

„Neříkejte?“ ožil inspektor. „To znamená, že v té jeho tašce by měly být šperky.“

„Šperky, hodinky a takové věci.“

„Hmmm!“ řekl inspektor. „A můžete mi říct, z jakého důvodu tak mohl nosit v kapse dopisy adresované řadě cizích lidí? Tak třeba tenhle: Ctěný pan Joseph Smith. Tady je další: Pan William Brown. A tadyten je obzvláště dojemný – Vážený pan Harry Thorne. Ten je pěkně vášnivý.“

„Vážně to potřebujete vysvětlovat?“ zeptal se pan Egg tiše.

„Nevím, možná ani ne. Jo, jo! Vy džentlmeni na cestách jste všichni stejný, viďte? Manželka na každé zastávce, co?“

„Já ne, pane inspektore. Mě manželský přístav neláká. Ale obávám se, že o chudákovi Wagstaffovi to platí. No, každopádně to vypadá, že už na to doplatil.“

„To máte pravdu. Ale nedal se, soudě podle toho, jak to tady vypadá.“ Inspektor Birch se rozhlédl po salónku. Byla to malá místnost a každý kus nábytku tu nesl stopy zápasu. Kulatý stolek před krbem ležel převrácený a rozbitá láhev whisky vylila svůj voňavý obsah na linoleum. Židle ležely pokáceny naznak, ve skleněných dvířkách čehosi zela hvězdicovitá díra, jako by je prokopla čísi bota, a vysokým starobylým stojacím hodinám vedle krbu zabránila jen krbová římsa, aby nespadly až na zem. Montyho oči zabloudily na ciferník a inspektor sledoval jeho pohled. Ručičky ukazovaly jedenáct hodin a deset minut.

„Ano,“ řekl Birch, „jestli nelžou, tak víme docela přesně, kdy se to stalo a kdo to udělal. Víte něco o cesťákovi jménem Slater?“

„Archibal Slater,“ řekl Monty. „Slyšel jsem o něm. Prodává dámské prádlo.“

„To je on. Prodává kvalitní zboží? Chci říct, jestli si přijde na slušný prachy? Žádné finanční problémy?“

„Řekl bych, že ne. Pracuje pro dobrou firmu.“ Monty uvedl jméno. „Ale osobně ho neznám. Myslím, že jeho rajón byl Lancashire a Yorkshire. Převzal oblast po starém Crippovi.“

„Dokázal byste odhadnout, jestli je schopný zavraždit kolegu a šlohnout mu vzorky?“

Monty protestoval. Nedovede si představit, že něčeho takového by byl obchodní cestující schopen. Cesťáci – to je takové bratrstvo, které spojuje silnice.

„Hmm!“ řekl inspektor. „No dobře, předvolám teď znova Rudda a nechám jeho výpověď zapsat, tak poslouchejte.“

Hostinského líčení bylo celkem jasné. První z cesťáků – teď identifikovaný jako Wagstaffe – přijel v 19:30. Chtěl dojet až do Pettifordu, ale mlha byla příliš hustá. Objednal si večeři a po ní se šel posadit do salónku, který byl tou dobou prázdný. Královský dub zřídkakdy poskytoval služby jako nějaký hotel a ani tuto noc tu nikdo ubytovaný nebyl, jenom nějací dělníci v lokálu popíjeli nejlevnější pivo. V půl desáté se v hospodě objevil Slater a rovněž si stěžoval na mlhu, která ho přiměla přerušit cestu. Byl už po večeři a následoval rovnou Wagstaffa do salónku. Když tam vešel, řekl údajně „výhružným hlasem“ Wagstaffovi: „Jo, tak to jsi ty!“ Víc hostinský neslyšel, protože Slater dveře zavřel, ale po chvilce Wagstaffe zaťukal na spojovací okénko do lokálu a požádal o láhev skotské. V půl jedenácté, po té, co hostinský lokál zavřel a umyl sklenice, zašel do salónku a viděl, že oba muži sedí u krbu a baví se spolu. Oba vypadali zrudlí a navztekaní. Rudd jim řekl, že on s manželkou i barman jdou spát, protože musí ráno brzy vstávat. A jestli by hosté byli tak laskaví a nezapomněli zhasnout, až půjdou nahoru.

Na tomto místě hostinský odbočil, aby vysvětlil, že nad salónkem nejsou žádné pokoje – nad celou přední části hostince je totiž velký prázdný sál užívaný pro schůze různých spolků. Všechny ložnice jsou soustředěny v zadním traktu, takže v nich není slyšet nic z toho, co se děje v salónku v přízemí. Pak pokračoval:

„Tak pět minut po čtvrt na dvanáct jsem uslyšel, jak někdo přichází ke dveřím naší ložnice a klepe. Vstal jsem z postele a otevřel, a tam stál Slater. Tvářil se moc divně a byl hrozně rozčilenej. Prohlásil, že se počasí zlepšilo a že se rozhodl, že bude pokračovat do Pettifordu. Připadalo mi to nějaký divný, ale podíval jsem se z okna a viděl jsem, že mlha je pryč. Venku mrzlo a svítil měsíc. Řekl jsem mu, že za pokoj ale musí stejně zaplatit a on se ani necukal. Oblíkl jsem si župan a sešel jsem s ním zadním schodištěm do kanceláře. Ta je tady za lokálem. Napsal jsem mu účtenku, on zaplatil a já mu odemknul zadní východ do garáže. Popadl svoje tašky a –“

„Kolik těch tašek bylo?“

„Dvě.“

„A když přijel, tak měl taky dvě?“

„To vám fakt nepovím. Vůbec jsem je neviděl. Když přijel, tak si hodil všechny věci do salónku, a když jsem vyšel z kanceláře, abych mu vrátil nazpátek, čekal už s nima na chodbě, v klobouku a kabátu. Na dvůr jsem s ním nešel, protože byla děsná zima a nebyl jsem zrovna dvakrát nadšenej, že mě vytáhnul z postele. Ale pár minut nato jsem uslyšel, jak nějaký auto odjíždí. Tak jsem si šel lehnout a přitom jsem uviděl oknem v kanceláři, že v salónku se pořád ještě svítí, což znamenalo, že tam jsou otevřený dveře. Chápete, jak to myslím? Ze salónku vedou zadní dveře do kanceláře, a když jsou otevřený, je ze dvora vidět světlo v salónku skrz okno v kanceláři. Tak jsem si řekl, že ten druhej chlápek tam pořád ještě sedí a že mu musím připočíst, co mi propálil na svícení. A šel jsem do postele.“

„To jste se ani nešel přesvědčit, že tam opravdu je?“

„Ne, nešel,“ řekl pan Rudd. „Na nějaký špacírování byla šílená zima. Šel jsem do postele se vyspat.“

„Škoda. Usnul jste hned?“

„Jo, jen jsem zaleh.“

„Že by Wagstaffe šel nahoru jste neslyšel?“

„Neslyšel jsem nic. Ale moje stará byla vzhůru až do půlnoci a do tý doby nahoru nešel. Takže dá rozum, že nešel nahoru vůbec, ne?“

„Vypadá to tak,“ souhlasil inspektor opatrně. „A co vy, Georgi?“

Barman potvrdil Ruddyho výpověď a mnoho k ní nepřidal. Vypověděl, že zašel do salónku mezi půl desátou a desátou a to se zřejmě oba muži do krve hádali. Slater říkal: „Ty kryso – mám sto chutí ti zpřerážet všechny kosti.“ Měl dojem, že jsou oba dva opilí. Nic neřekl, přiložil do ohně a zmizel. Víc z té hádky neslyšel. Když pak Rudd v půl jedenácté odešel nahoru, zašel se do salónu ještě jednou podívat, oba muži se tiše bavili a vypadalo to, že čtou nějaké dopisy. George pak šel spát a vzbudily ho až kroky na chodbě a zvuk odjíždějícího vozu.

„A pak?“ zeptal se inspektor.

George zarputile sklopil zrak.

„Pan Rudd se vrátil zasejc nahoru.“

„No a dál?“

„To je všecko. Usnul sem.“

„Nikoho jiného jste neslyšel?“

„Ne, povídám vám, že sem zasejc usnul.“

„V kolik hodin se pan Rudd vrátil nahoru?“

„Nevim. Nedíval sem se.“

„Slyšel jste odbíjet půlnoc?“

„Neslyšel sem nic. Spal sem.“

„Kolik tašek měl ten Slater, když přijel?“

„Jenom jednu.“

„Víte to jistě?“

„No, myslím, že jo.“

„A co ten druhý – Wagstaffe – měl taky tašku?“

„Jo, měl jednu. Vzal si jí s sebou, když šel do salónku.“

„Zapsali se ti cesťáci do knihy hostů?“

„Slater se zapsal hned jak přijel,“ řekl hostinský. „Wagstaffe ne. Chtěl jsem mu to ráno připomenout.“

„Takže Slater nic dopředu neplánoval,“ poznamenal Birch, vypadá to, že to bylo jen náhodné setkání. Dobře, Rudde, s vaší manželkou si promluvím později. Můžete běžet a nepouštějte si moc hubu na špacír. Máme číslo Slaterova vozu,“ dodal ještě, aniž bylo zřejmo komu přesně to sděluje. „Jestli jel skutečně do Pettifordu, tak ho tam seberou.“

„Přesně tak,“ přikývl Monty. „A co ty hodiny,“ nadhodil, „jestlipak mluví pravdu?“

„Chcete říct, že je někdo mohl posunout zpátky, co?“ řekl inspektor. „Jako v té hře, co hrajou v Londýně?“

„No, víte,“ připustil Monty, „připadá mi zvláštní, jak jsou ty hodiny opatrně pokácené, jako kdyby se vrah strašně snažil poskytnout proti sobě důkaz. Nepřipadá mi to přirozené. Diskrétnost je ctnost; kupující brzy řízně odmítnou ty, kdo se vnucují do jejich přízně, jak se praví v Rukověti obchodního cestujícího.“

„To brzy uvidíme,“ řekl inspektor a popošel k hodinám. „Ale musíme ještě chvíli počkat, radši nejdřív sejmeme z jejich skříně otisky prstů.“

Když se dostavil fotograf se zařízením na snímání otisků prstů, ukázalo se, že jak hodiny, tak vražednou láhev mělo v rukou tolik lidí, že jediný závěr z toho byl, že U královského dubu zřejmě už dávno upustili od používání prachovky a politury. Nakonec bylo vše vyfotografováno a inspektor s konstáblem vrátili hodiny do svislé polohy. Ukázalo se, že hodiny neutrpěly žádnou vážnou újmu a pouze se zastavily, když se kyvadlo opřelo o skříň hodin – jakmile bylo kyvadlo zase volné, hodiny začaly vesele tikat. Inspektor Birch už zdvíhal tlustý ukazováček k minutové ručičce, ale pak se zarazil.

„Ne, necháme starouška být, jak je,“ řekl. „Jestli si s ním někdo hrál, třeba najdeme nějaké stopy na ručičkách, i když na sejmutí otisků jsou trochu úzké. Ale člověk nikdy neví… Řekl bych, že nějakou hodinu ještě půjdou.“

Pan Egg otevřel skříň hodin a nakoukl dovnitř. „To určitě,“ řekl. „Závaží jsou sice skoro až dole, zvláště to jedno, ale řekl bych, že ještě takových dvanáct hodin půjdou. Co máme dneska? Sobotu? Pravděpodobně je natahují v neděli ráno.“

„Pravděpodobně,“ souhlasil inspektor. „No, pane Eggu, mnohokrát děkujeme a myslím, že víc už vás zdržovat nebudeme.“

„Nebude vám doufám vadit, když si dám v lokálu jedno pivo,“ řekl Monty. „Během půl hodiny otvírají a ještě jsem pořádně nesnídal.“

„Já nesnídal vůbec,“ řekl inspektor Birch lítostivě.

Další vývoj událostí byl zřejmý. Inspektor právě dojídal protekční porci vajec na slanině, když rozruch u dveří oznámil příchod seržanta s prchajícím panem Slaterem. Posledně zmíněný byl zavalitý chlap s navztekaným výrazem ve tváři. Sotva vstoupil do místnosti, začal bouřlivě protestovat.

„Sklapněte, mládenče,“ řekl Birch. „Kolik tašek jste u něho našel, seržante?“

„Jenom jednu, pane – jeho vlastní.“

„Povídám vám,“ tvrdil Slater, „že o tomhle všem nic nevím. Když jsem někdy po čtvrt na dvanáct odešel ze salónku, Wagstaffe byl živ a zdráv – jenom opilý. V půl dvanáctý – možná ve tři čtvrtě – jsem odsud odjel. S jednou taškou jsem sem přijel a s jednou jsem zase odejel, to je tahleta, a jestli někdo říká něco jinýho, tak lže. Kdybych Wagstaffa zavraždil, tak přece nepojedu rovnou do Pettifordu, neposadím se tam U čtyř zvonů ke snídani a nebudu tam čekat, až mě chytíte.“

„Možná že jo, možná že ne,“ řekl inspektor. „Znal jste toho Wagstaffa?“

Slater rozpačitě upřel pohled rozlobených očí stranou.

„Už jsem se s ním setkal,“ řekl.

„Slyšel jsem, že jste se spolu hádali.“

„No – byl opilý a začal být otravný. To byl jeden z důvodů, proč jsem radši odjel.“

„Aha.“ Inspektor zalistoval v korespondenci, kterou našel v kapse mrtvého.

„Vy jste Archibald, viďte? Nemáte sestru jménem Edith?… Ne, asi ne, že?“

Slater vytrhl inspektorovi dopis z rukou.

„Tak dobře,“ připustil mrzutě, „klidně vám řeknu, že ta svině Wagstaffe byl prolhaný darebák. Před námi vystupoval pod jménem Thorne a moje sestra se za něj provdala – nebo si to aspoň myslela, dokud nevyšlo najevo, že už ženatej je pod jiným jménem, mizera. Vzali se, když jsem byl zrovna na severu, a vůbec jsem o tom nevěděl, dokud jsem nezačal pracovat v tomhle rajónu. Pečlivě se mi vyhýbal, což se mu dařilo až do včerejška. Stejně jsem s tím už nemohl nic dělat, leda na něj tlačit, aby se postaral o dítě, což mi nakonec slíbil. Já – chci říct, já vím, že to vypadá podezřele, ale –“

„Pozor!“ přerušil je Monty. „Nezapomeňme na ty hodiny. Právě se chystají odbíjet.“

„Správně,“ řekl inspektor. „Když se ty hodiny při rvačce s Wagstaffem převrhly, zastavily se na jedenácti deseti. V jedenáct dvacet jste už byl pryč. Jestli teď odbijí jednu, bude jasný, že je někdo posunul zpátky. Jestli odbijí dvanáct, pak ukazují správně a jste v tom až po uši.“

Skříň hodin byla otevřená, a když kladívko poprvé udeřilo, sledovali napjatě, jak bicí závaží, které kladívko pohánělo, pomaloučku klesá z původní polohy, jež byla tři čtyři palce pod druhým závažím, které pohánělo hodinový strojek.

Hodiny odbily dvanáctou.

„Tak to bychom měli,“ řekl hrozivě inspektor.

„To není pravda!“ vykřikl zoufale Slater. Pak klidněji dodal: „Třeba ho zabili potom, co jsem odjel, ale před půlnocí, takže mohli ručičky posunout o tři čtvrtě hodiny zpátky.“

Do inspektorova váhání se ozval Monty:

„Moment, když dovolíte, pane inspektore, něco mě napadlo. Dvanáct úderů je pro to bicí závaží nejnamáhavější práce, a přesto se posunulo jenom o necelou polovinu coulu. Jak je to tedy možné, že je o tolik níž než závaží, které pohání hodiny? Chápete o co mi jde? Během těch hodin, co mají nadprůměrný počet úderů – od šesti do dvanácti – klesá bicí závaží rychleji než hnací závaží a dostane se pod něj. Ale během druhé poloviny dne – od jedné do pěti – se rozdíl srovnává, takže nakonec, aspoň podle mojí zkušenosti – není u takovýchhle osmidenních hodin rozdíl v poloze obou závaží nikdy větší než tak půl palce. Po dvanácti hodinovém cyklu jsou obě závaží stejně vysoko. Takže jak je to možné, že tenhle mládenec je o tolik níž než jeho kámoš?“

„Nepořádně natažené hodiny,“ navrhl inspektor.

„Buď to,“ souhlasil Monty, „anebo někdo posunul ručičky o jedenáct hodin napřed. To je totiž jediná možnost jak ručičky bicích hodiny vrátit zpátky – pokud nemáte tolik důvtipu, abyste bicí závaží úplně odendal, což většinu lidí nenapadne.

„No jo!“ řekl Birch. „Ale kdo by nám tohle řekl? Kdo ty hodiny natahuje? Zeptáme se Rudda.“

„Odpusťte, že se vám do toho pletu,“ řekl pan Egg zamyšleně, „ale toho bych se zrovna neptal.“

„No jo,“ řekl Birch, „máte pravdu.“ Zamyšleně si prohrábl knír. „Moment, už to mám.“

Vyběhl z místnosti a za chvíli se vrátil s asi tak čtrnáctiletým klukem.

„Synku,“ zeptal se, „kdo natahuje tyhle staré hodiny?“

„Táta. Každou neděli ráno.“

„Viděls ho, jak je v neděli natahoval?“

„Jo, viděl.“

„Pamatuješ se, jestli vytáhl obě závaží stejně vysoko – nebo bylo jedno výš, tak jako teď?“

„Vždycky je vytáhne až úplně nahoru – čtrnáct otočení klíčkem – dvakrát za každej den, a když je závaží až nahoře, tak vždycky bouchne.“

Inspektor přikývl.

„To je všechno – můžeš plavat. Pane Eggu, vypadá to, že jste trefil hřebík na hlavičku. Seržante!“

Seržant chápavě přikývl a odešel. Uplynula půlhodina odměřovaná téměř neznatelným poklesem hnacího závaží a důstojným tikáním hodin. Pak se zase seržant objevil a v ruce držel velkou tašku.

„Je to tak, pane – pod hromadou pytlů v kurníku. Musel to být buď Rudd, anebo ten barman George.“

„Musí v tom jet oba,“ mínil inspektor. „Ale který z nich to skutečně udělal, to nemám ponětí. Budeme muset počkat až na ty otisky prstů.“

„Co kdybyste je požádal o klíček k natahování těch hodin?“ vložil se do toho pan Egg.

„Co z toho?“

„Tak mě něco napadlo.“

„Dobře, zavolejte sem Rudda… Rudde, potřebujeme klíček k natahování těchhle hodin.“

„Vážně?“ řekl hostinský. „Jenže já ho nemám. A taky nemám ponětí, kam se poděl, myslete si o tom co chcete. Tohle mi byl čert dlužnej, takovej slušnej podnik – a teď tohle.“

„Dobře,“ přikývl inspektor, „zeptáme se George. Kdepak je ten klíč, Georgi?“

Barman si přitiskl ruku na vyschlá ústa. „Je tamhle v tom květináči na krbu,“ řekl.

„Není tam,“ konstatoval inspektor, když nahlédl do květináče.

„Není,“ opakoval Monty. „A jakpak to Rudd ví, že tam není? Ledaže ho tu včera v noci hledal, když chtěl navinout závaží nazpátek do správné polohy, potom, co posunul ručičky o jedenáct hodin dopředu? Vůbec se nedivím, že celá místnost je vzhůru nohama.“

Hostinský dostal nezdravou šedozelenou barvu a George zakňučel: „Prosím vás, pane inspektor, já se vo tom všem dozvěděl, až když bylo po všem. Já mu vůbec nepomáhal.“

„Seržante, dejte jim náramky oboum,“ řekl inspektor Birch. „A vy, Slatere, nezapomeňte, že se budete muset dostavit jako svědek. Jsem vám velice zavázaný, pane Eggu… Ale to by mě zajímalo, kam se ten klíček poděl?“

„Zeptejte se toho kluka,“ navrhl Montague Egg. „Je to zvláštní, jak člověka může zaskočit taková drobnost. Jak se praví v Rukověti obchodního cestujícího: Dbej drobností a obchod klapne, žádný strach; i malé závaží dokáže zvrátit rovnováhu vah.“

PROFESORŮV RUKOPIS

„Poslyš, Monty,“ řekl pan Hopgood (obchodní cestující zastupující firmu Messrs Brotherhood, Ltd) panu Eggovi (obchodnímu cestujícímu zastupujícímu firmu Messrs Plummett & Rose), „když už jsi tady, nechceš zkusit zajít za profesorem Pindarem? Podle mě je ten chlap jako dělaný, aby se z něho stal tvůj zákazník.“

Pan Egg trochu neochotně odtrhl zrak od titulků v novinách (SVATEBNÍ ROMANCE FILMOVÉ HVĚZDY SKONČILA ÚTĚKEM – CELÁ EVROPA HLEDÁ NEZVĚSTNÉHO FINANČNÍKA – ŽHÁŘ PODEZŘELÝ ZE ZÁHADNÉHO POŽÁRU VENKOVSKÉHO SÍDLA – DAŇ Z PŘÍJMU BUDE MOŽNÁ ZKRÁCENA) a zeptal se, co je ten profesor Pindar zač.

„Takový podivín, co se tu usadil ve Wellingtonia House,“ odpověděl pan Hopgood. „Jestli víš, kde bydlívali Fennelsovi. Loni v lednu to koupil a asi před měsícem se tam nastěhoval. Píše knížky nebo něco takovýho. Zašel jsem tam včera, abych zkusil, jestli bych s ním neudělal nějaký kšeft v naší branži. Slyšel jsem, že to je starý pán na penzi, tak jsem si říkal, že by se mu mohla hodit bedýnka Sparkling Pompayne nebo nějaké podobné limonády… Byl na mě docela sprostej. Označil limonády za „blivo“ a udělal mi přednášku o „vodách s bublinkama“, po kterých má člověk nafouklé břicho. Od staršího vzdělaného džentlmena bych tedy takové výrazy nečekal. Tak jsem se pochopitelně omluvil, že jsem ho obral o jeho vzácný čas, a řekl jsem si: ‚Tohle je pro Montyho s jeho kvalitními víny a jemnými likéry.‘ Ber to jenom jako tip – rozhodnutí je samozřejmě na tobě.“

Pan Egg Hopgoodovi poděkoval a přisvědčil, že profesor Pindar vypadá jako potenciální zákazník.

„Takže dostat se až k němu není problém?“ zeptal se.

„Není – jenom musíš říct, co mu chceš,“ odvětil pan Hopgood. „Jeho hospodyně je tak trochu dračice. Nemá cenu zkoušet tu starou báchorku, že tě posílá profesorův dobrý přítel pan tenaten, protože jednak tu profesor žádné přátele nemá, jednak tenhle trik znají.“

„V tom případě – ,“ začal pan Egg, ale pak se zarazil; Hopgood zřejmě nepostřehl, že by na tom, co řekl, bylo něco divného, a on sám měl zase dojem, že to sotva stojí za to, aby se pouštěl do nějaké diskuse, zvláště, když ráno pokročilo a pořád se ještě nedostal k tomu, aby si přečetl o svatbě filmové hvězdy a o podezření, že venkovské sídlo zapálil žhář. Věnoval tedy pozornost novinám. Zjistil, že ona romance je již páté manželství dotyčné dámy a požár je opět jenom pokus o pojišťovací podvod, že se ukázalo, že osoba, kterou včera zatkli v Konstantinopoli, není zmizelý šéf Mamoth Industries, Ltd, a že naděje na odečtení šesti pencí z daně z příjmu je v podstatě jenom zbožné přání dopisovatele Daily Trumpet. Pan Egg se poté věnoval úvodníku se slibným titulkem MOHOU BÝT OBCHODNÍ CESTUJÍCÍ KŘESŤANY? podepsaný: Jeden z nich. Úvodník ho nezajímal ani tak proto, že by měl pochybnosti o morálce obchodních cestujících, jako proto, že tušil, kdo je autorem článku.

Zanedlouho mu však jeho vlastní svědomí obchodního cestujícího (jež bylo citlivé) připomnělo, že maří čas, který by měl trávit prací pro své zaměstnavatele, a tak se vydal vyřídit stížnost hostinského od Zvonů, že poslední bedna Superior Old Tawny (výrazná, vytříbená robustní vůně) neodpovídá svou kvalitou vzorku, údajně kvůli špatnému zazátkování.

Když měl tuto drobnou nepříjemnost za sebou (původ potíží vysledoval v hlavní trubce nového topení, kterou hostinský nerozvážně vedl za policemi s lahvemi Superior Old Tawny), zeptal se pan Egg na cestu do Wellingtonia House.

„Je to asi pět mil za městem,“ řekl hostinský. „Jeďte na Great Windings, u věže, co se jí říká Grabb’s Folly, odbočte doleva, a pak pořád rovně. Velký dům za vysokou cihlovou zdí v takovém dolíku – po pravé straně – za starým vodním mlýnem. Podle mě tam musí být vlhko. Já bych tam osobně bydlet nechtěl. Když má někdo rád klid a samotu, tak je to fajn, ale já osobně mám radši, když je kolem trochu živo. A moje paní taky. Ale ten starej pán ženatý není, takže mu to asi vyhovuje. Bydlí tam sám, jenom s hospodyní, jedním chlapíkem, co se mu stará o dům, a padesáti milionama tun knížek. Docela mě mrzelo, když jsem se dozvěděl, že se tam usadil. Potřebovali bychom tam spíš nějakou rodinu, co má peníze, aby se tady trochu rozhýbaly obchody.“

„Takže on bohatý není?“ zeptal se pan Egg a v duchu zaměnil cockburn 1896 (skvělé víno, které leželo v lahvích 35 let), jímž se chystal profesora pokoušet, za levnější.

„Možná, že je,“ odpověděl hostinský. „Musí být, když koupil ten dům bez hypotéky. Ale k čemu to je dobrý, když ty svý peníze neutrácí? Nikdy nikam nechodí. Na žádnou zábavu. Podle toho, co jsem slyšel, je trochu potrhlej.“

„Maso mu vozí řezník?“

„To jo,“ řekl hostinský. „A jenom to nejkvalitnější. Ale co jsou nám platný bifteky a kotlety pro jednoho starýho pána? Tím se týdenní obrat moc nezvýší.“

Nicméně pomyšlení na svíčkovou a kotlety panu Eggovi zpříjemňovalo cestu, když míjel Grabb’s Folly, starý vodní mlýn a zabočil na úzkou klikatou silničku vinoucí se mezi vysokými živými ploty, v nichž zářily divoké fialky a vlaštovičníky. Grilované maso a víno patřily k sobě téměř tak jistě jako kapustový karbanátek a domácí limonáda.

Dveře Wellingtonia House přišla otevřít žena středního věku v zástěře, ale při pohledu na ni pan Egg okamžitě zavrhl způsoby, které používal při jednání se služebnictvem, a nahradil je vystupováním, jež měl vyhraženo pro osoby z vyšších kruhů. Před válkou milostpaní, po válce pracující žena, usoudil. Ukázal navštívenku a popravdě vysvětlit účel návštěvy.

„Hmmm,“ řekla hospodyně a zkoumavě si Egga prohlédla od hlavy až k patě, „profesor Pindar je velice zaneprázdněný, ale možná že bude ochotný vás přijmout. Na vínu si velice zakládá – zvláště na značkovém portském.“

„Značkové portské, madam,“ podotkl pan Egg, „je naše specialita.“

„Pravé značkové portské?“ usmívala se hospodyně.

To se pana Egga dotklo, ale snažil se to nedat znát. Uvedl několik vybraných značek, které pánové Plummett & Rose dodávají, a podal hospodyni seznam.

„Pojďte dál,“ řekla hospodyně. „Předám ten váš seznam profesorovi Pindarovi. Možná s vámi bude chtít mluvit osobně, ale slíbit to nemůžu. Pracuje velice pilně na své knize a určitě vám moc času věnovat nemůže.“

„To plně chápu,“ řekl pan Egg, vešel dovnitř a předtím si pečlivě otřel boty o rohožku. Boty byly sice naprosto čisté, ale patřilo to k rituálu, který doporučovala Rukověť obchodního cestujícího. (Buď upravený a též pozdrav řádně, o rohožku otři boty každopádně. Takové projevy, jež dobré mravy slíbí, všem dámám ze všeho se nejvíc líbí.) „Podle mého názoru,“ dodal, když sledoval průvodkyni elegantní halou a pak chodbou pokrytou tlustými koberci, „je více kontraktů ztraceno tím, že se na zákazníka příliš naléhá, než tím, že se naléhá málo. Existuje jeden verš, kterým se snažím řídit: Nezdržuj klienta, radši by dělal jiné věci, než seděl v salónku a poslouchal tvé kecy. A když kvůli tvému projevu klientka připálí večeři, buď si jistý, že příště tě rovnou vyhodí ze dveří. Prostě jenom panu profesorovi ukážu svůj seznam, a když nebude mít o nic zájem, slibuju, že hned zmizím.“

Hospodyně se zasmála. „Máte víc rozumu než většina vašich kolegů,“ řekla a zavedla pana Egga do velkého vysokého sálu se stěnami pokrytými od země až ke stropu policemi s knihami. „Počkejte chvilku, zajdu za panem profesorem.“

Když se hospodyně nevracela, pan Egg, naplněný úctou a úžasem z té spousty učenosti všude kolem, začal být nepokojný a dokonce i trochu troufalý. Přecházel po knihovně a snažil se z názvů děl zjistit, čeho je vlastně profesor Pindar profesorem. Zdálo se však, že profesorovy zájmy jsou spíše všeobecné, protože knihy pojednávaly o všem možném. Jedna z nich, tlustá v kůži vázaná kniha osmerkového formátu v dlouhé řadě v kůži vázaných děl téhož formátu, připoutala Montyho pozornost. Bylo to pojednání z osmnáctého století o vaření piva a destilaci alkoholu, dokonce se váhavě pokusil knihu vyndat, ale byla příliš pevně vklíněna mezi vázanou sbírkou pamfletů a hrou Bena Jonsona, takže pokus vzdal. Puzen zvědavostí se pak přikradl po špičkách k psacímu stolu, který už svou velikostí budil úctu. Stůl byl pokryt listy rukopisu a sliboval poskytnout více informací. Uprostřed stolu vedle psacího stroje ležel sloupek pečlivě přepsaných stránek, vyšperkovaných poznámkami a spoustou pasáží, které byly podle Montyho názoru v řečtině – i když to samozřejmě mohlo také být rusky nebo arabsky nebo v libovolném jiném jazyce užívajícím divnou abecedu. Text na stránce ležící na psací podložce s pijákem končil náhle slovy: Takový byl názor sv. Augustina, přestože Kléméns z Alexandrie výslovně prohlašuje – , jako by si autor chtěl ještě věc ověřit u autorit. Otevřený svazek na stole však nebyl ani od sv. Augustina, ani od Kléménta z Alexandrie, ale od Órigena. Hned vedle ležel ocelový trezorek s kombinačním zámkem, který zřejmě obsahoval vzácné rukopisy a podobné věci, hádal pan Egg.

Vtom pan Egg zaslechl, jak vedle někdo bere za kliku a provinile odskočil od stolu. Když se dveře otevřely, stál už ke stolu zády a roztržitě zíral na polici nacpanou rozměrnými knihami od spisů Aristotelových až po Život královny Alžběty z období vlády Jakuba I.

Profesor Pindar byl shrbený starý pán s nejistou chůzí; byl též tou nejvlasatější osobou, jakou kdy pan Egg viděl. Jeho vous začínal u lícních kostí a spadal mu přes hruď až k předposlednímu knoflíčku vesty. Nad pronikavýma šedýma očima viselo těžké šedé obočí jako clony proti slunci. Na temeni hlavy měl černou čepičku, zpod níž se hrnula další záplava šedých vlasů, v níž se ztrácel límec. Na sobě měl profesor Pindar poněkud obnošené černé sametové sako, šedé kalhoty, které už ani nepamatovaly, jak vypadá žehlička, a vlněné ponožky, které se ve faldách shrnuly na pantofle. Obličej (aspoň to, co z něho bylo vidět) měl pohublý, a když profesor mluvil, ozýval se podivný pískavý zvuk a klapání, vydávané mimořádně špatně zhotoveným umělým chrupem.

„Takže vy jšte ten mladý muž, z té firmy, co prodává víno, šssš, klap,“ řekl profesor. „Pošaďte še,“ mávl rukou na křeslo opodál a sám se doštrachal za psací stůl a usadil se tam. „Dal šte mi šeznam – kampak šem ho jenom – jo! Tady je. Šssš. Klap. Takže še podívejme.“ Profesor zašátral po kapsách, až nakonec objevil brýle s kovovou obroučkou. „Jo. Veliče žajímavé. Co vás to napadlo pšijít žrovna ža mnou, klap? Šssš.“

Pan Egg uvedl, že přijel na radu zástupce firmy Messrs Brotherhood.

„Napadlo mě, pane profesore,“ řekl popravdě pan Egg, „že když máte takový odpor k limonádám, mohl byste mít v oblibě nějaké, řekněme, lepší pití.“

„To jšte ši myšlel?“ řekl profesor. „To je povedené. Cvak. Moc důvtipné. Některé ž těch vašich značek jšou moč dobré,“ zamával seznamem. „Nicméně nemám rád, když špičkový obchod š vínem takhle loví žákažníky. Je to nedůštojné. Hmm?“

Pan Egg vysvětlil, že to tlak konkurence donutil pány Plummetta & Rose, aby se uchýlili k takovéto moderní metodě prodeje. „Samozřejmě, pane, že se přitom řídíme naším úsudkem. Nikdy by mě nenapadlo, abych džentlmenovi, jako jste vy, ukazoval nabídku, kterou máme pro obyčejné lokály.“

„Hmm!“ řekl profesor Pindar, „no dobřže.“ Profesor pak s panem Eggem probral nabídku vín, při čemž na starého vzdělance, jenž se zabývá církevními otci, projevil pozoruhodné znalosti. Uvedl, že uvažuje o koupi vína pro svůj vinný sklípek, ale nejprve v něm bude muset nechat vybudovat nové regály, protože poslední majitel domu nechal toto zařízení shnít.

Pan Egg si tedy zaznamenal slušnou objednávku portského Warre, Dow & Cockburn spolu s pár tucty vybraných burgundských vín, k dodání za měsíc, kdy už bude sklep připraven víno ubytovat.

„Hodláte se tady usadit trvale, pane profesore?“ zeptal se pan Egg, když se (pamětliv svých zásad) zvedal k odchodu.

„Ano, proč ne, hmm?“ naštětil se profesor.

„To rád slyším, pane profesore,“ řekl Monty. „Každý nový zákazník je vítán.“

„Ano, šamozžejmě,“ přikývl profesor Pindar. „Pširoženě. Každopádně tu zůštanu, dokud nedokončím švou knihu. A to může ještě být pár let. Klap. „Hištorie raného kšešťanštví, Šssš, klap.“ Profesorovy zuby se v té chvíli natolik vysunuly z dásní, že se pan Egg instinktivně vrhl vpřed, aby je zachytil. Nechápal jen, proč si profesor vybral právě téma a titul, které téměř nedokáže vyslovit.

„Ale vám to aši nic nežíká, co?“ uzavřel diskusi profesor Pindar otevíraje panu Eggovi dveře.

„Musím, bohužel, přiznat, že vůbec nic,“ řekl pan Egg, jenž dobře věděl, kdy je třeba předstírat zájem a kdy se doznat k nevědomosti. „Tak jako Avonská labuť, jestli to tak smím říct, umím latinsky jen trochu a řecky ještě míň, ale to je taky bohužel to jediné, v čem jsme si podobní.“

Profesor se riskantně rozesmál a tento úkon zakončil příšerným klapnutím.

„Paní Tabbitová!“ zavolal. „Vyprovoďte toho džentlmena.“

Objevila se hospodyně a ujala se pana Egga, jenž se vzdálil s projevy díků za vlídné přijetí.

„To je tedy záhada,“ pomyslel si Montague Egg, „opravdová záhada. Nicméně to není moje věc a nerad bych se spletl. Koho bych se tak mohl zeptat? Moment! Pan Griffiths – to je ono! Ten mi to poví raz dva.“

Shodou okolností se musel toho dne vrátit do Londýna. Vyřídil tedy obchodní záležitosti a pak, jakmile měl volno, rozjel se za svým velice dobrým zákazníkem a přítelem, panem Griffithsem, spolumajitelem neobyčejně úctyhodného nakladatelství Griffiths & Seabright. Pan Griffiths si s velkým zájmem vyslechl jeho příběh.

„Pindar?“ opakoval. „V životě jsem o něm neslyšel. První církevní otcové, říkáte? Dobře, na to je ten pravý člověk doktor Abcock. Tak mu zavoláme! Haló?! Je to pan doktor Abcock? Promiňte, že vás ruším, ale slyšel jste někdy o nějakém profesoru Pindarovi, který by publikoval ve vašem oboru? Neslyšel?… To nevím. Moment, prosím vás…“

Pan Griffiths sundal několik objemných svazků a prohlížel je.

„Vypadá to, že ani v Anglii, ani ve Skotsku profesorem není,“ konstatoval po chvíli. „Samozřejmě, mohli ho udělat profesorem někde v zahraničí, třeba v Americe – Eggu, mluví s nějakým přízvukem? Ne? – Z toho ovšem ještě nic neplyne. Na těch podivných amerických univerzitách může být profesorem každý. Nevadí, pane doktore, už se s tím nezdržujte. Ano, knihu. Jenom jsem si to chtěl nejdřív prověřit. Dám vám vědět.“

Griffiths se otočil k panu Eggovi.

„Zatím jsem se nic určitého nedozvěděl,“ řekl. „Ale povím vám, co udělám. Já toho chlapa navštívím – nebo možná bude lepší, když mu napíšu. Sdělím mu, že jsem se dozvěděl o té jeho knize, a že bych měl zájem ji vydat. Uvidíme, co z toho bude. Vy jste pěkný vykuk, Eggu, viďte? Než půjdete, tak si dáme skleničku vašeho vlastního zboží.“

Než se pan Griffiths znovu ozval, uplynula delší doba. Jeho dopis zastihl Egga v Yorku, kam ho jeho cestování zavedlo.

Milý pane Eggu,

Napsal jsem tomu Vašemu profesorovi a po nemalých potížích jsem z něj vymámil odpověď a rukopis té jeho knihy. Takže pokud jde o rukopis, ten je ve svém oboru nepochybně prvotřídní. Občas je trochu neortodoxní, ale je plný pozoruhodných znalostí. Zato profesorův dopis je, abych tak řekl, vyhýbavý. Neříká nic o tom, kdo mu profesuru udělil. Možná, že ten titul dostal honoris causa. Ale ta kniha je tak zatraceně dobrá, že se ji rozhodně pokusím protlačit k publikaci v G.&S. Píšu tomu záhadnému profesorovi, že bych se s ním chtěl sejít, a jestli uspěju, tak vám napíšu.

Další dopis zastihl pana Egga v Lincolnu.

Milý pane Eggu,

Je to čím dál záhadnější. Profesor Pindar kategoricky odmítl se se mnou setkat nebo se mnou debatovat o své knize, i když je ochoten uvažovat o naší nabídce. Abcock je z toho všeho celý pryč a napsal mi, abych získal víc informací o pár sporných místech rukopisu. Nechápeme, jak někdo s takovými mimořádnými znalostmi a schopnostmi mohl zůstat celou tu dobu neznámý expertům na tuto konkrétní problematiku. Myslím, že nejchytřejší bude, když budu kontaktovat dr. Wilvertona. Ten ví o všem a o každém, potíž je jenom v tom, že je natolik excentrický, že je obtížné z něj cokoliv dostat. Ale o jedné věci Vás můžu ujistit – člověk, který tu knihu napsal, je bona fide vědec, takže Vaše pochybnosti nemohou být oprávněné. Ale jsem Vám úžasně zavázaný, že jste mě na profesora Pindara upozornil, ať už je to, kdo je to. Jeho práce bude mít velký ohlas v nevelkém světě učenců.

Dříve, než se dozvěděl od pana Griffithse o dalším vývoji událostí, vrátil se pan Egg do Londýna. Tam mu zazvonil telefon a byl poněkud vzrušeným hlasem požádán, aby se v Griffithsově domě účastnil setkání se slavným a excentrickým dr. Lovellem Wilvertonem. Když tam pan Egg dorazil, nakladatel s dr. Abcockem seděli u krbu, zatímco podivný mužíček v kostkovaném obleku a s kovovými brýlemi na nose pobíhal po místnosti.

„Nic mi neříkejte,“ drmolil dr. Wilverton, „nic mi neříkejte. Já to prostě vím. Ty názory – ten styl – všechno to souhlasí. Kromě toho vám říkám, že jsem ty pasáže o Kléméntovi z Alexandrie už viděl. Chudák Donne. Byl fantastický talent – ten nejlepší badatel, jakého jsem kdy vychoval. Byl jsem ho jednou navštívit v té příšerné boudě v essexských močálech, kam odešel potom – potom, co se zhroutil. A tenkrát mi ten materiál ukázal. Jestli se nemůžu mýlit? Samozřejmě, že se nemýlím. Já se nikdy nemýlím. To je vyloučené. Kolikrát jsem si od té doby říkal, kam se ten rukopis poděl. Kéž bych byl tenkrát v Anglii, byl bych ho zachránil. Musel ho prodat s ostatními věcmi – jako veteš, aby zaplatil nájem.“

„Tak moment, Wilvertone,“ ozval se dr. Abcock chlácholivě. „Nesmíte na nás tak spěchat. Vy tvrdíte, že Historii raného křesťanství napsal ve skutečnosti nějaký mladík jménem Roger Donne, který byl vaším žákem, naneštěstí se dal na pití a nakonec žil v bídě v nějaké chatrči v essexských močálech. Že rukopis, který nám předložil starý pán, co vystupuje jako profesor Pindar z Wellingtonia House v Somersetu, je týž rukopis, jen přepsaný na stroji, což by sám Donne neudělal. Chcete tím říct, že ten Pindar rukopis ukradl nebo ho od Donna koupil? Nebo to je Donne v přestrojení?“

„Samozřejmě, že to není Donne,“ řekl dr. Wilverton zlostně. „Zapomněl jste, co jsem říkal? Donne je mrtvý. Zemřel loni, když jsem byl v Syrii. Podle mě ten starý podvodník koupil rukopis v nějaké dražbě.“

Pan Egg se plácl do stehna.

„Samozřejmě, pane,“ řekl. „Ten rukopis musel být v tom trezorku, co stál na stole. Ten takzvaný profesor ho prostě jenom přepsal na stroji.“

„Ale proč?“ divil se pan Griffiths. „Je to sice pozoruhodné dílo, ale není to zase nic, na čem by se dalo zbohatnout.“

„To ne,“ řekl Monty, „ale je to neobyčejně dobrý důkaz, že profesor je opravdu tím, za koho se vydává. Předpokládejme, že by se o něj zajímala policie – je profesor, napsal knihu a každý expert, kterému by ji ukázali (pokud by neměl tu smůlu a nepřišli by zrovna za dr. Lovellem Wilvertonem), by potvrdil, že to je dílo učeného džentlmena.“

„Policie?“ vyskočil dr Abcock. „Proč by se o něj zajímala policie? Kdo myslíte, že ten Pindar ve skutečnosti je?“

Pan Egg vyjmul z kapsy novinový výstřižek.

„Greenholt,“ vysvětlil, „finančník, který zmizel se zbývajícím majetkem firmy Mammoth Industries, Ltd právě týden předtím, než se profesor Pindar usadil ve Wellingtonia House. Tady máme jeho popis: stáří šedesát let, šedé oči, falešný chrup. No a jak vypadá náš profesor Pindar? Spousta vlasů, špatný umělý chrup, sametové sako a čepička na hlavě! Hned jsem si řekl, že ty vlasy jsou nějaké přehnané. A že ta paní Tabbitová je ve skutečnosti dáma. Tady mám fotografii paní Greenholtové – když si odmyslíte makeup a svážete jí vlasy do drdolu, tak jsou si podobné jako vejce vejci.“

„Kristepane!“ vyhrkl pan Griffiths. „A přitom ho hledají po celé Evropě. Eggu, vůbec bych se nedivil, kdybyste měl pravdu. Podejte mi telefon. Zavoláme Scotland Yard. Haló? Dejte mi Whitehall 1212.“

„Vy jste hotový detektiv, pane Eggu,“ řekl později večer dr. Lovell Wilverton, poté, co se roznesla zpráva, že Robert Greenholt byl zatčen ve Wellingtonia House. „Smím se zeptat, co ve vás vzbudilo to podezření?“

„Víte, pane, já nejsem žádný myslitel,“ prohlásil pan Egg skromně, „ale v mé branži se člověk naučí rychle odhadovat druhou stranu. První věc, která mi připadala divná, bylo, že profesor Pindar přijal mého přítele Hopgooda z Brotherhood, Ltd, teprve potom, co si zjistil, koho zastupuje, ale pak, když s ním mluvil, mu řekl, že limonády nesnáší. Jenomže já vím, že normálně žádný džentlmen, který má napilno, nepřijme cesťáka, pokud nemá zájem o jeho zboží. Tohle je jedna z velkých překážek, na které narážíme. Vypadalo to, jako by profesor chtěl, aby ho kdekdo viděl v roli profesora, ovšem za předpokladu, že toho dotyčný moc neví o knížkách a podobných věcech. Pak tu byl ten řezník. Dodával profesorovi bifteky a kotlety, takže to vypadalo, že jde o džentlmena s dobrým chrupem; ale když jsem tam pak přišel, ukázalo se, že starý pán má zubní protézu, která je tak volná, že by s ní stěží snědl míchaná vajíčka. Ale co mně opravdu nešlo na rozum, to byly ty knížky v knihovně. Já žádný velký čtenář nejsem, čtu leda tak nějaký příběh o podvodnících nebo tak, ale navštěvuju spoustu vzdělaných pánů, a často přitom prohlížím jejich knihovnu, protože se vždycky rád něčemu přiučím. V té profesorově knihovně byly tři věci, které jsem neviděl v žádné knihovně u džentlmenů, co knihy opravdu čtou. Za prvé, ty knížky byly všechny smíchány dohromady bez ohledu na jejich obsah, místo aby knížky na jedno téma byly pohromadě. Dále, ty knížky byly příliš uspořádané podle velikosti: všechny velké knihy na jednom místě a všechny malé zase jinde. A za třetí, byly v policích hrozně napěchované. Žádný člověk, který má knížky rád a potřebuje se do nich často dívat, je nemá takhle namačkané – člověk je pak nemůže vyndat a kromě toho to ničí vazby. Opravdu jim to škodí, ptal jsem se na to jednoho přítele v antikvariátě. Takže vidíte,“ končil pan Egg přesvědčivě, „že přes všechnu tu řečtinu jsem prostě nevěřil, že ten pán někdy nějakou z těch svých knih opravdu četl. Napadlo mě, že prostě koupil něčí knihovnu – dneska vám knihy dodají na yardy. Bohatí pánové si takhle často objednávají knihovnu u firmy, která jim zařizuje byt nábytkem.“

„Pane bože!“ řekl dr. Lovell Wilverton. „Zdali také Saul mezi proroky? Vy jste ale bystrý pozorovatel, pane Eggu!“

„Snažím se,“ řekl pan Egg. „Poučit se vždycky stojí za to, vždyť znalosti se změní v zlato. Tak to stojí v Rukověti obchodního cestujícího. Vtipně řečeno, nemyslíte?“

LAHVE MLÉKA

Pan Hektor Puncheon z denníku Morning Star ukončil interview s džentlmenem, jenž vyhrál prémii 5 000 liber za vyluštění fotbalové křížovky, a rychle se po ulici vzdaloval směrem k redakci. Nešel však tak rychle, aby si nevšiml dvou lahví s mlékem stojících na schodech před čímisi dveřmi. Jelikož měl zálibu v dedukcích, téměř podvědomě v duchu probíral různá možná vysvětlení tohoto jevu: nemluvně; dům plný malých dětí; dům plný koček; víkend trávený mimo domov.

Hektor byl stále ještě natolik mladý a zapálený novinář, že se snažil téměř v čemkoliv objevit námět pro novinovou zprávu. Takový námět by se mohl skrývat i v lahvích s mlékem. Tragédie osamělých bytostí, na něž upozornily hromadící se lahve s mlékem. Podivínské staré panny žijící v přítmí za zavřenými okenicemi. Vražda v Sauchiehall Street a starý James Fleming beroucí ze zápraží mléko dovnitř, zatímco vzadu v domě leží mrtvola služebné. Co ví mlékař. Něco by se z toho vytěžit dalo: proč ne?

Převracel ten nápad v hlavě, a když se vrátil do redakce a zhostil se článku o křížovce, sedl a napsal svěží půlsloupec o lahvích mléka.

Vedoucí literární redakce, jenž měl vždycky víc materiálu, než mohl použít, mrkl na Puncheonův text, ošklíbl se nad ním, napsal na něj modrou tužkou „schvaluji“ a poslal ho do redakce domácího zpravodajství. Příslušný redaktor domácí části ho zběžně přelétl a odložil ho do košíku s nápisem „Rezerva“, kde odpočíval tři měsíce. Hektor Puncheon, který s článkem nikdy velké naděje nespojoval, na něj zapomněl a věnoval se obvyklým povinnostem.

Avšak jednoho srpnového dne autobus srazil dámu, která psala pravidelný sloupek do domácí stránky. Dáma skončila v nemocnici a sloupek nenapsán. Odpovědný redaktor, kterému náhle chybělo čtyři sta slov, vysypal koš s „rezervou“ na stůl, sáhl do hromady, náhodně vytáhl Puncheonův sloupek, načež ho strčil korektorovi se slovy: „Zkrať to a šoupni to tam.“

Korektor zběžně článeček přečetl, vyškrtl první a poslední odstavec, odstranil Hektorovy literárnější pasáže, spojil tři věty v jednu, přičemž se mu šťastně podařilo spáchat dvě syntaktické chyby, přepsal příběh z třetí osoby do první, nadepsal ho: Mlékař vypráví, a poslal ho do tiskárny. V této podobě se také text druhého dne objevil v novinách a Hektor Puncheon, nepoznávaje své zmrzačené dítko, si v duchu trpce postěžoval, že mu někdo ukradl jeho nápad.

Dva dny nato obdržel šéfredaktor listu Morning Star dopis:

Vážený pane, se zájmem jsem si ve vašich novinách přečet článek „Mlékař vypráví“ a rád bych Vám zdělil, že v mým rajónu je něco moc divnýho a bude mi potěšením Vás o tom informovat. Nebyl jsem na policii protože oni nedají na to co řekne pracující člověk a nic mu nezaplatí, ale potom co vaše skvělý noviny votiskly tomu mlíkařovi článek počítám, že se zachovaji fér k člověku, co se živí rukama. Pane redaktor, od minulý neděle ráno už tam je pět flašek mlíka a ty dva tam celou tu dobu nikdo neviděl. Přeju Vám hodně zdraví a jsem s úctou

J. HIGGINS

Být to jinou roční dobu, dopis pana Higginse by pravděpodobně zůstal bez odezvy, ale v srpnu je každá zpráva dobrá. Šéfredaktor předal dopis vedoucímu redaktorovi domácího zpravodajství, který zazvonil, aby mu poslali jeho zástupce, který zazvonil na svého zástupce, který si prohlédl materiál k dotyčném článku. A tak křivolakými cestami osudu doputovala tato záležitost zpět k Hektoru Puncheonovi, jenž byl poslán za panem Higginsem s tím, aby do něj investoval pár šilinků, pokud jeho informace vydají na článek.

Pan Higgins rozvážel mléko po Clerkenwell Road a okolí. Přivítal Hektora Puncheona a ochotně souhlasil, že mu ukáže ony záhadné lahve mléka, aby redaktor situaci sám posoudil. Doprovodil ho do zastrčené uličky a tam vešel do tmavého vchodu vedle zelinářství. Když vystoupali po tmavém a rozviklaném schodišti páchnoucím po kočkách, objevily se zcela nahoře ponuře vypadající malé dveře a na nich byla připíchnuta ušmudlaná vizitka se jménem HUGO WILBRAHAM. Na prahu stálo pět půlpintových lahví s mlékem. Hektor měl pocit, že něco tak deprimujícího v životě neviděl.

Na podestě bylo jedno okno, z něhož byl výhled na střechy a komíny v širokém okolí, jak se tetelí v pálícím slunci. Okno nebylo otevřeno a zřejmě ani otevřít nešlo. Úzkým schodištěm stoupal nakyslý a páchnoucí vzduch jako výpary nad sporákem, bylo to k nesnesení.

„Kdo to je, ten Wilbraham?“ zeptal se Hektor, snaže se potlačit odpor k tomu místu.

„Nevím,“ řekl mlékař. „Bydleji tu tři měsíce. Účet za mlíko platili pravidelně každou sobotu. Platila ho mladá pani, šaty měla vobnošený, ale mluvila spisovně. Podle mě to s nima šlo z kopce.“

„Byli jenom dva?“

„Jo, dva.“

„Kdy jste je viděl naposledy?“

„V sobotu ráno, když mi platila. Byla celá ubrečená. Potřeboval bych vědět, jesli to tady zabalili, protože, jesli jo, tak co bude s mlíkem na tenhle tejden?“

„Jo tak,“ řekl Hektor.

„Abych tak řek, to rozhodnutí je na mně,“ konstatoval pan Higgins, „ale když mi pravidelně platili a to mlíko maji objednaný, rád bych věděl, co mám dělat, chápete?“

„Co sousedi?“ navrhl Hektor. „Nevědí něco?“

„Nic moc,“ řekl pan Higgins. „Ale žádnej nábytek vodsud nestěhovali, a to je důležitý. Lepčí když se zeptáte rovnou paní Bowlesový.“

Paní Bowlesová bydlela o patro níž a živila se praním. Prohlásila, že o Wilbrahamsových toho mnoho neví, a dotvrdila to prohlášení bouchnutím žehličkou. S nikým se nebavili. Asi si mysleli, že sou něco lepčího než ženská jako je ona, přestože ona (paní Bowlesová) se vždycky živila počestně, což se o mnoha jinejch říct nedá. Pronajali si ten hořejší byt nezařízenej začátkem června. Viděla ten nábytek, co si tam nastěhovali. Nic, s čím by se mohli chlubit. To manželská postel paní Bowlesové, to je jiný kafe – poctivá mosaz a peřiny, že lepší si člověk přát nemůže. Zato Wilbrahamsovi tam neměli ani pořádnou židli nebo stůl. Prostě harampádí. Žádná úroveň – všechno dohromady to nemá cenu ani pár liber. Myslí si, že ten mládenec něco spisoval nebo tak, protože si jednou stěžoval, že mladí Bowlesovi dělaji randál a rušeji ho v práci. Když byl takovej nóbl a úžasnej, tak proč šel bydlet sem? Mohlo mu být tak asi třicet a měl takovej nepříjemnej, zamračenej a zlomyslnej kukuč. Slyšela, jak paní Wilbrahamsová – pokud to vůbec byla paní Wilbrahamsová – každou chvíli brečí a on se do ní naváží.

Kdy, zeptal se Hektor, viděla ten pár naposledy?

Paní Bowlesová narovnala shrbená záda, žehličku položila na zápalený hořák, vzala si druhou a přidržela ji u zpocené tváře. Nevelká místnost se koupala v horku.

„Počkejte,“ řekla, „jí… Nemůžu si vzpomenout, kdy sem naposled viděla jí. V sobotu v poledne sem slyšela jeho, jak utíká nahoru a pak se tam hádali. A večír sem ho potkala, jak de dolů s kufrem. To bylo asi v šest – zrovna sem si nesla domů od paní Jepsonový prádlo k vyprání. Vypadal nějak divně a strašně pospíchal. Málem mě porazil a ani se nenamáhal říct ‚pardon‘. A to je naposledy, co sem ho viděla, a pak už se nevrátil ani on, ani ona, protože to by sem je slyšela skrz strop. Bylo to děsný, jak on po nocích přecházel nahoře sem a tam, zrovna když my se snažili usnout, a pak ještě měl tu troufalost si stěžovat na mý kluky.“

„Takže vy nevíte, kdy odjela paní Wilbrahamsová?“

„To nevim, ale je pryč a podle mě se už nehodlaji vrátit. Řekla jsem mladýmu Higginsovi, jesli jim chceš dál nosit mlíko, tak je to tvoje věc. Kdyby se prodal ten jejich slavnej nábytek, tak by to na mlíko za jeden tejden vyšlo, řekla sem mu, ale na víc podle mě ne.“

Hektor poděkoval paní Bowlesové, něco málo jí zaplatil a vydal se o poschodí níže. Tam bydlel postarší muž, jenž zřejmě pamatoval lepší časy. Na Hektorův dotaz zavrtěl hlavou.

„Ne, pane,“ řekl, „je mi líto, ale já vám o nich nic povědět nemůžu. Občas mi to připadá podivné, jak ztracený může člověk být v téhle obrovské londýnské divočině. Takhle to popsal Charles Dickens a – jako že je Bůh nade mnou – měl pravdu. Kdybych zítra zemřel, a moje zdraví už není jako bývalo, kdo si toho všimne? Sám si obstarávám tu trochu jídla a přivydělávám si kde se dá, obstarávám taxi a podobně. Těžko uvěřit, že jsem míval svůj vlastní hezký obchůdek. Byl jsem vážený občan, tam odkud pocházím, ale kdybych teď odešel z tohohle světa, nikdo mě postrádat nebude.“

„Možná váš domácí při vybírání činže,“ navrhl Hektor.

„Dobře, jistě. Ale kdyby přišel jednou nebo dvakrát a já tu nebyl, týden dva mě nebude hledat. Domácí je slušný člověk, ví, že až budu moct, tak zaplatím. Po dvou třech týdnech se možná začne vyptávat. Jo, to ano. Bude se vyptávat. A taky plynárenská společnost, až přijdou vybrat peníze z plynoměru, ale než ti přijdou, to může trvat taky hodně dlouho.“

„To může,“ řekl Hektor poněkud zaraženě. Až dosud si neuvědomoval, v jaké anonymitě lidé v Londýně žijí. „Takže o těch Wilbrahamsových nevíte nic?“

„Jen velice málo, pane. Nic od té doby, co jsem si dovolil promluvit si s tím mladíkem o tom, jak se chová ke své paní.“

„Ale!?“ řekl Hektor.

„Žádný mladý muž by neměl mluvit hrubě k ženě,“ prohlásil starý pán, „protože, i když se všechno daří, ženy to nemají jednoduché. A muži jsou tak bezohlední. To já vím – ó ano, to vím moc dobře. A ona ho má ráda, bylo jí to vidět na očích. Ale myslím, že měli potíže, a když muž neví kudy kam, aby vydělal na živobytí, má sklony být příkrý a utrhovat se na ženu, i když jí nechce ublížit.“

„Kdy se to stalo?“

„Asi před měsícem. Ale ne tady. Bylo to v St Pancras Churchyard – seděli tam na lavičce. V létě je to tam hezké, všude tráva, kolem si hrají děti. ‚Mrzí tě, že sis mě vzala, co?‘ řekl jí a tvářil se při tom hrozně. Ta chudinka z toho byla celá pryč. Nevěděli, že jsem to já, kdo sedí vedle nich, dokud jsem na něj nepromluvil.“

„Co vám řekl?“

„Abych se staral o sebe. A musím říct, že měl svým způsobem pravdu. Plést se mezi manžele je chyba. Ale bylo mi jí líto.“

Hektor přikývl.

„A tuhle sobotu jste žádného z nich neviděl?“

„Ne, pane. Ale byl jsem celý den pryč.“

Zelinář v přízemí nevěděl vůbec nic. Příležitostně prodal paní Wilbrahamsové nějakou zeleninu, ale v domě nebydlel a o tom, kdy a kam manželský pár šel, neměl ponětí. Hektor podnikl ještě několik marných pokusů se něco dozvědět, načež pátrání vzdal. Neměl pocit, že je na stopě něčeho závažného, ale investoval do téhle záležitosti čas a pár šilinků, takže něco z toho vzejít muselo. Vyprodukoval tedy odstavec:

PĚT ZÁHADNÝCH LAHVÍ MLÉKA

Kam se poděli manželé Wilbrahamovi z Buttercup Road 14B v Clerkenwellu? Když láhve s mlékem zůstaly stát na prahu již pět dní, vzbudilo to pozornost mlékaře p. J. Higginse, jenž předtím četl článek „Mlékař vypráví“, uveřejněný v úterý na domácí stránce našeho listu. Pan Wilbraham, který se údajně živí literaturou, byl spatřen, jak v sobotu opouští dům s kufrem v ruce. Ani on, ani jeho manželka, s níž údajně nežije ve shodě, nebyli od té doby spatřeni.

Šéfredaktor zpravodajství, který shodou okolností potřeboval půl tuctu řádek, aby s nimi doplnil sloupek, předal zprávu korektorovi, jenž zručně spojil první dvě věty v jednu, titulek změnil na ZÁHADA 5 LAHVÍ MLÉKA a poslal text do tisku.

V pátek večer přinesl Evening Wire, který zřejmě podnikl nějaké pátrání na vlastní pěst, rozšířenou verzi této zprávy, která zaujímala půl sloupce na stránce se zprávami.

ZÁHADA LAHVÍ MLÉKA

VYTŘEŠTĚNÝ MUŽ S KUFREM

SVĚDECTVÍ TAXIKÁŘE

Šest neotevřených lahví mléka přede dveřmi pokoje v jednom činžovním domě v Clerkenwellu představuje záhadu, která má několik znepokojivých aspektů. Pokoj, který si před třemi měsíci pronajali pod jménem Wilbrahamovi muž, vystupující jako spisovatel, a jeho manželka, se nachází v nejvyšším poschodí domu číslo 14B na Buttercup Road a je už šestý den zamčený, přičem po jeho obyvatelích není ani stopy od chvíle, kdy byl Wilbraham v sobotu večer spatřen paní Bowlesovou, bydlící o patro níže, jak v podezřelém spěchu opuští dům s kufrem v ruce.

Taxikář jménem Hodges se upamatoval, že v sobotu večer kolem šesté hodiny parkoval před přilehlým hostincem Star & Crown, když k němu přistoupil muž s kufrem, jehož popis odpovídá Wilbrahamovi. Muž měl vytřeštěný pohled a vypadal jako pod vlivem alkoholu nebo obrovského rozrušení. Přikázal Hodgesovi, aby ho odvezl co nejrychleji na liverpoolské nádraží, kde zřejmě chtěl za každou cenu stihnout vlak.

Ostatní obyvatelé domu svorně potvrzují, že pan a paní Wilbrahamovi byli často viděni a slyšeni, jak se hádají, a jeden svědek slyšel pana Wilbrahama prohlásit, že jejich sňatek je politováníhodný omyl. Když byla paní Wilbrahamová naposledy spatřena v sobotu ráno mlékařem, byla celá uplakaná.

Podivný a děsivý rys celému případu dodává odpudivý zápach, který se šíří zpoza zamčených dveří. Má se za to, že byla kontaktována policie.

Vedoucí zpravodajství v Morning Star poslal pro Hektora Puncheona.

„Tady tohle, to je ta vaše zpráva, ne?“ řekl. „Wire vás zřejmě předběhl. Běžte tam a něco s tím udělejte.“

Hektor Puncheon plahočící se dusnou špínou srpnového večera cítil vzmáhající se odpor při představě tmavého vchodu a schodiště, z něhož se mu obracel žaludek. Když kráčel kolem zeleninového krámku, omotávaly se mu kolem nohou špinavé noviny. Kolem vchodu bylo shromážděno půltuctu zevlounů.

„Je to strašný,“ říkala paní Bowlesová, „Horší, než když tenkrát vytáhli tu chcíplou kočku, co ji chlapi od plynu voddělali a vrazili pod prkna vod podlahy. Musela sem ven, nadejchat se čerstvýho vzduchu.“

„To by sem ráda věděla, proč policajti něco neudělaji?“ zeptala se zmalovaná šlapka.

„Museji mít povolení, miláčku, dřív dovnitř nesměji. Jináč to je poškozování cizího majetku a domácí –“

„No ten by měl něco udělat v první řadě. Když už vůbec pronajme byt takovejm –“

„To se snadno řekne, ale jejich prachy sou stejně dobrý jako každýho jinýho.“

„To je všecko hezký, ale tomu chlapovi koukala lumpárna z vočí.“

„No jo, ale povím vám, jí mi je líto.“

Hektor se protáhl skrz hlouček a odvážně zahájil výstup do nejhořejšího poschodí. V temném komínu schodiště vzduch houstl a byl stále dusnější, až se mu sevřelo hrdlo. Jak stoupal, bylo to stále horší.

Zápach začal být zřetelný už v prvním patře, přimíchán v něm byl povědomý pach po kočkách a zelí. Ve druhém patře byl zápach silnější; ve třetím k nevydržení. Před zamčenými dveřmi stálo šest zaprášených lahví zkysaného mléka. Pak si Hektor všiml, že ve dveřích je podélný otvor pro vhazování dopisů. Nadzdvihl kryt otvoru a snažil se nahlédnout dovnitř. Okamžitě na něj vyhrkl pronikavý zápach, odporný a nesnesitelný. Uskočil s pocitem, že bude zvracet. Jako by mu začalo bzučet v hlavě – ne, to pár tlustých černých much ztěžka vylétl štěrbinou. Sedly si na dveře a plazily se ospale po zpuchřelé barvě.

„Je to tu na zvracení, co?“ ozvalo se za ním. Jeden z mužů na chodníku ho následoval nahoru.

„Je to příšerný,“ řekl Hektor.

Náhle se mu celé to zaneřáděné místo začalo vlnit před očima. Otočil se a utíkal dolů na ulici. Ke své hrůze zjistil, že jedna z velkých much se ospale drží jeho límce.

Sebral se a šel domů. Ta krátká návštěvu mu úplně stačila. Ráno si však připomněl své povinnosti vůči novinám. Ať se děje co se děje, musí z toho vykřesat článek. Zamířil znovu na Buttercup Road.

Andrews z Wiru už tam byl. Když uviděl Puncheona, zašklebil se.

„Přišel ses kouknout, jak to skončí?“ řekl.

Hektor přikývl a zapálil si.

„Policajti jsou už na cestě,“ řekl Andrews.

Úzká chodba byla plná lidí. Za chvíli se objevily dvě urostlé úřední postavy v modrém a prodíraly se hloučkem.

„No tak, co je to tady?“ řekl ten, co šel první. „Rozejděte se, pokračujte!“

„Tisk,“ řekli Hektor a Andrews unisono.

„Aha, tak dobře,“ řekl policista. „Takže, paničko, pojďme nahoru. Máme úřední povolení k prohlídce. Kde že to je? Třetí poschodí. Tak dobře.“

Malé procesí ztěžka vystupovalo nahoru. Ve třetím patře stál J. Higgins, v ruce sedmou láhev mléka.

Policisté jako na povel mohutně popotáhli nosem.

„Něco tam je, to je jasný,“ řekl vyšší z nich. „Paničko, odveďte si ta děcka, tohle není nic pro ně.“

Došel ke dveřím, zabušil na ně a vyzval toho, kdo je uvnitř, aby ve jménu zákona otevřel.

Žádná odpověď. Kdo by jim také odpověděl?

„Podej mi to páčidlo.“

Policista zasunul páčidlo k zámku a zapáčil. Ozvalo se zapraskání. Zapáčil znova. Zámek se zachvěl a upadl. Jak se dveře pomalu otevíraly, z čehosi uvnitř se zdvihlo mračno much a letělo vzhůru.

V přívětivé kavárně jednoho hotelu v Clactonu se jeden mladý muž usmíval na manželku sedící u stolku naproti němu.

„Příjemná změna oproti Buttercup Road, co říkáš, Heleno?“

„Je to tu nádherný. Panebože, Hugo! Já myslím, že bych v tom příšerném pokoji přišla o rozum. Není to klika? Není to klika, žes ten šek dostal – takhle za pět minut dvanáct.“

„Jo, za pět minut dvanáct. Už jsem byl, holka, v posledním tažení. Měl jsem strach a začínal jsem být pěkně hysterický. Ruply mi nervy a choval jsem se jako blázen.“

„Já vím, miláčku. Už na tom nezáleží. Taky jsem z toho začala být pěkně hysterická. Byl to báječný nápad, nechat to tam všechno být a prostě odtamtud vypadnout. Víš, když jsi mi řekl tu novinu a mohla jsem běžet a koupit si nové šaty – ach, Hugo! Byla jsem jako v sedmém nebi. Byl to ten nejbáječnější okamžik. A když jsem pak seděla na liverpoolském nádraží a čekala na tebe, musela jsem štípat do těch balíků, abych se ujistila, že se mi to nezdá.“

„Já vím, já měl taky pocit, že celý svět je vzhůru nohama. Skoro mi ten vlak ujel – musel jsem tam trčet a dokončit tu poslední kapitolu.“

„Já vím. Ale nakonec jsi ten vlak stihnul.“

„Stihnul. Ale – ještě jsem ti něco neřekl: úplně jsem zapomněl odhlásit to mléko, jak jsi mi řekla.“

„Čert vem mléko. Teď už nemusíme převracet v ruce každou penny.“

„Slyšme, slyšme!“

Mladík rozevřel noviny a vzápětí dostal záchvat smíchu.

„Pane bože, přečti si tohle!“

Dívka se zadívala na titulek.

„Tedy, Hugo! To je děsné! Ta příšerná paní Bowlesová! A ten vlezlej děda dole! Podezřelý muž s vytřeštěnýma očima – kristepane, Hugo! My se tam už nikdy nemůžeme objevit. Ale poslyš, co to mají s tím zápachem?“

„Zápachem?“

Mladý muž náhle zrudl.

„Hugo!“ řekla jeho paní. „Neříkej, žes tam nechal ležet na stole tu tresku!“

DILEMA

Nemám ponětí, kdo tu pitomou debatu začal. Ale hádám, že to musel být Timpany. Každopádně to bylo přesně takové nanicovaté a provokativní téma, ve kterých si Timpany po celodenním rybaření libuje. Než jsem se stačil domluvit s hostinským o člunu na příští den a vrátit se do kuřárny, debata už byla v plném proudu a probíral se problém s Číňanem.

Jistě ten problém znáte. Kdybyste mohli dostat milion liber, když – bez jakýchkoliv nepříjemných následků pro vás – stisknete knoflík, který deset tisíc mil daleko usmrtí elektrickým proudem jednoho neznámého Číňana – stisknete ho? Všichni na to měli vyhraněný názor, až na muže s nezdravě nažloutlou tváří, který k naší partě nepatřil.

Muž se skromně krčil za knížkou a docela mi ho bylo líto, jak je uvězněn v rohu mezi Timpanym a jeho přítelem Popperem, kteří jsou v takovýchhle debatách přeborníci. Plukovník řekl Tsss! samozřejmě, že by ten knoflík stiskl. Stejně je na světě těch zatracených Číňanů moc – ono je vůbec na světě zatraceně moc lidí.

Já řekl, že většina lidí, je schopna pro milion liber udělat ledacos.

Načež kaplan prohlásil (samozřejmě, že to říct musel), že nic nemůže ospravedlnit, když někdo připraví o život jiného člověka. Timpany oponoval: „Pomyslete ale na tu spoustu dobra, co by člověk mohl s milionem liber vykonat“ a Popper řekl, že to záleží na tom, co by to bylo za Číňana – třeba by se z něj stal další Konfucius – a od toho okamžiku se hovor stočil na ještě hloupější témata, jako třeba, jak by si kdo vybral, kdyby mohl zachránit buď nemocného vandráka, nebo Codex Sinaiticus.

Timpany řekl, že se to snadno poví, že slušný člověk by ani chvíli neváhal (to já byl ten trouba, kdo udělal tohle sentimentální prohlášení). Jestlipak se prý pamatujeme, že cosi velice podobného se kdysi skutečně stalo a byla kolem toho velká aféra. Tím myslí, řekl, tu starou aféru s Davenantovým-Smithovým rukopisem.

Kaplan si vzpomněl, že Davenant-Smith byl chlapík, co zahynul v Bunga-Bunga, kde zkoumal vznik a léčbu spavé nemoci. Jestli kdy existoval mučedník vědy, byl to právě Davenant-Smith.

Timpany to potvrdil a pokračoval líčením, jak Davenantovy-Smithovy papíry se všemi jeho cennými výsledky byly poslány domů jeho vdově. Byl jich celý kufr a do té doby je nikdo neutřídil, natož četl. Paní Davenantová-Smithová si najala nějakého talentovaného doktora, aby je připravil k publikování. A tu noc vypukl v domě požár.

V té chvíli jsem si vzpomněl. „Jasně! Opilý sluha a olejová lampa, ne?“

Timpany přikývl. Všechno se to strhlo uprostřed noci – roubená chalupa s doškovou střechou, žádná voda a místní hasiči deset mil daleko. Abych to zkrátil, ten mladý doktor se musel rozhodnout, jestli má zachránit ty papíry nebo toho věčně opilého sluhu. Vynesl nejdřív papíry, a když se vracel pro sluhu, střecha se zřítila a už to nestihl.

Zaslechl jsem, jak si kaplan mumlá: „Strašné!“ a taky jsem si všiml, že i když ten neznámý v rohu předstírá, že obrací stránku ve své knize, nespouští pohled melancholických tmavých očí z Timpanyho.

„Tohle všechno vyšlo najevo při soudním ohledání mrtvoly,“ pokračoval Timpany, „a na doktora se snesla vlna kritiky. Vysvětlil, že podle jeho názoru měl rukopis obrovskou cenu pro lidstvo, což o sluhovi rozhodně říct nemohl.

Koroner ho za to velice ostře pokáral a nebýt toho, že oheň začal ve sluhově ložnici, byl by se ocitl ve velice nepříjemné situaci. Takhle porota usoudila, že sluha byl nejspíš mrtvý dřív, než byl oheň zpozorován.

Ale doktor na to samozřejmě doplatil. Nikdo si přece nezavolá lékaře, který realisticky zhodnotil cenu lidského života a usoudil, že život pár tisíc nemocných negrů někde v buši má větší cenu než sluha v tom samém domě. Co se s tím chudákem nakonec stalo, to už nevím. Myslím, že si změnil jméno a odjel z Anglie. Každopádně, analýzu toho rukopisu nakonec udělal někdo jiný, a jak asi víte, celá moderní léčba spavé nemoci je postavena na tom, co se v těch papírech našlo. Řekl bych, že léčba podle Davenanta-Smithe zachránila nesčetně lidských životů. Takže, pane kaplane, je ten mladý doktor mučedník nebo vrah?“

„To ať posoudí Bůh,“ řekl kaplan. „Ale kdybych byl na jeho místě já, myslím, že bych se snažil zachránit toho sluhu.“

„Mhmm,“ řekl plukovník. „Tohle je vážně obtížné. Starého opilce není žádná škoda. Je jich všude až moc – a nikomu nejsou užitečný. Ale stejně, nechat někoho uhořet, to je zatraceně ošklivá věc.“

„Spavá nemoc je taky zatraceně ošklivá,“ poznamenal cizinec. „Mockrát jsem ji viděl.“

„A jaký je tedy váš názor, pane?“ optal se ho kaplan.

„Ten mladý doktor byl trouba,“ řekl zatrpkle muž. „Měl si uvědomit, že světu vládnou sentimentální hlupáci. Zasloužil si všechny potíže, co si nadrobil.“

Popper se otočil a zamyšleně si muže prohlédl.

„Okolnosti tohohle případu byly poměrně jednoduché,“ prohlásil. „Ty papíry byly bezesporu cenné a sluha byl bezpochyby bezcenný. To já bych vám mohl vylíčit případ, ve kterém bylo opravdové dilema. Stalo se to přímo mně – před lety, před spoustou let. A i teď – a zvláště teď – mám depresi, jen když si na to vzpomenu.

Plukovník zavrčel a Timpany řekl:

„Pokračuj Poppere, pověz nám to.“

„Nevím, jestli bych to svedl,“ řekl Popper. „Snažil jsem se do toho nešťourat. Doteď jsem o tom ještě nikomu neřekl ani slovo. Pochybuju –“

„Třeba se vám uleví,“ řekl kaplan, „když nám to teď povíte.“

„To dost pochybuju,“ mínil Popper. „Samozřejmě vím, že se můžu spolehnout na vaše sympatie – ale to je na tom možná právě to nejhorší.“

Začali jsme ho příslušně přemlouvat a neznámý řekl škrobeně, ale s podivnou dychtivostí v hlase:

„Moc rád bych si tu vaši příhodu poslechl.“

Popper se na neznámého znova podíval, pak zazvonil na obsluhu a objednal si dvojitou whisky.

„Tak dobře,“ řekl, když dopil. „Povím vám to. Neuvedu žádná jména, ale možná, že si na ten případ vzpomenete. Když se to stalo, byl jsem ještě nezkušený mladík a pracoval jsem v advokátní kanceláři. Zastupovali jsme jako obhajoba jistého muže – obchodního cestujícího – který byl obviněn z vraždy dívky. Důkazy proti němu byly dost pádné, ale z jeho vystupování jsme byli přesvědčeni, že je nevinný, a pochopitelně nám neobyčejně záleželo, abychom ho z obvinění vysekali. Firma by tím získala na prestiži, a pak – jak jsem řekl – byli jsme přesvědčení, že ten muž je nevinný.

Případ přišel před magistrátní soud a pro našeho klienta to nevypadalo moc dobře. Obhajoba potřebovala alibi, jenomže naneštěstí jsme nemohli najít vůbec nic, co by mu jako alibi posloužilo. Muž tvrdil, že se pohádal se svou dívkou (tolik připustil), nechal ji stát na venkovské silnici – kde byla později nalezena mrtvá – a odjel, aniž by dával pořádně pozor, kam jede.

Vypověděl, že si pamatuje, že skončil v nějaké hospodě, kde se pořádně opil, načež sedl znova do auta a někde jezdil, až dorazil do lesa, kde vystoupil a na chvíli usnul. Řekl, že se zřejmě probudil kolem tří ráno, když byla ještě tma.

Neměl ponětí, kde vlastně je, ale poté, co projel spoustou silniček a vesniček, o jejichž jménu neměl ponětí, ocitl se kolem šesté ráno v městě, které nazvěme Workingham. Od chvíle, co večer odešel z hospody, s nikým nepromluvil a byl nám schopen poskytnout jedinou stopu: myslel si, že během toho bloudění někde ztratil vlněné rukavice.

Policejní verze ovšem zněla, že potom, co odešel z hospody, se vrátil zpátky k dívce, uškrtil ji a jel přímo do Workinghamu. Pokud se dalo věřit doktorům, tak k vraždě nedošlo před půlnocí, ale obžalovaný měl spoustu času, aby to udělal a dostal se v šest do Workinghamu. Případ byl postoupen porotnímu soudu a my jsme jeho výsledek očekávali s obavami, i když na tom muži bylo něco, co nás přesvědčovalo, že mluví pravdu.

No a pak, dva dny po začátku procesu jsme dostali dopis od nějakého muže, který žil ve vesnici asi dvacet mil od Workinghamu. Muž psal, že pro nás má nějakou informaci, a mě poslali, abych si s ním promluvil. Ukázalo se, že pisatelem je prohnaně vypadající příslušník dělnické třídy. Po delší diskusi a poté, co deset šilinků vyměnilo majitele, muž víceméně připustil, že se živí pytlačením. Vypověděl, že tu noc, co došlo k vraždě, kladl oka v lese poblíž rodné vesnice. Jedno konkrétní oko navštívil v deset večer a pak znova v jednu ráno. Žádného muže nebo vůz neviděl, ale při druhé návštěvě oka nalezl poblíž pár vlněných rukavic. Odnesl si je domů a nikomu o tom nic nepověděl, ale když si přečetl zprávu o šetření před magistrátním soudem, řekl si, že je jeho povinnost, aby se s námi spojil. Taky dal jasně najevo, že za to svědectví očekává odměnu.

Ukázal mi rukavice a ty skutečně dost přesně odpovídaly popisu, který nám dal náš klient. Což zase nebylo tak moc průkazné, protože rukavice byly popsány při soudním líčení a ten muž je mohl podle toho koupit. Nicméně rukavice tu byly, a kdyby opravdu patřily našemu klientovi, který je ztratil v lese poblíž Workinghamu někdy před jednou ráno, nemohl o půlnoci kohokoliv vraždit nějakých osmdesát mil daleko. Byla tu možnost, že bychom je dokázali identifikovat – buď někým, kdo našeho klienta znal, nebo výrobcem. Zapsal jsem pytlákovu výpověď a rozjel se domů, rukavice v tašce.

Tenkrát, v začátcích, jsem neměl vůz a musel jsem se vracet vlakem – nepříjemná cesta venkovem v otřískaném místním vlaku, jehož vagony neměly žádnou uličku. Byla temná listopadová noc, hustá mlha a všechny spoje měly zpoždění.

Na srážku se vůbec nepamatuju. Až později jsme se dozvěděli, že londýnský expres z nějakého důvodu přehlédl signalizaci a najel do nás zezadu dřív, než jsme mu stačili vyklidit pole. Pamatuju si jenom, že se ozvala rána jako o posledním soudu, cosi mě udeřilo a po téměř nekonečné době jsem se vyplazil ven zpod hromady šrotu, v níž se můj vagon proměnil; do úst mi stékala krev z velké tržné rány na hlavě. Než došlo k nárazu, spal jsem s nohama na protějším sedadle a nebýt toho, byl by mě náraz přeříznul vejpůl – když jsem totiž vylezl ven, viděl jsem, že poslední tři vagony místního vlaku byly zmačkané jako harmonika. Lokomotiva expresu se převrhla, zapálila vrak místního vlaku a celé místo bylo jedno ohnivé peklo. Kam člověk pohlédl, byli mrtví a ranění, a ti, kdo to přežili, pracovali jako nádeníci, aby vysvobodili nešťastníky, co zůstali uvěznění v hořících vagonech. Úpění a naříkání bylo prostě děsivé. Jestli dovolíte, tak o tomhle bych se už nešířil. Timpany, co kdybyste stiskl ten zvonek – Georgi, ještě jednu whisky, stejnou jako předtím.

Jakmile jsem byl zase schopen uvažovat,“ pokračoval Popper, „vzpomněl jsem si na rukavice v tašce. Musím je dostat ven, uvědomil jsem si. Neviděl jsem nikoho, kdo by mi pomohl a oheň už začal olizovat bok mého vagonu. Kam taška mohla spadnout jsem netušil, ale někde tam v té hromadě zkrouceného železa a zpřelámaného dřeva ležel důkaz, který mohl zachránit našemu klientovi život.

Zrovna jsem se chystal začít tašku hledat, když mě někdo chytil za paži. Byla to nějaká žena.

‚Mám tam dítě,‘ řekla, ‚můj chlapeček zůstal tam uvnitř.‘

Ukázala na kupé vedle mého. Oheň se tam zrovna doplazil a když jsem se tím směrem pozorně podíval, uviděl jsem skrz plameny dítě. Leželo v převrženém vagoně pod nějakými trámy, které ho zachránily před rozmačkáním. Nedovedl jsem si ale představit, jak bychom ve dvou dokázali ty trámy odsunout dřív, než se tam dostane oheň. Žena se mnou hystericky cloumala. ‚Honem!‘ křičela. ‚Honem! Je to strašně těžké – nemůžu to sama nadzdvihnout. Pospěšte si!‘ Nedalo se nic dělat, ještě jednou jsem se rozhlédl po nějaké pomoci, ale vypadalo to, že každý má plné ruce práce. Vyšplhal jsem se oknem do vagonu a plazil se vrakem, až jsem se ujistil, že chlapeček je naživu.

A celou tu dobu jsem slyšel, jak prská a praská oheň chroupající moje vlastní kupé – jak požírá moji tašku i s papíry a rukavicemi – všechno. Každá minuta strávená zachraňováním toho děcka byla hřebíkem do rakve mého klienta. A – připomínám znova – byl jsem si jistý, že ten muž je nevinný.

I když, na druhé straně, šance našeho klienta byly stejně nejasné. Ty rukavice nemusely být jeho, a i kdyby ano, ten důkaz ho nemusel zachránit. Nebo, když to vezmeme z druhé strany, porota mu mohla uvěřit i bez rukavic.

Kdežto záchrana toho dítěte byla jednoznačná záležitost. Dítě tu bylo, žilo a naříkalo. A jeho matka pracovala zoufale vedle mne, tahala za hořící prkna, ruce pořezané o roztříštěné sklo a celou tu dobu volala na uvězněného syna. Co jsem mohl dělat? I když mě děsilo pomyšlení, že bychom mohli přijít jak o dítě, tak o můj důkaz.

A zrovna, když už jsem se vzdával naděje, objevili se tam dva muži, pomohli nám a podařilo se nám zdvihnout trosky a dostat kluka ven. Bylo to o fous. Jeho šatičky už začínaly hořet.

Tou dobou se moje kupé už změnilo v ohnivou výheň. Nezbylo z něj nic. Vůbec nic. Když jsme ráno prohrabávali rudé uhlíky, našel jsem z mé aktovky pouze mosazný zámeček.

Udělali jsme, co bylo v našich silách. Dostali jsem pytláka před soud, ale při křížovém výslechu neobstál moc dobře. A celý ten důkaz byl tak vágní. Nemůžete identifikovat rukavice jenom podle popisu. A najít kohokoliv, kdo by v těch místech viděl v noci nějaké auto, to se nám nepodařilo. Možná, že tam nakonec ani žádné auto nebylo.

Ať už po právu, nebo ne, ten případ jsme prohráli. Samozřejmě, možná bychom ho prohráli tak jako tak. Ten muž mohl nakonec být i skutečně vinen – doufám, že byl… Ale pořád mám před očima jeho výraz, když jsem vypověděl, co se mi stalo. A dodnes vidím předáka poroty, jak oznamuje jejich rozhodnutí, a přitom si netroufá pohlédnout obviněnému do očí.“

Popper se odmlčel a zakryl si dlaněmi obličej.

„Takže ho pověsili?“ zeptal se plukovník.

„Ano,“ řekl přiškrceně Popper. „Byl pověšen.“

„A co se stalo s tím dítětem?“ zeptal se kaplan.

„Pověsili ho taky. Loni. Zavraždil dvě holčičky. Byl to hnusný zločin.“

Rozhostilo se dlouhé mlčení. Popper dopil drink a vstal.

„Ale to jste nemohl předpokládat,“ ozval se nakonec kaplan.

„Ne, to jsem předpokládat nemohl,“ přikývl Popper. „A věděl jsem, že mi řeknete, že jsem se zachoval správně.“

Neznámý muž rovněž vstal a povzbudivě položil Popperovi ruku na rameno. „S tím nic nenaděláte,“ řekl, „já jsem ten doktor, co zachránil Davenantův-Smithův rukopis. A já mám taky noční můry.“

„Vážně? Ale vy jste za to musel zaplatit,“ řekl Popper rychle. „Já ne.“

„Ano, zaplatil jsem za to, a čas mi dal za pravdu. Člověk musí udělat, co je v jeho silách. Co se stane potom, to už není v naší moci.“

Ale když za Popperem vycházel ze dveří, kráčel s hlavou vztyčenou s nově nabytým sebevědomím.

„To ale byl děsivý příběh,“ řekl kaplan.

„To byl,“ řekl jsem, „ale pár věcí mi v něm připadá divných. Jezdili skutečně obchodní cestující v autech v době, kdy byl Popper mladík? A proč nevzal ten důkaz přímo na policii?“

Timpany se uchechtl.

„Přesně tak,“ řekl. „Popper byl u toho, když probíhalo soudní ohledání toho Davenantova-Smithova sluhy. Určitě toho doktora poznal, hned jak se na něj kouknul. Popper má zlaté srdce a rád si vymýšlí, ale nesmíte těm jeho historkám věřit. Dneska večer byl v obzvlášť dobré formě.“

ŠÍP NAD DOMEM

„Musíme si přiznat, slečno Robbinsová,“ řekl pan Humphrey Podd, „že na to jdeme špatně. Jdeme na to moc nenápaditě, moc pokorně. Napíšeme – tedy, já napíšu – román, při kterém vstávají vlasy hrůzou na hlavě, krev stydne v žilách, román vypočítanej na to, aby příšery s kamennýma očima kňučely ve spánku hrůzou. A co pak uděláme?“

Slečna Robbinsová vyrolovala z psacího stroje poslední stránku románu Však přijde čas! od Humphreyho Podda, přicvakla ji sponou na papír ke zbytku kapitoly a plaše vzhlédla ke svému zaměstnavateli.

„Pošleme ho nakladateli,“ odvážila se navrhnout.

„Ano,“ opakoval tu trpkou pravdu pan Podd. „Pošleme ho nakladateli. Jak? Zabalený do balicího papíru a s poníženým průvodním dopisem, v němž ho prosíme, aby uvážil jeho vydání. A uvažuje on o tom? Přečte si ho vůbec? Ne! Strčí ho na půl roku do zaprášeného koše a pak nám ho pošle zpátky s pokryteckým lístkem, že nám děkuje a bylo mu potěšením.“

Slečna Robbinsová mimoděk pohlédla k zásuvce, v níž – jak až příliš dobře věděla – nehnutě odpočívaly v pokoji pohřbené mrtvoly jmény Vražedné manželství, Smrtící slon a Trestající Nemesis, celé zmačkané cestováním a posmutnělé nezájmem. Do očí jí vstoupily slzy, protože i když ji Bůh neobdařil chytrostí, práci písařky vykonávala se záviděníhodnou oddaností a navíc v srdci chovala tajnou a vášnivou náklonnost k panu Poddovi.

„Myslíte, že byste měl vy osobně –?“ začala.

„To nestačí,“ přerušil ji pan Podd. „Ti neřádi nejsou nikdy přítomní. A když jsou, mají vždycky jednání s někým důležitým, ha, ha! Potřebujeme si vzít příklad z reklamních agentur: vytvořit poptávku – vzbudit očekávání. Trik SLEDUJTE TOHLE MÍSTO a všechny podobné finty. Musíme naplánovat reklamní kampaň.“

„Ano, ano, pane Podde!“

„Musíme na to jít moderně, dynamicky, musíme těma chlapama otřást,“ rozvíjel myšlenku autor. Odhrnul z čela loknu světlých vlasů, kterou vycvičil, aby mu v dramatických chvílích spadla do očí, a zaujal pózu hodnou Napoleona. „Koho si vybereme jako cíl? Sloopa ne – ten je příliš vykrmený. Tou bečkou sádla a chlastu neotřese vůbec nic. Gribbla a Tapea taky ne, protože ti jsou už oba po smrti, a těma zabedněncema ve správní radě nic nehne. Horace Pincock je měkota, ale radši bych umřel hlady někde v podkroví, než aby mě vydával Horace Pincock!“ (Ne že by panu Poddovi hrozilo hladovění – pobíral slušné peníze od své ovdovělé matky, ale ten obrat mu připadal působivý.) „Mutters a Stalk taky nepřipadají v úvahu – Algernona Mutterse jsem viděl a vypadal jako králík se svěšenýma ušima. John Paragon je ze hry – jeho vlastní reklama je tak ubohá, že by nás neocenil. Nejlíp bude, když se soustředíme na Miltona Rampa. Na nakladatele je docela inteligentní a podnikavý a kamarádi tvrdí, že je nějaký nervózní. Přineste mi to pero, co tlustě píše, lahvičku červeného inkoustu a pár archů toho odporně zeleného papíru, co kupujete v tom šestipencovém bazaru.“

„Ano, ano,“ vydechla paní Robbinsová.

Kampaň proti panu Miltonu Rampovi zahájila toho dne smaragdově zelená obálka s nápisem „Soukromé a důvěrné“. Papír uvnitř obsahoval jen tři slova: VŠAK PŘIJDE ČAS napsaná palec vysokými šarlatovými písmeny. Slečna Robbinsová dopis odeslala z poštovního úřadu West Central.

„Každý dopis musíme poslat z jiné pošty,“ vysvětlil pan Podd, „aby nás nevypátrali.“

Druhá zpráva (odeslaná z Shaftsbury Avenue) neměla žádná slova; pozůstávala pouze z obrovského šarlatového šípu s jedovatě vypadajícím hrotem. Třetí (odeslána z Fleet Street) přinesla opět šíp spolu se záhadným sdělením: „Čas má šipku – viz Eddington – směřuje ke zhoubě a pustotě.“ Čtvrtá vyjasnila předchozí kryptickou poznámku citací z posledního Poddova díla: Zhouba se může zdát vzdálená, VŠAK PŘIJDE ČAS. V té chvíli zasáhl víkend a pan Podd odpočíval na vavřínech. Nedělní ráno strávil tím, že vybíral vhodné úryvky ze svého románu. Jeho zápletka byla pro tento účel jako stvořená, protože líčila počínání pobouřeného džentlmena, jenž byl neprávem odsouzen k nuceným pracem machinacemi zakladatele společnosti, takže zbývající léta života věnoval dlouhé řadě hrozeb a mstivých kroků. Další dopis odeslal pan Podd vlastnoručně v neděli večer. Byl to úryvek ze čtvrté kapitoly, v níž hrdina v úžasné scéně vzdoruje svému utlačiteli:

„S vinou, jaká vás tíží, nemůžete unikat věčně. Pravda zvítězí – VŠAK PŘIJDE ČAS.“

V pondělí ho zaskočilo pomyšlení, že pan Ramp by mohl celou záležitost považovat za žert. Způsobilo mu to starosti. Prozkoumal životopis slavnějšího autora a napsal:

Teď se smějete – VŠAK PŘIJDE ČAS, kdy mě vyslyšíte! – viz Disraeli.

To ho uspokojilo, ale jenom do chvíle, kdy přistihl paní Robbinsovou, jak hází jakýsi dopis do koše.

„To byla jenom nějaká reklama, pane Podde,“ hájila se paní Robbinsová.

„Ženská!“ vykřikl pan Podd, „vy mě děsíte! Co když toho Rampa chrání kromě hroší kůže ještě taková ženská jako jste vy? Možná, že ty naše dokonale promyšlené dopisy, co měly otřást jeho nervovou soustavou, vůbec neviděl! Příšerná představa. Nenapadlo tohle samý taky zraněného Ruperta Pentecosta?“

„Ano, ano, pane Podde. V kapitole patnáct. Najdu vám to.“

„Vhodná citace pro každou situaci,“ prohlásil pan Podd. „Ano, děkuju, slečno Robbinsová. Áno, to je ono. Vzpomeňte ženy, které jste zmařil život. Jestli setrváte ve své zatvrzelosti, varování budou chodit na vaši soukromou adresu. To je ono. Podejte mi červený inkoust. Až půjdete domů, tak to pošlete z Hampsteadu a zjistěte mi, kde ten darebák Rump má svoje odporné doupě.“

Tento úkol nebyl nijak obtížný, protože Rampovo doupě bylo uvedeno v telefonním seznamu a následující dopis byl poslán (s použitím schránky na Picadilly) na nalezenou adresu:

Nemesis sedí na rozpadlém rodinném krbu. VŠAK PŘIJDE ČAS!

Text byl vyzdoben obrázkem ciferníku, v němž ručička ve tvaru šipky ukazovala půl dvanácté.

„Každý den posuneme ručičky o pět minut,“ řekl pan Podd. „Za týden by z toho chlapa měl být jen uzlíček nervů. My mu ukážeme, co to je reklamní kampaň. A když už mluvíme o tom, jak se reklama vyplácí, neměli bychom mu navrhnout, že by nám měl zaplatit nějakou zálohu? Pět stovek zálohy za takhle kvalitní román je velice mírný požadavek, ale tihle chlapi jsou všichni šílení lakomci. Pro začátek bychom mohli chtít dvě stě padesát liber.“

„O tomhle v tom románu nic není,“ podotkla slečna Robbinsová.

„Ne, v knize to není,“ souhlasil pan Podd, „protože Jeremy Vanbrugh má být kladný hrdina, takže jsem nechtěl, aby se z něj vyklubal vyděrač. Čtenáři se můžou zamilovat do obyčejného vraha a nevadí jim, když ho na konci detektiv nechá utýct, ale vrah-vyděrač musí viset. To je jedno z pravidel.“

„Ale,“ upozornila slečna Robbinsová, „nemůže si pan Ramp myslet, že jsme vyděrači, když na něm budeme chtít peníze?“

„To je něco jinýho,“ řekl pan Podd poněkud podrážděně. „My žádáme jenom odměnu, kterou si zasluhujeme. Až uvidí ten román, sám k tomu závěru dospěje. Takže kde jsme to skončili… První splátka – ne, počkejte! To zní, jako splátkový kalendář. Moment… Žádám pouhých dvě stě padesát liber – prozatím – VŠAK PŘIJDE ČAS, kdy zaplatíte víc – ne – kdy zaplatíte za vše – to je říznější. A pošleme to pěkně na obě adresy.“

Napsal dopisy a pak nadiktoval kapitolu z nové knihy. „Až se dostane ta první ke čtenářům, budou chtít rychle další,“ poznamenal. „Budeme mít co dělat, abychom je stačili dost rychle produkovat. Bude to náročné, to tedy ano.“

„Však vy máte tolika úžasných nápadů, pane Podde,“ řekla slečna Robbinsová. „A já budu klidně pracovat přes čas.“

„Děkuju, slečno Robbinsová,“ řekl pan Podd blahosklonně. „Jste hodná holka. Nevím, co bych si bez vás počal.“ Odhrnul si napoleonskou loknu z čela. „Máte po ruce notes? Tak si pište. Mrtvola v kanálu. Kapitola I. Zápach v umývárně nádobí. ‚Anne,‘ řekla paní Fletcherová kuchařce, ‚vy jste vylila vodu z kapusty do výlevky?‘ ‚Ne, madam,‘ odpovědělo děvče nebojácně. ‚Troufám si říct, že takové věci nedělám – ‚ Myslím, že tohle dodá začátku takovou domáckou atmosféru.“

„To určitě, pane Podde.“

Pan Podd obědval s literárním přítelem jménem Gamble. Neměl ho příliš v oblibě – pan Gamble patřil k lidem, které zkazil jeden nicotný úspěch. Z nějakého podivného důvodu se Gamblův román Zbytečná hanba těšil čtenářské oblibě a opojná vůně úspěchu stoupla Gamblovi do hlavy. Byl častým hostem večírků pořádaných různými nakladatelstvími, pronášel vtipné projevy na literárních večírcích před členy královské rodiny a teď bláhově předstíral, že má zasvěcené informace o každém, kdo něco znamená ve světě nakladatelů. Nikdo si nemohl dovolit Gambla neznat, ale být jeho přítelem šlo pěkně na nervy. Humphrey Podd se nemohl dočkat dne, kdy on bude moct na oplátku mluvit svrchu s ním.

„Koukni!“ řekl Gamble. „Tamhle je Ramp, zrovna přišel. Ten chlap má nervy nadranc. Je k smrti vyděšený. Podívej, jak se tváří.“

Pan Podd se podíval na nakladatele – hubená, utrápená tvář a nervózní prsty, jež rozechvěle uchopily plátek chleba.

„Ale z čeho?“ zeptal se Podd. „Vždyť žádné problémy nemá, ne? Jeho knížky se přece prodávají.“

„Jasně, s jeho podnikáním je všechno v pořádku,“ řekl Gamble. „Jestli u něj chceš něco vydat, tak klidně. Ne – jde o něco úplně jiného. Nikomu to neříkej, ale vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby to s ním brzy vzalo špatný konec.“

„Špatný konec?“ opakoval pan Podd.

„Ano – ale neměl bych nic říkat. Shodou okolností to vím a to je všechno. Tyhle věci se k člověku prostě nějak donesou.“

To pana Podda popudilo. Rád by se dozvěděl víc, ale nechtělo se mu Gambla doprošovat.

„Hlavně že si ta jeho firma stojí dobře,“ řekl. „Do Rampových soukromých záležitostí mi nic není.“

„Soukromé záležitosti!“ opakoval významně Gamble. „Podle toho, co jsem slyšel, tak už moc dlouho soukromé nezůstanou. Kdyby se některé z těch dopisů dostaly k soudu – fjú!“

„Dopisy?“ zeptal se Podd s novým zájmem.

„K čertu!“ řekl Gamble. „O tom bych neměl vůbec mluvit. Slíbil jsem, že si to nechám pro sebe. Zapomeň na to, kamaráde, ano?“

„Jo, jistě,“ zabručel Humphrey Podd, namíchnutý na sebe i na Gambla.

„Už to zabralo,“ oznámil pan Podd slečně Robbinsové, načež jí zopakoval konverzaci s panem Gamblem.

„Proboha, pane Podde!“ vykřikla slečna Robbinsová. Nervózně převracela v ruce pásku psacího stroje. „Pane Podde!“ vyhrkla zoufale, „co když on – prostě, člověk nikdy neví. A taky by se mohl rozzlobit!“

„Až uvidí ten román, tak ho to přejde,“ ujistil ji Humphrey Podd.

„Já vím, ale – představte si, co kdyby vážně něco provedl. Možná, že začíná být doopravdy vyděšený – víte – asi si myslíte, že jsem hloupá, ale –“

„Vůbec ne, slečno Robbinsová,“ řekl pan Podd.

„Víte, napadlo mě – co kdyby v jeho životě opravdu bylo nějaké hrozné tajemství –“

„No to je nápad!“ vykřikl vzrušeně pan Podd. „Moment… Moment! Slečno Robbinsová, vy jste mi vnukla námět na další román. Honem, napište si. Název: Luk náhody. Ne, zatraceně, mám pocit, že to už jsem jednou měl. Už to mám: Šíp nad domem. Citace z Hamleta: ‚Jako bych, přes dům vystřeliv svůj šíp, byl zasáhl bratra.‘ Zápletka začíná. Někdo – nazvěme ho třeba Jones – píše výhrůžné dopisy – řekněme Robinsonovi. Jones to myslí jako fór, ale Robbinson je vyděšený k smrti, protože, aniž by to Jones tušil, skutečně někoho – řekněme – zavraždil. Místo ‚někoho‘ tam napište ‚nějakou ženskou‘. S ženskými oběťmi člověk nemůže šlápnout vedle. Robbinson spáchá sebevraždu a Jones je souzen pro vydírání a vraždu, Nejsem si sice úplně jistý, že vyděsit někoho k smrti by bylo klasifikováno jako vražda, ale řekl bych, že jo. Vydírání je hrdelní zločin, a když vydírání vede ke smrti, je to vražda – takhle by se to dalo brát. Něco vám povím, tenhle nápad, co jsem teď dostal, je zatraceně dobrej. Zahoďte Mrtvolu v kanálu, stejně jsem si od ní moc nesliboval. Dáme se rovnou do tohohle. Jones si myslí, že po sobě zametl všechny stopy, ale policie – ne, policie ne – policajti jsou z toho samozřejmě paf. Detektiv. Kterýpak… Myslím, že nejlíp bude, když na tohle zase použijeme majora Hawka. Je to můj nejlepší detektiv a jestli si ho čtenáři oblíbí ve Však přijde čas, budou ho chtít znova. Hawke řeší ty dopisy. Je to obtížné, protože každý z nich byl poslán z jiné pošty, ale –“

Slečna Robbinsová si povzdechla; její tužka škobrtala po papíru, jak písařka s námahou sledovala nesouvislý mluvní projev Humphreyho Podda.

„Hawkes samozřejmě vystopuje ten papír – kde byl koupený a tak dál. A inkoust. A na jedné obálce by mohl být otisk palce. Ale ne Jonesův – jeho snoubenky, řekl bych. Ta mu odesílá ty dopisy. Jeho snoubenka je – ano, je to docela charakterní holka, ale je beznadějně pod Jonesovým vlivem. To ještě domyslíme. Nejlíp bude, když si na konci vezme někoho sympatičtějšího. Majora Hawkeho ne, někoho jiného. Vymyslím pro ni nějakýho slušnýho mládence. Pěkná scéna bude, až bude zoufale pálit důkazy, zatímco na dveře už buší policie. Něco bude muset pochopitelně přehlídnout, jinak by Jonese nikdy nenašli – na tom teď nezáleží, to vymyslím později. Scéna u soudu – ta bude taky dobrá –“

„Ale, pane Podde, to chudáčka Jonese vážně pověsí? To mi připadá hrozně přísný, když to myslel jenom jako žert.“

„V tom je právě ta ironie osudu,“ řekl pan Podd nemilosrdně. „Ale chápu, kam míříte. Čtenáři si budou přát, aby byl zachráněn. Dobře – převezeme je, uděláme z něj padoucha – bude to jeden z těch chlapů, co šlapou po dívčích srdcích a dívčí utrpení je jim pro legraci. Ze všech skutečných zločinů se vyvlíkne, a pak – a tady je ta osudová ironie – pak zařve na docela nevinnej žertík, co provede chlápkovi, kterýho má docela rád. Poznamenejte si: ‚Nakonec Jones na ty svoje legrácky dojede‘. Musíme mu najít nějaké lepší příjmení než Jones. Lester by bylo fajn. A každý mu říká ‚vtipálek Lester‘. Blonďák, kudrnaté vlasy – tohle napište – ale oči má příliš blízko sebe. Řeknu vám, jde nám to skvěle.“

„A co ten dopis panu Rampovi,“ ozvala se trochu váhavě slečna Robbinsová, když byl Šíp nad domem v hlavních rysech úspěšně nastíněn. „Napadlo mě, že byste ho třeba radši už neposílal?“

„Že bych ho neposlal?“ udivil se pan Podd. „Proč? Je skvělý. ‚VŠAK PŘIJDE ČAS – a dřív, než si myslíš.‘ Samozřejmě, že to pošlete. Musíme Rampa vyvést z míry.“

Slečna Robbinsová poslušně dopis odeslala – s rukavicemi na rukou.

Teprve když šipky na ručičkách Poddových hodin ukázaly 23:45 a text nabyl tvaru: Zítra, a zítra, a zítra, napadlo ho, že by měl osobně otestovat reakce své oběti. Napadlo ho to přesně v 11:45, když se nacházel na Picadilly Circus. S chraptivým zachechtáním, při jehož zvuku se kolemjdoucí poslíček otočil a užasle na Podda zůstal civět, se romanopisec vrhl do podchodu a zamířil k telefonní budce. Tam získal telefonní číslo do Rampovy kanceláře.

Ženský hlas ve sluchátku mu oznámil, že pan Ramp je zaneprázdněn a snažil se vyzvědět, kdo volá. Na to byl pan Podd připraven a odpověděl, že jde o velice naléhavý a přísně soukromý rozhovor. Proto se necítí oprávněn sdělit své jméno komukoliv jinému než panu Rampovi. Dívku to překvapilo méně než pan Podd očekával a nekladla žádný odpor. Prostě ho spojila. Přeskakující hlas, plný obav řekl: „Ano? Ano? Kdo volá?“

Pan Podd změnil svůj od přírody vysoký hlas v působivé skřehotání.

„VŠAK PŘIJDE ČAS,“ řekl. Odpovědělo mu ticho.

„Cože?“ naléhal podrážděně mužský hlas.

„VŠAK PŘIJDE ČAS,“ opakoval pan Podd. Pak, v náhlé inspiraci dodal: „Že bychom poslali signál státnímu žalobci?“

Následovala další chvíle ticha. Pak hlas řekl: „Nevím, co tím chcete říct? Kdo, prosím, volá?“

Pan Podd se ďábelsky zachechtal a zavěsil sluchátko.

„A proč ne?“ řekl pan Podd slečně Robbinsové. „Lidi posílají signální výtisky knížek předsedům vlád a literárním kritikům – tak proč ne státnímu žalobci? Jeho názor může být stejně důležitý. Poznamenejte si to.“

Uplynuly dva dny. Příslušné dopisy obsahovaly jediné zlověstné slovo: ZÍTRA. Pan Podd hbitě nadiktoval tři kapitoly z Šípu nad domem a odešel do kavárny na schůzku s jedním známým; slečně Robbinsové uložil, aby zabalila rukopis románu Však přijde čas a odeslala ho panu Miltonu Rampovi.

Byl syrový mlhavý den. A pěkná zima. Slečna Robbinsová přiložila do kamen v malém bytě svého zaměstnavatele, protože měla prsty ztuhlé od zapisování. Když vyšla na náměstí, rukopis pod paží, přitáhla si límec kožichu těsněji kolem krku.

Cestou na poštu procházela kolem kamelota na rohu náměstí. Rudá písmena na poutači stojícím vedle něj zářila v pochmurném šeru a udeřila slečnu Robbinsovou do očí. LONDÝNSKÝ NAKLADATEL MRTEV četla a srdce se jí rozbušilo.

Balíček s rukopisem jí vyklouzl z rukou. Zdvihla ho, spěšně z kabelky vylovila penci a koupila si Evening Banner. Stoupla si k zábradlí na kraji náměstí a rozevřela noviny. Ze stromu nad ní jí na klobouk stékala sazemi zčernalá voda. Chvíli nemohla zprávu najít, nakonec objevila pár řádků v rubrice Došlo před uzávěrkou.

Pan Milton Ramp, známý nakladatel, byl nalezen zastřelen ve své pracovně. Tělo objevila jeho sekretářka, když se vrátila z oběda. Na zemi vedle mrtvého ležel revolver, z něhož byla vypálena jediná rána. Podle našich informací měl pan Ramp poslední dobou starosti vyvolané rodinnými problémy a anonymními dopisy. Jeho smrt vyšetřuje policie.

Slečna Robbinsová měla pocit, že rukopis v podpaží ji tíží jako balvan. Zdvihla zrak a zachytila kamelotův pohled. Ten pohled byl až nepřirozeně pronikavý, přímo jestřábí. Připomnělo jí to jednu kapitolu z Vražedného manželství, v níž se major Hawke přestrojil za prodavače novin, aby mohl sledovat podezřelý dům. Spěšně vyrazila zpět. Když vybíhala po schodech ke dveřím Poddova domu, nervózně se ohlédla. V mlze rozeznala hřmotnou postavu, která se blížila po druhé straně náměstí. Měla pláštěnku a helmu.

Byt Humphreye Podda se nacházel až pod střechou. Slečna Robbinsová vyběhla tři poschodí, vletěla dovnitř a zamkla za sebou dveře. Když skryta za závěsem opatrně vyhlédla na náměstí, uviděla policistu, jak mluví s prodavačem novin.

„Zaplať pánbůh,“ pomyslela si, „že jsem ten rukopis ještě neodeslala.“ Roztrhla balicí papír a ještě celá udýchaná popadla průvodní dopis, v němž bylo uvedeno jméno a adresa Humphreye Podda. Dopis následovala do kamen i titulní stránka. Pak se slečna Robbinsová celá roztřesená posadila. Ale jenom na chvíli. Ještě tu byla kopie rukopisu. A těsnopisné poznámky. Byl tu celý román, který nesl neklamné stopy autorství Humphreye Podda. S nepříjemným pocitem blížící se katastrofy si slečna Robbinsová uvědomila, že major Hawke – ten osvícený detektiv – nevystupuje pouze v románu Však přijde čas, ale také ve Vražedném manželství, které zaslali panu Miltonu Rampovi před pouhými třemi měsíci. Pan Podd sice tvrdil, že nakladatelé rukopisy nikdy nečtou, ale může se na to skutečně spolehnout? Možná si ten rukopis prohlédla Rampova sekretářka, nebo si někoho najali, aby rukopis přečetl, a kdo se jednou s majorem Hawkem setkal, ten na jeho výstřednosti nikdy nezapomněl.

Slečna Robbinsová znovu vykoukla z okna. Policista teď kráčel majestátním krokem po její straně náměstí a díval se vzhůru do oken. Teď se přiblížil až k domu. Zastavil se. S vyděšeným zaječením popadla rukopis a nacpala ho do kamen. Pak kopii, poznámkový blok, chvatně trhala kapitoly na kusy, aby ta hromada papíru rychleji shořela. Co ještě? Poznámky o zápletkách – ty musí spálit taky. Ruce se jí třásly, když z bloku trhala stránky. A – pane bože, málem zapomněla na důkaz nejvíce přitěžující – na zelený papír. Pan Podd řekl, že detektivové jsou vždycky schopni vypátrat původ použitého papíru. V zoufalém chvatu jím přikrmila oheň a pro jistou za ním přihodila ještě pero a lahvičku s červeným inkoustem. Nakonec na vše naložila uhlí a koks.

Zrudlá a rozpálená stála skloněná nad kamny, když zaslechla kroky na schodech. Skočila k psacímu stroji a začala nervózně bušit do kláves. Kdosi vzal za kliku.

„K čertu,“ řekl za dveřmi Humphrey Podd. Pak zarachotil v zámku klíč. „Zatracená holka, pořád ještě někde běhá.“

Pan Podd vešel dovnitř.

„Vy jste tady?“ řekl užasle. „Co to tady vyvádíte, že máte zamčeno? Pěkně se nám to zvrtlo! Ten trouba Ramp si vystřelil mozek z hlavy – pokud tam kdy nějaký měl. Celá ta naše předběžná reklamní kampaň byla zbytečná, musíme začít znova od začátku.“

„Pane Podde,“ vzlykla slečna Robbinsová, „já jsem tak ráda, že jste tady. Když jsem dole uviděla toho policistu, bála jsem se, že vás chytí, a přitom jsem nevěděla, kde jste, abych vás mohla varovat –“

„Žádný div, že Ramp vypadal tak zbědovaně,“ pokračoval nevšímavě pan Podd. „Jeho žena měla poměr s nějakým chlapem a Ramp se to dozvěděl z anonymních dopisů, co mu posílal nějaký propuštěný sluha. Včera večer došlo ke strašný scéně a žena mu zdrhla. Načež ten trouba šel a zastřelil se. Zašel jsem za tím příšerným chlápkem, Gamblem, a vytáhl jsem to z něho. Čert aby to vzal, taky mi to mohl říct dřív. Teď už nemá cenu Rampovi cokoliv posílat. Doufám, že jste ten rukopis ještě neodeslala. Jestli jo, tak se ho musíme snažit dostat zpátky a poslat ho Sloopovi – co to s váma propánaboha je, slečno Robbinsová?“

„Jenomže, pane Podde,“ vzlykla slečna Robbinsová, „to – to nejde – my – myslela jsem – panebože, pane Podde, já ty rukopisy spálila!“

Konstábl E999 odtrhl tesklivý pohled od rozsvíceného okna. Kdosi v suterénu dusil drštky a nádherně to vonělo. Policista doufal, že na něj doma také čeká něco tak chutného. Jak se tak loudal po chodníku, zaslechl ránu, řinkot skla, z horního okna vylétl psací stroj a jen taktak minul jeho přilbu.

„Haló!“ zavolal policista E999.

Ozval se hlasitý výkřik, pak vyděšený ženský hlas ječel: „Pomoc! Pomoc! Vražda!“

„Zatraceně,“ zabručel strážník. „To se ví, že se do sebe pustí, zrovna když jdu na večeři.“

Vystoupal po schodech a zabušil na dveře.

SCRAWNS

Vrátka, na jejichž oloupaném a vybledlém povrchu bylo jméno SCRAWNS sotva čitelné, se zavřela s bouchnutím, které otřáslo shnilými sloupky a z promáčených keřů vavřínu se snesla sprška vody. Susan Tabbitová položila na zem kufr, od něhož ji už bolela ruka, a mhouříc oči v drobném dešti pohlédla k domku.

Byla to podivná, pokřivená a přihrblá stavba; Susan připadalo, že ani tak nevévodí okolní zahradě, jako spíš skryta za keři potají naslouchá, co se děje. Proti mrholením rozmazanému světlu na západě rýsovaly se komíny – na každé straně domu jeden – jako vztyčené, napjatě poslouchající slechy; tím spíše, že čelo domu bylo slepé.

Susan se maličko zachvěla a lítostivě si vzpomněla na přívětivý autobus, z něhož na úpatí kopce vystoupila. Když se průvodčímu zmínila o cíli své cesty, byl stejně překvapený jako předtím nosič na nádraží. Užuž otvíral ústa, jako by chtěl něco poznamenat, ale pak si to rozmyslel. Teď si přála, aby v sobě byla našla tu odvahu a zeptala se, co si myslí o tomhle místě, do něhož chce nastoupit. Scrawns. Podivné jméno. Uvědomila si to hned, když ho poprvé četla v dopise od paní Wispellové. Susan Tabbitová, u paní Wispellové, Scrawns, Roman Way, Dedcaster.

Její vdaná sestra našpulila nesouhlasně rty, když ji Susan tuhle adresu udala. „Co je zač, ta tvoje paní Wispellová ze Scrawns?“ Susan musela přiznat, že neví; vzala to místo, aniž by s paní Wispellovou mluvila.

A teď stál dům paní Wispellové před ní, odměřený a lhostejný, ale ostražitý. Takhle by žádný dům vypadat neměl. Přeskočilo jí, že sem přijela – jenomže viděla, jak sestra touží po tom, aby vypadla z domu. Celá švagrova rodina se chystala přijet a pro ni už nezbývalo místo. A taky potřebovala peníze. Myslela si, že Scrawns bude přívětivé místo. Pokojská pro manželský pár – to vypadalo dobře. Tříčlenná rodina, to se jí taky zamlouvalo. V posledním místě byla úplně sama na osmičlennou rodinu; těšila se na pohodlný dům a přívětivou kuchyň.

„Proč ty černé myšlenky?“ řekla si Susan a popadla zase kufr. „Nejspíš si všichni někam vyrazili, jsou na nějakém večírku nebo tak. Ale vsadím se, že v kuchyni se bude svítit.“

Trmácela se po promočeném štěrku mezi dvěma čtverci trávníku lemovaného prázdnými záhony, za nimiž se táhla změť křovin. Pak zahnula po pěšince vpravo podél čela domu s tmavými nepřívětivými okny. Boční chodníček tonul ve tmě stejně jako přední část domu. Vlevo rozpoznala obrys francouzského okna, které se otvíralo na chodníček, vpravo se táhl široký zeleninový záhon, na němž se na tyčkách třepotaly opuštěné staniolové visačky. Za záhonem byl zřejmě trávník, ale vysoké stromy, které ho na všech třech stranách obklopovaly, utápěly trávník ve tmě, takže jeho tvar a velikost zůstávaly záhadou. Chodníček vedl dál pootevřenými vrátky, která zavrzala, když na ně zatlačila, a Susan se ocitla na dlážděném dvorku, na nějž z malého okna dopadal úzký kužel světla.

Pokusila se nahlédnout dovnitř, ale spodní polovina okna byla zakryta záclonkou. Viděla jen nízký strop s černými trámy a petrolejovou lampu, jež byla na jednom z nich zavěšena. Přešla kolem okna, našla dveře a zaklepala.

Po prvním úderu stařičkého železného klepadla se rozštěkal pes, hlasitě, zuřivě a neúnavně. Čekala, cítila, jak jí srdce hlasitě buší, ale nikdo se neobjevoval. Po chvilce sebrala odvahu a zabušila na dveře znovu. Přes řádění psa měla tentokrát pocit, že uvnitř zaslechla nějaký pohyb. Štěkání ustalo, zaslechla otáčení klíče v zámku, někdo odsunul závoru a dveře se otevřely.

Světlo uvnitř vycházelo ze dveří po levé straně a proti němu vnímala obrys ohromného těla a nezřetelný bílý trojúhelník, které zahrazovaly vstup do domu.

„Kdopak ste?“

V životě neslyšela podobný hlas; tak podivně chraplavý a skřípavý a bezpohlavní, jako hlas škrceného tvora.

„Já jsem Tabbitová – Susan Tabbitová.“

„Á, naše nový děvče!“ Nastala pauza, jako kdyby se to stvoření snažilo v tom špatném světle odhadnout, co je Susan zač a jaké budou její možnosti.

„Pojďte dál.“

Tyčící se hmota ustoupila, Susan opět zvedla kufr a poponesla ho dovnitř.

„Dostala paní Wispellová můj dopis, že přijedu?“

„Jo, dostala. Ale člověk nejni nikdy dost vopatrnej. Tohle je opuštěnej dům. Ten kufr tu můžete nechat Jarrockovi. Tadytudy.“

Susan vešla do kuchyně. Místnost měla nízký strop, nebyla zvlášť velká, i když ji zvětšovaly rozplizlé stíny, jež široké stínítko visící lampy vrhalo do vzdálených koutů. Susan s povděkem zjistila, že v krbu hoří oheň; nad krbovou římsou na ni povzbudivě mrkala řada měděných pánví a kastrolů. Za zády opět zaslechla rachocení zámku a bouchnutí závory. Pak se její věznitel – proč se jí vynořilo v hlavě právě tohle slovo? – vrátil a poprvé se vynořil na světle.

Tak jako už předtím prvním a dominujícím dojmem byla obrovitost té postavy. Nevýrazný, bílý, kulatý obličej, mohutná ňadra, obrovité hýždě a pás převázaný bílou zástěrou jako by vyplňovaly celou místnost a vznášely se nad Susan. A pak na tohle všechno zapomněla v šoku, když si všimla, že obrovitá žena šilhá.

Nebyla to žádná drobná vada; dokonce ani běžné šilhání. Levé oko bylo tak příšerně vytočeno dovnitř, že půlka duhovky nebyla vůbec vidět, což dodávalo levé části ženiny tváře výraz prohnané zlovolnosti. Druhé oko bylo tmavé a malé a dívalo se jasně a pronikavě na Susan.

„Paní Jarrocková,“ představila se žena tím divným, skřípavým hlasem.

Susan připadalo neuvěřitelné, že by si nějaký muž, jenž by nebyl slepý a hluchý, mohl vzít ženu tak odporně znetvořenou a s takovým krákoravým hlasem. „Těší mě,“ řekla a váhavě paní Jarrockové podala ruku – zmizela v ohromné kuchařčině dlani, jejíž stisk byl neočekávaně pevný a chlapský.

„Dáte si hrnek čaje, než se převlíknete?“ zeptala se paní Jarrocková. „Doufám, že dovedete obsluhovat u stolu?“

„Jistě, na to jsem zvyklá.“

„Pak bude nejlíp, když začnete hned dneska večír. Jarrock má plno práce s panem Alistairem. Tohle je jeden z těch dnů, co je to s ním zlý. Byli jsme voba nahoře, proto jste musela tak dlouho čekat.“ Znova se pozorně zadívala na dívku a šilhavé oko se odpudivě a nezvladatelně stočilo. Žena se obrátila, sejmula z držáku kotlík, přičemž se Susan nemohla zbavit dojmu, že levé oko na ni stále ještě šilhá ze svého úkrytu za kuchařčiným rovným nosem.

„Líbí se vám tady?“ zeptala se Susan.

„Jde to,“ řekla paní Jarrocková, „když nejste nervózní. Ona moc velký nároky nemá, což se dá za daných okolností čekat, a on je taky docela mírnej, pokud ho nenaštvete. S panem Alistairem mít práci nebudete, toho má na starosti Jarrock. Tady máte ten čaj. Vemte si mlíko a cukr. To bych ráda věděla, jestli Jarrock –“

Nedořekla, postavila konvici a zůstala stát, velkou hlavu nakloněnou na stranu, jako by poslouchala, co se děje nahoře. Pak chvatně přešla kuchyní, překvapivě pohyblivá na ženu s tak obrovitou postavou, a zmizela v tmavé chodbě. Susan nastražila uši a měla pocit, že slyší cosi jako sténání a čísi kroky nad stropními trámy. Během pár minut byla paní Jarrocková zpátky, vzala z ohně kotlík a podala ho neviditelným rukám ve tmě chodby. Následovalo dlouhé šeptání, po němž se paní Jarrocková vrátila do kuchyně a beze slova vysvětlení začala připravovat toast s máslem.

Susan jedla bez valné chuti. Když vystoupila z autobusu, měla hlad, ale atmosféra domu ji vyvedla z míry. Když odmítala druhý toast, náhle si uvědomila, že mezitím vešel do kuchyně muž.

Byl vysoký a ramenatý, ale zůstal stát ve dveřích, jako kdyby se obával jít dál. Susan si uvědomila, že tam pravděpodobně už stál hezkou chvíli, než ho zpozorovala. Paní Jarrocková si všimla, že se Susan dívá zaraženě ke dveřím a rovněž otočila hlavu.

„Á, tady jsi, Jarrocku. Pojď si sednout a vem si čaj.“

Muž tedy vešel, podivným plíživým pohybem jako krab se sunul kolem stěny k opačné straně krbu, kde zůstal stát s hlavou odvrácenou a koutkem oka mrkl na Susan.

„Todle je Susan,“ řekla paní Jarrocková. „Musíme doufat, že se jí tu bude líbit a zůstane tu s náma. Jak víš, budu ráda, když mi občas s tím a oním pomůže.“

„Budem sze sznažit jí to tady ulehčit,“ řekl muž. Zvláštním způsobem si šlapal na jazyk, a i když jí podával ruku, držel hlavu odvrácenou jako kočka, která odmítá věnovat někomu pozornost. Muž se pak stáhl do křesla, které bylo odsunuto dosti daleko od krbu a zůstal sedět tváří k ohni. Pes, který štěkal, když Susan zaklepala, následoval muže do kuchyně a teď začal očichávat Susaniny nohy a výhružně vrčet.

„Buď zticha, Crippene,“ okřikl ho muž.

Psa, velkého hnědě skvrnitého bullteriéra to neuklidnilo a vrčel dál, dokud ho Jarrock nepřitáhl za obojek, neplácl ho po hlavě a nenařídil mu, aby zalezl pod stůl, což pes mrzutě provedl. Když se Jarrock sehnul, aby psa plácl, natočil poprvé k Susan tvář a dívka s děsem spatřila, že levá část obličeje od lícní kosti dolů mohla jen stěží být nazývána tváří, jelikož byla sešita příšernou jizvou, která svraštěla kůži a stáhla ústa vzhůru do děsivého šklebu, zatímco levá část čelisti byla beztvará a bez kosti, jen pouhý vak zvrásněné pokožky.

„To je každý v tomhle domě zmrzačený a zdeformovaný?“ pomyslela si zoufale Susan. Jako kdyby vytušila, na co dívka myslí, paní Jarrocková řekla manželovi.

„Už se uklidnil?“

„Jo, už je dočela pokojnej,“ odpověděl muž šišlavě ústy s prořídlými zuby. „Bude v pořádku.“ Stáhl se opět do svého koutku a začal pojídat toast, vydávaje nepříjemné zvuky.

„Jestli ste už dopila,“ řekla paní Jarrocková, „ukážu vám váš pokoj. Vodnesl si Susan zavazadlo nahoru?“ otočila se k manželovi.

Muž mlčky přikývl a Susan s jistými obavami následovala hřmotnou ženu nesoucí zapálenou svíčku v mosazném svícnu.

„Asi vám budou ty schody nějakou dobu připadat nepříjemný,“ řekl skřípavý hlas, „a tady budete muset dávat pozor na hlavu. Tendle dům je z roku raz dva a kromě toho ten, co ho stavěl, to podle mě neměl v hlavě v pořádku.“

Kuchařka kráčela neslyšně úzkou chodbou, která ústila do čtvercové dlážděné haly, kde malá olejová lampa s širokým stínidlem jako by jen zvětšovala tmu. Pak začala vystupovat po zčernalých dubových schodech s krouceným zábradlím z leštěného dubu a lesklými stupni, v nichž se světlo svíčky zrcadlilo jako zvlněná žlutá tůně.

„Je tu jenom todle jedno schodiště,“ řekla paní Jarrocková. „Což je podle mě nepohodlný, ale budete se s tím muset smířit. Ráno musíte počkat, až pán zaleze do svýho pokoje, a pak teprve můžete vynýst umývadlo. Von nesnáší pohled na kyblík. Todle je jejich ložnice, tady je ložnice pro hosty a todle je pokoj pana Alistaira. Jarrock pochopitelně spí s ním, pro případ, že by – „ Žena se odmlčela a chvilku u dveří poslouchala, pak vedla Susan po úzkých schůdkách do podkroví.

„Váš pokoj je tady. Je malej, ale budete ho mít sama pro sebe. A já spím hned vedle vás.“

Svíčka vrhala giganticky znetvořené stíny na šikmý strop a Susan napadla šílená představa, že jestli tu zůstane, i ona skončí deformovaná.

„Největší podkrovní místnost patří pánovi. O tu se nebudete muset vůbec starat. Tak jako vy nebo já nemá rád, když někdo strká nos do jeho věcí. Stejně má ten pokoj pořád zamčenej.“ Kuchařka se zasmála chraptivým, hrdelním smíchem. „Že tam ale má divný věci, to vám povím. Viděla jsem je, když je vzal dolů. Je to divnej pták, tendle Wispell. No, běžte se převlíknout do černýho a já vás pak vezmu za paní.“

Susan se chvatně oblékla před malým zrcadlem srdcovitého tvaru, jehož staré nazelenalé sklo jako by více světla pohlcovalo než odráželo. Rozevřela kostkované závěsy na okně a vyhlédla ven. Noc byla sice už na spadnutí, ale podařilo se jí zjistit, že podkrovní pokojík má okna do zahrady na boční straně domu. Dole viděla zeleninový záhon a za ním stály vysoké stromy jako zeď. Pokojík byl celkem pohodlně zařízen, i když, jak řekla paní Jarrocková, byl malinký a navíc byl zkroucen do podivného tvaru rourou hlavního komínu, která vedla šikmo při levé stěně a měla koleno hned vedle hlavy postele. Do komínu byl zaústěn i malý krb, ale ten vypadal, jako by nebyl používán. Nejspíš, usoudila Susan, by kouřil.

Před prvním schodem zaváhala, svíčku v ruce. Na jedné straně se bála samoty, na druhé se obávala, co ji čeká tam dole. Po špičkách sešla po schodech z podkroví a dostala se na podestu. Na schodech o patro níž uviděla Jarrockova záda a všimla si, že nechal dveře pokoje pana Alistaira otevřené. Puzena zvědavostí mocnější než obavy, připlížila se ke dveřím a nahlédla dovnitř.

Před sebou uviděla postel s nebesy s vybledlými zelenými závěsy; na stolku vedle hořela malá lampička na čtení. Muž na posteli ležel na zádech, oči zavřené. Obličej měl žlutý a průhledný jako z vosku, nos vyzáblý. Jedna ruka, vyhublá, že vypadala jako pařát, ležela bezvládně na zelené pokrývce; druhá byla skryta ve stínu. Pokud Jarrock prve mluvil o panu Alistairovi, měl pravdu – tenhle muž byl pokojný ažaž.

„Chudáček,“ zašeptala Susan, „už to má za sebou.“ Ještě nedořekla, když se odkudsi zdola ozval výbuch smíchu. Byl to monstrózní, gargantuovský, fantastický chechtot. Zněl jako urážka tohohle tichého domu. Susan sebou trhla, až zhasínáček na svíčky spadl a začal se kutálet po dubových schodech dolů, aby nakonec přistál s hlasitým kovovým cinknutím na dlažbě o patro níž.

Kdesi se rozlétly dveře a mužský hlas, stále ještě podbarvený předchozím veselím, zařval:

„Co to bylo? Co to k čertu bylo? Jarrocku! To vy máte na svědomí ten odporný hluk?“

„Omlouvám se, pane,“ řekla Susan a polekaně popošla na kraj schodiště. „To jsem způsobila já, pane. Trhla jsem svíčkou a spadl mi z ní zhasínáček. Prosím o prominutí.“

„Vy?“ řekl muž. „Kdo k čertu jste? Pojďte sem dolů, ať se na vás můžu podívat. Aha!“, když se ze záhybu schodů vynořil Susaniny černé šaty a bílá zástěrka, „nová služebná! Tohle je bezvadný způsob, jak se uvést. Zatraceně dobrý začátek! Prostě a dobře, ať se vám tohle už nikdy nestane! Nesnáším hluk, je vám to jasné? Jediný randál v tomhle domě smím dělat já. To je moje privilegium, jestli víte, co to slovo znamená. Rozumíte?“

„Ano, pane. Už se to nestane.“

„Dobře. A ještě něco, jestli jste do těch schodů udělala důlky, víte co s váma provedu? Utrhnu vám obě uši, slyšíte?“ Muž zaklonil vousatou hlavu a jeho hurónský chechtot se nesl domem jako poryv větru. „Pojďte blíž, děvče, protentokrát vás neukousnu. Podívejme se na vaši tvářičku. Každopádně nohy máte pěkné. Nesnesl bych služebnou s tlustýma nohama. Pojďte blíž, ať vás prověřím. Sidonie! Máš tady to nové děvče, a sotva přišlo, už nám hází věcma po celém domě. Slyšelas? Už jsi někdy slyšela něco takovýho? Jó? Ha, ha!“

Muž dostrkal Susan před sebou do obývacího pokoje, jenž zařízen v tmavě oranžové, jasně modré a zelené barvě byl pestrý jako paví ocas; bílé stěny zachycovaly a zase odrážely žlutavé světlo lampy, okna byla zakryta okenicemi a zamřížována.

Na pohovce postavené těsně k hořícímu krbu ležela dívka. Měla drobný bílý obličej srdcovitého tvaru, rámovaný a téměř ztracený v záplavě rudých vlasů. Na dlouhých prstech měla několik masivních starobylých prstenů. Při manželově bouřlivém vstupu rozpačitě a nejistě vstala.

„Waltře, zlato, nekřič tak! Bolí mě hlava a vyděsíš to ubohé děvče. Tak vy jste Susan. Vítám vás. Doufám, že jste měla příjemnou cestu. Postarali se o vás Jarrockovi?“

„Děkuju, ano, madam.“

„Tak to je v pořádku.“ Poněkud bezradně pohlédla na manžela, pak zpět na Susan. „Doufám, že s vámi budeme spokojeni.“

„Vynasnažím se, madam.“

„Ano, ano, já vím.“ Zasmála se vysokým zvonivým smíchem znějícím jako vábnička na ptáky. „Paní Jarrocková vám všechno vysvětlí. Doufám, že se vám u nás bude líbit a zůstanete tu.“ Znova se rozesmála tím půvabným, rozmarným smíchem.

„Doufám, že Susan nezmizí jako ta poslední,“ řekl pan Wispell. Susan si povšimla významného pohledu, který paní Wispellová vrhla na manžela, ale než se stačila rozhodnout, zda to byl výraz obavy, nebo varování, vyrušilo je pronikavé zvonění; v tichu, jež následovalo, se Wispellovi na sebe nejistě podívali.

„Kdo to k čertu je?“ řekl pan Wispell. „Jen aby to prokristapána –“

Vešel Jarrock, v ruce telegram. Wispell mu ho vytrhl z ruky a rozevřel ho. Se znechuceným výkřikem ho vyplašeně podal manželce, která vyjekla.

„Waltře, to nesmí. Nemůžeme ji nějak zarazit?“

„Neblázni, Sidonie! Jak bychom ji mohli zarazit?“

„Já vím, Waltře. Ale copak to nechápeš? Počítá s tím, že tu uvidí Helenu.“

„Panebože!“ vydechl Wispell.

Susan šla spát brzy. Večeře se odehrávala v napjaté a zádumčivé atmosféře. Paní Wispellová čas od času rozpačitě prohodila nějakou nicotnost, pan Wispell zřejmě propadl hluboké depresi, z níž se probíral, jen aby zavrčel na Susan, že chce ještě pár brambor nebo další plátek chleba. Ani v kuchyni nepanovala o moc lepší nálada, protože, jak se zdálo, očekávala se návštěva.

„Jede autem z Yorku,“ mumlala paní Jarrocková. „Nikdo neví, kdy sem dorazí. Jenomže todle je celá ona. Nemá žádný vohledy, a nikdy je neměla. Hlavně mi je líto naší paní.“

Jarrockova pokřivená ústa se zkroutila do ještě příšernější parodie úsměvu.

„Pracháčům se musí vyhovět,“ řekl. „Před čtyřma rokama to bylo to samý. Oznámení na poslední chvíli a běda, kdyby všecko nebylo, jak má. Ale tentokrát na ni budeme připravený. Tentokrát jo, uvidíš!“ Tiše se pro sebe zasmál.

Paní Jarrocková se podivně, prohnaně ušklíbla. „Budete mi muset pomoct s pokojem pro hosty, Susan,“ řekla.

Když Susan později přišla do umývárny nádobí naplnit ohřívací láhev horkou vodou, uviděla Jarrockovy, jak stojí u výlevky a důležitě se radí.

„A dejte pozor, ať neděláte randál,“ zaslechla kuchařku. „Tydle holky si rády pouštěji pusu na špacír a já bych jí nevěřila –“

Otočila se a uviděla Susan.

„Jestli to už máte hotové,“ řekla a vzala jí ohřívací láhev z rukou, „uděláte nejlíp, když si půjdete lehnout. Máte za sebou namáhavou cestu.“

Znělo to mírně, ale mělo to podtón příkazu. Susan vzala z kuchyně svou svíčku. Když cestou nahoru míjela umývárnu nádobí, zaslechla, jak si Jarrockovi špitají, a zahlédla, že před dveřmi na zahradu stojí opřeny dva rýče a u nich prázdný pytel. Předtím tam nebyly a mimoděk ji napadlo, k čemu je tak Jarrock může potřebovat.

Usnula rychle, protože byla unavená. Ale za hodinu či za dvě se s trhnutím probudila – měla pocit, že v jejím pokoji mluví nějací lidé. Déšť musel ustat, protože oknem viděla svítit hvězdu a podkroví bylo zalito rozptýleným bledým měsíčním světlem. V pokoji nikdo nebyl, ale hlasy se jí nezdály. Slyšela je tiše hned u hlavy. Posadila se a zapálila svíčku. Pak vyklouzla z postele a opatrně došla ke dveřím.

Podesta byla prázdná; z vedlejšího pokoje slyšela hluboké a pravidelné kuchařčino oddechování. Vrátila se dovnitř a chvilku zmateně stála uprostřed pokoje – tady neslyšela nic. Ale když přešla k posteli, hlasy se ozvaly znova, zdušené, jako by se hovořící nacházeli na dně studny. Sehnula se a nastražila ucho k prázdnému krbu. Hlasy se hned ozvaly zřetelněji a Susan si uvědomila, že hlavní komín pracuje jako zvukovod z pokoje o patro níž. Mluvil pan Wispell.

„… radši se do toho dáme… každou chvíli je tady.“

„Půda je docela měkká.“ To řekl Jarrock. Pak pár slov nerozuměla, načež:

„… pohřbená ve čtyřech stopách, kvůli těm růžím.“

Nastalo ticho. Pak se ozvala tlumená ozvěna Wispellova bohatýrského smíchu; v dutém komíně rachotil jako hlas zlého skřítka.

Susan shrbená u krbu cítila, jak tuhne zimou. Hlasy se teď změnily v dušené mumlání. Pak uslyšela bouchnout dveře a rozhostilo se ticho. Protáhla ztuhlé údy a chvíli nehnutě poslouchala. Pak na sebe s překotným spěchem začala navlékat šaty. Musí z tohohle příšerného domu zmizet.

Náhle zaslechla na drobounkém štěrkovitém chodníčku pod oknem tichý krok; následovalo kovové cinknutí. Načež mužský hlas řekl: „Tady, mezi Betty Uprichardovou a Evelyn Thorntonovou.“ Následoval mlaskavý zvuk rýče zabořeného do země.

Susan se přikradla k oknu a vyhlédla ven. Dole, v měsíčním světle, pan Wispell a Jarrock ryli v horečném tempu a vyhazovali zem z mělké jámy. Keř růží byl vyzdvižen a odložen stranou, a jak Susan muže pozorovala, jáma se prohlubovala a nabývala zlověstného tvaru.

Susan na sebe navlékla poslední části oblečení, vklouzla do kabátu, nasadila si klobouk, po chvíli hledání nalezla i kabelku, v níž měla všechny peníze, a pootevřela dveře. Neslyšela jediný zvuk, kromě hlasitého oddychování z vedlejšího pokoje.

Zdvihla kufr, který ani nevybalila, než vklouzla do postele. Chvilku váhala; pak tak rychle a tiše, jak jen svedla, přešla po špičkách podestu a sešla po strmých schodech. Vybavila si slova, jež pan Wispell večer prohodil, a jež náhle nabyla zlověstného významu: „Doufám, že nezmizí, jako ta poslední.“ Jestlipak ta poslední také uviděla, co neměla, a pak utíkala celá roztřesená po těchhle schodech s černým krouceným zábradlím? Nebo zmizela ještě záhadněji, pohřbena navždy čtyři stopy hluboko pod růžovými keři? Stará prkna jí vrzala pod nohama. Dveře do Alistairova pokoje na spodní podestě byly pootevřeny a z místnosti vycházelo slabé světlo. Je snad ten hrob na zahradě určen pro něj? Nebo je určen pro ni – či snad pro návštěvu, kterou v noci očekávali?

V prskajícím světle svíčky uviděla venkovní dveře zamčené na závoru a zajištěné řetízkem. S opatrností a obratností, kterou jí dodával strach, odtáhla protestující závoru, opatrně odendala řetěz, aby nezachrastil o dveře, a pak otočila velkým klíčem. Zahrada se před ní rozkládala tichá a promočená v měsíčním světle. Nesmírně opatrně za sebou zavřela dveře a zůstala stát na prahu – byla volná. Zhluboka se nadechla a vyrazila po cestičce tiše jako stín.

Když ušla pár metrů z kopce po silnici, uviděla husté křoví. Zasunula do něj kufr a zbavena jeho tíže, dala se do běhu.

Ve čtyři hodiny ráno reprodukoval mladý strážník seržantovi v Dedcasteru podivnou historku.

„Ta mladá dáma je pěkně vystrašená,“ řekl, „ale jinak vypráví tu historku docela souvisle. Myslíte, že bychom s tím měli něco udělat?“

„Je to divný,“ řekl seržant. „Možná byste se tam radši podívat měl. Nebo počkejte, já tam půjdu s váma. Tihle Wispellovi jsou podivný pár. On je nějakej umělec, co? Šlechta, mysleji si, že můžou všechno. Vytáhněte ven auto, Blaycocku, můžete řídit.“

„Co to má k čertu znamenat?“ vztekal se pan Wispell. Stál zpříma ve světle policejní svítilny, opíral se o rýč a rukou od hlíny si utíral čelo. „To je ta naše holka, co tam stojí vedle vás? Co provedla? Jo, tak! Něco ukradla, co? Jestli jsi nám šlohla stříbro, ty rajdo, tak si to odskáčeš!“

„Tahle mladá dáma za námi přišla s podivnou historkou, pane Wispell,“ řekl seržant. „Rád bych, kdybyste mi řekl, proč tady kopete tu jámu.“

Pan Wispell se zasmál. „Proč? Proč kopu tuhle jámu? To snad nemůžu kopat na vlastním pozemku, aniž byste do toho strkal nos?“

„Tohle na mě nezkoušejte, pane Wispell. Tohle je hrob. Lidi si jen tak pro legraci nekopou uprostřed noci na zahradě hrob! Chci se do toho hrobu podívat. Co je tam uvnitř? A žádné vytáčky!“

„Momentálně není uvnitř nikdo,“ řekl pan Wispell, „a byl bych vám povděčný, kdybyste nedělal takový randál. Moje žena má křehké zdraví a můj švagr, který je invalida a má poraněnou páteř, má za sebou špatný den. Musíme mu dávat morfium a teprve před chvílí se nám podařilo, aby normálně usnul. A vy sem přilítnete a křičíte tady jako –“

„Co je tady v tom pytli?“ přerušil ho mladý strážník. Všichni popošli blíž, aby se podívali, a když si mladý policista všiml, že Susan stojí vedle něj, povzbudivě jí stiskl paži.

„V tom pytli?“ pan Wispell se opět rozesmál. „To je Helena. Pozor, ať jí neublížíte – kdyby se moje teta –“

Seržant se sehnul a nožíkem pytel rozpáral. Vynořila se bledá tvář ženy, celá umazaná od hlíny. Zem byla i v jejích očních víčkách.

„Mramor!“ vykřikl seržant. „No to mě podržte!“

Od vrat se ozval hluk zastavujícího auta.

„Dobrotivé nebe!“ vykřikl pan Wispell. „Jsme vyřízený! Jarrocku, odneste ji rychle dovnitř.“

„Moment, pane! Rád bych věděl –“

Na štěrkové cestičce se ozvaly kroky. Pan Wispell vztyčil paže k nebesům a zaúpěl: „Příliš pozdě.“

Zpoza rohu domu se vynořila postarší vysoká dáma kráčející zpříma a důstojně.

„Co to tady pro smilování boží vyvádíš, Waltře?“ pronesla ostře. „Policie? Tomu říkám nádherné přivítání pro starou tetu. A co – co tady na zahradě dělá můj svatební dar?“ dodala, když jí zrak padl na nahou mramorovou postavu.

„Panebože!“ zašeptal pan Wispell. Zapíchl rýč do země a odpochodoval zpět do domu.

„Je mi líto, Susan,“ řekla paní Wispellová, „ale budete si muset vzít měsíční plat a jít. Pan Wispell se moc zlobí. Víte, ta socha je tak příšerná, že ji nechtěl mít v domě, nikdo ji nechtěl koupit, a kromě toho, paní Glassoverová se tu mohla kdykoliv objevit. Tak jsme ji pohřbili na zahradě, a když teď poslala ten telegram, museli jsme ji pochopitelně vykopat. Ale obávám se, že paní Glassoverová to Walterovi nikdy neodpustí a určitě teď změní závěť a – prostě, Walter je strašně rozzlobený a ani já nechápu, jak jste mohla udělat takovou hloupost.“

„Vážně mě moc to mrzí, madam. Nevím proč, ale byla jsem nějaká vystrašená –“

„Možná,“ ozvala se paní Jarrocková svým skřípavým hlasem, „že tu chudinku vystrašil Jarrock. Měla jsem jí vysvětlit, že von a pan Alistair byli zraněný ve válce a že vy jste byla tak laskavá – jenomže, jak už jsem na tu Jarrockovu zuboženou tvář zvyklá, tak mě ani nenapadlo – a pak do toho přišlo to rozčilení a todle a tamdleto…“

„Už je ta pitomá holka pryč?“ zaburácel schodištěm seshora Wispellův hlas.

Mladý strážník vzal Susan za paži. Měl přívětivé hnědé oči a kudrnaté vlasy.

„Koukám, slečno,“ řekl přátelsky, „že ve Scrawns asi nezůstanete. Co kdybyste šla se mnou a zůstala na oběd se mnou a mou mámou?“

NEBUKADNESAR

Určitě jste Nebukadnesar hráli, leda že jste takoví hráči, co neslyšeli o žádné jiné hře než je jo-jo, či jaký je zrovna poslední výkřik módy. Nebukadnesar je tak staromódní, že ho hrají jenom intelektuálové. Objevil se spolu se šarádami a je to samozřejmě jenom jejich variace. Nebukadnesar se zřejmě jmenuje proto, že by se jenom těžko našlo jiné slovo, které by bylo nemožnější zahrát.

Vyberete si nějaké jméno – a pokud není publikum opravdu hodně trpělivé, bude lepší, když to jméno bude krátké. Třeba Job. Pak pantomimicky předvádíte nějakou postavu co začíná na J, pak na O, pak na B. Pak zahrajete Joba, načež publikum uhodne, že jste měli na mysli Joba, a vděčně vám zatleská. To je celé. Bezstarostní lidé s rozvinutou představivostí se přitom neobyčejně dobře baví.

Bob Lester pořádal večírek ke svým narozeninám – jeho matka a sestra a asi dvacet dobrých přátel se stěsnalo do malého bytu v Hammersmithu. Každý z přítomných byl spisovatel nebo malíř nebo jakýs takýs herec nebo se živil nějakým podobným zábavným způsobem a všichni byli zvyklí se bavit zpíváním a hraním. Dokázali spokojeně dělat hlouposti, chovat se jako děti a rozveselit se po téměř neviditelném množství vinného střiku; všichni byli důvtipní a mimořádně dobře se navzájem znali.

Cyril Markham si tu přidal trochu nesvůj, přestože k němu byli všichni moc milí a snažili se ho rozveselit. Bylo to téměř šest měsíců, co Jane zemřela, a i když s ním všichni velice soucítili (všichni měli Jane moc rádi), stejně měl pocit, že tihle lidé jsou mu cizí a cizí i zůstanou. Milovaná Jane. Nemohli mu odpustit, že se s ní oženil a odvezl si ji pryč do Cornwallu. Bylo to strašné, že už dva roky nato musela zemřít – na gastroenteritidu. Jane by se všech těch jejich žertů aktivně účastnila. Hrála by s nimi ty jejich absurdní hry a dodala by jedinečný půvab i těm nejabsurdnějším. Markham by něco takového v životě nedokázal. Připadal si toporný, rozpačitý a příšerně uzavřený do sebe. Když Bob navrhl Nebukadnesar, zdvořile Markhamovi nabídl, že ho vezme do svého týmu herců. Přehnaná zdvořilost. Markham řekl, že se radši bude jenom dívat, Bob si oddechl a pokračoval ve vybírání mezi osvědčenými veterány.

Dva pokoje byly spojeny dohromady otevřením skládacích dveří. Přestože byl listopad, noc byla divně dusná, takže jedno ze tří vysokých oken shlížejících na řeku bylo otevřeno dokořán. Zakouřeným vzduchem v místnosti viděl Markham přes hlavy přítomných, jak světla Surrey tancují v řece jako vysoké japonské lampióny. Menší z obou pokojů tvořil jeviště pro herce a místo dveří oddělujících oba pokoje visely teď dva těžké purpurové závěsy. Venku v hale zazníval smích a hluk, jak do sebe vráželi herci pobíhající sem a tam. Markham čekal, až hra začne, a přitom upíral zrak na závěsy. Připadaly mu povědomé. Zcela určitě to byly závěsy z jeho cornwallské chalupy. Jane je zavěsila napříč obývacím pokojem, aby oddělila jídelnu a společenskou část. Jak se dostaly sem k Bobovi? To je divné – vlastně ne, není. Ty jejich závěsy přece dostala Jane od Boba jako svatební dar, a tohle musí být druhý pár. Věděl, že závěsy musí být staré. Damašek téhle kvality se už nevyráběl.

Bob rozhrnul závěsy, vystrčil rozcuchanou hlavu a oznámil: „Nebukadnesar má čtyři písmena.“ S tím zase zmizel. Odněkud ze zákulisí bylo slyšet usilovné bušení a jakýsi hlas zavolal: „V kuchyni je šňůra na prádlo!“ Kdosi stojící u dveří zhasl a damaškové závěsy se rozevřely, aby bylo ztvárněno první písmeno.

Paraván v pozadí scény, nad nímž se objevila hlava Lavinie Forbesové s elegantním hedvábným šátkem převázaným kolem čela páskou, přiměl vždy ukvapenou paní Lesterovou vyhrknout: „Romeo a Julie, balkónová scéna!“ Všichni ji svorně okřikli, načež domnělá Julie odkudsi vylovila zrcátko se rtěnkou a začala si nanášet na rty tlustou vrstvu rtěnky. Vprostřed této bohulibé činnosti upoutalo její pozornost cosi v dálce. Naklonila se přes paraván a ukázala dychtivě směrem k hale, odkud se skutečně začaly ozývat pozoruhodné zvuky. Za nadšeného potlesku odtamtud vyběhla po čtyřech dvojčata Petr a Paul Barnabyové. Oba mladíci byli obětavě navlečení v kožešinových kabátech obrácených chlupem navrch a zuřivě škubali za prádelní šňůru procházející jejich ústy. Silnými stěhovacími popruhy byli spojeni s proutěným křeslem, které po jistém váhání mezi dveřmi bylo za hrozivého vrzání prudce vrženo neviditelnýma rukama do místnosti, až impozantní vozataj v šarlatovém županu převázaném šerpou, s šavlí po boku a velkým cedníkem posazeným dnem vzhůru na hlavě, málem přepadl na své oře a posluchačům se doneslo jeho zlostné „Pomalu!“ zamumlané skrz houštinu papírového plnovousu. Dáma za paravánem měla k vozataji kritické připomínky a ten odpověděl politováníhodně vulgárním gestem. Po dalším krátkém pantomimickém výjevu se objevili dva statní muži v koupacích pláštích a s turbany na hlavě, kteří vlastnoručně dámu vyzdvihli nad paraván. Kdosi vykřikl: „Pozor!“, paraván se zakymácel a jeden z koní ho chvatně zachytil, načež oběť s žuchnutím spadla na zem, kde chvíli marně lapala po dechu a škubala sebou, aby vzápětí zemřela. Vozataj přetáhl parapletem záda svého spřežení, mistrně objel jeviště a zmizel v zákulisí. Hlasité štěkání z kulis ohlásilo příchod tří divokých rohožek na boty, které hezkou chvíli očichávaly mrtvolu, načež ji začaly velkými sousty požírat a opona padla.

Živé představení si vysloužilo hlasitý aplaus a jeho interpretace nečinila divákům žádné potíže.

„To je jasné: Jezábel,“ řekl Tony Withers.

„Nebo Jehú,“ řekla slečna Holroydová.

„Jenom doufám, že se Lavvie neporanila,“ řekla paní Lesterová. „Spadla z hrozné výšky.“

„Každopádně je první písmeno J,“ řekla Patricia Martinová. „Ta divoká jízda byla bezvadná.“

„Bob vypadal prostě fantasticky,“ přidala se Bice Taylorová, která seděla za paní Lesterovou. Pak se otočila k Markhamovi:

„Ale Jane nám tu strašně chybí. Zbožňovala divadlo a ty kostýmové převleky. Při těchhle hrách byla vždycky nejveselejší ze všech.“

Markham přikývl. Ano, Jane byla herečka tělem i duší. A její veselost byla jakousi pojistkou proti osamělosti jejich chalupy a jeho vlastní morousovité povaze. Když chodila po domě, vždycky si prozpěvovala a jemu to šlo tak příšerně na nervy, že ji okřikoval. Vždycky mu bylo záhadou, jaký důvod k prozpěvování může mít. Ovšem jenom do chvíle, kdy objevil ty dopisy, pak už to věděl.

Teď litoval, že na tuhle party šel. Nehodil se sem a Tom Deering to věděl a poškleboval se mu. V rohu proti dveřím viděl Tomův zlověstný, ironický výraz. Ten teď určitě taky vzpomíná, slizký parchant. No, každopádně on, Markham, mu udělal čáru přes rozpočet, v tom byla útěcha.

Okno bylo otevřeno, ale v místnosti bylo stejně k zadušení. Proč tu v tom krbu tak strašně topí? Markham cítil, jak mu krev pulsuje v hlavě – jako by mu lebka chtěla puknout ve dví. Na tak malý prostor tu bylo příliš mnoho lidí. A dělali příliš mnoho hluku. Musí připravovat něco obzvláště pracného, soudě podle toho, jak jim to dlouho trvá a jak v zákulisí pobíhají. Tahle hra je úmorná.

Znovu zhaslo světlo a nějaký hlas oznámil: „Druhé písmeno“. Závěsy se rozevřely.

Objevila se Betty Sanderová v miniaturním růžovém kombiné, s vlasy rozpuštěnými na zádech, jež objímala rozpaky zrudlého George P. Brewstera v přiléhavém pánském spodním prádle, což publikom přivítalo smíchem.

„Ložnicová scéna!“ vykřikla paní Lesterová, jako vždy ukvapeně. Po vzájemných projevech lásky se pár rozdělil: George se vzdálil k pianu, kde pilně ryl lopatou na uhlí, kdežto Betty se posadila na pohovku a prsty si pročesávala vlasy. Po chvilce se ze dveří vynořila ruměná tvář Petra Barnabyho, jenž se plazil po zemi s jazykem kmitajícím sem tam. Za ním se vlnil dlouhatánský zelený ubrus, jehož pomalý postup a hrbatý tvar svědčily o skryté přítomnosti další lidské hnací síly – nejspíš druhé z dvojčat. Vlnící se útvar se doplazil k pohovce, kde se otřel o Bettinu nohu – pak se poněkud obtížně vzpřímil a kývl hlavou směrem k aspidistře na konferenčním stolku. Na Bettině obličeje se objevil strach a odmítání, ale nakonec kapitulovala a odkudsi mezi listy aspidistry vylovila velké jablko, do něhož se s chutí zakousla, zatímco dvojice Barnaby & Barnaby se vzdálila za pohovku. V té chvíli se vrátil George, lopatu přes rameno, a otíral si pot z upracovaného čela. Když uviděl, co Betty provádí, upustil lopatu a zalomil rukama k nebesům. Po jistém dohadování se však i on rozhodl účastnit se na hodování, když si předtím jablko pečlivě otřel o spodní prádlo. Jakmile tak učinil, dolehla na něj náhle neslušnost jeho tělové kombinézy a navíc ukázal vyčítavým prstem na Bettino kombiné. Betty, celá uslzená, doběhla k aspidistře a utrhla z ní dva velké listy („Ubohá květina!“ vykřikla paní Lesterová) a postupně je připevnila provázkem kolem Georgeova a svého pasu. Pak se zpoza paravánu objevila děsivá Bobova postava v šarlatovém županu a jasně modrém ubrusu s velkou poklicí připevněnou zezadu k hlavě. Ohromný plnovous z vaty dodal jeho tváři další majestát. Provinilci před ním padli na tvář a za všeobecného veselí se opona uzavřela.

„Ale byl to Adam nebo Eva?“ nadhodila slečna Holroydová.

„Podle mě Eva,“ řekl kdosi. „Pak by celé slovo mohlo být Jehú.“

„Ale Jehú už tu byl.“

„Ne, to byla Jezábel.“

„Ale přeci nám nemůžou hrát znova Jezábel a Jehúa.“

„JE, JA, JE, JA…“

Světla se opět rozsvítila. Zvláštní, jak všechny ty jejich obličeje vypadají bílé a nepřirozené. Jako masky. Markham si uvolnil límeček. Jezábel, Adam – prostopášná žena a oklamaný muž. J, A, Jane. Poněvadž ještě smilství Jezábel, matky tvé, a kouzelnictví velmi mnohá trvají. Usmívá se Deering takhle proto, že se dozvěděl o těch nalezených dopisech? Určitě se to dozvěděl. Proto se tak zlověstně šklebí. Dozvěděl se to a přemluvil Boba k téhle frašce. J, A, Jane. Jane. Jezábel. Psi žráti budou Jezábel mezi zdmi jezreelskými. Psi. Čmuchají kolem něho. Pes nebeský s poklicí na hlavě. Jehova. JAH. J, A, Jane…

Světla zhasla.

Prostěradlo přehozené přes několik židlí vytvořilo malý stan. U dveří seděl Bob v županu, měl opět bílý plnovous, ale poklice chyběla. Paul Barnaby s kapesníkem na hlavě a v krátké tunice přepásané šerpou mu podával na talíři skrovnou krmi v podobě dvou sušených fíků. Před stanem stála plechová vana plná vody, kolem dokola květináče s aspidistrami.

Za zvuku různých hudebních nástrojů vešel George v orientálním kostýmu úžasné vznešenosti, na hlavě diadém tvořený zlatistým košem na papír. Doprovázen skupinou orientálců přistoupil k Bobovi a úzkostnými gesty ukázal na bělavé moučné skvrny na tváři a pažích. Bob ho pozorně prohlédl, povzbudivě mu poklepal na rameno a s pantomimickým znázorněním koupele ukázal na plechovou lázeň. George na návrh reagoval zjevným pohrdáním a pobouřením. Opovržlivě kopl do vaničky a odplivl si do aspidister. Nakonec ještě zahrozil Bobovi pěstí a nanejvýš pobouřen se odebral směrem k piánu.

„Ahoj! Kde máš svůj válečný vůz!“ zavolal na něj Tony Withers.

„Sklapni!“ opáčil George vyveden z rovnováhy. „Nemůžeme se opakovat s těma koňma.“

Na jeviště se teď dostavila Lavinia, cudně zahalena v jakémsi orientálním hábitu. Poklekla u Georgeových nohou a nesměle mu domlouvala. Když se k ní přidal i orientální doprovod, Georgovy chmury se postupně vytratily, vrátil se k vaničce, kde slavnostně obdržel mýdlo a houbu, a omyl si mouku z tváře. Když se v kapesním zrcátku přesvědčil o úspěšnosti svého počínání, tvář se mu rozzářila, vrhl se před Boba a nabídl mu pohlednou kolekci vyšívaných povlaků na polštářky a různých ozdob posbíraných v salónu. Bob vše odmítl a rozradostněný George se otočil k odchodu, tajně sledován Paulem Barnabym. Bob potěšen událostmi se spokojeně usadil ve stanu a chystal se číst Evening News, když postřehl, že se do stanu vkradl Paul s plnou náručí povlaků na polštářky. Vztyčil se ve spravedlivém hněvu, vytáhl zpod novin pytlík mouky a posypal jí Paulův obličej, čímž výjev skončil.

Markham jen matně vnímal potlesk a upíral zrak na purpurové závěsy. Znal je tak důvěrně. Byly těžké a skládaly se do tlustých, bohatých záhybů. Jane je zbožňovala. On sám vždycky tvrdil, že jsou příliš tmavé a pochmurné, ale ona na ně nenechala dopustit. Dneska si lidi na soukromí nepotrpí a mají v oknech jen záclony z průsvitných materiálů, ale ten starý damašek, ten byl vyroben, aby skrýval, co se za ním děje. Takovéhle závěsy zachovají svá tajemství navždy.

Bice Taylor mu řekl téměř do uší.

„Podle mě to není ani Naamán, ani Eliša. Já myslím, že to byla Abígail! Ta služtička. Jinak by to bylo moc snadné. Může to být J, E, A, něco. Nějaká Jean. Třeba ta francouzská.“

J jako Jezábel, A jako Adam, N jako malomocný Naaman. J, A, N. Jane. Jantar. Prsten s jantarem jí koupil v lednu. Teď byl listopad. Jane zemřela v červnu.

„Nesmysl – Abígail byla někdo úplně jiný. Tohle byl úplně jasně Géchazí.“

„Géchazí? Dítě nešťastné – neexistuje žádné slovo na čtyři písmena, co začíná JEG nebo JAG.“

„Ale existuje. Existuje JAGO.“

„Kdo je Jago?“

„To nevím. Ale někdo napsal knihu, co se jmenuje Duch Johna Jaga.“

„To není žádná kniha. Je to povídka od Wilkie Collinse.“

„Vážně? Znám jenom ten titul.“

„No dobře, ale kdo teda byl ten Jago?“

„Nemám ponětí. Vím jenom, že měl ducha. A proč by nám předváděli Géchazího, kdyby to Géchazí nebyl?“

„To jenom aby nám to trochu ztížili.“

Géchází – Naaman – I vyšel od něho malomocný jako sníh. Člověk si připadá jako malomocný mezi všemi těmihle lidmi, co ho nenávidí. Lepra. Je to zvláštní, jak na něj nikdo ani nepohlédne. Dívají se jeden po druhém, ale jejich pohledy se mu vyhýbají. To proto, že je malomocný – ale oni se to nemusí nikdy dozvědět, pokud jim to sám neřekne. Ještě nikdy si nevšiml, že na těch závěsech je vzor, až teď ho zpozoroval v tom silném světle – damašek, damaskovaný jako meč, vem je všechny čert. To vedro je děsné a Bob Lester musí být padlý na hlavu, když hraje takovéhle dětinské hry. Ale nejstrašnější je, jak všichni kolem předstírají, že nevědí, že to jméno je J, A, N, Jane. Vědí to, celou tu dobu to vědí a jen zkouší, jak dlouho to on vydrží. Ať si to zkouší. Každopádně si musí rozmyslet, co udělá, až bude to jméno úplné. J, A, N. Samozřejmě, kdyby nakonec to poslední písmeno nebylo E… ale musí to být E… Svým způsobem to bude úleva, protože pak bude vědět, že oni to vědí.

Čtvrtý výjev byl pro změnu středověký a krátký. Betty, celá v bílém, s rozpuštěnými vlasy, veslovala na rezervní matraci přes parket k piánu, kolem něhož stáli rytíři Artušova dvora. Bob, jednoduše ale názorně oblečen v brnění vyrobeném z vlnité lepenky, ronil vydatné slzy z namočené houby.

„Tohle ale je vážně jasné,“ řekla paní Lesterová. „Lady of Shalott. Co to ale může být za slovo?“

„No tak, paní Lesterová. Není to Shalott. Je to Lancelot a ta, jak ona se jmenuje.“

„Aha, takže Lancelot?“

„Nebo… ta jak se jmenuje.“

„Ta nejspíš,“ prohodil Deering.

„Ty už to víš, Tome?“

„Samozřejmě. Ty ne?“

„No, myslím si, že jo. Ale jistě to nevím.“

„Nezapomeň, že to smíš říct až na konci.“

„Jo, dobře.“

Jasně, pomyslel si Markham. Aby to Deering nevěděl. Lancelot a Elaine. Líbezná Elaine. Jane, Elaine. J, A, N, E, Jane. Jenže tu je velký rozdíl, protože Elaine byla čistá a věrná a zemřela z lásky. Zemřela. To je podstatné. Elaine je mrtvá. Jane je mrtvá.

Upřel zrak na damaškové závěsy. V jednom místě se nedotýkaly a škvírou bylo vidět světlo na jevišti. Kdosi zavolal: „Už jste hotovi?“ a zhasl v divácké části. Teď už Markham ostatní diváky neviděl, ale slyšel, jak dýchají a šustí všude kolem, jak ho obklopují jako vlci a tlačí se na něj. Ten světlý bod stále ještě zářil mezi závěsy. Zvětšoval se a zářil stále jasněji, a přitom jako by z velké dálky.

A pak, za naprostého ticha, se – tentokrát neobyčejně pomalu – rozevřela opona. Konečně celé slovo.

Tentokrát si dali na úpravě jeviště opravdu záležet. Třebaže světlo bylo poněkud ztlumeno, poznával každý předmět. Stála tam postel, noční stolek a šatník s vysokými skleněnými dveřmi, vpravo bylo nízké okno. Bylo horko a vůně šeříku – philadelphus ho nazývali v knihách, ale Jane mu říkala šeřík – stoupala ze zahrady v omamných vlnách. Dívka na posteli spala. Obličej nebyl vidět, měla ho otočen ke stěně. Když lidé umírají, vždycky se otáčí tváří ke zdi. Je to dvojnásobná smůla – muset umřít v červnu, kdy šeřík voní do oken a slavík tak hlasitě pěje. Napodobují ten zpěv vábničkou, anebo to je gramofon?

Tam ve stínu se pohyboval nějaký muž. Tichounce otevřel dveře. Na stolku vedle postele stála sklenice limonády. Když ji zvedal, cinkla o láhev, ale dívka se ani nepohnula. Pak přešel přímo pod lampu. S hlavou schýlenou nasypal bílý prášek do sklenice a lžičkou ho zamíchal. Pak šel zpět k posteli, kráčeje nádherně jako Agag. A, G, A, G, Adam a Géchází. Jezábel, Adam, Naaman, Elaine, J, A, N, E. Dotkl se dívčina ramene a nemocná se zavrtěla. Vzal ji kolem ramen a přidržel jí sklenici u rtů. Když prázdnou sklenici pokládal, znova zacinkala. Pak dívku políbil. Vyšel ven a zavřel za sebou.

Nepamatoval, že by někdy zažil takové ticho. Teď už dokonce neslyšel ani dýchání té vlčí smečky. Byl v místnosti sám, sám s dívkou ležící na posteli. Dívka se pohnula. Prostěradlo jí sklouzlo z ramen na ňadra, z ňader do pasu. Teď si klekala a pozvedávala hlavu, aby na něj viděla přes čelo postele – zlaté vlasy, čelo zalité potem, oči potemnělé bolestí a strachem, ústa jen temný otvor a lesklá bílá řádka zubů v pokleslé čelisti.

JANE!

To vykřikl on nebo oni? Náhle bylo v místnosti plno světla a hluku, ale jeho hlas všechno překřičel.

„Jane, Jezábel! Zabil jsem ji. Otrávil jsem ji. Jane, Jezábel. Doktor na nic nepřišel, ale ona to věděla, a on to věděl – a teď to víte všichni. Vypadněte! Čert vás vem. Proklínám vás! Nechte mě jít!“

Židle se kácely, všichni křičeli a snažili se ho zadržet. Udeřil pěstí jeden z těch tupých, civících obličejů. Byl na balkóně. Snažil se dostat na zábradlí. Světla Surrey byla jako velké japonské lampiony. Přelezl zábradlí a černá voda mu letěla vstříc. Hřmící peřeje.

Všechno se seběhlo tak rychle, že herci o tom neměli ani ponětí. Zatímco si Tom Deering svlékal sako a chystal se skočit za Markhamem a paní Lesterová utíkala volat říční policii, ozval se Georgův hlas: „Celé slovo.“ Závěsy opony se rozevřely a odhalily stan JÁEL.

VNUKNUTÍ PANA BUDDA

ODMĚNA 500 Ł

Evening Messenger, vždy ochotný napomáhat výkonu spravedlnosti, se rozhodl nabídnout výše uvedenou odměnu každé osobě, která poskytne informace vedoucí k zatčení muže jménem William Strickland alias Bolton, jenž je hledán policií v souvislosti s vraždou Emmy Stricklandové z 59 Acacia Crescent, Manchester.

POPIS HLEDANÉHO

Níže uvádíme oficiální popis Williama Stricklanda: Věk 43; výška 6 stop 1 nebo 2 palce; barva pleti dosti tmavá; vlasů dostatek, barva stříbrošedá, může být obarvením změněna; šedý knírek a vousy, nyní může být oholen; oči světle šedé a poněkud blízko sebe posazené; orlí nos; zuby bílé a silné, při úsměvu je výrazně odhaluje, levý horní špičák má zlatou korunku; nehet palce levé ruky zdeformován nedávnou ranou.

Mluví dosti hlasitě; je energický a pohotový. Dobrý slovní projev.

Je možné, že bude oblečen v šedý nebo modrý oblek se stojacím límcem (velikost 15 palců) a měkký plstěný klobouk.

Uprchl 5. tohoto měsíce a pravděpodobně buď opustil zemi, nebo se o to pokusí.

Pan Budd si znova pečlivě přečetl popis a povzdechl si. Bylo nanejvýš nepravděpodobné, že ze všech holičství v Londýně by si William Strickland vybral pro stříhání a holení či dokonce barvení vlasů právě jeho malý a neúspěšný krámek. A to i kdyby hledaný byl v Londýně, pro což pan Budd neviděl žádné důvody.

Od vraždy už uplynuly tři týdny a bylo nanejvýš pravděpodobné, že William Strickland už dávno opustil zemi, která tak usilovala poskytnout mu ubytování zdarma. Nicméně pan Budd si vryl Stricklandův popis do paměti, jak nejlépe svedl. Byla to šance – právě tak jako Velká křížovkářská soutěž nebo nejrůznější loterie či Obrovská honba za pokladem, již pořádal Evening Clarion. Každý titulek, v němž byla nějaká peněžní částka, dokázal v těchto hubených dnech připoutat zrak pana Budda, ať už nabízel padesát tisíc liber na ruku a deset liber týdně doživotní renty, nebo pouhou stovku liber či něco podobného.

Může se zdát zvláštní, že v této době mikád a přelivů pan Budd závistivě pošilhává po Úplném seznamu výherců. Cožpak ten holič a kadeřník přes ulici, který ještě loni potřeboval k přežití každou ubohou devítipenci a ještě ubožejší výdělek za levné cigarety a humoristické časopisy, cožpak ten nekoupil nedávno sousední zelinářství a nenajal personál, aby se s nádhernými čapkami stali ozdobou nového „Kadeřnického oddělení“ s rudými a oranžovými závěsy, dvěma řadami zářivých mramorových umyvadel a přístrojem pro ondulace vypadajícím jako viktoriánský lustr?

Cožpak neinstaloval velký neonový nápis s šarlatovou obrubou, která běží stále dokola jako kočka honící svůj ocas? Cožpak najatý mládenec dokonce i v této chvíli nepřechází po chodníku se svítící nabídkou služeb a jejich cen? A cožpak v této chvíli nespěchá nekonečný zástup mladých dam do pronikavě navoněného salónu v zoufalé naději, že jim ještě před zavřením stihnou našampónovat a naondulovat hlavu?

A když zaměstnanec u příjmu jen lítostivě zavrtí hlavou, ani je nenapadne, aby přešly ulici do špatně osvětlené oficíny pana Budda. Objednají se na pár dní dopředu, trpělivě čekají a doma si starostlivě sahají na krk zarůstající štětinami vlasů a na chomáče přerůstající přes uši.

Den co den pan Budd sledoval, jak zákaznice vcházejí do konkurenčního podniku a zase vycházejí ven, a přál si, ba dokonce se i modlil, zaobaleně a hříšně, aby některá z nich zašla k němu, ale nikdy se to nestalo.

A přitom pan Budd věděl, že je ve svém oboru větší umělec. Viděl z protějších dveří vycházet mikáda, která by práh jeho podniku nikdy opustit nesměla, natož aby za ně účtoval tři a půl šilinku. Mikáda s ošklivým zástřihem na zátylku, mikáda, jež jsou urážkou tvaru půvabné hlavy, či nemilosrdně zdůrazňující slabá místa hlavy ošklivé; uspěchaná, nesvědomitě provedená mikáda, zpackanou práci, odvedenou během přeplněného odpoledne začátečnicí, která má za sebou pouhé tři roky učení a pro niž jsou tajemství sestřihu vlasů na krku ještě španělskou vesnicí.

A pak tu bylo barvení – jeho oblíbený obor, který studoval con amore – jo, to kdyby ty dvě rozdováděné matrony přišly k němu! Nenásilně by je odradil od té příšerné mahagonové barvy, s níž vypadají jako kovové roboty – varoval by je před těmi tolik inzerovanými preparáty, které mají nevypočitatelné účinky; použil by rafinované techniky, k níž se dopracoval mnohaletou praxí, a udělal by jim přeliv působící nevtíravě jako vrcholné umělecké dílo.

Jenže k panu Buddovi přicházeli jen kopáči, povaleči a ti, co si vydělávali na živobytí pod petrolejovými lampami na Wilton Street.

A proč si pan Budd také nemohl pořídit mramor a neon a doplout na vlně zájmu k bohatství?

Důvod je velice skličující, ale jelikož naštěstí nesouvisí přímo s tímto příběhem, může být pojednán s milosrdnou stručností.

Pan Budd má mladšího bratra, Richarda, a slíbil matce, že se o něj postará. V šťastnějším období svého života vlastnil pan Budd v rodném městě Northamptonu vzkvétající holičství a kadeřnictví a Richard pracoval v bance. Richard se dostal do nesnází (chudák pan Budd si to strašně vyčítal) – zapletl se nešťastně s jednou dívkou a zapletl se děsivě s řadou bookmakerů, načež se pokusil vytlouct klín klínem a zpronevěřil peníze bance. Člověk musí být mnohem obratnější než byl Robert, aby úspěšně švindloval s bankovními účetními knihami.

Ředitel banky byl nekompromisní muž ze staré školy a Richarda žaloval. Pan Budd zaplatil bance a bookmakerům a podporoval dívku po dobu, co byl Richard ve vězení; když byl bratr na svobodě, zaplatil oběma jízdenky do Austrálie a dal jim nějakou hotovost do začátku.

Jenomže tohle odčerpalo všechno, co jeho podnik vydělal, a kromě toho se v Northamptonu styděl podívat do očí lidem, kteří ho znali celý život. A tak utekl do Londýna, do útočiště všech, kdo se chtějí ztratit z očí svým sousedům, koupil si malou oficínu v Pimlico a docela se mu dařilo, dokud ho vzhledem k nedostatku kapitálu nepotopila vlna nové módy, jež tak pomohla ostatním holičstvím.

Tohle byl tedy důvod, proč zrak pana Budda tak fascinovaly titulky, v nichž se psalo o penězích.

Odložil noviny, a když uviděl v zrcadle vlastní obraz, usmál se, protože mu nechyběl smysl pro humor. Nevypadal právě jako muž, jenž by dokázal holýma rukama chytit brutálního vraha. Panu Buddovi táhlo na padesátku – byl necelých pět stop šest palců vysoký, maličko obtloustlý, načechrané světlé vlasy na temeni měl drobet prořídlé (částečně dědičně, částečně kvůli starostem) a ruce měl jemné, jak holič musí mít.

Ani s břitvou v ruce by se nemohl postavit Williamu Stricklandovi – šest stop a jeden nebo dva palce vysokému – jenž zuřivě ubil svou starou tetu, s obratností řezníka ji rozsekal na kusy a pak se chladnokrevně zbavil zbytků těla v měděném kotli. Potřásaje pochybovačně hlavou vydal se pan Budd ke dveřím, aby vrhl zkormoucený pohled na ruch v holičství přes ulici; přitom se téměř srazil s ramenatým zákazníkem, který uspěchaně vpadl dovnitř.

„Promiňte, pane,“ zamumlal pan Budd obávaje se znepřátelit si devět pencí. „Jen jsem si chtěl vyjít trochu na čerstvý vzduch. Přejete si oholit?“

Muž ze sebe strhl plášť, aniž by čekal, až mu pan Budd poníženě pomůže. Měl světlé oči, kštici ohnivě rezavých vlasů a krátkou, vytrčenou bradku.

„Barvíte vlasy?“ vyhrkl.

„Ano, pane, samozřejmě.“

Přece jen se na něj usmálo štěstí. Barvení vlasů představovalo slušný honorář – jeho mysl se povznesla až k sedmi a půl šilinkům.

„Fajn,“ řekl muž, posadil se do křesla a dovolil, aby mu pan Budd uvázal kolem krku bílou pláštěnku. (Teď už byl bezpečně lapen – těžko mohl vyběhnout ven s pár yardy bílé látky vlající mu kolem ramen.)

„Víte,“ řekl muž, „mý slečně se nelíbí zrzavé vlasy. Tvrdí, že to je moc nápadný. Ostatní dámy v jejím podniku si z ní kvůli mně utahují. A jelikož je o dost mladší než já, rád bych jí vyhověl, a tak si myslím, že bychom to mohli obarvit na něco nenápadnějšího, ne? Tmavěhnědá – to je barva, co se jí líbí. Co si o tom myslíte vy?

Pan Budd si pomyslel, že mladým dámám může připadat taková náhlá změna kabátu ještě směšnější než původní barva, ale v zájmu obchodu souhlasil, že tmavá barva bude velice slušivá a mnohem méně nápadná než zrzavá. Kromě toho, zmíněná slečna nejspíš ani neexistuje. Jak věděl, žena přizná otevřeně, že chce novou barvu vlasů, protože chce změnu, nebo si to chce vyzkoušet, nebo si myslí, že jí to pak bude víc slušet, kdežto když se chystá provést takovou hloupost muž, raději – pokud to lze – přenese odpovědnost na někoho jiného.

„Dobře, tak se do toho dejte,“ řekl zákazník. „Bohužel, vousy budou muset taky pryč. Moje slečna nemá vousy ráda.“

„Mnoho slečen je nesnáší, pane,“ ujistil ho pan Budd. „Vousy už nejsou tak v módě jako bývaly. Máte ale štěstí – vám to bude bez vousů slušet. Máte na to správnou bradu.“

„Myslíte?“ řekl muž a trochu starostlivě se na sebe zadíval v zrcadle. „To rád slyším.“

„Oholíme taky ten kníreček, pane?“

„Knír? Ne – ne, myslím, že dokud to půjde, tak ten si nechám!“ Muž se hlasitě zasmál a pan Budd s uznáním zaregistroval dobře udržovaný chrup a jednu zlatou korunku. Zákazník byl zřejmě ochoten utratit peníze za svůj vzhled.

Ve své představivosti pan Budd viděl tohoto zámožného a džentlmanského zákazníka, jak radí všem přátelům, aby navštívili „jeho holiče“ – „fantastického chlapíka – vážně fantastického – hned za nádražím Victoria Station – v životě byste tam sami netrefili – je to jenom malinký krám, ale ten chlapík se vyzná – napíšu vám adresu.“ Teď bylo nanejvýš důležité, aby se osvědčil. Barvení je záludná záležitost – zrovna nedávno četl v novinách o jedné soudní dohře.

„Vidím, že jste si vlasy už barvil, pane,“ řekl pan Budd uctivě. „Mohl byste mi říct –?“

„Cože?“ řekl muž. „Jo tak, ano – jak už jsem vám řekl, moje snoubenka je o hodně mladší. Jak jste si asi všimnul, začal jsem dost brzy šedivět – můj otec na tom byl stejně, celá naše rodina – tak jsem si to nechal přibarvit, aby ty strakaté kousky nebily do očí. Ale ona má proti týhle barvě vlasů námitky, tak jsem si řekl, že když už se to má barvit, tak proč ne na barvu, co se jí líbí, ne?“

Povrchně myslící lidé často vtipkují na téma, jak jsou holiči upovídaní. V té upovídanosti je však hluboká moudrost. Každý holič vyslechne mnohá tajemství a mnohé lži. Z diskrétnosti raději zaměstnává svůj neukázněný jazyk počasím a politikou, aby se, nepokojný z nečinnosti, nepustil do šíleného dobrodružství zvaného upřímnost.

Během nezávazné konverzace o vrtošivé ženské povaze prozkoumával pan Budd zkušeným zrakem a vytrénovanými prsty zákazníkovu kštici. Příroda nikdy – nikdy – nezbarvila vlasy této jakosti a struktury doruda. Byly to původně černé vlasy, které předčasně prošedivěly, jak už to někdy černé vlasy dělávají. Do toho mu ovšem nic nebylo. Získal informaci, kterou skutečně potřeboval – jméno předtím použitého barviva – a uvědomil si, že musí být opatrný. Některá barviva se spolu příliš dobře nesnášejí.

Za příjemného povídání pan Budd namydlil zákazníkovu tvář, oholil vousy, které se nelíbily, a jako první krok k přebarvení pečlivě vlasy umyl. Mávaje hučícím fénem pan Budd probral Wimbledon, daň z hedvábí a návrh zákona o letním čase – který v dané chvíli vypadal, že má na kahánku – a přirozeně přešel na manchesterskou vraždu.

„Policie už to zřejmě vzdala,“ řekl muž.

„Možná, že ta odměna vnese do případu nějaké nové světlo,“ nadhodil pan Budd, protože tenhle rys celého případu mu přirozeně ležel na mysli nejvíc.

„Takže oni vypsali odměnu? To jsem nevěděl.“

„Je to v dnešním večerníku, pane. Měl byste zájem se na to podívat?“

„Díky, rád bych.“

Pan Budd nechal fén, aby chvíli vzdouval zrzavé vlasy podle vlastní vůle, a přinesl zákazníkovi Evening Messenger. Muž přečetl pozorně příslušné odstavce a pan Budd, pozoruje ho v zrcadle, jak je v jeho řemesle znepokojivým zvykem, si všiml, že rychle ukryl pod pláštěnku levou ruku, jež dosud ležela volně na opěradle křesla.

Ale ne tak rychle, aby si toho pan Budd nevšiml. Ne tak rychle, aby neuviděl zrohovatělý a zdeformovaný nehet palce. Spousta lidí má takovéhle ošklivé poznávací znamení, řekl si pan Budd spěšně – třeba zrovna jeho přítel Bert Weber, kterému řetěz motocyklu uřízl vršek palce – jeho nehet vypadal velice podobně.

Muž vzhlédl a oči jeho obrazu v zrcadle se pátravě zadívaly na pana Budda – hrůzné varování, že jeho skutečné oči nepřetržitě zkoumají obraz pana Budda v zrcadle.

„Nicméně se vsadím, řekl pan Budd, „že touhle dobou už bude stejně bezpečně za hranicemi. Vypsali ji moc pozdě.“

Muž se zasmál.

„Taky myslím,“ řekl. Pan Budd uvažoval, kolik mužů se zdeformovaným nehtem na levém palci má zlatou korunku na levém horním špičáku. Nejspíš se takových lidí po Anglii potloukají stovky. A stejně tak je to s třiačtyřicátníky se stříbrošedými vlasy („barva může být změněna“). Nepochybně.

Pan Budd odložil fén a uzavřel plyn. Automaticky vzal hřeben a začal pročesávat vlasy, kterým příroda nikdy, nikdy nedala tuhle ohnivě rudou barvu.

Pak se mu vybavil, s přesností, jež ho značně znervóznila, počet brutálních ran, které manchesterský vrah zasadil oběti – starší, dosti korpulentní dámě. Pan Budd mrkl ven a zjistil že jeho soupeř přes ulici už zavřel. Ulice byly plné lidí. Teď by to muselo být snadné –

„Dejte si záležet, ať to máte co nejrychleji hotové, ano?“ řekl muž trochu netrpělivě, ale pořád ještě docela přívětivě. „Už je dost pozdě. Obávám se, že vás zdržím přesčas.“

„To je v pořádku, pane,“ ujistil ho pan Budd. „To absolutně nevadí, ani v nejmenším.“

Ne – kdyby se snažil dostat ke dveřím, jeho děsivý zákazník by skočil za ním, stáhl by ho zpátky, zdusil by jeho křik a následovala by jediná strašlivá rána podobná té, jíž prorazil lebku své tety…

Ale přitom byl pan Budd nepochybně ve výhodném postavení. Rozhodnější muž by to dokázal. Byl by ze dveří dřív, než by se zákazník dostal z křesla. Pan Budd se začal sunout ke dveřím.

„Co se děje?“ zeptal se zákazník.

„Jenom jsem se chtěl venku podívat kolik je hodin, pane,“ řekl pan Budd pokorně a zastavil se. (Ale přitom by to dokázal, jen kdyby měl tu odvahu a udělal ten první rychlý krok, kterým by prozradil, k čemu se chystá.)

„Za pět minut půl deváté,“ řekl muž. „Dneska jsem je řídil podle rádia. Zaplatím vám za přesčas.“

„To v žádném případě,“ protestoval pan Budd. Propásl příležitost, teď už to znova zkusit nemůže. Živě si představil, jak zakopává na prahu – padá – a ta strašlivá pěst se zdvihá, aby ho rozmáčkla na padrť. Možná taky, že pod tou důvěrně známou bílou pláštěnkou drží ta deformovaná ruka pistoli.

Pan Budd se stáhl dozadu do krámku a připravoval si potřebné propriety. Kdyby jen býval byl o trochu vnímavější – jako detektivové v knížkách – byl by si všiml toho nehtu a zubu, dal by si to dohromady a utekl by udělat poplach, dokud byl muž v křesle s namydlenou tváří či obličejem zakrytým ručníkem. Nebo mu mohl máznout mýdlovou pěnu do očí – nikdo nedokáže vraždit či dokonce utíkat po ulici s očima plnýma mýdla.

Možná, že ani teď – pan Budd vzal do ruky lahvičku, zavrtěl hlavou a zase ji vrátil zpátky na poličku – není na všechno pozdě… Co kdyby se ho pokusil zastrašit? Stačilo by otevřít břitvu, stoupnout si nenápadně za toho nic netušícího muže a říct pevně, hlasitě a přesvědčivě: „Williame Stricklande, dejte ruce vzhůru. Jste mi vydán na milost a nemilost. Stoupněte si, ať vám můžu vzít pistoli. A teď pomalu jděte k nejbližšímu policistovi.“ Být na jeho místě Sherlock Holmes, určitě by to tak udělal.

Ale jak se pan Budd vracel s táckem plným barvicích potřeb, došlo mu, že není ze stejného těsta jako velcí lovci zločinců. Nedovedl si pořádně představit, že by ten jeho pokus ‚vyšel‘. Kdyby přiložil tu břitvu k mužovu hrdlu a řekl: „Dejte ruce vzhůru“, zločinec by ho nejspíš prostě chytl za zápěstí a břitvu mu sebral. A jestli se pan Budd bál Stricklanda neozbrojeného, měl pocit, že by bylo naprostým šílenstvím dát mu do ruky břitvu.

Anebo co kdyby řekl: „Dejte ruce vzhůru“ a Strickland by prostě řekl: „Nedám!“ Co by měl udělat? Měl by mu snad proříznout hrdlo? Kdyby se snad skutečně odhodlal něco takového udělat, spáchal by vraždu. Každopádně by tam nemohli zůstat stát nehnutě a čekat až ráno přijde učedník, aby zametl krám.

Možná, že by si nějaký strážník všiml, že se v krámu svítí, dveře nejsou zamčené a vešel by dovnitř… Pak by mu řekl: „Gratuluju vám, pane Budde, zadržel jste velice nebezpečného zločince.“ Ale co kdyby si strážník ničeho nevšiml? Pak by tu musel stát celou tu dobu, začala by ho zmáhat únava, jeho pozornost by ochabovala, a pak –

Koneckonců nikdo po něm nechtěl, aby muže osobně zadržel. Poskytnout informace vedoucí k zatčení – to byla ta slova. Bude jim moct říct, že hledaný muž tu byl, že má teď tmavě hnědé vlasy a knírek a žádné vousy. Třeba by mohl Stricklanda i sledovat, až odejde – mohl by –

A v téhle chvíli dostal pan Budd úžasné vnuknutí.

Když si přinesl ze zasklené vitrínky lahvičku, s překvapující jasností si vybavil stařičký dřevěný nůž na otvírání obálek, který vlastnila jeho matka. Mezi ručně malovanými kytičkami pomněnek byl na něm vyveden nápis: Vědění je síla.

Pana Budda zaplavil zvláštní pocit jistoty a důvěry ve své síly. Hlavu měl naprosto jasnou. Zcela přirozeným pohybem odložil břitvy a nonšalantně konverzoval se svým zákazníkem, zatím co zručně aplikoval tmavohnědou barvu.

Když zákazníka vyprovodil ven, na ulicích už lidí ubylo. Sledoval, jak vysoká postava přechází Grosvenor Place a nastupuje do autobusu číslo 24.

„Ale to je jenom finta,“ řekl pan Budd; navlékl si kabát, nasadil klobouk a opatrně zhasl osvětlení. „Vsadím se, že na Victoria Station přestoupí na jiný a pojede rovnou buď na Charing Cross nebo na Waterloo.“

Stáhl roletu, podle svého zvyku jí ještě zatřásl, aby se ujistil, že zámek opravdu zapadl, a tentokráte i on nasedl do čtyřiadvacítky a dojel na konec Whitehallu.

Policista bral zprvu jeho naléhání, že potřebuje mluvit s někým „hodně vysoko postaveným“, poněkud přezíravě, ale když drobný holič tak přesvědčivě opakoval, že má nové informace o manchesterském vrahovi a že policie nesmí ztrácet čas, dovolil mu jít dál.

Pan Budd se tak dostal k důležitě vypadajícímu uniformovanému inspektorovi, který zdvořile vyslechl celou historku a nechal si znova zopakovat všechno o nehtu na palci, zlatém zubu a vlasech, které byly černé než se změnily na šedé a rezavé a teď byly tmavohnědé.

Inspektor pak stiskl zvonek se slovy: „Perkinsi, myslím, že sir Andrew by měl zájem neprodleně mluvit s tímhle pánem,“ načež byl pan Budd odveden do jiné místnosti, kde seděl velice bystrý, vlídný džentlman v civilu, jenž ho vyslechl s ještě větší pozorností a zavolal dalšího inspektora, aby si to také poslechl a poznamenal si přesný popis, ano – zaručený popis Williama Stricklanda, tak jak momentálně vypadá.

„Ale ještě tu je jedna další věc,“ řekl pan Budd, „a já jenom doufám, pánové, že to byl opravdu ten pravý muž, protože jestli ne, tak je to můj konec –“

Pan Budd se naklonil přes stůl a se zatajeným dechem prozradil, jak strašně se prohřešil proti své profesi.

„Píp-píp-pi-pi-píp-pi-pi“

„Táá-ta-ta-ta-táá-táá-ta-táá –“

„Píp-pi-pi.“

Telegrafistovy prsty na poštovní lodi Miranda mířící k Ostende se hbitě pohybovaly, aby zapsaly zprávy přenášené jako bzučení roje komárů.

Jedna z nich ho rozesmála.

„Tahle bude zajímat starýho,“ řekl.

Když kapitán zprávu přečetl, poškrábal se na hlavě a zazvonil na stevarda. Stevard utíkal do malé kanceláře, kde lodní pokladník přepočítával peníze, než je přes noc zamkne do trezoru. Když obdržel zprávu od kapitána, pokladník rychle schoval peníze do trezoru, popadl seznam cestujících a opustil záď. Následovala krátká porada a znova se rozezněl zvonek – tentokrát aby přivolal vrchního stevarda.

„Tú-tu-tu-tú-tu-tu –“

Celým průlivem La Manche, celým Severním mořem až k Mersey Docks, daleko do Atlantického oceánu se neslo komáří bzučení. V jedné lodi po druhé posílal telegrafista kapitánovi tu samou zprávu, načež kapitán poslal pro pokladníka, pokladník pro vrchního stevarda a vrchní stevard si svolal mužstvo. Obrovské linkové parníky, malé poštovní lodi, křižníky, přepychové soukromé jachty – všechno, co plulo a mělo anténu – každý přístav v Anglii, Francii, Německu, Dánsku, Norsku, každá policejní stanice, která měla telegraf, všichni vyslechli se smíchem a vzrušeným očekáváním zprávu o zrádném činu pana Budda. Dva skauti v Croydonu, kteří se cvičili v přijímání morseovky na po domácku udělaném přístroji, dekódovali pracně zprávu do svého deníku.

„Kruci,“ řekl Jim Georgeovi, „to teda je fór. Myslíš, že toho darebáka lapnou?“

Miranda přistála v Ostende ráno v 7:00. Telegrafista právě odložil sluchátka, když do jeho kabiny vrazil jeden z námořníků. „Honem,“ křičel, „tohle máš poslat. Něco se děje a starej poslal pro policii. Na palubu má přijet konzul.“

Telegrafista zaúpěl a nažhavil lampy.

„Píp-pi-píp –“, zpráva pro anglickou policii.

„Na palubě muž odpovídající vašemu popisu. Lístek koupen na jméno Watson. Zamkl se v kajutě a odmítá vyjít. Trvá na tom, abychom mu do kajuty poslali holiče. Policie v Ostende informována. Čekáme na pokyny.“

Kapitán několika velitelskými gesty a ostrými slovy rozehnal shluk lidí kolem kajuty číslo 36 první třídy. Několik cestujících vytušilo, že se „něco děje“. Ty zdvořile vykázal i se zavazadly k můstku na pevninu. Stevardy a plavčíka, který s náručí plnou talířů ke snídani zíral s otevřenými ústy, co se děje, přísně požádal, aby se drželi stranou. Všem výhružně přikázal, aby drželi jazyk za zuby. Čtyři nebo pět námořníků stálo ostražitě vedle něj. V nastalém ticho bylo slyšet, jak cestující z čísla 36 přechází sem tam po úzké kajutě, přenáší věci, bouchá s nimi a pouští vodu.

Po chvilce se nad jejich hlavami ozvaly kroky. Kdosi přijel se zprávou. Kapitán přikývl. Šest párů belgických policejních bot prošlo po špičkách přístřeškem ke kajutě. Kapitán mrkl na oficiální dokument, který mu podali a přikývl.

„Připraveni?“

„Ano.“

Kapitán zaklepal na dveře čísla 36.

„Kdo je?“ ozvalo se příkře zevnitř.

„Je tu ten holič, pane, co jste ho chtěl.“

„Výborně,“ řekl mužský hlas s úlevou. „Pošlete ho, prosím, dovnitř – samotného. Měl jsem – měl jsem nehodu.“

„Ano, pane.“

Jakmile se ozval zvuk opatrně odsunované závory zámku, kapitán vykročil. Dveře se pootevřely a vzápětí přibouchly, ale to už měl kapitán botu pevně vklíněnu mezi dveře a práh. Policisté se vhrnuli do kajuty. Ozval se výkřik a výstřel, který bez další škody roztříštil sklo v salónku první třídy, načež byl pasažér vyveden ven.

„Ať visím,“ vykřikl plavčík. „Ať visím, jestli přes noc nezezelenal!“

Zelená!!

Pro nic za nic nestudoval pan Budd složité reakce chemických barviv. Díky svým znalostem označil hledaného muže, odlišil ho od všech miliard lidí tohoto přelidněného světa. Je snad v celém křesťanském světě nějaký přístav, kde by mohl proklouznou vrah, když každý vlásek na něm je zelený jako papoušek – knír zelený, obočí zelené a hustá, vlnitá kštice celá v barvě svěží jarní zeleně?

Pan Budd dostal svých 500 Ł. Evening Messenger podrobně popsal, jak se fatálně prohřešil proti holičské etice, a holič teď s rozechvěním čekal, jak se ta pochybná sláva projeví. Nejspíš k němu už nikdy nikdo nepřijde.

Druhý den ráno před dveřmi jeho oficíny zastavila za obdivu celé Wilton Street obrovská limuzína. Vznešeně vypadající dáma v ondatřím kožichu a diamantech vtrhla dovnitř.

„Jste doufám pan Budd?“ vykřikla. „Ten slavný pan Budd? To je úžasné! A teď, milý pane Budde, teď mi musíte prokázat tu laskavost a udělat mi zelený přeliv! Teď hned! Abych mohla všem říct, že jsem úplně první, komu jste vy udělal hlavu. Jsem vévodkyně z Winchesteru a ta děsná Melcasterová mě chce předhonit – potvora.“

Jestli chcete taky zelený přeliv, můžu vám dát číslo kadeřnického salónu pana Budda na Bond Street. Ale musím vás varovat, je to velice nákladná záležitost.

KREVNÍ OBĚŤ

Pokud by to takhle pokračovalo dál, z Johna Scalese by se stal velice zámožný muž. Už teď mu bylo možno závidět, jak by uhodl i každý hlupák, který by po osmé hodině prošel kolem divadelní budovy King’s Theatre. Stará Florrie, která už takových let seděla na rohu s tácem zápalek, hádat nemusela, protože co ta nevěděla o King’s Theatre, to nestálo za řeč. Když přestala být ozdobou jeho prken (po ošklivé nehodě s neopatrně zapálenou zápalkou a mušelínovými záclonami, po níž jí zůstaly jizvy na obličeji a atrofovaná paže), usadila se pro vzpomínku na staré časy poblíž divadla a sledovala jeho osudy s mateřskou starostlivostí. Věděla lépe než kdo jiný, jak velká je tržba, když je divadlo vyprodáno, jakou má kdo gáži, jak velká část tržby jde na provoz a kolik asi tak dostane z peněz za prodané lístky autor. Kromě toho každý, kdo prošel dveřmi pro personál, ať už dovnitř, nebo ven, prohodil s Florrií pár slov. Prožívala s King’s Theatre časy dobré i zlé. Truchlila při hubených dnech způsobených depresí a konkurencí kin, vrtěla hlavou při riskantních experimentech s uváděním intelektuálních tragédií, se slzami v očích se rozhořčovala při katastrofálním ředitelování (teď naštěstí už minulém) tandemu Scorer – Bitterby, jež skončilo skandálem, zaradovala se, když po obrovském úspěchu v hlavní roli Melancholického harlekýna převzal vedení divadla energický Garrick Drury, jenž zrekonstruoval budovu zevnitř i zvenku (při čemž mimo jiné vmáčkl do hlediště o dvě řady víc) a tlumočila všem jeho optimistické přesvědčení, že se smolným obdobím divadla skončí. Od té doby Florrie sledovala, jak divadlo vytrvale stoupá k prosperitě na osvědčených křídlech her plných staromódních dobrodružství a lásky. Pan Garrick Drury (Somerset House ho znal jako Obadiaha Pottse, ale to mu na půvabu nijak neubíralo) byl herec-manažér, jakému Florrie rozuměla. Své povolání vykonával pěkně postaru: úspěch stavěl na své oslnivé osobnosti, neplácal hlouposti o nějakých nových dramatických směrech a o ‚týmové práci‘ jen mluvil. Měl to štěstí, že začátek jeho ředitelské kariéry se odehrával právě v době, kdy publikem bylo unaveno pochmurnými slovanskými tragédiemi o utlačovaných manželích a realistickými hrami o pití a nemocech a podvědomě toužilo po dobrém zamilovaném příběhu, při němž by si poplakalo, a v němž zamilovaný hrdina dvě a tři čtvrtě jednání snáší muka sebeobětování, aby během posledních deseti minut dostal svou vytouženou. Pan Garrick Drury (dvaačtyřicet let na denním světle, pětatřicet při umělém osvětlení a pětadvacet či kolik chcete v blond paruce a na jevišti) byl od přírody dobře vybaven k tomu, aby si v této roli získával dívčí srdce – osvojil si umění spojit sentimentalitu devatenáctého století s nonšalancí století dvacátého tak dobře, že se z této kombinace zatočila hlava jak Joan pracující v kanceláři, tak tetičce Mabel odkudsi z venkova.

A jelikož pan Drury, když večer co večer vyskočil z rollse s mladistvou čilostí a plný energie, což byly jeho hlavní devizy posledních dvacet let, si vždy našel čas, aby věnoval staré Florrii alespoň úsměv a pár slov, získal si její srdce stejně jako srdce každého jiného. Nikdo nebyl potěšen víc než Florrie, když se ukázalo, že Garrick Drury opět vytáhl vítěznou kartu tím, že uvedl Trpké vavříny, které se právě chystaly ke sté repríze. Noc co noc vítala spokojeným úsměvem, jak se postupně objevovaly nápisy: „Parter vyprodán“, „Galerie vyprodána“, „První balkón vyprodán“, „Druhý balkón vyprodán“, „Přízemí vyprodáno“, „Místa pouze k stání“, „VYPRODÁNO“. Ta hra snad nebude stažena nikdy! A tváře, které procházely dveřmi pro personál, vypadaly k Florrině radosti vesele a blahobytně.

A co se týče toho mládence, co poskytl polotovar, z něhož pan Drury uhnětl tento zářivý vzor úspěšné hry, jestli ten nebyl spokojený, soudila Florrie, tak je nevděčný. Ne že by člověk měl normálně o autoru divadelní hry nějaké přehnané mínění – pokud to ovšem nebyl Shakespeare, to bylo něco jiného. Ve srovnání s herci byl autor osoba nevýznamná a zřídkakdy k vidění. Ale pan Drury jednou přišel zavěšen do nevrle se tvářícího a špatně oblečeného mladíka, kterého Florrii představil svým srdečným, milým způsobem: „Johne, musím vás seznámit s Florrií! Florrie je náš maskot – bez ní bychom nebyli úspěšné divadlo. Florrie, tohle je pan Scales, na jehož nové hře všichni zbohatneme.“ Pan Drury se v hrách nikdy nemýlil – při jejich vybírání měl zlaté ruce. Každopádně po třech měsících se pan Scales sice tvářil stále stejně nevrle, ale byl mnohem lépe oblečený.

Tento konkrétní večer – v sobotu 15. dubna, kdy Trpké vavříny měly po nabitém odpoledním představení 96. reprízu pro vyprodané hlediště – přijeli pánové Scales a Drury spolu, oblečeni ve smokingu, a také poněkud pozdě, jak si Florrie znepokojeně povšimla. Pan Drury měl naspěch a Florrie podrážděně sledovala, jak ho pan Scales zdržuje svými protesty a pře se s ním ještě na prahu divadla. Ne že by to pana Druryho nějak rozladilo. Usmíval se (jeho úsměv, trochu ke straně a trochu uličnický, byl slavný) a nakonec řekl s rukou důvěrně položenou na Scalesově rameni (výmluvné pohyby Druryho rukou byly proslulé): „Omlouvám se, kamaráde, teď už nemám čas. Opona musí nahoru. Zastav se tu po představení – budu mít ty chlápky u sebe.“ S uličnickým úsměvem ve tváři Scalesovi výmluvně zamával a zmizel uvnitř. Pan Scales chvíli váhal, pak se otočil a vracel se kolem Florriina rohu. Pořád se ještě mračil a vypadal zamyšleně, ale když vzhlédl, všiml si Florrie a usmál se na ni. Na jeho úsměvu nebylo nic uličnického, ale jeho tvář tím velice získala.

„Dobrý večer, Florrie,“ řekl, „finančně vzato se nám daří docela dobře, co?“

Florrie horlivě souhlasila. „Ale na to si už pomalu zvykáme,“ řekla. „Pan Drury je prostě fantastickej. Ani nezáleží na tom, v čem hraje, a všichni se na něj přijdou podívat. Samozřejmě,“ dodala chvatně, když si uvědomila, že to možná neznělo příliš zdvořile, „je tak chytrý, že vždycky dokáže vybrat tu správnou hru.“

„Jistě,“ řekl pan Scales, „ta hra. Vypadá to, že ta s tím má taky něco společného. Moc sice ne, ale něco přece. Vy jste ji viděla, Florrie?“

Samozřejmě, že ji viděla. Pan Drury ve své laskavosti na Florrie nikdy nezapomněl a vždycky jí dal volný lístek na jedno z prvních představení, i když třeba bylo divadlo pořád vyprodané.

„Jak se vám líbila?“ vyzvídal pan Scales.

„Moc se mi líbila,“ řekla Florrie. „Strašně jsem při ní brečela. Když on se vrátí z tý války a má jenom jednu ruku a zjistí, že jeho snoubenka se spustila na tom večírku –“

„Přesně tak,“ řekl pan Scales.

„A ta scéna na tom nábřeží, ta mi přišla taky skvělá – jak si vyhrne ten starý vojenský kabát a řekne Bobbymu: ‚Spočinu na svých vavřínech‘, načež spadne opona. To jste napsal nádherně. A jak on to řek –“

„Jistě,“ přikývl pan Scales. „Nikdo nedovede říct takovouhle větu tak jako Drury.“

„A když ona se k němu vrátí, ale on ji už nechce a pak se ho ujme lady Sylvia a zamiluje se do něj –“

„Jo, jo,“ řekl pan Scales, „tohle místo vám připadalo dojemné, viďte?“

„Romantické,“ řekla Florrie. „A pak ta scéna mezi těma dvěma holkama – ta byla úžasná. Bylo v ní takovýho citu, člověk to prožíval s nima. A na konci, když si přece jenom vzal tu, co doopravdy miloval –“

„To musí zabrat,“ řekl pan Scales. „Chytí to člověka zrovna u srdce. Jsem rád, že si to myslíte, Florrie. Protože, ať si říká kdo chce, co chce, vydělává nám to spoustu peněz.“

„To si myslím,“ řekla Florrie. „Vaše první hra, viďte? Měl jste štěstí, že ji uvedl zrovna pan Drury.“

„Ano,“ přikývl pan Scales. „Jsem jeho velký dlužník. Všichni to tvrdí, tak to musí být pravda. Dva obtloustlí pánové v perziánových kožiších se přijdou dneska večer dohodnout o filmových právech. Jsem existenčně zajištěný muž, Florrie, a to vždycky potěší, zvlášť když člověk žil pět nebo šest let jen z ruky do úst. Nemít co jíst není žádná legrace, co?“

„To teda nejni,“ řekla Florrie, která s tím měla bohaté zkušenosti. „Jsem opravdu ráda, že se na vás konečně usmálo štěstí, chlapče.“

„Děkuju,“ řekl pan Scales. „Tady máte něco, ať můžete připít na úspěch mý hry,“ zašátral v náprsní kapse. „Jedna zelená a jedna hnědá. Třicet šilasů. Třicet stříbrňáků. Kupte si za to, co se vám líbí, Florrie. Jsou vykoupené krví.“

„Jak můžete něco takovýho říct!“ zvolala Florrie. „Ale vy pánové od pera si rádi zažertujete. Znám chudáčka pana Millinga, co napsal kusy Číčo, číčo a Holka jako cumel, a ten vždycky říkával, že při psaní každý z tý hry potil krev.“

Milý mládenec, pomyslela si Florrie, když pan Scales odešel, ale trochu divný, a při té jeho povaze to s ním možná není jednoduché – pro ty, co s ním musí žít. Mluvil o panu Drurym moc pěkně, ale v jednu chvíli měla pocit, že je (jak se říká) sarkastický. A taky se jí nelíbil ten žert o těch třiceti stříbrňácích – to je Nový zákon a žertovat o Novém zákoně (na rozdíl od Starého) je rouhání. To je jako rozdíl mezi zvoláním: „Panebože!“ (které nikomu nevadí) a „Kristepane!“ (které Florrie nikdy neschvalovala). Nicméně, dneska lidi říkají všechno možné a třicet šilasů je třicet šilasů; bylo to od pana Scalese hezké.

Pan John Scales bloumal po Shaftesbury Avenue a dumal, jak přečká zhruba tři následující hodiny, když se z Wardour Street vynořil jeho přítel. Byl to vysoký, hubený mladík v chatrném kabátě a tvář pod zchátralým kloboukem připomínala hladového jestřába. Spolu s ním byla dívka.

„Ahoj, Mollie!“ řekl Scales. „Ahoj, Sheridane.“

„Ahoj!“ řekl Sheridan. „Kohopak to nevidíme. Slavný muž osobně. Nadějný londýnský dramatik. Druryho zlatý chlapec.“

„Nech toho,“ řekl Scales.

„Vypadá to, že tvoje hra je trhák,“ pokračoval Sheridan. „Gratuluju. K tomu úspěchu, myslím.“

„Panebože!“ řekl Scales, „viděls to? Poslal jsem ti lístek.“

„Tos poslal – bylo to od tebe milý, že sis na nás vzpomněl, když jseš teď na roztrhání. Hru jsme viděli. V dnešní době zlevněného zboží jsi dokázal prodat svou duši za slušný peníz.“

„Podívej, Sheridane – já za to fakt nemůžu. Je mi z toho stejně nanic jako tobě. Spíš ještě víc. Ale jako blbec jsem podepsal smlouvu bez podmínky, že mám k textu poslední slovo, a když pak Drury a jeho producent text zmršili –“

„Neprodal se,“ řekla dívka, „zneužili ho, vaše ctihodnosti.“

„Škoda,“ řekl Sheridan. „Byla to dobrá hra – jenže ji zmršili. Ale,“ dodal prohlížeje si Scalese, „koukám, že piješ šampaňské, co ti vydělává. Vypadáš zámožně.“

„A co mám podle tebe dělat?“ řekl Scales. „Mám mu ty šeky vracet?“

„Dobrotivý bože, to ne,“ řekl Sheridan. „O nic nejde. Všichni ti ten úspěch přejou.“

„Konec konců, aspoň jsem se chytil,“ hájil se Scales. „Člověk se nemůže vždycky dívat darovanýmu koni zuby.“

„Ne,“ souhlasil Sheridan. „Panebože, to já přece vím. Ale bojím se, že až se budeš chtít vrátit k tomu, jak doopravdy píšeš, zjistíš, že ti tahle hra visí na krku jak balvan. Víš přece, jaký publikum je – chce dostat to, co čeká, že dostane. Jak ses jednou proslavil kusem, na který se lidi choději vybrečet, potáhne se to s tebou navždycky.“

„K čertu, to já přece vím. Jenže teď už s tím nemůžu nic dělat. Pojďte se se mnou napít!“

Ale jeho přátelé spěchali na schůzku, a tak pokračovali v cestě. Tohle setkání bylo typické. Zatraceně, ulevil si Scales vztekle, když zabočil ke Criterion Bar. Jako by nestačilo, že mu zmrzačili jeho slušnou hru a udělali z ní slátaninu, z níž se člověku zvedá žaludek. To si ještě ke všemu jeho přátelé musí myslet, že se toho mrzačení účastnil kvůli penězům?

Měl z toho už tenkrát trochu nepříjemný pocit, když se dozvěděl, že George Philpotts (příliš horlivý George, jenž vždycky každého znal) poslal Trpké vavříny právě Drurymu. Tomu poslednímu divadlu, které by si Scales sám vybral. A také tomu poslednímu divadlu, které by hru tak plnou cynismu a rozčarování uvedlo. Jako zázrakem se však Drury ozval, že má o scénář „obrovský zájem“. Následoval rozhovor s Drurym. Čert vem pohled těch jeho výmluvných očí! No jo, musí Drurymu přiznat, že to na něj zahrál opravdu úspěšně. Nešetřil chválou a byl okouzlující. Scales podlehl těm půvabným způsobům a uličnickému úsměvu přesně tak, jako jim každý večer podléhalo přízemí a lóže a balkóny. „Úžasná hra – úžasné situace“, nechal se slyšet Garrick Drury. „I když, ovšem, při produkci budeme muset sem tam nějakou maličkost změnit.“ Scales řekl skromně, že s tím počítá – vlastně toho o psaní divadelních her moc neví – je prozaik – a je samozřejmě ochoten souhlasit se změnami, pokud, pochopitelně, se tím nenaruší umělecká celistvost hry. Pana Garricka Druryho se zmínka o takové možnosti bolestně dotkla. On, sám umělec, přece nedopustí nějaký neumělecký zásah. Scales, přemožen Druryho vystoupením a záplavou technických podrobností o scéně a osvětlení a nákladech a hereckém obsazení, které na něj vychrlil producent rovněž přítomný při jednání, podepsal smlouvu, která autorovi poskytla velice štědrý honorář, a přitom si nepovšiml, že nechal vedení divadla volnou ruku, aby provedla jakékoliv „rozumné“ změny nutné pro provozování hry.

Až během zkoušek mu postupně docházelo, co s jeho hrou provádějí. Nešlo jen o to, že Garrick Drury vpašoval do textu své role válkou otřeseného hrdiny spoustu citů, které byly na hony vzdáleny autorově představě o tomto zatrpklém a válkou poznamenaném muži. To se ještě dalo čekat. Jenomže celá zápletka se pomalu rozpadla a přetransformovala v cosi odpudivě jiného. Původně, například, Judith (ta dívka, co se spustila na večírku) neopustila jednorukého vojáka (Druryho). Právě naopak. Přivítala ho a několik dalších válečných hrdinů se stejným, téměř promiskuitním nadšením. A hrdina, místo aby (jak to předváděl Drury na jevišti) trpěl a byl odhodlán k obětem, se zcela promyšleně a cynicky spustí také. Podobně také lady Sylvia, která hrdinu zachrání před skokem do Temže, nebyla (jak ji na jevišti představovala Druryho druhá hvězda) krásná a vášnivá dívka, která se do hrdiny bezhlavě zamiluje, ale odporná, bohatá, postarší dáma, která si potrpí na gigoly a jejíž zájem hrdina (teď už morálně rozložený v důsledku válečných i poválečných zkušeností) přijímá bez výčitek svědomí či lítosti výměnou za pohodlný život. A konečně, když tento vývoj událostí otevře Judith oči a naprosto šokovaná se hrdinu pokouší znovu získat, ten (v původní verzi) už natolik ztratil jakýkoliv stud, že raději – i když s trpkým poznáním životní prohry a frustrován – zůstane s lady Sylvií, protože to je cesta nejmenšího odporu; hra končí při oslavách konce války, kdy hrdina strhne z pomníku obětem války vavřín a vlčí máky a poté, co válku v opilosti zuřivě odsoudí, je potupně odveden policií.

Nebyla to příjemná podívaná, tak jak byla původně napsána, a určitě by spoustu lidí šokovala; ale byla to upřímná výpověď. Jenomže pan Drury namítal, že „jeho“ publikum by nestrpělo lady Sylvii, tak jak byla autorem vykreslena, právě tak jako závěrečné ponížení válečného hrdiny. Pár nepatrných změn je nevyhnutelných – pochopitelně nic neuměleckého, ale změny, po nichž by hra více apelovala na city, byla víc povznášející a vlastně lépe vystihovala lidskou povahu.

Protože, zdůraznil pan Drury, jestli se můžete na něco spolehnout, pak na to, že lidé jsou v podstatě slušní a reagují spontánně na emotivní situace. Alespoň jeho zkušenost, pravil, to dokazuje.

Scales se nevzdal bez boje. Bojoval statečně za každý řádek. Ale byla tu ta smlouva. A nakonec dokonce ty nové scény a všechny repliky napsal sám, ne protože je napsat chtěl, ale protože jeho vlastní text byl každopádně menším zlem než text, jaký by vyplodilo spojené úsilí herců a producenta. Takže dokonce ani nemohl říct, že si nad tou odpornou záležitostí umyl ruce. Podobně jako jeho (původní) hrdina si vybral cestu nejmenšího odporu. Pan Drury mu byl neobyčejně vděčný a s potěšením konstatoval, že autor a vedení divadla, vedeni společným zájmem, táhnou za jeden provaz.

„Já vím, co si asi myslíte,“ říkával, „o změnách vašeho díla. Každý umělec by reagoval stejně. Ale já mám za sebou dvacet let u divadla a to něco znamená, to už něco znamená. Vy si myslíte, že nemám pravdu, chlapče, a kdybych byl na vašem místě, myslel bych si to taky. Odvedl jste skvělou práci a já vám za to jsem strašně vděčný – a taky vím, že toho nebudete litovat. Nedělejte si žádné starosti. Tyhle problémy mají všichni mladí autoři. Je to otázka zkušeností.“

Bylo to beznadějné. V zoufalství se Scales obrátil na divadelního agenta a ten ho ujistil, že teď už je pozdě chtít smlouvu změnit. „Ale,“ pravil agent, „měřeno běžným standardem, je ta vaše smlouva docela dobrá. Druryho vedení má v tomhle směru dobré jméno. Ta vedlejší práva vám pohlídáme, to můžete nechat na nás. Já vím, že to je nepříjemné, musit měnit text tady a tamhle, ale je to vaše první hra a máte štěstí, že vám ji uvádí právě Drury. Ten ví dobře, co se bude publiku ve West Endu líbit, a jakmile se uvedete jako autor, budete příště v mnohem lepší pozici, abyste si mohl diktovat podmínky.“

Jistě, pomyslel si Scales – diktovat Drurymu nebo komukoliv jinému, kdo by měl zájem o takovýhle typ hry. Ale v horší pozici než kdy předtím, až bude hledat někoho, kdo by od něj uvedl něco pořádného. A nejhorší na tom bylo, že jak ten agent, tak herec-ředitel si mysleli, že jeho snahu zachovat se ve vlastních očích čestně není třeba brát vážně, že na ni nezáleží – že jeho honoráře to přirozeně spraví.

Když hra běžela první týden, Garrick Drury to prakticky takhle řekl. Pravdivost jeho názorů prověřila prosperita divadla. „Konec konců,“ poznamenal, „tím pravým testem je pokladna. To neříkám jako nějaký obchodník. Vždycky jsem ochoten uvést hru, kterou – jako umělec – považuju za dobrou, i kdybych na ní měl prodělat. Ale když je spokojená moje pokladní, znamená to, že je spokojené moje publikum. Pokladna měří puls publika. Mějte to na srdci – a srdce diváků je vaše.“

Drury nic nechápal. Nikdo nic nechápal. Ani Johnovi přátelé – ti prostě soudili, že se nechal koupit. A jak se hra ujala a nemilosrdně se linula večer co večer jako pramínek sladkého sirupu, John Scales si uvědomil, že jeho utrpení nikdy neskončí. Nemohl ani doufat, že se hra publiku znechutí kvůli svému pokrytectví. Diváci si to nejspíš uvědomovali hned od začátku, tak jako si to uvědomili kritici. Propadu, který hra zasluhovala, stála v cestě velkolepá osobnost Garricka Druryho. „Tahle hra,“ psal Sunday Echo, „drží pohromadě jen díky vynikajícímu výkonu pana Garricka Druryho.“

„Přeslazené Trpké vavříny,“ psal Looker-On, „představují osobní triumf pana Garricka Druryho.“

„V téhle hře není nic konzistentní,“ mínil Dial, „kromě profesionálního výkonu pana Garricka Druryhy, jenž –“

„Pan John Scales,“ psal Daily Messenger, „velice obratně vytvořil scény, v nichž mohlo vyniknout všestranné herectví pana Garricka Druryho, a to je ten nejjistější recept na úspěch. Předpovídáme Trpkým vavřínům dlouhý život.“ Což vypadalo jako pravdivé proroctví.

Nedalo se to zastavit. Kdyby aspoň Garrick Drury onemocněl nebo umřel nebo přestal být takový fešák, kdyby ztratil hlas nebo popularitu, ta příšerná hra by mohla upadnout v zapomnění. Za jistých okolností se mohla práva na její provozování i vrátit zpět autorovi. Ale pan Drury žil, jen vzkvétal a stále okouzloval publikum, hra běžela dál a byla tu práva pro provozování na zájezdech (náležející panu Drurymu) a filmová práva (více méně náležející Drurymu) a pravděpodobně i práva pro rozhlasové zpracování a jen Bůh ví na co ještě. A panu Scalesovi nezbývalo nic jiného, než pobírat honoráře za svůj hřích a proklínat pana Druryho, jenž (tak mile) zprznil jeho dílo, zničil jeho reputaci, odcizil ho přátelům, vystavil ho posměchu kritiky a přinutil ho zradit vlastní duši.

Ze všech lidí v Londýně tím jediným, kterého by si John Scales přál vymazat z povrchu zemského, byl Garrick Drury, jemuž (jak byl dennodenně nucen kdekomu přiznávat) byl za tolik zavázán. A přitom byl Drury doopravdy roztomilý chlapík. Občas ta nevyčerpatelná zásoba roztomilosti šla autorovi tak strašně na nervy, že by nejradši zavraždil pana Druryho jen pro tu jeho roztomilost.

Přesto když ta chvíle v noci z 15. na 16. dubna nastala, nešlo o předem promyšlený čin. Alespoň ne v pravém slova smyslu. Prostě se to tak přihodilo. Nebo ne? To byla věc, kterou si ani John Scales nebyl zcela jistý. Mohl o tom být přesvědčen z morálního hlediska, ale to nebylo totéž jako hledisko právní. Doktor možná měl jisté podezření, ale i kdyby, nebylo namířeno proti Johnu Scalesovi. A ať už bylo to podezření správné nebo ne, stejně nikdo nedokázal říct, zda na tom vůbec záleželo. Skutečným vrahem mohla být řidička toho auta, nebo zasáhla ruka osudu, jež pokropila asfaltový povrch dubnovou přeprškou. Nebo jím byl sám Garrick Drury, jenž tak zdvořile a mile doprovázel Johna Scalese při jeho shánění taxíku, místo aby šel rovnou ke svému vozu a nechal se odvést opačným směrem.

Tak či onak, byla už téměř jedna hodina ráno, když lidé od filmu konečně odešli z divadla po dlouhém, mnohokrát přerušovaném rozčileném jednání, během něhož Scales jako obvykle zjistil, že musí souhlasit s řadou věcí, které mu byly proti mysli, ale neví, jak jim zabránit.

„Můj milý Johne,“ řekl pan Garrick Drury a svlékl si župan (pokud to šlo, při obchodních jednáních měl vždy na sobě župan, měl pocit, do jisté míry oprávněný, že jeho splývavé záhyby mu sluší), můj milý Johne, vím přesně, jak vám je – Waltře! – ale jednat s těmihle lidmi, to chce zkušenosti, a můžete se spolehnout, že já bych nic neuměleckého nedovolil – děkuju, Waltře! Velice mě mrzí, že jsem vás zdržel tak dlouho do noci.“

Walter Hopkins byl Druryho osobní garderobiér a věrný přívrženec. Ani v nejmenším neprotestoval, že musí zůstat vzhůru celou noc, a když na to přijde, třeba i celé dopoledne dalšího dne. Byl bezmezně oddán panu Drurymu, který jeho služby pokaždé odměnil laskavým slovem a úsměvem. Teď pomáhal Drurymu navléci sako a kabát, a pak mu s potěšeným zamumláním podal klobouk. Šatna byla pořád ještě mimořádně zakramařená, ale tomu Walter nemohl zabránit; nakonec bylo jednání do té míry důvěrné, že i oddaný Walter se musel vzdálit a ukrýt v sousední místnosti.

„Nechte to všechno plavat,“ řekl Drury Walterovi a ukázal na zbytky šminek, ručníky, sklenice, sifón, popelníky, hrníčky od čaje (Druryho navštívily jeho tetičky), rukopisy (dvěma optimistickým autorům byla udělena audience), maskoty (pět dámských ctitelek přineslo Mickymouse), květiny (ty obdržel při vstupu do divadla) a různé dopisy svých ctitelů a ctitelek, roztroušené po nábytku. „Jenom shrňte moje věci dohromady a zamkněte whisky. Doprovodím pana Scalese k taxíku – vážně nechcete, Johne, abych vás někam hodil? Jo, a ty květiny mi vezměte k vozu – a taky bych se měl podívat na hru toho mládence, jak se jmenuje, Ruggles, Buggles, víte, kterého myslím – samozřejmě, že je naprosto k ničemu, ale slíbil jsem to milované Fanny – zbytek hoďte do skříně – za pět minut vás tu vyzvednu.“

Noční hlídač je pustil ven; byl to neduživý stařík s obličejem jako králík a Scalese napadlo, co ten by asi dělal, kdyby během obchůzky narazil na nějakého lupiče nebo zjistil, že hoří.

„Podívejme,“ řekl Drury, „začalo pršet. Ale tady kousek níž je stanoviště taxíků. Heleďte, Johne, vážně si s tím už nedělejte starosti, protože – Pozor!“

Všechno se odehrálo v mžiku. Malý vůz, který jel maličko příliš rychle na kluzké silnici, zabrzdil, aby se vyhnul opuštěné kočce, dostal smyk, otočil se v pravém úhlu a vjel na chodník. Oba muži uskočili – Scales dosti neobratně, zakopl a skončil jak široký tak dlouhý v blátě na ulici. Drury, jenž šel po vnitřní straně, uskočil dozadu, elegantně, téměř jako akrobat, jenom ne dost daleko. Nárazník ho zachytil pod kolenem a mrštil jím do skleněné výkladní skříně dámského kloboučnictví.

Když se Scales vyhrabal na nohy, auto už stálo napůl ve výloze a dívka, která ho řídila, ležela v bezvědomí na volantu; zprostřed silnice k nim utíkal strážník a dva taxikáři; Drury, neobyčejně bledý a zkrvavený v obličeji, se zdvihal ze střepin a levou rukou si tiskl pravačku.

„Panebože!“ řekl. Zapotácel se a opřel se o vůz. Mezi prsty mu prýštila jasně rudá krev jako fontána.

Scales, otřesen a zmaten po pádu, si nebyl na okamžik schopen uvědomit, co se stalo; ale policista neztratil duchapřítomnost.

„Tu dámu nechte bejt,“ řekl chvatně taxikářům. „Tenhle pán má přeříznutou tepnu. Jestli sebou nehodíme, tak vykrvácí.“ Velkými, trénovanými prsty sevřel hercovu paži, nalezl to pravé místo a pevně stiskl poraněnou tepnu. Příšerné stříkání se zastavilo. „Už je to lepší, pane? Štěstí, že jste měl tu duchapřítomnost zmáčknout si tu ruku.“ Posadil herce na stupačku auta, aniž by uvolnil sevření.

„Můžu mu to stáhnout kapesníkem,“ navrhl jeden z taxikářů.

„Dobře,“ řekl strážník. „Uvažte to nahoře nad tím zraněním a utáhněte to co nejpevněj. To pomůže. Jak na to koukám, je to vošklivá rána, až na kost.“

Scales se podíval na rozbité sklo výkladní skříně a na chodník a otřásl se. Připadal si jako na jatkách.

„Díky,“ řekl Drury policistovi a taxikáři. Podařilo se mu vyloudit náznak úsměvu a omdlel.

„Radši ho odnesme do divadla,“ navrhl Scales. „Vchod pro personál je otevřený. Je to jenom pár kroků. Ten pán je Garrick Drury, ten herec,“ dodal, aby vysvětlil, co navrhl. „Poběžím napřed a řeknu jim to.“

Policista přikývl. Scales spěchal chodbou a potkal Waltera, právě když vycházel dveřmi pro personál.

„Nehoda,“ řekl Scales zadýchaně. „Pan Drury – má přeseknutou tepnu – nesou ho sem.“

Walter s výkřikem hodil kytici na zem a rozběhl se ven. Drury podpírán oběma řidiči se blížil po chodbě. Policista kráčel vedle nich a tiskl mu palec na paži. Dovedli ho dovnitř, klopýtajíce přes kupu narcisů; drcené květy voněly jako hřbitovní kvítí.

„V jeho šatně je pohovka,“ řekl Scales. Náhle dokázal uvažovat až překvapivě jasně. „Je v přízemí. Tadytudy a doprava přes jeviště.“

„Panebože! Panebože!“ bědoval Walter. „Pane Drury! Jen ať neumře – nesmí umřít! Taková příšerná spousta krve!“

„No tak, vzpamatujte se!“ napomenul ho strážník. „Nemůžete zavolat doktora a trochu nám pomoct?“

Walter spolu s nočním hlídačem se rozběhli k telefonu a nechali Scalese, aby ukázal záchranné četě cestu přes opuštěné jeviště, černé a strašidelné ve světle jediné chabé žárovky zavěšené vysoko nad předscénou. Za nimi zůstávaly na zaprášených prknech rudé skvrny. Jako by zvuk kroků na těchto prknech zapůsobil na Druryho instinkt, herec otevřel jedno oko.

„Co to je s těmi světly?“ Pak, jak se mu vracelo vědomí: „Aha, opona půjde dolů… Umírám, Egypt, umírám… poslední představení, co?“

„Nesmysl, Drury,“ řekl Scales chvatně. „Na umírání budete mít ještě spoustu času.“

Jeden z taxikářů – starší muž – zakopl a ztěžka zahekal. „Omlouvám se,“ řekl Drury, „že jsem tak těžký… nemůžu vám být… moc nápomocný… budete to mít lehčí… když mě vezmete trochu níž…“ Úsměv byl trochu pokřivený, ale jeho vtip a zkušenost už zase zapracovaly. Tohle nebylo ani poprvé, ani posté, co ho „odnášeli“ z jeviště King’s Theatre. Nosiči uposlechli zasténané instrukce a úspěšně zvládli roh jeviště. Scales, přešlapující vedle, byl iracionálně podrážděný. Jistě, Drury se choval skvěle. Odvaha, duchapřítomnost, pochopení pro ostatní – všechna ta pravá divadelní gesta. To se ten chlap nemůže chovat přirozeně aspoň na prahu smrti?

V tom byl Scales nespravedlivý. Pro Druryho bylo přirozené chovat se teatrálně, jako to je přirozené pro devět lidí z deseti. Vlastně poskytoval to nejlepší možné ospravedlnění svých vlastních teorií o lidské povaze. Donesli ho do šatny, položili na pohovku a Drury jim poděkoval.

„Manželka,“ řekl Drury, „… v Sussexu. Nevylekejte ji… Je po chřipce… slabé srdce.“

„Dobře, dobře,“ řekl Scales. Nalezl ručník a natočil do mísy trochu vody. Do místnosti vrazil Walter.

„Doktor Debenham není doma… odjel na víkend. Blake telefonuje jinému doktorovi… Co když budou pryč všichni? Co budeme dělat? Neměli by nechat doktory jen tak odjíždět.“

„Zkusíme policejního doktora,“ řekl konstábl. „Pojďte sem a dejte palec tam, kde sem ho měl já. Tomu utaženýmu kapesníku se věřit nedá. Pevně tlačte a nepouštějte. A taky neomdlete,“ dodal varovně. Pak se otočil k taxikářům. „Vy se radši běžte kouknout, co se stalo tý mladý dámě. Zapískal jsem na píšťalku, takže byste tam měli najít kolegu. Vy,“ otočil se ke Scalesi, „tady budete muset zůstat – budu potřebovat vaše svědectví o tý nehodě.“

„Jo, jistě,“ řekl Scales, jenž měl napilno s ručníkem.

„Co můj obličej?“ zeptal se Drury a zdvihl neklidně ruku. „Nemám něco s okem?“

„Ne, je to jenom rána na hlavě. Nedělejte se starosti.“

„Opravdu? Radši být mrtvý než zmrzačený. Nechci skončit jako Florrie. Chudáček stará Florrie. Že ji moc zdravím… Hlavu vzhůru, Waltře… Špatný konec hry, co?… Nalijte si skleničku… Určitě je to oko v pořádku?… Vy nejste zraněný, příteli, že ne?… Taky vám to zkomplikuje život… Nebudeme moct hrát… tu vaši hru…“

Scales, který právě naléval whisky sobě a Waltrovi (jenž vypadal stejně blízko mdlobě jako jeho zaměstnavatel), sebou trhl, až málem upustil láhev. Nebudou moct hrát jeho hru – ano, stáhnou jeho hru. Před hodinou se modlil za zázrak, který by to způsobil. A ten zázrak se stal. A kdyby Drury neměl tu duchapřítomnost zastavit si krvácení – kdyby čekal jenom o minutu déle – skončila by hra a skončil by film a zbavil by se té prokleté hry jednou provždy. Spolkl jemný alkohol a podal druhou skleničku Walterovi. Skoro jako kdyby to neštěstí způsobil tím, jak si ho přál. Kdyby se na to přání soustředil ještě o trochu líp – Nesmysl! Ale doktor nepřicházel a i když Walter tiskl poškozenou tepnu jako kdyby mu šlo o život, krev z ostatních ran prosakovala skrz šaty a obvazy… Pořád ještě tu byla možnost, jistá pravděpodobnost, jistá naděje…

Scales odběhl na chodbu a přes jeviště do kukaně nočního hlídače. Strážník stále ještě telefonoval. Druryho řidič, vyčerpaný a vylekaný, čepici v ruce, mluvil s taxikáři. Dívka, vyrozuměl Scales, byla odvezena do nemocnice s otřesem mozku. Okrskový policejní lékař byl u nějakého naléhavého případu. Nejbližší nemocnice neměla žádného lékaře, který by se mohl okamžitě uvolnit. Policista se pokoušel sehnat policejního lékaře ze sousedního okrsku. Scales se vrátil.

Další půlhodina byla jako noční můra. Pacient, zmítající se mezi vědomím a bezvědomím, se neustále strachoval o obličej, o paži, o hru. A rudá skvrna na pohovce se stále zvětšovala…

Pak, plný energie, vešel sporý menší muž s kufříkem v ruce. Pohlédl na pacienta, změřil mu puls, položil pár otázek, zavrtěl hlavou a zamumlal cosi o ztrátě krve, promarněném čase a celkové slabosti. Policista kdesi vzadu poznamenal, že dorazila sanitka.

„Hloupost,“ řekl doktor. „Vyloučeno, abychom s ním hýbali. Musíme to vyřešit tady a teď.“ Několika velitelskými slovy uvolnil Waltera z jeho funkce. Pracoval rychle: odstřihl krví prosáklý rukáv, aplikoval přístroj na podvázání cévy, podal pacientovi nějaký povzbuzující prostředek a opět ho ujistil, že nemá poškozené oko a netrpí ničím jiným než šokem a ztrátou krve.

„Nechcete mi amputovat ruku?“ ozval se Drury, přepaden novými pochybnostmi. „Jsem herec – nemůžu – nebudu – nesmíte to udělat, aniž byste se mě zeptali –“

„To víte že ne, jen klid,“ řekl doktor. „Teď jsme zastavili krvácení, ale musíte ležet klidně, nebo by se mohlo obnovit.“

„Budu jí moct hýbat?“ Drury se zkoumavě zahleděl do doktorovy tváře. „Nezlobte se, ale nehybná ruka by pro mě byla stejně hrozná věc jako žádná ruka. Dejte si záležet… nebo už v životě nebudu moct hrát… Leda v Trpkých vavřínech… Johne, kamaráde… není to ironie? Je to ta samá ruka… Budu se muset živit zbytek života vaší hrou… jedinou, jedinou hrou.“

„Panebože!“ vykřikl Scates bezděčně.

„A teď,“ řekl doktor autoritativně, „potřebuju mít tuhle místnost prázdnou. Konstáble, dostaňte tyhle lidi ven a pošlete mi sem ty saniťáky.“

„Pojďte, pane,“ řekl policista Scalesovi, „zapíšu si vaši výpověď.“

„Já ne!“ vykřikl Walter Hopkins, „nemůžu tu pana Druryho nechat. Nemůžu. Nechte mě tady. Budu pomáhat. Udělám všechno, co –“

„Nejlíp nám pomůžete,“ řekl doktor rozhodně, ale s pochopením, „když budu mít prostor k práci. Takže, buďte tak hodný!“

Nakonec se podařilo vzpírajícího se a hysterického Waltera dopravit do protější šatny. Usadil se tam na krajíčku židle a trhal sebou při každém zvuku z chodby. Policista vyslechl a pak propustil oba taxikáře, načež sepisoval Scalesovo svědectví. Uprostřed výpovědi strčil dovnitř hlavu doktor.

„Potřebuju, aby tady pár z vás zůstalo. Možná bude nutné udělat krevní transfúzi. Musím mu tu ránu sešít, ale má hrozně slabý puls a nevím, jak by to přečkal. Jakou máte kdo krevní skupinu, to asi nevíte, co?“

„Vemte si mě!“ vykřikl dychtivě Walter. „Prosím, pane doktore, vyberte si mě. Dal bych panu Drurymu všechnu krev, co mám. Dělám už pro něj patnáct let –“

„No tak, klid,“ řekl doktor.

„Obětoval bych pro pana Druryho život.“

„Já vám to věřím,“ řekl doktor a shovívavě se podíval na strážníka, „ale o to tady nejde. Kde lidi tyhle nápady berou? Nejspíš z novin. Nikdo po nikom nechce obětovat život. Potřebujeme jenom tak pintu krve – což je pro zdravého člověka maličkost. Vy byste to ani nepoznal – nepřekvapilo by mě, kdyby vám to dokonce prospělo. Vím, že byste to rád udělal – přirozeně – ale jestli nemáte správnou krevní skupinu, tak mi nejste nic platný.“

„Jsem silnej chlap,“ řekl Walter. „V životě jsem nebyl nemocnej.“

„S vaším zdravotním stavem to nemá co společného,“ řekl doktor už trochu netrpělivě. „Tohle je vrozená věc. Žádný příbuzný toho muže asi po ruce není… Cože? Manželka, sestra a syn v Sussexu – no jo, to je trochu z ruky. Nejdřív otestuju ty dva saniťáky, jenomže bohužel pacient není univerzální příjemce, takže možná mezi nimi tu správnou skupinu nenajdu. V tom případě bych rád, kdybych tu ještě jednoho nebo dva z vás měl po ruce. Naštěstí mám všechno vybavení s sebou. Když jde o neštěstí, vždycky si ho beru. Nikdy nevíte, co můžete potřebovat, a čas je to nejdůležitější.“

Lékař odběhl, zůstala jenom atmosféra záhadnosti a spěchu. Policista zavrtěl hlavou a schoval blok.

„Nevím, jesli dávat krev patří mezi moje povinnosti,“ poznamenal. „Už by sem se měl rači vrátit na vobchůzku. Ale budu se muset eště mrknout na ten auťák a promluvit si s parťákem, co ten tomu říká. Stavím se tu, až s tím budu hotovej, a kdyby mě potřebovali, tak vědi, kde mě najdou… Co vy tady chcete?“

„Tisk,“ řekl muž u dveří stručně. „Někdo nám volal, že pan Drury je těžce raněný, je to pravda? To mi je moc líto. Á, dobrý večer, pane Scalesi. To je opravdu velice nešťastná záležitost. Možná byste mi mohl říct…?

Scales zjistil, že je vydán na milost a nemilost tisku – že líčí průběh nehody – vykládá, jaký je Drury úžasný – co všechno pro něj, Scalese, udělal – cituje Druryho slova – zeširoka hovoří o Druryho odvaze, duchapřítomnosti a ohleduplnosti – vytváří kolem Druryho svatozář – zmiňuje se o zvláštní (ale pro novináře potěšující) náhodě, že ruka zraněná při nehodě je táž jako ta, jež je zraněná ve hře – vyjadřuje naději, že Eric Brand, Druryho náhradník, bude schopen vystupovat v jeho hře, než se Drury uzdraví a bude moct znovu na jeviště – cítil, jak v něm jeho nenávist k Drurymu roste s každým slovem chvály – a nakonec se zápalem, který si sám nedovedl vysvětlit, zdůraznil úžasnou vděčnost a přátelství, které k Drurymu chová, a jak si zoufale přeje, aby už zase byl zdravý. Měl pocit, že když tohle bude opakovat znovu a znovu, že tím zdusí cosi – cosi, jako děsivé přání, které se v něm prosazovalo proti jeho vůli. Novinář řekl, že projevuje pana Scalesovi upřímnou soustrast.

„Pane… Hmm – „ řekl doktor s hlavou ve dveřích.

„Promiňte,“ řekl rychle Scales a skočil ke dveřím; ale Walter ho předběhl a rozčileně nabízel galony své krve. Scales měl dojem, že vidí, jak novinář špicluje uši. Krevní transfúze byla ovšem ten správný materiál pro titulek. Doktor ale udělal s novinářem krátký proces.

„Na vás čas nemám!“ řekl příkře, vtáhl Scalese s Walterem dovnitř a práskl za sebou dveřmi. „Potřebuju udělat další testy. Doufám, že jeden z vás by mohl správnou skupinu mít. Jestli ne,“ dodal s jakousi chmurnou pomstychtivostí, „tak zkusíme pustit žilou nějakému voříškovi. To ho naučí, aby si příště dával větší pozor.“ Odvedl oba muže zpět do Druryho šatny, kde velká zástěna, která obvykle zakrývala umyvadlo, byla postavena tak, aby zakrývala pohovku. Stůl byl uklizen a ležela na něm spousta různých pomůcek: lahve, pipety, jehly, porcelánová destička s podivnými značkami a skvrnami a malá dóza, jaké se používají pro uchovávání sterilizovaných nástrojů. Jeden ze saniťáků stál u umyvadla a na plynovém vařiči cosi vařil v hrnci.

„Nedělejte žádný zbytečný hluk,“ řekl doktor zřetelně, ale tak tiše, aby ho nebylo za zástěnou slyšet. „Budeme to muset udělat tady – v té druhé místnosti není plyn a nechci tu nechat pacienta samotného. Nevadí, test je hotový raz dva. Můžu vám ho udělat oběma současně. Hej, vy – potřebuju tu destičku mít čistou – ne, nechte to být, tady je čistý talíř, ten bude stačit. Nemusím mít nic sterilního.“ Otřel talíř pečlivě ručníkem a položil ho na stůl mezi oba muže. Růžové růžičky zdobící talíř byly Scalesovi povědomé – na tomhle talíři často ležely sendviče, když donekonečna diskutoval s Drurym a během chvatného oběda se namáhavě rodily nové dialogy pro Trpké vavříny. „Abyste rozuměli,“ doktor pohlédl z jednoho muže na druhého, a pak adresoval svůj projev Walterovi, jako by vytušil, že ten nešťastník už to nevydrží, pokud mu nevěnuje patřičnou pozornost. „Vaše krev – krev každého člověka – patří k jedné ze čtyř různých skupin.“ Otevřel dózu a vyndal z ní injekční jehlu. „Nebudu zbytečně zacházet do podrobností; jde o to, že má-li být transfúze byla úspěšná, krev dárce se musí zcela určitým způsobem shodovat s krví příjemce. Teď to jenom trochu píchne, ani to pořádně neucítíte.“ Vzal Waltera za ucho a píchl ho jehlou do boltce. „Když dárcova krev patří do nevhodné skupiny, způsobuje shlukování červených krvinek a pacientovi jen přitíží.“ Doktor vysál pipetou pár kapek krve. Walter ho pozoroval, zřejmě tomu příliš nerozuměl, ale lékařův klidný kompetentní hlas ho uklidnil. Doktor přenesl dvě oddělené kapky zředěné krve na talíř a kolem každé z nich udělal mastnou tužkou kroužek. „Existuje jeden typ lidí,“ přešel ke Scalesovi a opakoval zákrok na jeho uchu s novou jehlou a pipetou, „říkáme jim, že patří ke 4. skupině, kteří jsou univerzální dárci. Jejich krev se hodí pro každého. Nebo, samozřejmě, kdyby jeden z vás měl shodnou krevní skupinu s pacientem, tak se bude taky bezvadně hodit. Bohužel, pacient má 3. skupinu, a ta je poměrně vzácná. Zatím jsme neměli štěstí.“ Dvě kapičky Scalesovy krve spočinuly na opačném konci talíře a lékař oba dva páry vzorků oddělil tlustou čarou od jednoho okraje talíře ke druhému, takže každý z mužů měl před sebou své vlastnictví. Pak se otočil k Walterovi:

„Takže, jakpak se jmenujete vy?“

Jako by v odpověď zaslechli pohyb za zástěnou. Cosi hlučně spadlo na zem a objevil se vylekaný saniťák. „Doktore!“ Zároveň se ozval postupně slábnoucí Druryho hlas: „Walter… Řekni Walter –!“ Walter a doktor vyskočili zároveň, ale Scales zadržel Waltera, když utíkal kolem něho. Druhý saniťák přerušil svou práci a běžel na pomoc. Chvíli bylo slyšet zmatené pobíhání a domlouvání, načež doktor řekl: „No tak, dejte mu šanci.“ Walter se vrátil na své místo ke stolu a vypadal, jako kdyby měl pláč na krajíčku.

„Nechtějí mě k němu pustit. Volal mě!“

„Nesmí se namáhat,“ řekl Scales automaticky.

Pacient si něco pro sebe mumlal a doktor se ho snažil uklidnit. Scales a Walter Hopkins stáli a bezmocně čekali, talíř mezi nimi. Čtyři kapky krve – jaká ironie, napadlo Scalese, že na nich tak záleží, když si člověk vzpomene na to krveprolití tam na ulici a tady na pohovce. Na stole stál dřevěný stojánek a v něm ampule. Scales četl nálepky: „Testovací sérum č. II, „Testovací sérum č. III“; nápisy mu nic neříkaly. Všiml si, nesmyslně, že jedna z růžových růžiček na talíři se při vypalování rozmazala a že Walterovy ruce opírající se o stůl se třesou.

Doktor se konečně vrátil a šeptal saniťákům: „Musíte ho udržet v klidu.“ Walter se na lékaře úzkostlivě zadíval. „Zatím jde všechno dobře,“ řekl doktor. „Takže, kde jsme to skončili? Jak jste říkal, že se jmenujete?“ Označil vzorek krve na Walterově straně iniciálami „W.H.“.

„Já jsem John Scales,“ řekl Scales. Doktor zapsal iniciály londýnského oblíbeného dramatika se stejnou lhostejností, jako kdyby patřily výběrčímu daní. Vzal z držáčku ampuli se sérem II, ulomil špičku ampule a ukápl sérum nejdříve na kapku „J.S“, pak na kapku krve „W.H.“, načež ke každému vzorku připsal „II“. Ke každé ze zbývajících kapek přidal stejným způsobem nepatrně séra III. Krev a sérum se spojily; Scaleovi se zdálo, že všechny čtyři krvavé skvrnky vypadají úplně stejně. Byl zklamán, tak nějak očekával, že se stane něco dramatičtějšího.

„Bude to chvilku trvat,“ řekl doktor a opatrně talířem kolébal. „Kdyby se krev jednoho z vás smísila s oběma séry, aniž by došlo ke shlukování červených krvinek, pak je to univerzální donor a máme vyhráno. Kdyby se případně srážela se sérem II a nesrážela se sérem III, pak by donor patřil ke stejné krevní skupině jako pacient a jeho krev pacientovi taky pomůže. Kdyby se srážela s oběma séry nebo jenom se sérem III, pak by pacientovi taky pomohla, ale někam úplně jinam. Položil talíř zpět na stůl a začal cosi hledat v kapse.

Jeden ze saniťáků opět vykoukl kolem zástěny. „Nemůžu mu nahmatat puls,“ řekl bezradně, „a vypadá moc divně.“ Doktor se zatvářil ustaraně a zmizel. Za zástěnou se ozývalo cinkání skla a kroky.

Scales se zadíval na talíř. Je tam už vidět nějaká změna? Že by jedna z krvavých skvrn se začala srážet a vytvářela se v ní zrnéčka, jako by ji někdo posypal pepřem? Nebyl si tím jistý. Na jeho straně talíře vypadala krev stále stejně. Znovu si přečetl nálepky na ampulích; znovu si povšiml růžové růžičky, která se rozmazala při vypalování – růžová růže – něco s tou růžičkou bylo divné – ale co? Walterův vzorek už rozhodně vypadal jinak. Na okrajích se vytvořil kompaktní kroužek a zrníčka dále ztmavla a byla výraznější.

„Prozatím to půjde,“ oznámil doktor. „Ale nesmíme ztrácet čas. Doufejme –“

Znovu se sklonil nad talířem. Byla to ona skvrna s označením III, která měla ten divný zrnitý vzhled – byl ten talíř takhle dobře nebo obráceně? Scales si nevzpomínal. Doktor pečlivě studoval vzorky pomocí kapesního mikroskopu… Když se narovnal, úlevně vydechl.

„Čtvrtá skupina,“ oznámil. „Máme vyhráno.“

„Který z nás?“ dumal Scales (i když v duchu docela přesně odpověď znal). Ta rozpitá růžička ho zvláštním způsobem mátla.

„Je to tak,“ řekl doktor, „žádná stopa po aglutinaci. Myslím, že to můžeme risknout, aniž bychom dělali další test přímo s pacientovou krví. To by trvalo dalších dvacet minut a tolika času nemáme.“ Otočil se ke Scalesovi. „Vy jste ten muž, kterého potřebuju.“

Walter úzkostlivě vykřikl.

„Já ne?“

„Ticho!“ okřikl ho autoritativně lékař. „Ne, je mi líto, ale vy to být nemůžete. Ale vy,“ otočil se ke Scalesovi, „vy jste univerzální dárce, velice užitečné mít vás poblíž. Srdce máte zdravé, co? Cítíte se v pořádku. Vypadáte docela fit a naštěstí nejste obtloustlý. Buďte tak laskav, sundejte si sako a vyhrňte si rukáv. Ano, tady ji máme, pěkná zřetelná žíla. Výborně. Nijak vám to neublíží – nanejvýš vám možná bude chvíli slabo, ale během hodiny budete zase chlapík.“

„Jistě,“ řekl Scales a dál upřeně pozoroval talíř. Ta rozmazaná růžička byla po jeho pravé straně. Určitě byla napravo celou tu dobu. Nebo byla na začátku na levé straně? A kdy? Předtím, než na talíř doktor nakapal krev nebo až potom? Ale jak by mohla změnit polohu? Když měl doktor ten talíř v ruce? Nebo že by Walter zachytil za talíř rukávem, když se bláznivě vrhl k zástěně? A bylo-li to tak, bylo to předtím než doktor vzorky označil? Ne, určitě až potom. Ne, předtím – potom, co vzorky odebral a předtím, než je označil. A to by znamenalo…

Doktor znovu otvíral dózu; vyndaval obvazy, pinzety, skleněnou láhev…

To by znamenalo, že jeho a Walterova krev si vyměnily místo předtím, než k nim bylo přikápnuto sérum, a pokud ano…

… nůžky, ručníky a zvláštní injekční stříkačku…

Pokud tu byla sebemenší pochybnost, bylo by správné na ni upozornit a otestovat vzorky krve ještě jednou. Ale možná, že by oba vzorky krve dopadly stejně a pak by doktor dal přirozeně přednost Johnovi Scalesovi před chudákem Walterem, který se tu třásl jako osika. Shlukuje se s II, čistá s III; shlukuje se s III, čistá s II – nemohl se upamatovat, jak to vlastně bylo…

„Lituju, vy ne,“ opakoval doktor a nekompromisně vyvedl Waltera ke dveřím. „Chudák chlap – nedovede pochopit, proč by jeho krev nebyla dost dobrá. To bych mu mohl zrovna tak stříknout kyanovodík.“

… Ta růžová růžička…

„Doktore – „ začal Scales.

A vtom se náhle zpoza zástěny ozval Druryho hlas a přednesl větu, která měla být pronesena s trpkým a nechutným cynismem, ale Drury ji řekl tak, jako už téměř stokrát na jevišti:

„Dobře, dobře, nestarejte se – spočinu na svých vavřínech!“

Ten nenáviděný, srdceryvný hlas – školený herecký hlas – sladký jako slíva – hladký a lahodný jako hlas zfetované flétny.

Čert ho vem, řekl si Scales a cítil, jak se mu gumový pásek utahuje nad loktem, doufám, že umře, že už nikdy neuslyším ten příšerný hlas. Dal bych za to cokoliv. Dal bych…

Sledoval, jak mu paže stlačená páskem otéká a barví se do rudomodra. Doktor mu píchl jakousi injekci. Scales neřekl nic. Uvažoval:

Dal bych cokoliv. Dal bych za to i život. Dal bych svou krev. Stačí, když dám svou krev – a nic neřeknu. Ten talíř byl otočený… Ne, to nevím. Je to doktorova věc, aby si to pohlídal… Teď už nic říct nemůžu… Bylo by mu divné, proč jsem to neřekl hned… Autor obětující krev, aby zachránil svého dobrodince… Růžičky napravo, růžičky nalevo… růže, všude samé růže… Spočinu na svých vavřínech.

Teď zajela jehla do žíly. Jeho vlastní krev vtéká do skleněné láhve a stoupá v ní… Někdo přinesl mísu s teplou vodou, z níž lehce stoupá pára…

… Život za přítele… za hodinu za dvě budete zase chlapík… pokrevní bratři… krev je život… to bych mu mohl právě tak stříknout kyanovodík… otrávit někoho vlastní krví… nová metoda, jak spáchat vraždu… VRAŽDA…

„Netrhejte sebou,“ napomenul ho doktor.

… a jaký motiv!… Vražda pro záchranu duše jednoho umělce… Kdo by tomuhle věřil?… A ještě když přitom přijde o peníze… peníze nebo život… jeho život za život přítelův… život nebo smrt, a nevědět, co z toho daruje… nevědět to jistě… vlastně to vůbec nevědět… teď už je příliš pozdě… teď už by bylo absurdní cokoliv říct… nikdo skutečně neviděl, jak se ten talíř otáčí… a koho by vůbec napadlo…

„To stačí,“ řekl doktor. Uvolnil gumový pásek, vytáhl jehlu a otřel vpich vatou, to všechno, zdálo se Scalesovi, jediným pohybem. Doktor uložil láhev na malý stojan nad mísu s vodou a vydesinfikoval Scalesovi paži jódem. „Jak je vám? Trochu slabo? Běžte vedle a tam si na chvilku lehněte.“

Scales už otvíral ústa, ale náhle se ho zmocnila podivná, chorobná nejistota. Vyrazil ke dveřím. Cestou viděl, jak doktor nese láhev za zástěnu.

Zatracený novinář! Pořád se tu ještě poflakoval. Pastva pro tisk, tyhlety věci. Heroická oběť vděčného autora. Prima příběh. Byl by ještě lepší, kdyby ho heroický autor chytil za ruku a vyklopil mu neuvěřitelnou pravdu – kdyby mu řekl: „Nenáviděl jsem ho, povídám vám, já ho nenáviděl – otrávil jsem ho – moje krev je jed – krev hada, dračí krev –“

A co tomu řekne doktor? Jestli se to opravdu zvrtne, bude mít podezření? Ale vůči komu? Neviděl, jak se ten talíř pootočil. To neviděl nikdo. Mohl by podezřívat leda sám sebe z nedbalosti, ale to asi těžko bude rozhlašovat. A on nedbalý byl – nafoukaný, tlustý, užvaněný hlupák. Proč neoznačil ty odebrané vzorky dřív? Proč ještě nezkusil, jak se ta darovaná krev snáší s Druryho krví? To toho musel tolika napovídat a všechno vysvětlovat? Vykládat, jak snadno a rychle zavraždit svého dobrodince?

Scales by byl rád věděl, co se děje. Walter nervózně přešlapoval na chodbě. Walter žárlil – závistivě a nevraživě sledoval Scalese, když vklopýtal po operaci na chodbu. Kdyby jenom Walter věděl, co Scales provedl… Scalese napadlo, že Waltera podle podrazil – podvedl ho – Waltera, jenž si tak moc přál, aby mohl obětovat svou správnou, vhodnou, životadárnou krev…

Dvacet minut… téměř půlhodina… Jak dlouho to bude trvat, než se ukáže, jestli byla krev správná, nebo špatná? „To už bych mu mohl rovnou vstříknout kyanovodík,“ řekl doktor. To slibovalo něco pěkně drastického. Kyanovodík je rychlý – člověk umře v tu ránu.

Scales vstal, odstrčil Waltera a novináře stranou, přešel chodbu a nakoukl do Druryho šatny: zástěna byla odsunutá stranou a Scales uviděl Druryho bledý obličej lesknoucí se potem. Doktor se skláněl nad pacientem a měřil mu tep. Vypadal nervózně – téměř vylekaně. Náhle se otočil, a když zahlédl Scalese, popošel k němu. Scalesovi připadalo, že to doktorovi trvá celé dlouhé minuty než místnost přejde.

„Bohužel,“ řekl doktor. „Bojím se nejhoršího – udělal jste, co se dalo – my všichni jsme udělali, co bylo v našich silách.“

„Nepomohlo to?“ zašeptal Scales. Jazyk a patro měl jako dřevěné.

„U takovýchhle zákroků člověk nikdy neví,“ řekl doktor. „Obávám se, že ho ztrácíme.“ Odmlčel se a v očích měl maličko údiv. „Těžké krvácení,“ mumlal, jako by se snažil sám sobě vysvětlit ten nezdar. „Šok – nápor na srdce… Okamžitě si stěžoval na bolest v zádech.“ Poněkud jistěji dodal: „Když se musí operace tak dlouho odkládat, je to vždycky tak trochu sázka do loterie – a občas se vyskytuje specifická idiosynkazie. Byl bych udělal radši i přímý test, ale co by mi byla platná jistota, kdyby mi pacient mezitím zemřel?“

S nejistým úsměvem se otočil zpět k pohovce a Scales ho následoval. Jestlipak by Drury dovedl zahrát smrt tak, jak ji hrál teď! Scales se nemohl zbavit dojmu, že Drury skutečně hraje – že ta lesklá pleť je jenom mastná šminka a to přerývavé, bolestné dýchání je běžné divadelní lapání po dechu. Jestli realita může vypadat tak divadelně, pak divadlo musí být znepokojivě blízké realitě.

Vedle něho kdosi vzlykl. Walter se vplížil do místnosti a tentokrát ho tu doktor nechal.

„Ach, pane Drury!“ řekl Walter.

Druryho promodralé rty se pohnuly. Otevřel oči: rozšířené zorničky vypadaly černé a obrovské.

„Kde je Brand?“

Doktor se tázavě podíval na oba muže. „Jeho syn?“

„Jeho náhradník na scéně,“ zašeptal Scales. „Bude tu každou chvíli, pane Drury.“

„Publikum čeká,“ řekl Drury. Ztěžka se nadechl a svým starým hlasem řekl:

„Brande! Přiveďte Branda! Opona musí jít nahoru!“

Smrt Garricka Druryho byla velice dobrá show.

Nikdo se nikdy nedozví, co se stalo, přemítal Scales. Ani on sám ne. Drury mohl zemřít tak či tak v důsledku toho zranění. I kdyby ta krev byla správná, mohl zemřít. Teď už si ani nikdo nemohl být jistý, že správná nebyla; možná, že ta otočená růžička existovala jenom v jeho fantazii. Nebo – nebo si člověk v hloubi duše jistý být mohl, ale nikdo to nemohl dokázat. Či snad doktor ano? Samozřejmě, že bude muset proběhnout soudní ohledání. Budou provádět pitvu? Můžou dokázat, že ta krev nebyla správná? Když ano, doktor má pohotově vysvětlení – „specifická idiosynkrazie“ a nedostatek času provést další test. Musí přijít s nějakým vysvětlením, nebo obvinit sám sebe z nedbalosti.

Protože nikdo nemohl dokázat, že se ten talíř pootočil. Walter a doktor to neviděli – kdyby ano, byli by to řekli. A nemůže ani být prokázáno, že to viděl on – vždyť to s jistotou ani sám neví, leda ve skrytu duše. A že by on, jenž Druryho smrtí tolik ztratil – předpokládat, že by on to viděl a nic neřekl, to bylo neuvěřitelné. Jsou věci, které si nedovede ani koroner představit a jimž ani koronerova porota není schopna uvěřit.

PODEZŘENÍ

Jak atmosféra v kupé houstla tabákovým kouřem, pan Mummery si stále více uvědomoval, že si se snídaní nějak nepadli do noty.

Přitom na snídani samotné nic špatného být nemohlo. Tmavý chléb bohatý na vitaminy, který tak doporučoval odborník na zdravou výživu z deníku Morning Star; slanina vypečená do lahodné křupavosti; vajíčka pěkně usmažená; káva, uvařená tak, jak to pouze paní Suttonová dokáže. Paní Suttonová byla opravdu objev, za nějž je třeba děkovat Bohu. Protože Ethel, potom co se v létě nervově zhroutila, nebyla dost silná na to, aby se potýkala s nezkušenými děvčaty, která přicházela a hned zase odcházela, jedno za druhým. Chudinka Ethel, stačí tak málo, a hned je z toho celá pryč. Pan Mummery se snažil seč mohl ignorovat rostoucí pocit nevolnosti a jenom doufal, že se nechystá skutečně onemocnět. Nehledě na potíže v zaměstnání – Ethel by se určitě vyděsila a pan Mummery by rád obětoval svůj ubohý život, jen aby Ethel uchránil jediné tísnivé chvilky.

Vsunul tabletku pro lepší zažívání do úst – poslední dobou si zvykl nosit jich pár u sebe – a rozevřel noviny. Žádné převratné zprávy tam nebyly. V parlamentu proběhla interpelace ve věci vládních psacích strojů. Pric Waleský s úsměvem zahájil celobritskou výstavu obuvi. V liberální straně došlo k dalšímu rozkolu. Policie stále ještě hledala ženu, která je v podezření, že otrávila v Lincolnu nějakou rodinu. Dvě děvčata zůstala uvězněna v hořící továrně. Filmová hvězda obdržela soudní rozhodnutí o čtvrtém rozvodu.

V Paragon Station pan Mummery opustil vlak a nastoupil do tramvaje. Nevolnost začínala přerůstat v nutkání ke zvracení. Nicméně se šťastně dostal do kanceláře dřív než došlo k nejhoršímu. Když do pracovny vrazil jeho partner, pan Mummery seděl za stolem, bledý, ale už se zase ovládal.

„Dobré ráno,“ zahlaholil pan Brookes a jako obvykle dodal: „Tak už je podle tebe dost velká zima?“

„To jo,“ řekl Mummery, „dokonce nepříjemně sychravá.“

„Odporně sychravá,“ souhlasil Brookes. „Takže cibulky jsou všechny v zemi?“

„Všechny ne,“ přiznal se Mummery. „Necítím se totiž dvakrát –“

„To je chyba,“ přerušil ho partner, „velká chyba. Mají být v zemi co nejdřív. Já už je zasadil minulý týden. Na jaře budu mít zahrádku jako obrázek. Tedy aspoň na městskou zahrádku. Máš štěstí, že bydlíš na venkově. To je něco jiného než bydlet přímo v Hullu, co? I když tam u nás nahoře je taky dobrý vzduch. Jak se daří paní?“

„Děkuju, už je jí mnohem líp.“

„To je dobře, moc dobře. Doufám, že s ní budeme moct v zimě počítat jako obvykle. Pro náš dramatický kroužek je prostě nepostradatelná. Panebože! Jak ta hrála loni v Milostném dobrodružství – na to se nedá zapomenout. Lidi jí a mladýmu Welbeckovi tleskali jak šílený, vzpomínáš? Zrovna včera se mě na ni Welbeckovi ptali.“

„Děkuju, myslím, že už brzy bude moct zase chodit do společnosti. Ale doktor říkal, že to nesmí přehánět. Žádné starosti, varoval – to je to nejdůležitější. Musí hezky zvolna, žádný spěch a nenabrat si toho moc najednou.“

„Svatá pravda. Starosti jsou hřebíček do rakve. Já si přestal dělat starosti už dávno a koukni se na mě! Zdravej jako ryba, i když už mám padesátku dávno na krku. Mimochodem, zato ty dneska nevypadáš moc dobře!“

„Žaludeční nevolnost,“ řekl pan Mummery. „Nic vážného. Řekl bych, že mám nachlazená játra.“

„Nejspíš,“ řekl pan Brookes a hned se zase chopil slova. „Stojí zato žít? To záleží na játrech. Ha, ha! Dobře, dobře… a teď budeme muset taky trochu pracovat. Kde je ta Ferrabyho smlouva o pronájmu?“

Pan Mummery, který toho rána nebyl ve vrcholné konverzační formě, docela přivítal změnu tématu a další půlhodinu mohl v klidu plnit své povinnosti realitního agenta. Pak se však Brookes opět ozval.

„Mimochodem, neví náhodou tvoje žena o nějaké dobré kuchařce?“

„To neví,“ odpověděl pan Mummery. „Najít dneska dobrou kuchařku není jen tak. Popravdě řečeno, sami jsme uspěli teprve nedávno. Ale proč? Snad vás vaše stará dobrá kuchařinka neopustila?“

„To ne, díkybohu!“ zasmál se pan Brookes. „To by muselo přijít zemětřesení, aby nás a naši kuchařinku rozdělilo. Vůbec ne, jde o Philipsonovy. To děvče, co u nich bylo, se vdává. To je na těch holkách to nejhorší. Řekl jsem Philipsonovi: ‚Dej si bacha. Přijmi jenom někoho, o kom máš informace. Nebo skončíš s tou travičkou – jak se jmenuje – Andrewsová. Abych ti nemusel předčasně kupovat věnec na pohřeb.‘ Smál se, ale ono to k smíchu není, a taky jsem mu to řekl. Rád bych věděl, na co si vlastně platíme policii. Už je to skorem měsíc a oni ji pořád nejsou schopní najít. Jediné, na co se zmohli, je, že si myslí, že je někde tady v okolí a že se může pokusit ‚najít si místo jako kuchařka‘. Jako kuchařka! To je, co!“

„Takže ty si nemyslíš, že spáchala sebevraždu?“ zeptal se Mummery.

„Sebevraždu? Blbost!“ odpověděl pan Brookes neomaleně. „Nevěř tomu, hochu. Ten kabát, co našli v řece, to byla jenom finta. Tenhle druh lidí sebevraždu nedělá!“

„Jaký druh?“

„Cvoci, co trávěji lidi arsenem. Ti se mají zatraceně rádi. Jsou mazaný jako liška. Musíme jenom doufat, že ji najdou dřív, než to odnese někdo další. Jak jsem řekl Philipsonovi –“

„Takže ty si myslíš, že to ta Andrewsová udělala?“

„Jestli to udělala? Samozřejmě, že jo. To je jasné jako facka. Starala se o svého starého otce, a ten najednou umřel – a přitom jí zanechal nějaké peníze. Pak dělala hospodyni nějakému starému pánovi, načež ten taky náhle umřel. A teď jsou tady ti manželé – on zemře a jeho manželce se udělá šíleně špatně, a je to otrava arsenem. Načež kuchařka uteče, a ty se mě ptáš, jestli to udělala? Klidně se s tebou vsadím, že až vykopou jejího otce a toho starýho pána, zjistí, že ti taky jsou plný arsenu. Jak s tím tihle lidi jednou začnou, nikdy sami nepřestanou. Prostě tomu propadnou.“

„Asi ano,“ připustil pan Mummery. Vzal znova do rukou noviny a prohlížel si fotografii hledané ženy. „Vypadá docela neškodně,“ poznamenal. „Docela milá, mateřsky vypadající ženská.“

„Má zlou pusu,“ konstatoval pan Brookes. Měl teorii, že charakter se lidem zračí ve tvaru úst. „Týhle ženský bych nevěřil ani za mák!“

Postupem času se panu Mummerymu udělalo lépe. Měl trochu obavy, jak přežije oběd, z opatrnosti si vybral vařenou rybu a vanilkový pudink a dal si záležet, aby se bezprostředně po jídle vystříhal jakékoliv překotné činnosti. K jeho velké úlevě ryba i puding zůstaly tam, kam je uložil, a dokonce se nedostavila ani ta znepokojivá bolest, která ho posledních čtrnáct dní obtěžovala téměř pravidelně. K večeru už byl celkem bezstarostný. Přízrak nemoci a účtů za lékaře ho přestal strašit. Koupil kytici bronzově zbarvených chrysantém pro Ethel, a když vystoupil z vlaku a kráčel zahradou k Mon Abri, byl v nejlepším rozmaru.

Trochu ho zaskočilo, že nenašel manželku v obývacím pokoji. S kyticí chrysantém v ruce prošel chodbou a otevřel dveře do kuchyně.

Tam však našel jenom kuchařku. Seděla u stolu zády ke dveřím a téměř provinile sebou trhla, když se k ní přiblížil.

„Panebože,“ vyjekla, „vy jste mě vyděsil. Vůbec jsem neslyšela otvírat venkovní dveře.“

„Kde je manželka? Doufám, že jí zase není špatně?“

„Trochu ji, chudinku, rozbolela hlava, pane. Přiměla jsem ji, aby si lehla a v půl pátý jsem jí odnesla nahoru hrnek čaje. Myslím, že teď krásně spinká.“

„Chudáček malá,“ řekl pan Mummery.

„Dala se do uklízení obýváku a to ji podle mě tak zmohlo,“ řekla paní Suttonová. „‚Nepřehánějte to, madam,‘ povídám jí, ale víte, jaká ona je. Začne bejt celá nesvá a prostě nevydrží nic nedělat.“

„Já vím,“ řekl pan Mummery. „Vy za nic nemůžete, paní Suttonová, staráte se o nás oba přímo vzorně. Zaběhnu nahoru a mrknu se, jak jí je. Jestli bude spát, tak ji nebudu rušit. Mimochodem, co bude k večeři?“

„Udělala jsem taštičky plněné masovou směsí,“ řekla paní Suttonová tónem, jenž naznačoval, že je připravena je změnit v tykev nebo pohár se čtyřspřežením, kdyby se to jídlo nesetkalo s pochopením.

„Aha!“ řekl pan Mummery. „Taštičky? Víte, já –“

„Uvidíte, že budou dietní a výborný,“ bránila se kuchařka a promptně otevřela troubu, aby se pan Mummery mohl na vlastní oči přesvědčit. „A dala jsem do nich máslo, když jste říkal, že je pro vás sádlo těžko stravitelný.“

„Děkuju, děkuju vám,“ řekl pan Mummery. „Určitě budou vynikající. Poslední dobou nějak nejsem ve své kůži a sádlo mi nedělá dobře.“

„Některým lidem sádlo nevyhovuje, to je fakt,“ souhlasila paní Suttonová. „Vůbec bych se nedivila, kdybyste měl trochu nachlazený játra. Z tohohle počasí by onemocněl každý.“

Paní Suttonová spěšně přešla ke stolu a uklidila z něj obrázkový časopis, který četla.

„Možná by paní radši večeřela nahoře?“ nadhodila.

Pan Mummery řekl, že to půjde zjistit, a po špičkách se odebral nahoru. Ethel ležela stočená pod péřovou pokrývkou a v široké manželské posteli vypadala neobyčejně drobná a křehká. Když vešel, zavrtěla se a usmála se na něj.

„Nazdar, miláčku,“ řekl pan Mummery.

„Nazdar! Ty už jsi doma? Zřejmě jsem usnula. Byla jsem utahaná a bolela mě hlava, tak mě paní Suttonová poslala nahoru.“

„Nesmíš se tak namáhat, miláčku,“ řekl pan Mummery, vzal manželku za ruku a posadil se na kraj postele.

„Ano – udělala jsem hloupost. To jsou krásné květiny, Harolde. A všechny jenom pro mě?“

„Všechny pro tebe, králíčku,“ řekl pan Mummery něžně. „Nemyslíš, že bych zasloužil nějakou odměnu?“

Paní Mummeryová se usmála a pan Mummery si opakovaně vybral odměnu.

„To už stačí, ty sentimentální hlupáčku,“ řekla paní Mummerová. „A teď už běž, ať můžu vstát.“

„Uděláš líp, zlatíčko, když si lehneš a paní Suttonová ti přinese večeři sem nahoru,“ řekl manžel.

Ethel protestovala, ale její manžel byl neoblomný. Jestli na sebe nebude opatrná, nebude smět chodit do dramatického kroužku. A všichni si moc přejí, aby už byla zase zpátky. Welbeckovi se na ni ptali a říkali, že se bez ní prostě neobejdou.“

„Vážně?“ ožila Ethel. „To je od nich moc hezké, že na mě myslí. Možná bude nejlíp, když si přece jenom půjdu lehnout. A jakpak se měl celý den můj mužíček?“

„Šlo to, děkuju, šlo to.“

„Už tě nebolelo bříško?“

„No, trošku ano, ale už to zmizelo. Není to nic, čím by se musel králíček znepokojovat.“

Další den, ani den následující pana Mummeryho žádné bolesti nepronásledovaly. Řídě se radou odborníka z novin, dal se na pití pomerančové šťávy a výsledek této kůry ho potěšil. Avšak ve čtvrtek se mu v noci udělalo tak zle, že vystrašená Ethel zavolala lékaře. Doktor se mu podíval na jazyk, změřil mu puls, a vypadalo to, že mu jeho stav nepřipadá nijak vážný. Dotazem na to, co pan Mummery večer jedl, vyšlo najevo, že k večeři byly vepřové nožičky následované pudinkem a že v rámci nového zdravotního programu vypil pan Mummery před spaním velkou sklenici pomerančové šťávy.

„To je ono!“ řekl doktor Griffith radostně. „Pomerančová šťáva je výborná, stejně tak jako vepřové nožičky, ale ne oboje dohromady. Vepřové a pomeranče dohromady jsou mimořádně špatné na játra. Nevím sice proč, ale není pochyb o tom, že to tak je. Předepíšu vám něco k užívání a pár dní jezte jenom kašovitou stravu a žádné vepřové. A vy, paní Mummeryová, si nedělejte žádné starosti, bude zdravý jako ryba. Vy jste ta, na kterou musíme dávat pozor. Ty tmavé kruhy pod očima se mi vůbec nelíbí. Ta noc byla ošklivá, já vím. Berete pravidelně ty prášky na uklidnění? Tak to je dobře. A s vaším manžílkem si nemusíte dělat starosti. Za chvilku bude zase běhat jako čipera.“

Doktorova předpověď se splnila, ale ne hned. Pan Mummery, přestože držel dietu, jedl chleba namočený v mléce a hovězí bujón, který mu paní Suttonová zručně uvařila a Ethel přinesla až do postele, byl zkříslý celý pátek a až v sobotu odpoledne byl schopen na nejistých nohou sejít dolů. Bylo zřejmé, že prodělal opravdu vážný záchvat. Nicméně se už dokázal soustředit na pár listin, které mu Brookes poslal z kanceláře k podpisu, a pak se věnoval domácímu účetnictví. Ethel na finanční záležitosti nebyla a pan Mummery vždycky procházel účty s ní. Když spolu probrali účty od řezníka, pekaře, mlékaře a dodavatele uhlí, pan Mummery vzhlédl tázavě k manželce.

„Ještě něco, zlato?“

„Ještě se musíme rozhodnout ohledně paní Suttonové. Teď končí zkušební měsíc, co nastoupila.“

„Aha. Ale ty s ní přeci jsi docela spokojená, ne?“

„Ano, celkem ano – ty snad ne? Je dobrá kuchařka a taková hodná mateřská bytůstka. Nemyslíš, že to ode mě byl geniální tah, na nic nečekat a rovnou ji najmout?“

„To určitě ano,“ řekl pan Mummery.

„Byl to hotový zázrak, že se tu objevila, zrovna když ta povedená Jane utekla, aniž by se namáhala dát výpověď. Byla jsem absolutně zoufalá. Byla to samozřejmě trošku sázka do loterie – přijmout ji bez jakýchkoliv doporučení, ale když se starala o vlastní ovdovělou matku, těžko můžeš čekat, že ta jí bude psát doporučení.“

„To nee,“ řekl pan Mummery. Když paní Suttonovou přijímali, neměl z toho dobrý pocit, ale nechtělo se mu nic namítat, protože prostě a dobře někoho mít museli. Jak se ukázalo, experiment se osvědčil tak úžasně, že teď už k tomu nebylo co dodat. Před časem sice nadhodil, že by taky mohli napsat vikáři z farnosti, kde paní Suttonová bydlela, ale Ethel namítla, že vikář jim sotva bude moct říct něco o kuchařském umění paní Suttonové, a koneckonců právě to bylo nejdůležitější.

Pan Mummery odpočítal měsíční výplatu.

„A mimochodem, miláčku,“ řekl, „mohla bys paní Suttonovou upozornit, že když už musí číst ráno noviny dřív než sejdu dolů, byl bych jí povděčen, kdyby je zase pěkně složila.“

„Ty jsi ale puntičkář!“ řekla manželka.

Pan Mummery si povzdechl. Nedokázal manželce vysvětlit, že z nějakého záhadného důvodu pro něj je důležité, aby ráno dostal noviny do rukou neposkvrněné a panensky čisté. Ženy pro takovéhle věci nemají pochopení.

V neděli se už pan Mummery cítil mnohem lépe – vlastně už byl docela ve své kůži. Během snídaně v posteli si četl s potěšením News of the World, při čemž obzvláštní pozornost věnoval vraždám. Vraždy měly pro pana Mummeryho velký půvab – přinášely mu příjemné vzrušení z dobrodružství, jež se týkalo těch druhých, protože – přirozeně – to byly záležitosti na hony vzdálené každodennímu životu na periferii Hullu.

Povšiml si, že Brookes měl stoprocentně pravdu. Těla otce paní Andrewsové a jejího předchozího zaměstnavatele byla „vykopána“ a skutečně byla plna arsenu.

K obědu dostal pan Mummery roštěnku s brambory pečenými zároveň s masem a s nadýchaným yorkshirským pudinkem, po čemž následoval jablkový koláč. Po třech dnech žaludeční diety byla přímo rozkoš zakousnout se do lehce krvavého libového masa a křupavých brambor. Jedl střídmě, ale s vyloženým potěšením. Ethel naproti tomu jako by neměla chuť k jídlu, jenomže ta nikdy žádný velký jedlík masa nebyla. Byla vyběravá a navíc se (zcela neodůvodněně) bála, že ztloustne.

Bylo příjemné odpoledne a ve tři hodiny, když už bylo jisté, že se roastbeef nechystá dělat potíže, napadlo pana Mummeryho, že by bylo vhodné, kdyby šel zasadit zbytek cibulek do země. Navlékl si starý plášť a zamířil ke kůlně se zahradnickými potřebami. Když už držel v rukou zahradnickou lopatku a sáček s cibulkami tulipánů, uvědomil si, že nemá na sobě pracovní kalhoty, takže by bylo rozumné vzít si podložku pod kolena. Kdypak ji měl naposledy? Nemohl si vzpomenout, ale měl pocit, že ji uložil do rohu pod poličku s květináči. Shýbl se a hmatal ve tmě mezi květináči. Ano, byla tam, jenom mu překážela jakási plechovka. Opatrně plechovku vyndal na světlo – aha, zbytek herbicidu.

Pan Mummery hleděl na růžovou etiketu, na níž bil do očí nápis: ARSENOVÝ HERBICID. JED. S mírným vzrušením si uvědomil, že jde o stejný přípravek, který zprovodil ze světa poslední oběť paní Andrewsové. Docela ho to potěšilo. Připadalo mu, že je tím sice vzdáleně, ale nepopiratelně propojen s významnými událostmi. Pak si všiml s překvapením a pohoršením, že víčko je nasazeno velice nedbale.

„Jak je to možné, že jsem to takhle špatně zavřel?“ brumlal. „Nedivil bych se, kdyby to tak vyčichlo, že to těm plevelům teď nebude chutnat.“ Zdvihl víčko a nahlédl do plechovky – byla napůl prázdná. Pro jistotu držátkem lopatky víčko pořádně zamáčkl a strčil plechovku zpátky, kde byla. Pak si pečlivě umyl ruce v umývárně, protože věděl, že člověk není nikdy dost opatrný.

Když se po sázení tulipánů vrátil do domu, uviděl v pokoji návštěvu, což ho trochu vyvedlo z míry. Paní Welbeckovou se synem sice vždycky rád viděl, ale byl by přivítal, kdyby o tom věděl předem, aby si pečlivěji vydrhl hlínu zpod nehtů. I když se nezdálo, že by si toho paní Welbecková všimla. Paní Welbecková byla upovídaná dáma, kterou příliš nezajímalo nic jiného než to, co sama říká. K Mummeryho nelibosti se rozpovídala o travičském případu v Lincolnu. Nanejvýš nevhodné téma u čaje, pomyslel si pan Mummery, to si opravdu vybrala vhodnou chvíli. Své vlastní zažívací potíže měl pořád ještě natolik v čerstvé paměti, že se mu dělalo nanic, když poslouchal líčení symptomů otravy; kromě toho to nebylo vhodné téma pro Ethel. Koneckonců, travička se zřejmě pořád ještě vyskytovala někde v okolí. I ženě s dobrými nervy by z toho bylo nevolno. Mrkl na Ethel a viděl, že je pobledlá a celá se chvěje. Musí za každou cenu paní Welbeckovou zarazit, nebo se bude opakovat jedna z těch jemu dobře známých a příšerných hysterických scén.

S téměř neomalenou příkrostí se vložil do hovoru.

„Co ty řízky z forzýtie, paní Welbecková,“ řekl, „teď je ta správná doba je nařezat. Když půjdete laskavě se mnou na zahradu, tak vám je udělám.“

Všiml si, že Ethel a mladý Welbeck na sebe s úlevou pohlédli. Mladík si zřejmě uvědomoval, oč jde, a matčina netaktnost mu byla nepříjemná. Paní Welbecková, zaražena v rozletu, mírně zalapala po dechu, ale pak se její zájem poslušně stočil novým směrem. Doprovodila hostitele do zahrady a vesele štěbetala o zahradničení, zatímco pan Mummery vybral a odřezával řízky. Gratulovala panu Mummerymu k neposkvrněným zahradním cestičkám. „Já prostě nejsem sto se toho plevele zbavit,“ řekla.

Pan Mummery se rozhovořil o použití herbicidu a pochválil jeho účinnost.

„Takové svinstvo!“ ulevila si paní Welbecková a otřásla se. „To bych v domě nechtěla ani za nic,“ řekla důrazně.

Pan Mummery se usmál. „My ho samozřejmě v domě taky nemáme. I kdybych byl tak lehkomyslný –“

Odmlčel se. Náhle si vzpomněl na to nedbale zamáčknuté víčko a kdesi v podvědomí se mu začaly kombinovat nejasné představy. Aniž by se je snažil analyzovat, odešel do kuchyně pro noviny, aby do nich zabalil řízky zlatnice.

Z obývacího pokoje zřejmě oknem zpozorovali, že se vracejí, protože když vstoupili dovnitř, mladý Welbeck už stál, tiskl Ethel ruku a loučil se. Taktně pak bez váhání odvedl matku z domu a pan Mummery se vrátil do kuchyně, aby uklidil noviny, které předtím vyndal ze zásuvky. Aby je uklidil a aby se na ně pozorněji podíval. Cosi ho na nich upoutalo, co si chtěl ověřit. Jednu stránku po druhé opatrně obracel – ano, měl pravdu: Každý obrázek paní Andrewsové, každý odstavec a řádka o lincolnském travičském případu byly pečlivě vystřiženy.

Pan Mummery se posadil vedle sporáku. Měl pocit, že se potřebuje ohřát – jako by mu náhle žaludek stáhla mrazivá ruka.

Snažil se vybavit si, jak na novinových fotografiích paní Andrewsová vypadala, jenže neměl dobrou paměť na tváře. Vzpomněl si jen, že Brookesovi řekl, že je to „takový mateřský“ typ. Pak se snažil spočítat, kolik dní uplynulo, co paní Andrewsová zmizela. Necelý měsíc, řekl tehdy Brookes – a to už je týden. Takže teď ji hledají už něco přes měsíc. Měsíc. Právě vyplatil paní Suttonnové měsíční výplatu.

„Ethel!“ vybavilo se mu se vší naléhavostí. S tímhle příšerným podezřením se musí vypořádat za každou cenu sám. Musí ji ušetřit jakéhokoliv šoku nebo úzkosti. A musí si být absolutně jistý. Propustit jedinou slušnou kuchařku, kterou kdy měli, jen na základě nepodloženého podezření, to by bylo neodpustitelné provinění vůči oběma zúčastněným ženám. Jestli to přece jenom udělá, bude to muset udělat pod nějakou svévolnou, směšnou záminkou – s takovouhle děsivou záležitostí se nemůže Ethel svěřovat. A ať už to udělá jakkoliv, budou z toho nepříjemnosti. Ethel to nepochopí a říct jí pravdu se neodváží.

Ale kdyby náhodou na těch jeho příšerných pochybnostech opravdu něco bylo, nemůže přece vystavit Ethel tomu děsivému nebezpečí mít tu ženu byť jen o chvíli déle v domě. Vzpomněl si na onu rodinu v Lincolnu – muž zemřel a jeho manželka vyvázla jenom zázrakem. Nebyl by přece jenom jakýkoliv šok, jakékoliv riziko lepší než to?

Pan Mummery si najednou připadal velice osamělý a velice unavený. Nemoc ho značně vyčerpala.

Ty jeho nevolnosti – kdy vlastně začaly? Před třemi týdny měl první záchvat. To ano, ale na druhé straně měl odjakživa problémy se zažíváním. Žlučníkové záchvaty. Nebyly sice tak těžké jako ten poslední, ale byly to nepochybně žlučníkové záchvaty.

Vzpamatoval se a poněkud ztěžka vešel do obývacího pokoje. Ethel se choulila v rohu pohovky.

„Jsi unavená, viď?“

„Trošku.“

„To ta ženská, ty její řeči tě tak vysílily. Neměla by tolika mluvit.“

„To neměla.“ Ethelina hlava se unaveně pohnula mezi polštáři. „Pořád o tom příšerném případě. Nerada takové věci poslouchám.“

„Pochopitelně. Jenomže když se něco takového v sousedství stane, lidi to probírají pořád dokola. Kdyby tu ženskou chytli, byla by to úleva. Pomyšlení, že by –“

„Nechci na nic tak děsivého myslet. Musí to být příšerná ženská.“

„Příšerná. Brookes mi tuhle říkal –“

„Nechci vědět, co ti říkal. Nechci o tom slyšet vůbec nic. Chci mít klid. Já chci mít klid.“

V jejím hlase rozpoznal náznak rostoucí hysterie.

„Králíček bude mít klid. Neboj se, miláčku. Už nebudeme o žádných hrůzách mluvit.“

Ne. Nemělo by cenu se o nich bavit.

Ethel šla spát brzy. O nedělích bylo na panu Mummerymu, aby zůstal vzhůru, dokud paní Suttonová nepřijde. Ethel se tentokrát trochu zdráhala to na něm chtít, ale ujistil ji, že už je na to dostatečně fit. A pokud šlo o jeho fyzickou kondici, byla to pravda. To jeho mozek, ten byl zmatený a oslabený. Rozhodl se, že se jakoby mimochodem zmíní o těch rozstříhaných novinách – jen aby zjistil, co na to paní Suttonová poví.

Dopřál si obvyklý luxus – whisky se sodou – , seděl a čekal. Ve tři čtvrtě na deset zaslechl dobře známé cvaknutí zahradní branky. Po štěrku se blížily kroky – křupy, křupy k zadním dveřím. Pak slyšel rachocení zámku, bouchnutí zavíraných dveří a klapnutí závory vracející se na původní místo. Následovala pauza. To paní Suttonová zřejmě odkládá klobouk. Setkání se blížilo.

Kroky teď zněly na chodbě. Dveře se otevřely. Paní Suttonová ve svých svátečních černých šatech stála na prahu. Uvědomoval si, že se mu do konfrontace nechce. Pak vzhlédl. Žena s kulatým obličejem skrytým za tlustými kostěnnými obroučkami brýlí. Nejsou ty rysy kolem úst tak trochu nelítostné? Nebo je to pouze tím, že paní Suttonová přišla o většinu předních zubů?

„Budete si ještě teď večer něco přát, pane, než odejdu nahoru?“

„Ne, děkuju, paní Suttonová.“

„Doufám, že už je vám líp, pane.“ Ten přehnaný zájem o jeho zdraví mu připadal téměř zlověstný; ale oči za tlustými skly byly nevyzpytatelné.

„Mnohem líp, děkuju, paní Suttonová.“

„Není paní Mummeryové nevolno? Neměla bych jí vzít nahoru sklenici horkého mléka nebo něco jinýho?“

„Ne, děkuju,“ řekl chvatně a měl pocit, že paní Suttonová vypadá zklamaně.

„Dobře, pane. Dobrou noc.“

„Dobrou noc. A mimochodem, paní Suttonová –“

„Ano, pane?“

„Ale nic,“ řekl pan Mummery, „to nic.“

Ráno pan Mummery dychtivě rozevřel noviny. Rád by se byl dočetl, že během víkendu došlo k zatčení. V tomto směru ho však žádné novinky nečekaly. Ředitel jakési depozitní banky si prohnal kulku hlavou a všechny titulky se zabývaly výčtem ztracených milionů a zruinovanými akcionáři. Jak jeho noviny, tak noviny, které koupil cestou do kanceláře, odsunuly lincolnský travičský případ do nenápadných odstavců na poslední straně, v nichž informovaly čtenáře, že policie stále ještě tápe ve tmě.

Následujících pár dní bylo nejnepříjemnějších v celém Mummeryho životě. Zvykl si každé ráno časně vstát a pak slídit v kuchyni. Ethel z toho byla celá nervózní, ale paní Suttonová to nechávala bez komentáře. Pozorovala ho shovívavě a dokonce – připadalo mu – mírně pobaveně. Koneckonců, bylo to směšné. Jakou mělo cenu dohlížet na snídani, když pak musel odejít a od půl desáté až do šesti být pryč?

Brookes se mu v kanceláři smál kvůli tomu, jak často volá Ethel. Pan Mummery nedbal. Pokaždé se mu ulevilo, když slyšel její hlas a ověřil si, že Ethel je v pořádku a nic ji nebolí.

Nic se nestalo a ve čtvrtek si už začal myslet, že se chová jako blázen. Ten den přišel domů až pozdě. Brookes ho přemluvil, aby s ním šel na mládenecký večírek, pořádaný pro jednoho přítele, jenž se chystal oženit. Pan Mummery však odmítl zůstat až do rána a v jedenáct hodin se se společností rozloučil. Dům už tonul ve tmě, když se vrátil, ale paní Suttonová mu zanechala na stole lístek se vzkazem, že v kuchyni mu nechala kakao připravené k ohřátí. Poslušně si ho tedy ohřál v malém kastrolku, v němž ho našel. Byl to přesně jeden šálek.

Jak stál u sporáku, zamyšleně upil a vzápětí hrnek odložil. Zdá se mu to jenom, nebo má to kakao nějakou divnou chuť? Znova se napil a převaloval ho v ústech. Připadalo mu, že má slabou příchuť, nepříjemnou a jako by kovovou. Vyděšeně doběhl do umývárny nádobí a vyplivl doušek do výlevky.

Chvíli zůstal nehnutě stát. Pak s podivnou odhodlaností, jako kdyby ho ovládala něčí cizí vůle, přinesl ze spíže prázdnou lahvičku od nějaké medicíny, vypláchl ji pod tekoucí vodou a pak do ní pečlivě nalil obsah šálku. Lahvičku ukryl v náprsní kapse saka a po špičkách došel k zadnímu vchodu. Neslyšně odemknout nebylo snadné, ale nakonec se mu to podařilo. Pořád ještě po špičkách se kradl zahradou ke kůlně s nářadím. Sklonil se a zažehl zápalku. Pamatoval si zcela přesně, kde plechovku s herbicidem nechal: vzadu, pod policí, za květináči. Opatrně ji vyndal. Zápalka prskla a spálila mu prsty, ale dřív než zapálil další, hmat mu už prozradil, co se chtěl dozvědět. Víčko bylo opět uvolněné.

Pan Mummery stál v kůlně v obleku a svrchníku, v jedné ruce plechovku, v druhé zápalky, kolem voněla zahradní zem a on cítil, jak se ho zmocňuje panika. Strašně se mu chtělo utéct a svěřit se někomu s tím, co objevil.

Místo toho dal plechovku přesně na totéž místo, kde ji nalezl, a vrátil se do domu. Když procházel zahradou, všiml si, že v okně ložnice paní Suttonové je světlo. To ho vyděsilo víc, než všechno, co se dosud stalo. Pozoruje ho? Ethelino okno bylo tmavé. Kdyby vypila něco smrtelně nebezpečného, byla by všude světla a rozruch a volání po doktorovi, tak jako když se obětí útoku stal on sám. Oběť útoku, ano, pomyslel si, to je ten správný výraz.

Stále stejně duchapřítomně a promyšleně se vrátil do domu, umyl nádobí a uvařil druhý šálek kakaa, který nechal stát v kastrolku. Pak se tiše vkradl do ložnice. Na prahu ho přivítal Ethelin hlas.

„Jdeš pěkně pozdě, Harolde. Ty flamendře! Bavil ses dobře?“

„Šlo to. Jsi v pořádku, miláčku?“

„Celkem ano. Nechala ti tam paní Suttonová něco teplého? Slíbila to.“

„Nechala. Ale neměl jsem žízeň.“

Ethel se zasmála. „Aha! Takže takovýhle večírek to tedy byl!“

Pan Mummery se nepokoušel nic zapírat. Svlékl se, vlezl do postele a přitiskl k sobě manželku, jako by ji chtěl ubránit proti všem mocnostem pekelným, které mu ji chtějí vyrvat. Zítra bude jednat. Poděkoval Bohu, že ještě není příliš pozdě.

Pan Dimthorpe byl lékárník a Mummeryho velmi dobrý přítel. Často spolu sedávali v Dimthorpově krámku na Spring Bank a vyměňovali si názory na molice a choroby kapusty. Pan Mummery mu otevřeně vylíčil, co se stalo, a předal mu skleničku s kakaem. Pan Dimthorpe mu pogratuloval k opatrnosti a rozvaze.

„Dneska večer budu mít výsledek,“ slíbil, „a jestli v tom bude to, co si myslíš, pak budeme mít jasný důkaz, na základě kterého můžeme jednat.“

Pan Mummery mu poděkoval a celý den v kanceláři se vůbec nemohl soustředit na práci. Ne že by na tom záleželo, protože pan Brookes, jenž se zúčastnil večírku až do bouřlivého konce v ranních hodinách, měl pozorovací schopnost utlumenu. V půl páté pan Mummery energicky zavřel zásuvky stolu a oznámil, že odchází dřív, protože musí vykonat jistou návštěvu.

Pan Dimthorpe už na něj čekal.

„Je to absolutně jasné,“ prohlásil. „Provedl jsem Marshovu zkoušku. Byla v tom silná dávka, není divu, žes ji ucítil. V té lahvičce musí být tak čtyři nebo pět gránů čistého arsenu. Podívej, tady je to zrcátko, můžeš se přesvědčit sám.“

Pan Mummery pohlédl na skleněnou trubičku se zlověstnou černofialovou skvrnou.

„Chceš zavolat policii rovnou odsud?“ zeptal se lékárník.

„Ne,“ řekl pan Mummery. „Ne – musím domů. Bůhví, co se tam děje. Mám tak akorát čas, abych stihnul vlak.“

„Dobře,“ řekl pan Dimthorpe. „Nech to na mně, zavolám jim za tebe.“

Předměstský vlak nejel panu Mummerymu dost rychle. Ethel – ot – rá – ve – na – umí – rá – Ethel – ot – rá – ve – na – umí – rá – je – mrt – vá – bubnovala kola vagónu. Z nádraží i cestou domů téměř utíkal. U dveří domu stál nějaký vůz. Uviděl ho hned zkraje ulice a dal se do běhu. Už se to stalo. Doktor už je v domě. Jsem hlupák, vrah, vyčítal si, takhle se fatálně zpozdit.

Pak, když byl ještě pořád nějakých stopadesát yardů daleko, viděl, jak se otvírají dveře domu. Ze dveří vyšel nějaký muž, Ethel za ním. Návštěvník nasedl do auta a to se rozjelo. Ethel se vrátila dovnitř. Byla v pořádku – nic se jí nestalo!

Stěží se dokázal natolik ovládnout, aby na něm nebylo nic poznat, když pověsil v předsíni klobouk a kabát a vešel do pokoje. Manželka byla už usazena v křesle u ohně a přivítala ho s mírným překvapením. Na stole bylo prostřeno k čaji.

„Jsi tu nějak brzy,“ konstatovala.

„Ano, obchody se nějak nehýbaly. Někdo tu byl na čaj?“

„Ano, mladý Welbeck. Kvůli dramatickému kroužku.“ Znělo to stručně, ale pan Mummery v tom zaslechl skryté radostné očekávání.

Pana Mummeryho přepadly pochybnosti. Že by přítomnost hosta Ethel ochránila? Jeho pocity se mu zřejmě zračily ve tváři, protože Ethel se na něj udiveně zadívala.

„Co se děje, Harolde, tváříš se hrozně divně?“

„Miláčku,“ řekl pan Mummery, „musím ti něco říct.“ Posadil se a vzal manželku za ruku. „Něco poněkud nepříjemného, bohužel –“

„Madame!“

Na prahu stála kuchařka.

„Promiňte, pane – nevěděla jsem, že jste už doma. Vezmete si čaj, nebo to můžu uklidit? Madame, v rybárně byl nějaký mladík, co zrovna přijel z Grimsby, a představte si, že už chytili tu příšernou ženskou – tu paní Andrewsovou. Tomu říkám dobrá zpráva, viďte? Vopravdu to bylo o strach, to pomyšlení, že se tu někde potlouká, ale teď už ji lapli. Dělala hospodyni u dvou starších dam a ten odpornej jed měla u sebe. Ta holka, co ji poznala, dostane odměnu. Taky jsem se po ní pořád koukala, ale ona byla celou tu dobu v Grimsby.“

Pan Mummery křečovitě sevřel opěradlo křesla. Takže nakonec se přece jenom fatálně spletl. Chtělo se mu křičet nebo plakat. Chtělo se mu omluvit se téhle prostomyslné, nepříjemné a radostně vzrušené ženě. Totálně se zmýlil.

Jenomže tu bylo to kakao. Pan Dimthorpe. Marshova zkouška. Pět gránů arseniku. Kdo tedy –?

Otočil se na manželku a v jejích očích spatřil cosi, co tam ještě nikdy předtím nezahlédl…

LEOPARDÍ DÁMA

„Jestli ten kluk překáží,“ řekl jakýsi hlas Tressiderovi do ucha, „stačí si v Rapallo’s vyžádat firmu Smith & Smith.“

Tressider sebou trhl a rozhlédl se kolem. Poblíž nikdo nebyl – pomineme-li prodavače ve stánku s knihami a postaršího džentlmena s pokřiveným cvikrem nasazeným v polovině nosu, jenž stál zahloubán do časopisu Blackwood. Ani jeden z nich mu evidentně ta zlověstná slova pošeptat nemohl. Jeden nebo dva yardy od něj stál nosič unaveně vysvětlující bojovné dámě a sklíčenému mužíkovi, že vlak v 17:30 už je pryč a až do 21:15 žádný další vlak nejede. Ani jednoho z těch tří Tressider nikdy neviděl. Otřásl se. Muselo to být jeho vlastní podvědomé přání, které se v této podivné podobě zhmotnilo. Musí se trochu lépe ovládat. Skrytá přání, která na sebe vezmou podobu hlasitých výzev a našeptávání by ho snadno mohla dovést do Colney Hatch – nebo do Broadmooru.

Ale kde pro všechno na světě sebral ta jména „Rapallo’s“ a „Smith & Smith“? Rapallo – to je nějaké město v Itálii, aspoň měl ten dojem. Ale jemu se to slovo vybavilo v podobě „Rapallo’s“, jako kdyby šlo o nějakou firmu. A to samé platí o „Smith & Smith“. Fantastické. Pak mu padl zrak na knižní stánek. Samozřejmě, to je ono – „W. H. Smith & Son“; to je zřejmě ta ispirace, z níž se sugesce zrodila, a jeho potlačená přání pronikla hradbou autocenzury a ztvárnila se do té směšné věty.

„Jestli ten kluk překáží, stačí si v Rapallo’s vyžádat firmu Smith & Smith.“

Jeho pohled klouzal po titulech časopisů a knih vystavených ve stánku. Není tu něco – ano, je. Sloupec červených knížeček a na vrchní z nich četl titul:

Jak se zeptat na vše, co chcete.

ITÁLIE.

Tohle byla ta druhá neznámá jeho rovnice. „Itálie“, to byla ta jiskra, co v jeho mysli zažehla reakci, jež záhadně, ale přece jenom pochopitelně – skončila slůvkem „Rapallo’s“.

Spokojeně podal prodavači šilink a požádal o Strand Magazine. Strčil časopis do podpaždí, mrkl na nádražní hodiny a usoudil, že než vlak odjede, má právě ještě čas na skleničku. Otočil se k bufetu a cestou se zastavil pro cigarety u kiosku – bojovná dáma se tam už zásobovala mléčnou čokoládou, aby přežila to čekání na vlak v 21:15. S jistým zlomyslným uspokojením si povšiml, že sklíčenému mužíkovi se podařilo uniknout, a nijak ho nepřekvapilo, když se s ním opět setkal v bufetu, kde mužík chvatně konzumoval ze sklenice cosi žlutého.

Chvíli trvalo, než byl obsloužen, protože u baru byl hlouček hostů. Ale i kdyby mu skutečně vlak ujel, za dvacet minut jel další a ten podivný zážitek jím otřásl. Starý pán s výtiskem Blackwoodu v ruce se došoural ke dveřím bufetu, právě když Tressider odcházel, a při svém krátkozrakém postupu do Tressidera téměř vrazil. Tressider se roztržitě omluvil za to, co nezpůsobil, a odebral se ke kontrole jízdenek před vstupem na nástupiště. Tady došlo k dalšímu zdržení, když nemohl najít jízdenku. Nosič, stojící za ním s něčími zavazadly v ruce, nakonec ztratil trpělivost a protáhl se kolem něho se stručným: „S dovolením, pane.“ Nicméně, když se nakonec usadil v kupé první třídy, měl pořád ještě pět minut k dobru.

Hodil klobouk nahoru na poličku, posadil se do rohu a okamžitě, v automatické snaze vytlačit vlastní myšlenky z hlavy, otevřel časopis. Mezi stránkami se zatřepetala bílá kartička a spadla mu na koleno. Zavrčel cosi vyčítavého na adresu reklam, jež obtěžují čtenáře přílohami vloženými mezi stránky, zdvihl kartičku a chystal se ji hodit pod sedadlo. Jeho pozornost však vzbudila řádka černých hůlkových písmen:

SMITH & SMITH

a pod tím, menšími písmeny:

Odklízecí práce

Otočil kartičku. Měla rozměr navštívenky, druhá strana byla zcela prázdná. Žádná adresa; žádné vysvětlení. V náhlém popudu popadl klobouk a vrhl se ke dveřím. Když vyskočil, vlak už se rozjížděl a Tressider se zapotácel, když se dotkl nohama nástupiště. Jeden z nosičů mu s varovným výkřikem přiskočil na pomoc.

„Tohle byste neměl dělat, pane!“ řekl Tressiderovi káravě.

„Dobře, dobře,“ řekl Tressider. „Něco jsem tu zapomněl.“

„Je to nebezpečný, pane,“ pokračoval nosič. „A proti předpisům.“

„No jo, dobře,“ řekl Tressider a hledal v kapse nějakou minci. Když ji nosičovi dával, uvědomil si, že to je tentýž nosič, který se protlačil kolem něj, když hledal lístek, a který za ním předtím stál u stánku s knihami a dohadoval se tam s onou bojovnou ženou a sklesle vypadajícím mužíkem. Chvatně pokračoval dál – v přítomnosti nosičovy uniformy se cítil až nepochopitelně nesvůj. S omluvou proběhl znova kolem kontrolora jízdenek, jenž pořád ještě stál na svém místě, a utíkal ke stánku s knihami.

„Strand Magazine,“ vyhrkl. Měl dojem, že prodavač na něj hledí poněkud ohromeně, a tak zamumlal: „Ztratil jsem ten první.“

Prodavač nic neřekl, podal Tressiderovi časopis a přijal od něj šilink. Teprve když se Tressider otočil k odchodu, uvědomil si, že pořád ještě svírá první exemplář Strandu podpaží. No dobře, ať si ten chlap myslí, co chce.

Netrpělivě se vrhl k čekárně a rozevřel nový exemplář časopisu. Vypadlo několik příloh – jedna o výukovém programu jazyků na gramofonových deskách, jedna o pojištění a další o splátkovém prodeji. Posbíral je a zase je odložil. Pak prohlédl časopis stránku po stránce. Žádná kartička s textem SMITH & SMITH tam nebyla.

Celý roztřesený zůstal stát v ubohém světle plynové lucerny v čekárně. Existovala ta kartička snad jenom v jeho fantazii? Měl snad už zase halucinaci? Nemohl si uvědomit, co s tou kartičkou provedl. Prohledal časopis a všechny kapsy. Nikde nebyla. Musel ji nechat ve vlaku.

Musel ji nechat ve vlaku.

Na čele mu vystoupil pot. Zešílet musí být něco strašného. Jestli tu kartičku neviděl… ale on ji přece opravdu viděl. Zřetelně měl stále ještě před očima tvar těch černých písmen a vzdálenost mezi nimi.

Po chvilce dostal nápad. Firma, která si platí reklamu, musí mít nějakou adresu a možná i telefonní číslo. Samozřejmě, ne nutně v Londýně, tyhle časopisy se prodávají po celém světě. Jakou má cenu dělat si reklamu, když tam není adresa a telefon? Nicméně za pokus to stálo. Jestli najde v londýnském seznamu slova „Smith & Smith, odklízecí práce“, bude to balsám na jeho nervy.

Opustil čekárnu a vyhledal nejbližší telefonní budku. Telefonní seznam tam visel na masivním řetězu. Teprve když knihu otevřel, uvědomil si, kolik set firem „Smith & Smith“ v Londýně je. Oči ho bolely od drobného tisku, ale vytrval a nakonec byl odměněn nálezem firmy: „Smith & Smith, Stěhov. a odklíz. práce“ s adresou v Greenwichi.

Mělo by ho to uklidnit, ale neuklidnilo. Nemohl uvěřit, že by greenwichská firma zabývající se stěhováním a odklízením mohla inzerovat – bez udání adresy – v časopise s celosvětovou distribucí. Takovou věc si mohly dovolit jenom firmy, které znali v každé domácnosti. A kromě toho, v tom druhém Strandu už žádný takový inzerát nebyl.

Jak se tam tedy ta karta dostala? Dal ji tam prodavač v tom stánku? Nebo ta bojovná dáma, která stála u novinového kiosku vedle něho? Nebo ten sklíčený mužík, jenž v bufetu srkal whisky se sodou? Nebo ten starý džentlmen, s nímž se střetl u východu z bufetu? Nebo ten nosič, který za ním čekal, když hledal jízdenku? Náhle si uvědomil, že všech těchhle pět lidí bylo rovněž poblíž, když zaslechl hlas svého potlačeného přání šeptat tak přesvědčivě a věcně:

„Jestli ten kluk překáží, stačí si v Rapallo’s vyžádat firmu Smith & Smith.“

Váhavě, a přitom s jistou lačností, začal otáčet stránky telefonního seznamu zpátky k písmenu R.

A tam to bylo. Tentokrát to nemohl být žádný omyl.

Rappalo’s Sandwich & Cocktail Bar s adresou v Conduit Street.

Vzápětí už Tressider zastavoval před nádražím taxi. Manželka ho sice čekala, ale bude muset počkat. Nebude to poprvé, co ho v městě něco zdrželo.

Taxikáři udal adresu v Conduit Street.

Byl to malý podnik, ale nic zlověstného na něm nebylo. Čisté stoly s bílými ubrusy a lampičkami, velký mahagonový barový pult, jehož půlkruhový oblouk obepsal téměř polovinu podlahové plochy. Dveře za Tressiderem zaklaply s přívětivým cvaknutím. Tressider popošel k pultu a s divoce poskakujícím srdcem řekl barmanovi v bílém plášti:

„Prý se tu mám zeptat po firmě Smith & Smith.“

„Jak se jmenujete, pane?“ řekl muž bez známky váhání či překvapení.

„Jones,“ řekl Tressider nevynalézavě.

„Maurici, máme tu nějaký vzkaz pro pana Jonese – od koho jste to říkal, pane? Jo, od pánů Smith & Smith?“

Druhý barman se otočil a přejel Tressidera krátkým, zkoumavým pohledem.

„Ale ano,“ řekl. „Jste tu dobře, pane. Pan Smith vás očekává. Tadytudy, prosím.“

Vedl Tressidera do zadní části místnosti, kde u stolku seděl podsaditý muž středního věku v tmavém tvídovém obleku a pojídal sendvič.

Podsaditý muž vzhlédl a ukázal kulaťoučký obličej pod lesklou kopulí lebky. Přívětivě se usmál.

„Jste obdivuhodně dochvilný,“ řekl tichým a jasným hlasem, tak melodickým, že ho bylo opravdovým potěšením poslouchat. „Ani jsem nedoufal, že se sem dostavíte tak rychle.“ A když se barman otočil k odchodu, dodal:

„Prosím, posaďte se, pane Tressidere.“

„Vypadáte maličko nervózní,“ řekl pan Smith. „Možná z toho, jak jste sem z nádraží pospíchal. Dovolte, ať vám doporučím jeden ze speciálních koktejlů, které tu v Rappalo’s podávají!“ Pokynul barmanovi a ten přinesl dvě sklenice s podivným tmavým likérem. „Bude vám to připadat maličko hořké, ale velice účinné. Mimochodem, nemusíte se ničeho obávat. Vyberte si kterou sklenici chcete a já si vezmu tu zbývající.“

Tressider, maličko zaražený, s jakou úsměvnou snadností pan Smith četl jeho myšlenky, si vybral náhodně jednu ze sklenic. Pan Smith bez váhání uchopil zbývající a z poloviny ji vypil. Tressider usrkl ze své. Likér byl skutečně hořký, ale nechutnal nepříjemně.

„Prospěje vám to,“ řekl pan Smith prozaicky. „Takže chlapec je celkem zdravý, že?“ pokračoval jedním dechem.

„Naprosto,“ řekl Tressider užasle.

„Pochopitelně. Vaše paní se o něj přece tak dobře stará. Je to úžasně hodná a svědomitá žena, jako je ostatně většina žen, bůh žehnej jejich dobrotivým srdcím. Dítěti je myslím šest, je to tak?“

„Bude mu šest.“

„Přesně tak. Než bude plnoleté, uplyne spousta vody. Patnáct let – ano, to je dlouhá doba, během níž se může ledacos stát. Tak například vám už bude přes šedesát – nejlepší léta budete mít za sebou, zatímco ta jeho teprve začnou. Je to mladý džentlmen s velkou perspektivou, mám-li citovat nesmrtelného Dickense. A začátek má slibný, přes ten smutný handicap, že tak v tak mladém věku přišel o oba rodiče. Kluk jako buk, že? Žádné spalničky? Žádné příušnice? Černý kašel? Nic podobného?“

„Zatím ne,“ zamumlal Tressider.

„Ne. Vaše téměř rodičovská péče ho uchránila ode všech nemocí, které mladičký organismus napadají. Váš bratr byl opravdu moudrý muž pane Tressidere. Někteří lidé by si třeba mohli myslet, že to od něj bylo lehkomyslné ustanovit vás jediným Cyrilovým poručníkem, když uvážíme, že pouze jeho mladičký život vás odděluje od dědictví po vašem bratrovi. Lehkomyslné – a dokonce bezohledné. Protože je to koneckonců velká zodpovědnost, nemám pravdu? Dětský život visí kolikrát jenom na vlásku. Ale váš bratr byl přesto všechno moudrý muž. Znal přece tak dobře vaši bezúhonnou a ctnostnou manželku a vás samého, takže když Cyrila svěřil vám, bylo to nakonec to nejlepší, co pro syna mohl udělat. Nemám pravdu?“

„Samozřejmě,“ řekl Tressider chraptivě.

Pan Smith dopil likér.

„Ale vy nepijete!“ napomenul Tressidera.

„Koukám, že toho o mně a mých záležitostech víte překvapivě hodně,“ řekl Tressider a dopil skleničku.

„Ale to jsou přece věci, které ví každý. Když je nějaký malý chlapec tak šťastný a bohatý jako Cyril Tressider, dočtete se v novinách o každém jeho kroku. Noviny možná už toho tolik nevědí o panu Tressiderovi, jeho strýčkovi a poručníkovi. Možná si neuvědomují, jak těžce ho postihl krach Megatheria, nebo kolik ho stálo všechno to sázení na koně. Vědí ovšem, že to je čestný anglický džentlmen a že jak on, tak jeho paní jsou chlapci plně oddáni.“

Tressider se opřel loktem o stůl, podepřel si bradu a snažil se rozpoznat, jak se pan Smith tváří. Měl s tím potíže, protože pan Smith a celá místnost, všechno kolem, se k němu přibližovalo a zase se od něj vzdalovalo tím nejpodivnějším způsobem. Napadlo ho, že dostává horečku.

„Děti…,“ melodický Smithův hlas k němu přicházel jakoby z ohromné vzdálenosti. „Neštěstí se pochopitelně občas stávají. Tomu nikdo zabránit nedokáže. Dětské nemoci mohou mít znepokojivé vedlejší účinky… některé dětské zvyky, i když se je snažíte sebevíc ohlídat, mohou vést… Promiňte, ale mám pocit, že vám není úplně dobře…“

„Je mi zatraceně divně,“ řekl Tressider. „A dneska – na nádraží – halucinace – nechápu –“

Náhle, z díry, v níž až doteď přikována vrčela, skočila na něj Hrůza. Třásla jím a ledovou rukou mu svírala žaludek. Byl to téměř hmatatelný nepřítel, dusila ho a drásala. Tressider křečovitě sevřel stůl. Smithova tvář se nad ním skláněla, čněla nad ním, obrovská, nezměřitelná.

„No tak, no tak!“ Smithův hlas mu duněl v uchu jako obrovský stříbrný zvon. „Vám ale vážně není dobře. Když dovolíte, zkuste se napít tohohle!“

Tressider se napil a Hrůza, poražena, se vytratila. Zaplavil ho pocit nádherného klidu a míru. Zasmál se. Všechno bylo veselé, veselé, veselé. Chtělo se mu zpívat.

Pan Smith kývl na barmana.

„Je vůz připravený?“ zeptal se.

Tressider stál vedle pana Smithe. Vůz odjel a oni dva osaměli před vysokými zelenými vraty, která se tyčila v letním soumraku. Míli za mílí polykalo auto, jak projíždělo městy a venkovem; míli za mílí se vedle nich kroutila řeka a červencový větřík vháněl do vozu vůni stromů a vody. Cesta trvala řadu hodin a přesto soumrak nevypadal o nic pokročilejší, než když vyjeli. Tak jako pro Jozua i pro ně se Slunce a hvězdy zastavily na své pouti. Že to tak opravdu je, tím si byl Tressider jist, protože nebyl ani opilý, ani nesnil. V životě nebyly jeho smysly tak bystré, jeho vjemy tak ostré. Každý lísteček na vysokých topolech, který se třepetal nad vraty, vnímal zcela jasně a uvědomoval si krásu jeho tvaru, vůně a šelestivého zvuku. Smith se dotkl vrat, na nichž se skvěl velkými písmeny vyvedený nápis:

SMITH & SMITH

ODKLÍZECÍ PRÁCE

a vrata se otevřela. Na konci dlouhé topolové aleje stál nízký šedý dům s verandou lemovanou sloupy nesoucími střechu.

Během následujících týdnů si pan Tressider mnohokrát lámal hlavu, jestli se mu to podivné dobrodružství v tom domě s topoly jenom nezdálo. Od onoho prvního zašeptání u stánku s knihami na nádraží až po cestu autem do vlastního domu v Essexu měla každá z událostí povahu divokého snu. Avšak ještě nikdy nebyl žádný sen tak souvislý a neutkvěl mu tak přesně v paměti poté, co se probudil. Pokoj s bleděšedými stěnami a nablýskanou podlahou, zářící jako vodní hladina v měkkém světle elektrického lustru a zkomírajícím denním světle dopadajícím dovnitř vysokými okny bez okenic. V místnosti byli čtyři muži – pan Smith z restaurace; pan Smyth s protáhlým nažloutlým obličejem zohaveným jizvou, jako by tvář poleptala kyselina; pan Smythe, mrzutý muž s krátkými, silnými prsty, jejichž klouby byly porostlé chloupky; a doktor Schmidt s řídkými rezavými vousy, brýlemi s kovovou obroučkou a věčným hihňáním. A pak tam byla dívka s šikmýma zlatýma očima – jako kočka, pomyslel si. Říkali jí „slečna Smithová“, ale měla by se jmenovat Melusina.

Právě tak se mu přece nemohla zdát ta stručná a věcná konverzace.

„Už delší dobou nám je zjevné,“ řekl pan Smith, „že společnost potřebuje vhodnou organizaci, která by se zabývala Odklízením zbytečných lidí. Soukromé a amatérské pokusy Odklízení jsou často spojeny s následnými nepříjemnostmi a dokonce i nebezpečím pro likvidátora, jenž navíc musí obvykle provést tuto práci velice provizorními prostředky. Je nám potěšením a výsadou, že můžeme pro naše klienty zajistit Odklizení a postarat se o všechny nepříjemné podrobnosti – a to za velice skromnou cenu, řekl bych téměř za provozní náklady. Za předpokladu, že naše podmínky jsou striktně dodrženy, můžeme našemu klientovi zaručit, že bude ušetřen všech nepříjemných následků, stejně tak, jako že celá transakce zůstane zachována v naprosté tajnosti.

Doktor Schmidt se zahihňal.

„Tak například v případě mladého Cyrila Tressidera,“ pokračoval pan Smith, „si těžko dovedu představit něco zbytečnějšího než je existence tohoto únavného dítěte. Je sirotek; jeho jedinými příbuznými jsou manželé Tressiderovi, kteří sice mohou cítit k chlapci náklonnost, ale jeho přítomnost na tomto světě je finančně poškozuje. Kdyby byl ve vší tichosti Odklizen, kdo by na tom byl škodný? On jistě ne, protože zůstane ušetřen hříchů a potíží na této špatně spravované planetě; jeho příbuzní také ne, protože nemá žádné jiné než strýce a tetu a ti si jeho zmizením polepší; ani nájemníci jeho domů a další uživatelé jeho majetku neprodělají, protože tu je jeho moudrý strýc, jenž ho promptně zastoupí. Myslím, pane Tressidere, že by bylo výnosné investovat drobný obnos tisíce liber do Odstranění tohoto chlapce do oné říše „daleko, daleko za hvězdami“, kde si bude moct hrát s cherubíny mladistvých očí (abych citoval našeho slavného básníka), uchráněn utrpení spalniček nebo bolestí břicha, k nimiž jsou, bohužel, tady dole všechny malé děti tak náchylné.“

„Tisíc liber?“ řekl Tressider a zasmál se. „Rád dám třeba pět tisíc, abych se toho kluka zbavil.“

Dr Schmidt se zahihňal. „Nechceme být hamižní,“ řekl. „Ne. Jeden tisíc nám bohatě stačí na pokrytí těch nepatrných nákladů.“

„A jaké v tom je riziko?“ zeptal se Tressider.

„Riziko jsme zrušili,“ odpověděl pan Smith. „Jak pro nás, tak pro našeho klienta to slovo prostě neexistuje. Povězte mi, ten chlapec bydlí u vás doma v Essexu? Ano. Je to hodný kluk?“

„Docela to jde.“

„Žádné zlozvyky?“

„Trochu si rád zalže. To dělá spousta dětí.“

„V jakém směru?“ zeptal se dr. Schmidt.

„Vymýšlí si. Předstírá, že zažil spoustu dobrodružství s obry a vílami a tygry a bůhví s kým ještě. Nejspíš to znáte. Není schopen se držet pravdy. Jeho tetě to dělá velké starosti.“

„Ale!“ Dr. Schmidt zřejmě v tomto místě převzal vedení pohovoru. „Dobrotivá paní Tressiderová si nepotrpí na romantické příběhy?“

„Ne. Dělá, co je v jejích silách. Říká Cyrilovi, že když si bude vymýšlet, špatně to s ním dopadne. Ale je to až neuvěřitelné, jak si na tom ten pacholek zakládá. Občas mu musíme dát na zadek. Ale je zatraceně tvrdohlavý. Něco s tím klukem není v pořádku. Má nějakou charakterovou vadu. Je nesolidní. Angličan se takhle nechová.“

„To je smutné,“ řekl dr. Schmidt a uchechtl se, takže poslední slovo zaznělo jako dlouhé zamečení. „Smu-t-n-é. To by byla škoda, kdyby se nakonec ten chlapec do zlaté brány vůbec nedostal. To by mě rmoutilo.“

„Bylo by ještě horší, Schmidte, kdyby osoba s takovými nedostatky zaujala tak důležité postavení, jako je vlastnictví Tressiderových pozemků. Čestnost a bezúhonnost spolu se zdravým nedostatkem fantazie udělaly z téhle země to, čím je.“

„Svatá pravda,“ řekl dr. Schmidt. „To jste řekl moc hezky, milý Smithi. Nepochybuju, pane Tressidere, že váš svěřenec nachází spoustu příležitosti pro svá fiktivní dobrodružství, když si hraje na opuštěném pozemku Crantonbury Place, který se tak příhodně nachází hned vedle vašeho domu.“

„Koukám, že vy víte kdeco,“ řekl Tressider.

„Naše organizace,“ vysvětlil dr. Schmidt a mávl rukou. „Je to skličující, když člověk vidí ta krásná venkovská sídla opuštěná, ale co se může jednomu člověku zdát smutné, z toho může mít kluk odvedle radost. Měl byste Cyrila v těch hrátkách na zahradě Crantonbury Hall podporovat. Jeho drobné údy zesílí, když bude běhat mezi přerostlými keři a roztroušenými záhony, kde jahody rostou pod kopřivami – cituju vašeho Shakespeara, milý Smithi. Je to pohroma, když kašny musí zmlknout a nádherný rybníček s rybkami vyschne. Kde pasáčkové mlýnek hrávali, jsou bahniska – opět Shakespeare. Nicméně v takové staré zahradě je pořád ještě leccos možné.“

Zahihňal se a zatahal se za řídký vous.

Pokud se tahle fantastická konverzace nikdy nekonala, tak jak to, že si Tressider pamatoval každé slovo tak jasně. A pamatoval si také, že podepsal dokument, jejž Smith nazval Objednávka Odklizení, a vystavil šek na tisíc liber pro firmu Smith & Smith, splatný k 1. říjnu.

„Rádi máme nějakou časovou rezervu,“ řekl pan Smith. „V téhle chvíli ještě nedovedeme říct na den přesně, kdy k Odklizení dojde. Ale od teď do prvního října je postačující doba. Pokud byste si všechno rozmyslel ještě předtím, než k Odklizení dojde, stačí, když nám necháte vzkaz v Rappalo’s. Ale po Odklizení bude už na jakékoliv změny pozdě. V takovém případě by pak mohlo dojít – no – k nepříjemnostem takového typu, že bych je radši ani nespecifikoval. Ale mezi džentlmeny taková situace, pochopitelně, nastat ani nemůže. Nechystáte se během příštích týdnů někam odcestovat?“

Tressider zavrtěl hlavou.

„Ne? Odpusťe mi tu smělost, ale myslím, že by bylo velice žádoucí, abyste strávil – řekněme měsíc září – někde v zahraničí. Nebo možná ve Skotsku. Existují přece lososi, pstruzi, tetřevi, máme koroptve – samá milá zvířátka na zabíjení.“

Dr. Schmidt se opět zahihňal.

„Je to samozřejmě zcela na vás,“ pokračoval pan Smith, „ale kdybyste vy – a možná i vaše paní –“

„Moje žena by Cyrila samotného nenechala.“

„Pak tedy jen vy. Odpočinout si trochu od domova je někdy báječná věc.“

„Budu o tom uvažovat,“ řekl Tressider.

Uvažoval o tom často. Také často uvažoval o kontrolním útržku, který zbyl v jeho šekové knížce po vytrženém šeku. Ten aspoň skutečně existoval. Myslel na něj 15. září, když se potuloval s puškou na rameni po skotských vřesovištích. Možná by udělal nejlíp, kdyby ten šek stornoval.

„Teto Edith!“

„Ano, Cyrile?“

Paní Tressiderová byla hubená žena se sebevědomým, puritánským výrazem ve tváři; žena s nemnoha, ale zato neměnnými zálibami a omezeným obzorem.

„Tetičko, já jsem zažil něco báječnýho!“

Paní Tressiderová pevně stiskla bledé rty.

„Cyrile, rozmysli si, co řekneš. Nepřeháněj, zlato. Jsi celý uřícený a rozčilený.“

„Tetičko, já jsem potkal vílu –“

„Cyrile!

„Ne, vážně, tetičko, já ji opravdu potkal. Bydlí v Crantonbury Hall – ve staré jeskyni. Opravdovská, živá víla. A měla šaty celé zlaté a nádherně barevné jako duha, červené a zelené a modré a žluté a vůbec ve všech barvách, co jsou. A na hlavě měla zlatou korunu a ve vlasech hvězdy. A já se jí vůbec nebál, tetičko, a ona mi řekla –“

„Cyrile, zlato –“

„Tetičko, vážně! Vůbec nepřeháním. Byla strašně krásná. A řekla mi, že jsem statečný kluk a až vyrostu, že se s ní ožením a budu žít v pohádkové říši. Jenom ještě nejsem dost velký. A kolem ní byli tygři a lvi a leopardi a měli obojky ze zlata a s diamanty. A ukázala mi svůj pohádkový palác –“

„Cyrile!“

„A jedli jsme pohádkové ovoce ze zlatých talířů a naučí mě řeč ptáků a dá mi sedmimílový boty, který budu mít jenom sám pro sebe, takže budu moct přejít celý svět a bude ze mě hrdina.“

„To sis vymyslel úžasnou historku, miláčku, ale to všechno je samozřejmě jenom tvoje fantazie.“

„Ne, to není žádná fantazie, je to docela pravda. Uvidíš, že je.“

„Zlatíčko, ani z legrace nesmíš říkat, že to je pravda. V Crantonbury Hall nemůžou být ani lvi ani tygři ani leopardi.“

„No…,“ chlapec zaváhal. „Dobře, možná jsem přece jenom maličko přeháněl. Ale dva leopardi tam byli.“

„No tak, Cyrile! Dva leopardi?“

„Jo, se zlatými obojky a řetězy. A ta víla byla hrozně vysoká a krásná a měla zlatý oči zrovna jako ty leopardi. Řekla mi, že je leopardí víla a že ty dva jsou taky víly, a když jsme snědli vílí jídlo, leopardům narostla křídla a ona si na ně nasedla – tedy na jednoho z nich – a odletěli rovnou přes střechu pryč.“

Paní Tressiderová si povzdechla.

„Asi by ti chůva neměla vyprávět tolika pohádek. Víš přece, že ve skutečnosti žádné víly neexistují.“

„Víly existujou, jenomže ty to nevíš,“ řekl Cyril poněkud nevychovaně. „A já jednu viděl a až budu větší, budu vílí král.“

„Přestaň se se mnou přít, Cyrile! A říkat věci, které nejsou pravda, je moc a moc nevychované.“

„Ale tohle je pravda, tetičko.“

„To nesmíš říkat, miláčku. Už jsem ti mockrát řekla, že to je moc hezké, že si dovedeš vymýšlet, co se přihodilo, ale že nesmíš nikdy zapomenout, že se ty příhody doopravdy nestaly.“

„Ale já tu vílu viděl doopravdy.“

„Jestli to řekneš ještě jednou, tetička se na tebe bude moc zlobit –“

„Viděl jsem ji a viděl. Přísahám, že jo.“

„Cyrile!“ Paní Tressiderová byla doopravdy šokována. „Používat tohle slovo je velice ošklivé. Běž rovnou do postele a nedostaneš večeři. A tetička tě nechce vidět, dokud se jí neomluvíš, že jsi na ni byl hrubý a vykládal jí takové hlouposti.“

„Ale tetičko –“

„Už nechci nic slyšet,“ řekla paní Tressiderová a zazvonila. Cyril byl odveden v slzách.

„Když dovolíte, madam,“ obrátila se chůva na paní Tressiderovou, jež právě vstala od večeře, „panu Cyrilovi nějak není dobře. Říká, že ho strašně bolí břicho.“

Když paní Tressiderová přišla za synovcem, vypadal podivně a měl zřejmě horečku. Byl rozpálený, oči měl nepřirozeně lesklé a vyděšené. Stěžoval si na strašnou bolest v místě pod páskem od pyžama.

„Takhle dopadají uličníci, kteří si vymýšlejí, co není pravda,“ řekla paní Tressiderová, která měla staromódní představu, že příležitosti je nutno využít. „Teď ti bude muset dát chůvička ošklivou medicínu.“

Chůva, přicházející s hrozivě vypadající sklenicí plnou šedozeleného prášku rozdrcené lékořice, interpretovala událost po svém.

„To jste zase nejspíš jedl ty odporný planý jablka z tý starý zahrady,“ poznamenala. „Pořád vám říkám, pane Cyrile, abyste je nechal na pokoji.“

„Nic jsem nejedl,“ řekl Cyril, „jenom jsem byl s leopardí dámou v paláci na vílí hostině.“

„O té tvojí leopardí dámě už nechceme nic slyšet,“ řekla paní Tressiderová. „A teď už přiznej, miláčku, že to všechno byla jenom tvoje fantazie a samé nesmysly! Zřejmě má opravdu horečku,“ dodala k chůvě. „Asi bychom měli zavolat doktora Simmondse. Když tu manžel není, tak jsem taková ustrašená… A teď, Cyrile, vypij tu medicínu a řekni, že se omlouváš…“

Když za hodinu přijel doktor Simmonds (když ho volali, byl právě u pacienta), Cyril už blouznil a paní Tressiderová byla náležitě vystrašená. Doktor nemarnil čas s rozemletou lékořicí a vypumpoval chlapci žaludek. Tvářil se velice vážně.

„Co ten chlapec jedl?“ zeptal se, a když chůva nadhodila nezralá pláňata, zavrtěl hlavou. Paní Tressiderová, bledá a vyděšená, vylíčila podrobně chlapcovu historku s leopardí dámou.

„Vypadal celý rozpálený, když za mnou přišel,“ řekla, „ale myslela jsem si, že tak prožívá ty příhody, co si vymyslel.“

„Děti s fantazií často nedovedou rozlišit mezi skutečností a svými představami,“ řekl doktor. „Myslím si, že velice pravděpodobně snědl něco, co neměl. Byla by to součást té hry, kterou si pro sebe vymyslel.“

„Nakonec jsem ho přinutila, aby se přiznal, že si to všechno vymyslel,“ řekla paní Tressiderová.

„Hmm,“ řekl doktor. „Nemyslím si, že by bylo chytré ho s tím ještě trápit. To dítě je celé vyděšené a bude potřebovat napnout všechny síly –“

„Snad si nemyslíte, že to je něco skutečně vážného, pane doktore?“

„No, doufám, že ne. Doufám, že ne. Ale děti jsou nevypočitatelné a z něčeho mu je opravdu zle. Je pan Tressider doma?“

„Měla bych pro něho poslat?“

„Bylo by to lepší. Mimochodem, mohla byste mi dát čistou lahvičku? Rád bych vzal s sebou vzorek obsahu jeho žaludku pro vyšetření. Jen tak pro jistotu, víte. Nechci vás vystrašit – ale v takovémhle případě je dobře vědět, co se vlastně stalo.“

Před ránem se Cyril zhroutil, byl studený a zmodralý v obličeji, a paní Tressiderová zavolala dalšího lékaře. Když se pan Tressider spěšně vrátil nočním vlakem, přivítala ho zpráva, že Cyril má jen velmi malou naději.

„Obávám se, pane Tressidere, že si ten chlapec natrhal něco jedovatého. Děláme analýzu. Symptomy ukazují na otravu solaninem nebo nějakým alkaloidem této skupiny. Rulík – není v Crantonbury Hall nějaký zahradní rulík?“ Tolik doktor Pratt, specialista, a hezky drahý.

To pan Tressider nevěděl, ale navrhl, že se tam zítra mohou jít podívat. Ráno se tedy průzkumná výprava vydala na zahradu sídla Crantonbury Hall. Žádný rulík neobjevili, ale dr. Pratt, plazící se po plevelem zarostlé zeleninové zahradě učinil objev.

„Podívejte!“ řekl, „vidíte tyhle bobule na těch starých bramborách? Brambory patří do čeledi lilkovitých a tyhle bobule – a občas i samy hlízy – mohou vyvolat otravu. Jestli je chlapec natrhal a jedl –“

„Určitě ano,“ řekl dr. Simmonds. „Podívejte!“

Zdvihl rostlinu a ukázal na řadu krátkých stonků, které tam zbyly po utržených kuličkách.

„Netušil jsem,“ řekl pan Tressider, „že by tyhle kuličky mohly být tak jedovaté.“

„Obvykle nejsou,“ řekl dr. Pratt. „Ale občas se objeví exemplář, který je abnormálně bohatý na jedovatou komponentu, solanin. Existuje klasický případ, které se stal v roce 1885 nebo tak nějak –“

Doktorovo líčení pokračovalo, ale paní Tressiderová už to nemohla vydržet. Opustila skupinku a šla nahoru k Cyrilovu lůžku.

„Chtěl bych vidět tu krásnou leopardí dámu,“ řekl Cyril chabě.

„Já vím,“ řekla paní Tressiderová. „Za chvilku přijde, miláčku.“

„I s leopardy?“

„Ano, miláčku. A se lvy a tygry.“

„Protože až vyrostu, musím se stát králem v říši pohádek.“

„Já vím, že ano, miláčku.“

Třetího dne Cyril zemřel.

Expertní analýza potvrdila diagnozu doktora Pratta. Semena a slupky bramborových plodů byly identifikovány v obsahu žaludku. Smrt nastala otravou solaninem, jehož mimořádná koncentrace byla nalezena v bobulích bramborových plodů. Vyšetření dalších plodů z týchž rostlin prokázalo, že dotyčné rostliny brambor byly nepochybně mimořádně bohaté na solanin. Rozsudek: Smrt nešťastnou náhodou. Děti, řekl koroner, mají silně vyvinutou tendenci jíst a žvýkat neznámé rostliny a jejich plody, a kuličky na bramborách nepochybně vypadají přitažlivě – jako malá zelená rajská jablíčka – porota je jistě často viděla ve svých vlastních zahradách. I když je velice vzácné, aby došlo k takové tragedii jako v tomto případě. Pan a paní Tressiderovi v žádném případě nenesou za to, co se stalo, žádnou odpovědnost, protože opakovaně chlapce varovali, aby nejedl nic, co nezná, a obvykle je v tomto směru chlapec poslechl.

Tressider, jemuž se nikdo nenamáhal zmínit o historce s leopardí dámou, dával najevo patřičný zármutek nad smrtí svého svěřence. Zakoupil si elegantní černý oblek a objednal novou limuzínu. Po skončení soudního projednání Cyrilovy smrti často v tomto voze vyjížděl na osamocené výlety; jednou se dostal až do Greenwiche.

V telefonním seznamu znovu vyhledal příslušnou adresu a za chvíli už ujížděl po silnici vinoucí se podél řeky. Ano – tady byla, na pravé straně, otlučená zelená vrata, přes jejichž dvě křídla vedl vybledlý bílý nápis:

SMITH & SMITH

ODKLÍZECÍ PRÁCE

Vystoupil z auta, ale pak se váhavě zastavil. Ten rok zavládl podzim dříve než jindy a jak tam Tressider stál, žlutý list topolu odtržený větrem se mu třepetavě snesl k nohám.

Zatlačil na vrata a ta se s rezavým skřípotem zvolna rozevřela. Žádná alej topolů ani nízký šedý dům s terasou se sloupy tam nebyl. Před jeho zraky se objevil zaneřáděný dvůr. Naproti stálo skladiště na spadnutí a po obou stranách vrat stál jeden neduživý topol a nevrle ševelil. Muž se zarudlým obličejem, jenž zapřahal tažného koně k valníku, mu šel naproti.

„Mohl bych mluvit s panem Smithem?“ zeptal se Tressider.

„To asi chcete pana Bentona, ne?“ řekl muž. „Tady žádnej pan Smith nejni.“

„Aha!“ řekl pan Tressider. „Hledám jednoho pána s takovým hodně vysokým čelem a málo vlasy – takový statný chlap. Myslel jsem –“

„Tady nikdo takovej nejni,“ opakoval muž. „To jste se musel splíst, pane. Tady je jenom pan Benton – je vysokej, má šedý vlasy a brejle, a pak pan Timworth, ten je zase mladej a trochu kulhá. Nejde vám náhodou o nějaký odklízení?“

„Ne, to ne,“ řekl pan Tressider chvatně. „Jenom jsem měl dojem, že pana Smithe znám. Ta jeho firma – skončila někdy teď nedávno?“

„Panebože, to teda ne,“ zasmál se muž. „Tady žádnej pan Smith nejni už celý dlouhý roky. Když tak o tom uvažuju, tak myslím, že už jsou všichni mrtví. Jime! Co se stalo s panem Smithem a jeho bratrem, co tu měli ten podnik?“

Ze skladiště vyšel postarší mužík a utíral si ruce do zástěry.

„Ty už jsou deset let po smrti,“ řekl. „O co jde?“

„Je tady nějakej pán, co si myslí, že je znal.“

„Aha, no ty už jsou po smrti,“ opakoval Jim.

„Děkuju,“ řekl Tressider a vrátil se do auta.

Už po sté si kladl otázku, jestli by neměl zadržet ten šek. Cyrilova smrt mohla být jen náhoda. Teď měl poslední příležitost, protože bylo 30. září.

Váhal a nakonec odložil rozhodnutí na příští den. A v deset hodin dopoledne zazvonil do banky.

„Šek“ – nadiktoval jeho číslo – „na tisíc liber, splatný firmě Smith & Smith. Byl inkasován?“

„Ano, pane Tressidere. Dneska v půl desáté. Doufám, že je všechno v pořádku.“

„Naprosto, děkuju. Jenom jsem to chtěl vědět.“

Takže ten šek opravdu vystavil. A někdo ho inkasoval.

Den nato obdržel dopis. Byl napsán na stroji a nebyla v něm žádná odesilatelova adresa – jen hlavička SMITH & SMITH a datum 1. říjen.

Vážený pane, odvolávajíce se na Vaši ctěnou objednávku ze dne 12. července, týkající se Odklizení ve vaší rezidenci v Essexu, doufáme, že práce byla provedena k Vaší plné spokojenosti. Dovolujeme si potvrdit příjem honoráře ve výši Ł1000 (jeden tisíc liber) a vracíme Vám Vaši Objednávku Odklizení, kterou jste nám laskavě předal. S ujištěním trvalé přízně

Zůstáváme s úctou

SMITH & SMITH

Přiložená listina zněla:

„Já, Arthur Tressider bytem (následovala adresa v Essexu) se doznávám, že jsem zavraždil svého svěřence a synovce Cyrila Tressidera následujícím způsobem. Vědom si toho, že dítě má ve zvyku si hrát na zahradě sídla Crantonbury Hall, které sousedí s mým domem a které je posledních dvanáct měsíců neobývané, prohledal jsem pečlivě tuto zahradu a objevil jsem tam větší počet starých keříků brambor, z nichž některé měly bobule plodů. Do těchto bobulí jsem vstříkl malou injekční stříkačkou koncentrovaný roztok jedovatého alkaloidu solaninu, jehož malé množství je v těchto rostlinách vždy přítomno. Roztok jsem připravil z lilkovitých rostlin, které jsem předtím tajně nasbíral. Jelikož jsem se v mladších letech aktivně zajímal o chemii, neměl jsem s přípravou roztoku problémy. Byl jsem si jistý, že dítě bude v pokušení tyto kuličky jíst, ale v případě, že by to neučinil, měl jsem v zásobě několik podobných postupů, k nimž bych se v případě potřeby uchýlil. Tento odporný zločin jsem spáchal, abych se zmocnil Tressiderových pozemků, na něž bych měl jako nejbližší dědic nárok. K tomuto doznání mě dohnaly výčitky svědomí.

ARTHUR TRESSIDER

1. října 193 –

Kapky potu vystoupily Tressiderovi na čele.

„Jak to věděli, že jsem studoval chemii?“

Jako by slyšel hihňavý hlas dr. Schmidta: „Naše organizace –“

Spálil oba papíry a odešel, aniž by se jako obvykle rozloučil s manželkou. Až později se dozvěděl historku o leopardí dámě a vzpomněl si na slečnu Smithovou, dívku s očima žlutýma jako oči kočky, dívku, která by se měla jmenovat Melusina.

KYPERSKÁ KOČKA

Jste strašně hodný, že jste sem zašel a navštívil mě, Harringayi. Věřte mi, že si toho opravdu cením. Málokterý soudní rada zavalený prací by se tak angažoval pro tak beznadějného klienta, jako jsem já. Moc bych si přál, abych vám mohl vyprávět nějakou pravděpodobnější historku, ale čestné slovo, nemůžu vám říct nic jiného, než co jsem už řekl Peabodymu. Samozřejmě, já vím, že mi nevěří ani slovo, a já se mu vlastně nedivím. Myslí si, že bych si mohl vymyslet něco věrohodnějšího – a to bych asi taky mohl, ale k čemu by to bylo dobré? Když člověk pod přísahou přijde s nějakou lží, téměř určitě se do toho nakonec zaplete. To, co vám povím, je absolutní pravda. Vystřelil jsem jednou a jen jednou a mířil jsem na tu kočku. Je to ironie, když člověka pověsí za to, že zastřelil kočku.

Byli jsme s Merridewem odjakživa dobří přátelé – ve škole a na univerzitě a vůbec. Po válce jsme se moc často neviděli, protože jsme bydleli v opačných částech země, ale čas od času jsme se sešli v Londýně, nebo si napsali, prostě, abych tak řekl, oba jsme o sobě věděli. Před dvěma lety mi napsal, že se chystá oženit. Zrovna překročil čtyřicítku, to děvče bylo o patnáct let mladší a on byl úžasně zamilovaný. Trochu to se mnou zamávalo – znáte ten pocit, když se vám přátelé žení. Máte dojem, že už nikdy nebudou jako předtím. A taky jsem si už v té době myslel, že Merridew a já jsme prostě předurčeni zůstat starými mládenci. Ale samozřejmě jsem mu pogratuloval a poslal mu svatební dar a docela upřímně jsem mu přál, aby byl šťastný. Zřejmě byl zamilovaný až po uši – řekl bych dokonce, že téměř nebezpečně moc, když člověk uvážil všechny okolnosti. I když – až na ten věkový rozdíl – to vypadalo docela rozumně. Napsal mi, že ji potkal – kde všude se lidi neseznámí! – na odpolední párty na farní zahradě někde v Norfolku a že to děvče v životě nebylo mimo svou rodnou vesnici. Vážně, doslova tak – nebyla ani v nejbližším městě. Nechci tím vzbudit domněnku, že by to snad byla nějaká vada na kráse, to ne. Její otec byl nějaký divný patron – odborník na středověk nebo něco takového – příšerně chudý. Zemřel krátce po jejich svatbě.

První rok nebo tak nějak jsem se s nimi vůbec nesetkal. Merridew byl stavební inženýr a po svatební cestě odvezl manželku do Liverpoolu, kde měl nějakou práci související s přístavem. Po norfolské divočině to pro ni musela být pořádná změna. Já byl v Birminghamu a měl jsem práce až nad hlavu, takže jsme si jenom občas vyměnili dopis. Podle toho, co psal, musel být – obzvláště zpočátku – úžasně šťastný. Později to vypadalo, že si začíná dělat trochu starosti s manželčiným zdravím. Byla nervózní. Život ve městě jí neseděl… Už se těší, až skončí práci v Liverpoolu a budou se moct vrátit na venkov. Rozumíte, vůbec jsem nepochyboval, že jsou spolu šťastní – jak se říká, byl jí oddán tělem i duší, a pokud jsem to mohl posoudit, bylo to vzájemné. Chtěl bych, aby tohle bylo naprosto jasné.

No, abych nezacházel do zbytečných podrobností, začátkem minulého měsíce mi Merridew napsal, že dostal novou zakázku a zrovna se chystá odjet do Sommersetu – šlo o nějakou vodárenskou přípojku. Ptal se mě, jestli bych se nemohl uvolnit a strávit s nimi pár týdnů. Chtěl by si se mnou popovídat a Felice by se se mnou strašně ráda seznámila. Měli pronajatých pár pokojů ve vesnickém hostinci. Psal, že to je sice tak trochu na konci světa, ale dá se tam rybařit, je tam hezká krajina a tak dále, a mohl bych dělat Felice společnost během té doby, co bude on pracovat na tamní přehradě. Zrovna mi začal jít Birmingham na nervy – vedro a tohleto a tamhleto, a tak mi ta nabídka přišla docela vhod. Stejně jsem si chtěl vzít dovolenou, tak jsem slíbil, že přijedu. Potřeboval jsem ještě vyřídit nějaké obchodní záležitosti v Londýně – odhadoval jsem to tak asi na týden – takže jsem napsal, že přijedu do Little Hexhamu 20. června.

Shodou okolností jsem všechny záležitosti v Londýně vyřídil neočekávaně brzy. Šestnáctého jsem už byl úplně volný a ještě ke všemu jsem trčel v hotelu, kde mi pod okny rachotily na silnici sbíječky a pro zpestření tam ještě smrděl stroj pokládající na silnici asfalt. Vzpomínáte si, jaké příšerné vedro zrovna tenkrát bylo – červen a vedro jako v pekle, jinak se to říct nedá. Připadalo mi, že nemá cenu tam čekat, poslal jsem Merridewovi telegram, sbalil jsem zavazadla a ještě týž večer jsem odjel vlakem do Somersetu. Prázdné kupé jsem sice nenašel, ale objevil jsem kuřácké kupé první třídy, v němž cestovali jenom tři lidé, takže jsem se tam spokojeně usadil ve čtvrtém rohu. Naproti mě seděl nějaký chlapík, co vypadal jako penzionovaný voják, a pak tam byly stará dáma se spoustou košíků a tašek a nějaká dívka. Řekl jsem si, že budu mít příjemnou a poklidnou cestu.

A taky bych měl, kdybych na neštěstí netrpěl jistou vrozenou vadou. Zpočátku bylo všechno v pořádku – přesněji řečeno, myslím, že jsem usnul a podřimoval až do sedmi hodin, kdy přišel číšník a upozornil nás, že se podává večeře. Ostatní spolucestující večeřet nešli, a když jsem se vrátil z jídelního vozu, zjistil jsem, že starý pán je pryč a zůstaly jenom ony dvě dámy. Usadil jsem se znovu ve svém koutku, a jak cesta pokračovala, najednou se mě postupně zmocňoval příšerný pocit, že někde v kupé je kočka. Jsem jedním z těch nešťastníků, co nemůžou kočky vystát. Nemyslím tím třeba jenom to, že mám radši psy – prostě a dobře, když je někde v místnosti kočka, je to tak příšerný pocit, že ho ani nedovedu popsat. Ale myslím, že takhle postižena je pěkná řádka lidí. Prý to má něco společného s elektřinou, aspoň jsem to slyšel. Četl jsem, že tenhle odpor je často vzájemný, ale v mém případě to tak není. Pro ty mrchy jsem nechutně přitažlivý – pokaždé se jenom třesou, aby se mi mohly otírat o nohy. Je to podivná stížnost a spousta milých starých dam se na mě kvůli tomu dívá skrz prsty.

Každopádně mi začínalo být hůř a hůř a uvědomil jsem si, že ta stará dáma na opačném konci sedadla musí v jednom z té spousty zavazadel mít kočku. Přemýšlel jsem, jestli bych ji neměl požádat, aby dala košík na chodbu – taky jsem mohl zavolat průvodčího, aby jí to nařídil, ale uvědomoval jsem si, jak hloupě by to vypadalo, a tak jsem si umínil, že to zkusím vydržet. Nemohl jsem tvrdit, že by se ta kočka nějak nevhodně chovala a ta stará paní vypadala docela mile. Nemohla za to, že jsem v tomhle směru cvok. Snažil jsem se odpoutat svou mysl tím, že jsem se díval na to děvče.

Ostatně stálo za to – velice štíhlá tmavovláska s pletí tak bělostnou, že připomínala květy magnolie. I oči měla úžasné – v životě jsem takovéhle oči neviděl. Světlounce hnědé, téměř jako jantar, posazené daleko od sebe a maličko šikmé a jako by z nich vycházela slabá záře, jestli mi rozumíte, jak to myslím. Možná že to zní… byl bych nerad, kdybyste si myslel, že mě ta dívka nějak vyvedla z míry nebo co. Po pravdě řečeno mne nijak nepřitahovala, i když jsem si dovedl představit, že se najdou muži, kteří by se do ní mohli úplně zbláznit. Prostě to byla nevšední dívka, to je celé. Ale ať jsem se snažil rozptýlit sebevíc, toho špatného pocitu jsem se zbavit nedokázal a nakonec jsem raději odešel na chodbičku. Povídám vám tohle všechno, protože vám to pomůže líp pochopit zbytek mého vyprávění. Když totiž pochopíte, jak příšerně mi je, když je poblíž nějaká kočka – dokonce i když je zavřená v košíku – pak snadněji pochopíte, proč mě napadlo koupil si ten revolver.

Dobře, nakonec jsme dojeli do Hexham Junction, což byla nejbližší stanice u Little Hexhamu, a tam už na nástupišti čekal Merridew. Dívka taky vystupovala – stará dáma s kočkou díkybohu ne – zrovna jsem dívce podával ven její zavazadla, když k nám Merridew přiběhl a zdravil nás.

„Ahoj!“ řekl. „Ale to je skvělé, seznámili jste se?“ Takže mi došlo, že ta dívka je paní Merridewová a vrací se z Londýna, kam se vypravila nakupovat. Vysvětlil jsem jí, že jsem změnil plány, a ona mi řekla, jak je to fajn, že jsem mohl přijet – normální zdvořilosti. Všiml jsem si, že má přitažlivý tichý hlas a neobyčejně graciézně se pohybuje a pochopil jsem, proč se do ní mohl Merridew tak zbláznit – i když znova připomínám, že já jsem jeho nadšení nesdílel.

Nastoupili jsme do vozu – paní Merridewová se posadila dozadu a já vedle Merridewa. Byl jsem neobyčejně rád, že na mě fouká svěží vzduch a že jsem se konečně zbavil toho nepříjemného pocitu, co jsem měl ve vlaku. Merridew mi řekl, že se jim v Little Hexhamu moc líbí a že Felice je jako znovuzrozená. Řekl mi, že i on je úplně fit, ale já měl dojem, že vypadá trochu přepracovaně a nervózně.

Vám by se ta hospoda líbila, Harringayi. Nefalšovaně stará hospoda, opravdu malebná, s dobovým zařízením – kam se na něj hrabou ty vaše starožitnosti na Tottenham Court Road. Všichni jsme se najedli, načež paní Merridewová řekla, že je unavená, a šla si lehnout. Já s Merridewem jsme si ještě dali drink a pak jsme se šli projít po vesnici. Je to malinká dědina jako z jiného světa. V deset už je všude tma, malé domky s doškovými střechami a mrňavými střešními okénky – ta vesnička jako by ve spánku spokojeně oddechovala. Merridewovi dělníci tam samozřejmě nespali – pro ty postavili chatky u přehrady asi míli za vesnicí.

Když jsme se vrátili, hostinský zrovna zamykal – hřmotný chlap, z jehož tváře se nedalo absolutně nic vyčíst. Jeho manželka byla hubená žena s pískově hnědými vlasy, která vypadala příliš upracovaná na to, aby se dokázala ozvat. Ale později jsem zjistil, že to bylo jen zdání, protože jednou večer její muž trochu přebral a vypadalo to, že to chce táhnout až do rána, načež ho manželka poslala nahoru gestem a pohledem, po kterých byl krotký jako beránek. Ten první večer seděla na verandě, a když jsme procházeli kolem, sotva se na nás podívala. Připadala mi od začátku jako dosti nepříjemná žena, ale dům rozhodně udržovala ve vzorné čistotě a pořádku.

Dostal jsem velkou ložnici hned pod střechou s velkým oknem do zahrady. Ložní prádlo vonělo levandulí a než byste napočítal do desíti, ležel jsem v posteli a spal. To víte, byl jsem utahaný. Ale později v noci jsem se probudil. Bylo mi horko, takže jsem odložil jednu z dek a přešel jsem k oknu nadýchat se čerstvého vzduchu. Zahrada byla zalita měsíčním světlem a na trávníku jsem viděl, jak se tam cosi divně kroutí a točí. Chvíli mi trvalo, než jsem poznal, že to jsou dvě kočky. Na tuhle vzdálenost mi nijak nevadily, a tak jsem je chvíli pozoroval, než jsem si šel znova lehnout. Válely se po sobě a pak zase vyskočily a honily se po trávníku za vlastními stíny, soustředěny na svoje záhadné hrátky – jak to kočky vždycky dělají. Vypadalo to jako nějaký rituální tanec. Pak je něco vyrušilo a utekly.

Lehl jsem si, ale nemohl jsem usnout. Nervy jsem měl napjaté k prasknutí, ležel jsem, pozoroval okno a poslouchal šustivý zvuk, který zřejmě vycházel z velké vistárie popínající dům na té straně, kde jsem spal. A pak cosi s tichým žuchnutím přistálo na římse mého okna – velká kyperská kočka.

Co říkáte? Ano, jedna z těch koček s černými a šedými pruhy. Mourovatá, ano. Tam odkud já pocházím, tam se jim říká kyperské kočky. V životě jsem tak velký exemplář neviděl. Stála tam, hlavu na stranu, koukala do mé ložnice a lehounce si třela uši o okenní rám.

Pochopitelně, že to jsem nesnesl. Zakřičel jsme na tu potvoru a ta neslyšně zmizela. Horko nebo ne, přibouchl jsem okno a zajistil ho. V křoví na druhé straně zahrady jsem myslím zaslechl tiché zamňoukání, načež bylo ticho. Pak jsem rovnou zalezl do postele a spal jsem jako špalek, až ráno přišla pokojská a vzbudila mě.

Ráno nás Merridew vzal autem na místo, kde stavěli přehradu, a při té příležitosti jsem poprvé zjistil, že jeho paní se nervozity ještě úplně nezbavila. Merridew nám ukazoval, jak odvedli část řeky do úzkého kanálu, kde prudce tekoucí proud bude pohánět generátor budoucí elektrárny. Přes kanál bylo položeno pár prken a chtěl s námi přejít na druhou stranu a ukázat nám turbinu. Kanál nebyl ani nějak zvlášť široký, ani nebezpečný, ale paní Merridewová kategoricky odmítla ho přejít, a když na ni manžel naléhal, začala být hysterická. Nakonec jsme přešli na druhou stranu bez ní a prohlédli si stroj sami. Když jsme se vrátili, paní Merridewová se už vzpamatovala a omluvila se, že si počínala tak hloupě. Merridew začal samozřejmě vinit sám sebe a já si tam připadal trochu přebytečný. Později se mi Merridowova žena svěřila, že ještě jako dítě spadla do vody a málem se utopila, takže od té doby ji děsí tekoucí voda. Ale s výjimkou téhle nepatrné příhody jsem za celou tu dobu, co jsem s nimi byl, ani jednou neslyšel, že by mezi nimi padlo jedno příkré slovo. A zrovna tak jsem si za celý týden nevšiml ničeho jiného, co by naznačovalo, že se paní Merridewová netěší výjimečnému zdraví. Opravdu, jak s postupujícím létem horko vzrůstalo, její tělo přímo vyzařovalo energii. Jako kdyby tu energii čerpala odkudsi zevnitř.

Merridew pilně pracoval a býval celý den pryč. Osobně jsem měl pocit, že to přehání, a zeptal jsem se ho, jestli nemá potíže se spánkem. Řekl mi, že právě naopak, že usíná sotva se dotkne polštáře a že – což mu připadalo nanejvýš neobvyklé – nemá absolutně žádné sny. Já sám jsem se cítil taky celkem dobře, ale z horka jsem byl lenivý a nechtělo se mi vyvíjet žádnou aktivitu. Paní Merridewová mě brala na dlouhé projížďky autem. Seděl jsem dlouhé hodiny ve voze, díval se na řidičku, jak sedí zpříma za volantem, oči upřené na kroutící se silnici, a proud teplého vzduchu spolu s vrčením motoru mě ukolébávaly. Probádali jsme krajinu široko daleko na jih a na východ od Little Hexhamu a jednou nebo dvakrát jsme zajeli na sever až do Bathu. Jednou jsem navrhl, že bychom mohli jet na východ, přejet most a prohlédnout si tamní krásnou zalesněnou krajinu, ale paní Merridewové se ten nápad nezamlouval. Řekla, že tam je špatná silnice a krajina tím směrem není zajímavá.

Celkem vzato jsem v Little Hexhamu strávil příjemný týden a nebýt těch koček, byl bych tam dokonale spokojený. Každou noc jich byla plná zahrada – ta kyperská kočka, co jsem ji zahlédl první noc, pak jedna malá zrzavá a odporný páchnoucí černý macek byly obzvláště dotěrné; jednou mi pod okny mňoukalo nějaké vyděšené kotě nepřetržitě celou hodinu. Házel jsem na ty nezvané návštěvníky boty a knížky, až jsem z toho byl docela utahaný, ale byli zřejmě odhodláni používat zahradu téhle hospody pro své milostné schůzky. S každou další nocí mě ty kočky obtěžovaly víc. Jednou jsem jich tam napočítal patnáct, seděly v kruhu na zadních nohách, zatímco kyperská kočka mezi nimi tancovala a skákala dovnitř a zase ven jako tkalcovský člunek. Musel jsem nechávat zamčené okno, protože kyperská kočka si zřejmě zvykla lézt po vistárii nahoru. A dveře také. Protože jednou jsem si skočil pro něco dolů do salónku, načež jsem ji našel sedět na mé posteli, jak se zavřenýma očima muchlá packami přehoz na posteli a přitom blaženě přede. Vyhnal jsem ji a než zmizela na tmavé chodbě, vztekle po mně prskla.

Vyptával jsem se na ni paní domácí, ale dosti příkře mi odpověděla, že v hospodě žádnou kočku nemají, a musím přiznat, že během dne jsem taky žádnou z těch potvor neviděl. Ale jednou večer při soumraku jsem uviděl hostinského v jedné z hospodářských budov – ta zrzavá kočka mu seděla na rameni a krmil ji něčím, co vypadalo jako proužky jater. Vyčetl jsem mu, že ty kočky podporuje, aby se kolem hospody potloukaly, a zeptal jsem se ho, jestli bych nemohl mít nějaký jiný pokoj, protože – vysvětlil jsem mu – to jejich noční vřískání mi vadí. Rozevřel překvapeně štěrbiny očí a zamumlal, že se zeptá manželky. Nic se však nestalo a skoro si myslím, že v hostinci ani žádný další volný pokoj neměli.

Celou tu dobu bylo stále větší vedro a dusno a schylovalo se k bouřce. Nebe bylo jako mosaz a země rozpálená jako žehlička. Vzduch se tetelil, že až bolely oči dívat se kolem.

Dobře, Harringayi – já se snažím držet se věci. A nic před vámi neskrývám. Říkám vám, že můj vztah k paní Merridewové byl naprosto normální. Samozřejmě, strávil jsem s ní spoustu času, protože, jak už jsem vysvětlil, Merridew byl přes den pryč. Ráno jsme s ním jeli k přehradě a pak jsme se s autem vrátili, a pochopitelně jsme se museli spolu zabavit, jak to jen šlo, až do večera. Vypadala, jako by jí byla moje společnost docela příjemná a já ji nemohl nemít rád. Nemůžu vám říct, o čem jsme se bavili – nebylo to nic určitého. Paní Merridewová ostatně nebyla moc hovorná. Dokázala celé hodiny sedět nebo ležet na sluníčku a promluvit jenom pár slov – prostě vystavovala tělo slunci a světlu. Občas strávila celé odpoledne jenom tím, že si hrála s větvičkou nebo s nějakým oblázkem a já seděl vedle a kouřil. Tichá? Ne, to ne – neřekl bych, že měla tichou povahu. Aspoň mně se tak nejevila. K večeru ožila a byla trochu hovornější, i když zpravidla chodila brzy spát a nechala mě s Merridewem, abychom spolu seděli na zahradě a bavili se sami.

Jo, ten revolver! Koupil jsem ho v Bathu, když jsem byl v Little Hexhamu přesně týden. Zajeli jsme tam dopoledne a zatímco paní Merridewová kupovala nějaké věci pro manžela, prohlížel jsem si obchody s použitým zbožím. Napadlo mě, že bych si mohl koupit vzduchovku nebo foukačku hrachu nebo něco takového, když tu jsem ho zahlédl. Vy jste ho pochopitelně viděl. Je malinkatý – v knížkách by ho popsali slovy „vypadá spíš jen jako hračka“, ale přitom je to smrtící zbraň. Ten chlapík, co mi ho prodával, toho o střelných zbraních moc nevěděl. Řekl mi, že už to je nějaký čas, co mu ho někdo dal do zástavy, a že k němu má ještě deset krabic nábojů. Jestli mám povolení ho nezajímalo – zjevně byl rád, že to může prodat, a nechtěl si zákazníka odradit nějakými podmínkami. Řekl jsem mu, že s tím zacházet umím, a spíš žertem jsem nadhodil, že potřebuju jen párkrát vystřelit na kočky, aby daly pokoj. Po těch slovech trochu zpozorněl. Byl to taková sušinka chlap, vychrtlý obličej s šedými vousy a hubený krk. Zeptal se mě, kde bydlím. Řekl jsem mu, že v Little Hexhamu.

„Tak to buďte opatrnej, pane,“ řekl. „Tam si na těch svejch kočkách moc zakládaji a nějakou zabít, to podle nich přináší smůlu.“ A pak ještě dodal něco o stříbrné kulce, čemu jsem úplně nerozuměl. Byl to věkem sešlý chlápek a jako by měl nějaké skrupule nechat mě ten balíček odnést. Ale ujistil jsem ho, že jsem naprosto schopen dát pozor na sebe i na ten revolver. Když jsem odcházel, stál ve dveřích svého krámku, tahal se za vousy a zíral za mnou.

Tu noc přišla bouřka. Už odpoledne bylo nebe jako olovo a dusné vedro bylo ještě nesnesitelnější, než když pražilo slunce. Oba Merridewi byli celí nervózní: on byl rozčilený a nadával na počasí a mouchy – ona vypadala, jako by byla plna zvláštního očekávání. Bouřka na některé lidi takhle působí. Já na tom nebyl o moc lépe, a ještě ke všemu jsem měl pocit, že dům je plný koček. Sice jsem je neviděl, ale věděl jsem, že tam jsou, číhají ukryté za skříněmi a neslyšně pobíhají po chodbách. V salónku jsem neměl stání a nakonec jsem radši zmizel do svého pokoje. Čert vzal kočky, musel jsem otevřít okno, usadil jsem se u něj, kabátek od pyžama rozepnutý a lapal jsem po čerstvém vzduchu. Ale v místnosti bylo jako v peci. A všude tma jako v pytli. Sotva jsem rozeznával, kde dole končí křoví a začíná trávník. Ale kočky jsem slyšel a cítil: tiché šramotění ve vistarii a pranice v listoví. Někdy kolem jedenácté jedna z nich začala svůj koncert hlasitým a odporným kňouráním. Pak se přidala další a ještě další – vsadím se, že jich tam bylo aspoň padesát. Vzápětí se mi začal zvedat žaludek a naskočila mi husí kůže a já věděl, že jedno z těch stvoření se v té tmě připlížilo až ke mně. Rychle jsem se otočil, a taky že ano: ta velká kyperská kočka stála kousek od mého pravého ramena a oči jí svítily jako zelené reflektory. Zaječel jsem a rozehnal se po ní, kočka zaprskala, vyskočila ven a zmizela dole. Slyšel jsem jak se žuchnutím dopadla na štěrkovanou cestičku, a v celé zahradě se rozeznělo mňoukání s novou silou. A pak jako když utne, rozhostilo se naprosté ticho a v dálce jsem uviděl modrý záblesk a pak další. Při tom prvním jsem zahlédl zeď na konci zahrady a na ní, po celé délce, seděly kočky jako sochařská výzdoba v mateřské školce. Když se zablesklo podruhé, zeď už byla prázdná.

Déšť se spustil ve dvě ráno. Celé tři hodiny předtím jsem seděl u okna, pozoroval blesky, jak křižují oblohu, a celý u vytržení poslouchal rachocení hromu. Ta bouřka jako by uvolnila všechno napětí, které se ve mně nahromadilo. Chtělo se mi křičet úlevou a radostným vzrušením. Pak dopadly první těžké kapky; pak se spustil liják; pak přišla průtrž. Bušila do plechového oplocení zahrady s takovým hlukem, jako kdyby padaly kovové tyče. Omamná vůně syrové země stoupala až ke mně, zdvihl se vítr a vrhal mi spršky vody do tváře. Na druhém konci chodby jsem zaslechl bouchnutí zavíraného okna, ale já se vyklonil ven do té činy a nechal vodu, aby mi zmáčela hlavu a ramena. Hřmění se stále ještě čas od času ozývalo, ale z větší dálky a při občasných záblescích jsem viděl bílou clonu padajících kapek mezi mnou a zahradou.

Po jednom tom vzdáleném zadunění jsem zaslechl klepání na dveře. Když jsem otevřel, stál tam Merridew. V ruce držel svíčku a byl celý vyděšený.

„Felice!“ vyhrkl. „Něco se jí stalo. Nemůžu ji probudit. Panebože, pojď se na ni podívat!“

Spěchal jsem za ním. V jeho pokoji byly dvě postele – velká manželská postel s nebesy, jejíž závěsy byly z krvavě rudého damašku, a skládací lehátko poblíž okna. Lehátko bylo prázdné, deka zmuchlaná, zjevně z něj Merridew před chvílí vyskočil. Na manželské posteli spočívala paní Merridewová, nahá, zakrytá jen prostěradlem. Ležela na zádech, dlouhé černé vlasy spletené do dvou copů přes ramena. Obličej měla jako z vosku a celý svraštělý jako tvář mrtvoly. Vzal jsem ji za ruku – puls měla tak slabý, že jsem ho zpočátku ani necítil. Hruď se jí zdvíhala jen nepatrně a v pomalém rytmu. Zatřásl jsem jí, ale tělo zůstávalo bezvládné. Nadzdvihl jsem jí oční víčko – oči měla obráceny v sloup, takže z nich bylo vidět pouze bělmo. Dotkl jsem se oční bulvy špičkou prstu, ale nereagovala. Okamžitě mě napadlo, jestli nepožila nějakou drogu.

Merridew měl zřejmě pocit, že situace žádá nějaké vysvětlení. Začal blábolit o vedru – jeho paní nesnesla ani hedvábnou noční košili – navrhla mu, že by mohl spát na druhé posteli – spal tvrdě, i když byla bouřka. Vzbudil se, až když mu déšť smáčel obličej. Vstal a zavřel okno. Pak zavolal na Felice, aby zjistil, jestli je v pořádku – napadlo ho, že ji třeba ta bouřka vyděsila. Ale neodpověděla. Rozškrtl zápalku. Její stav ho vyděsil. A tak dále.

Řekl jsem mu, ať se uklidní, a že bychom mohli zkusit, jestli bychom třením Feliciných rukou a nohou nemohli povzbudit její krevní oběh. Vzal jsem si do hlavy, že je pod vlivem nějakého opiátu. Dali jsme se do práce, mokrým ručníkem jsme ji třeli a oplácávali, volali jsme na ni – bylo to, jako kdybychom se snažili oživit mrtvolu – až na to, že její prsa se naprosto pravidelně zdvíhala a zase klesala; s jistým překvapením – že na té magnóliové bělosti může být nějaký kaz – jsem si všiml, že přesně nad srdcem má velké hnědé mateřské znaménko. Mojí zjitřené fantazii to připadalo jako nějaké zranění a ohrožení. Pracovali jsme takhle usilovně nějaký čas, pot se z nás jen řinul, když jsem si všiml, že za oknem je nějaký pohyb – cosi tam lehce naráželo do okenních tabulek a skřípalo o sklo. Popadl jsem svíčku a vyhlédl ven.

Na parapetu stála kyperská kočka a drápala se do okna. Promáčené chlupy na ní splihle visely, zírala mi přímo do očí a tlamičku měla rozevřenou, jako by protestovala. Zuřivě škrábala tam, kde bylo okno zajištěno, zadní packy jí klouzaly po parapetu a drápaly do něj. Zabušil jsem na sklo a zakřičel, ale kočka znova drápala do skla jako posedlá. Když jsem se se zaklením otočil do místnosti, dlouze a žalostně zamňoukala.

Merridow na mě zavolal, abych nechal zvíře na pokoji a přinesl svíčku. Vrátil jsem se k posteli, ale to bezútěšné naříkání za oknem pokračovalo dál. Řekl jsem Merridowovi, že by měl vzbudit hostinského, sehnat pár lahví s horkou vodou a z baru trochu brandy – a eventuálně poslat pro doktora. Merridow odběhl a já pokračoval v masírování. Měl jsem pocit, že puls paní Merridowové je slabší a slabší. Pak jsem si najednou vzpomněl, že mám v tašce nahoře lahvičku brandy. Rozběhl jsem se pro ni a kočka v té chvíli přestala naříkat.

Když jsem vešel do dveří své ložnice, čerstvý vzduch vanoucí otevřeným oknem mě přívětivě ovanul. Našel jsem ve tmě tašku a začal šátrat mezi ponožkami a košilemi, když mě vyrušilo vítězné zamňoukání – otočil jsem se a uviděl kyperskou kočku nahrbenou na parapetu; vzápětí seskočila, proběhla kolem mě a zmizela na chodbě. Našel jsem láhev a spěchal zpátky, zároveň se na schodech objevili i Merridow a hostinský.

Do ložnice Merridowových jsme vešli všichni současně. Paní Merridowová se při našem příchodu zavrtěla na posteli, posadila se a zeptala se, co se proboha děje.

Málokdy jsem si připadal tak hloupě.

Ráno bylo chladněji a vzduch byl po bouřce čistý a průzračný. Co řekl Merridow manželce, to nevím. Ani jeden z nás jsme se o té noci nezmínili a na pohled vypadala paní Merridowová zcela zdravá a v nejlepším rozmaru. Merridow se na den uvolnil ze stavby vodárny a všichni tři jsme si udělali dlouhou projížďku autem s piknikem. Naše vztahy byly naprosto přátelské a harmonické. Zeptejte se Merridowa – řekne vám to samé. Uvidíte, že potvrdí, co vám říkám – nemůže to nepotvrdit. Nevěřím, Harringay, prostě nemůžu uvěřit tomu, že by se mu něco nezdálo, nebo že by mě podezíral – jak vám říkám, pro jakékoliv podezření tu nebyl nejmenší důvod. Nic.

Ano – to je to kritické datum – 24. června. Žádné další podrobnosti vám říct nemůžu: prostě nemám, co říct. Vrátili jsme se a jako obvykle jsme spolu povečeřeli. Všichni tři jsme spolu byli celý den a rozloučili jsme se, až když jsme šli spát. Čestné slovo, že jsem ten den ani s jedním z nich nemluvil v soukromí. Šel jsem spát jako první a slyšel jsem Merridowovy, jak jdou nahoru asi o půl hodiny později a v pohodě se spolu baví.

Byla to měsíčná noc. Snad poprvé mě neobtěžovalo žádné mňoukání ze zahrady. Ani jsem se dokonce nenamáhal zavřít okno a dveře. Než jsem vlezl do postele, položil jsem revolver na židli vedle postele. Ano, byl nabitý. Nedával jsem ho tam s nějakým určitým záměrem, tedy až na to, že jsem chtěl vystřelit do zahrady, kdyby se tam kočky zase pustily do těch svých hrátek.

Byl jsem příšerně utahaný a myslel jsem si, že usnu, sotva si lehnu, ale neusnul jsem. Zřejmě jsem byl přetažený. Ležel jsem a díval se na měsíc. A pak, zhruba o půlnoci jsem zaslechl to, co jsem tak napůl čekal: tichý šramot ve vistárii a slabé mňoukání.

Posadil jsem se na posteli a sáhl po revolveru. Zaslechl jsem žuchnutí, jak ta velká kočka dopadla na okenní římsu. Uviděl jsem stříbrné a černé pruhy, obrys kulaté hlavy, špičaté uši a vztyčený ocas. Namířil jsem a vystřelil. Ozvalo se příšerné zakňučení a zvíře skočilo do pokoje.

Vyskočil jsem z postele. Ve ztichlém domě se výstřel děsivě rozlehl a kdesi jsem zaslechl vzdálené volání. Utíkal jsem za kočkou na chodbu, revolver stále ještě v ruce – nejspíš jsem si v duchu říkal, že bych ji měl dorazit. A pak jsem ve dveřích Merridowova pokoje uviděl paní Merridowou. Rozpaženýma rukama se opírala o zárubně dveří a kymácela se. Nahá ňadra měla zbrocena krví. A zatímco jsem tam stál, revolver v ruce a zíral na ni, objevil se tam Merridow.

Takže, Harringayi, tohle je ta moje historka a přesně takhle jsem ji řekl i Peabodymu. Obávám se, že u soudu to nebude znít moc věrohodně, ale co můžu dělat? Z mého pokoje do Merridowova vedla krvavá stopa – ta kočka musela běžet tím směrem. Já vím, že jsem zastřelil kočku. Žádné vysvětlení prostě podat nemůžu. Nevím, kdo zastřelil paní Merridowou a proč. Nemůžu za to, že lidi v hospodě tvrdí, že žádnou kyperskou kočku v životě neviděli. Merridow ji tu předchozí noc viděl a vím, že ten to nezapře. Prohledejte ten dům, Harringayi – to je jediné řešení. Prohledejte každý kout, někde tam musí být mrtvá kyperská kočka. Ta bude mít v těle mou kulku.