Dorothy L. Sayers

Nepříjemnost v klubu Bellona

I

„Proboha, Wimsey, kde se tu bereš v téhle márnici?“ otázal se kapitán Fentiman a odhodil večerní noviny s výrazem člověka, který byl osvobozen od nemilé povinnosti.

„Já bych to nenazval márnicí,“ opáčil Wimsey rozmarně. „Spíš takhle luxusním pohřebním ústavem. Samý mramor, důstojný nábytek, palmy a tamhle v rohu cudný bronzový akt.“

„A samý nebožtík. Mně to vždycky připomíná ten vtip z Punche – znáš ho –, ‚Číšníku, odneste lorda Takatak, už je dva dny mrtvý‘.

Podívej se tamhle na starého Ormsbyho, jak chrápe jako hroch. Podívej se na mého ctihodného dědečka – dobelhá se sem každý den v deset hodin ráno, zabaví Morning Post a křeslo u krbu a stane se až do večera součástí zařízení. Chudák děda. Asi jednou budu taky takhle vypadat. Proč mě jen ve válce taky neoddělali! Co z toho mám, že jsem to přežil, když jsem se dostal tam, kde jsem? Co si dáš?“

„Suché martini,“ řekl Wimsey. „A ty? Dvě suchá martini, Frede. Nic si z toho nedělej. To ti jenom jde na nervy ta dnešní vzpomínková slavnost. Já bych se vsadil, že by většina z nás už dávno hodila celou tuhle masovou hysterii přes palubu, kdyby z toho noviny pokaždé nevytřískaly, co se ještě dá. Ale nahlas se to říkat nesmí. Kdybych pozvedl svůj hlas, vynesli by mě odtud v zubech.“

„Udělali by to, ať bys řekl cokoli,“ řekl Fentiman chmurně. „A co tady vlastně opravdu děláš?“

„Čekám na plukovníka Marchbankse,“ řekl Wimsey. „Na zdraví.“

„Pozval tě na večeři?“

„Ano.“

Fentiman mlčky přikývl. Věděl, že mladý Marchbanks padl na kótě 60 a že plukovník na výroční den příměří vždycky pořádá pro nejbližší přátele svého syna malou neformální večeři.

„Proti Marchbanksovi nic nemám,“ řekl po chvíli. „Je to výborný starý pán.“

Wimsey přisvědčil.

„A jak se daří tobě?“ zeptal se.

„Mizerně jako vždycky. Žaludek mě trápí a peníze nemám. Jaký tohle má smysl, Wimsey? Člověk jde bojovat za vlast, naloká se plynu, spálí si vnitřnosti a za to za všechno se mu dostane výsady, že může jednou do roka pochodovat kolem pomníku padlých hrdinů a platit pouze čtyři šilinky z libry daní. Sheila je taky nějaká špatná – chudák holka. Je to zatracené, když se muž musí nechat živit od vlastní ženy, nemyslíš? Já za to nemůžu, Wimsey. Kdykoli nastoupím někam do zaměstnání, složím se a musím toho nechat. Peníze! – Já jsem před válkou na peníze jakživ nemyslel, ale na mou duši, že bych dneska dovedl třeba někoho zavraždit, jen abych si opatřil slušný příjem.“

Fentimanův hlas se zvýšil vzrušením. Pohoršený veterán, až dosud neviditelný v sousedním křesle, vysunul hlavu jako želva a zasyčel jedovatě: „Šššš!“

„Tak tohle bych nedělal,“ řekl Wimsey ležérně. „Zločin je kvalifikovaná práce. I takový trouba, jako jsem já, si může zahrát na Sherlocka s každým amatérským Moriartym. Jestli si chceš nasadit falešné vousy a bacit nějakého milionáře po hlavě, tak to radši nedělej. Ten tvůj odporný zvyk dokouřit cigaretu až do posledního milimetru by tě všude prozradil. Možná že bys to do mě neřekl, ale já jsem ochoten obětovat své nejbližší a nejdražší, jen abych si udělal oko u policie a dostal se do novin.“

Fentiman se zasmál a zamáčkl pohoršlivého špačka do nejbližšího popelníku.

„Já se divím, že s tebou vůbec ještě někdo mluví,“ řekl. Z jeho hlasu se vytratily napětí a trpkost, takže zněl nyní jen pobaveně.

„Však by taky se mnou nikdo nemluvil,“ řekl Wimsey, „kdyby si lidi nemysleli, že mám příliš mnoho peněz, abych mohl mít něco v hlavě. Je to, jako když se řekne, že vévoda Tenaten hraje hlavní úlohu v nějaké hře. Kdekdo považuje za samozřejmé, že musí být mizerný herec. Já ti svěřím svoje tajemství. Všechno moje kriminální pátrání za mě vykonává najatá síla za tři libry týdně, zatímco já se objevuju na prvních stránkách novin a bavím se se známými novináři v Savoyi.“

„Ty vždycky zvedneš člověku náladu, Wimsey,“ řekl Fentiman s mírným úsměvem. „Sice nejsi vůbec duchaplný, ale tvůj primitivní způsob žertování mi připomíná méně náročnou kategorii revuálních divadel.“

„Je to sebeobrana geniálního ducha vůči domýšlivcům,“ řekl Wimsey. „Ale poslyš, mně je to opravdu líto, cos říkal o Sheile. Nechci tě urazit, ale nemohl bych –?“

„Mockrát děkuju,“ řekl Fentiman, „ale radši ne. Na mou duši, že nemám nejmenší naději, že bych ti to mohl někdy vrátit, a ještě přece nejsem tak daleko, abych –“

„Tady je plukovník Marchbanks,“ přerušil ho Wimsey. „Promluvíme si o tom jindy. Dobrý večer, pane plukovníku.“

„Dobrý večer, Petře, dobrý večer, Fentimane. To se to dneska hezky vydařilo. Ne, děkuji – žádný koktajl. Já zůstanu u whisky. Odpusťte, že jsem vás nechal čekat, ale byl jsem se podívat nahoře za starým Graingerem. Obávám se, že je to s ním zlé. Mezi námi, Penberthy říká, že sotva přežije zimu. Znamenitý člověk, tenhle Penberthy – je to opravdu báječné, že toho starého chudáka pořád ještě drží při životě, ačkoli má plíce úplně zničené. Nu což, takhle jednou skončíme všichni. Vida, tamhle sedí váš dědeček Fentiman. To je další z Penberthyho zázraků. Musí mu být dobrých devadesát. Omluvte mě na okamžik, jen ho pozdravím.“

Wimsey sledoval očima křepkou postavu starého pána, jak se pohybuje přes rozlehlou kuřárnu a tu a tam se zastavuje, aby si vyměnil pozdrav s jinými členy klubu. Ke krbu byl přistrčen obrovský ušák viktoriánského stylu. Pár útlých nohou v knoflíčkových botách, podložený stoličkou, bylo to jediné, co bylo z generála Fentimana vidět.

„Je to zvláštní,“ zamumlal jeho vnuk, „když si pomyslíš, že pro starého pána je krymská válka pořád ještě ta jeho válka a že do té proti Búrům už jít nemohl, protože byl moc starý. Stal se důstojníkem v sedmnácti letech, když byl tenkrát raněn u Majuby –“

Fentiman se odmlčel. Wimsey ho neposlouchal. Stále ještě pozoroval plukovníka Marchbankse.

Plukovník se vrátil velice klidným, odměřeným krokem. Wimsey vstal a šel mu vstříc.

„Poslyšte, Petře,“ řekl plukovník, silně zneklidněn, „pojďte sem na chvilku. Obávám se, že se stalo něco dosti nepříjemného.“

Fentiman se ohlédl. Něco v chování obou mužů ho přimělo, aby vstal a následoval je ke krbu.

Wimsey se sklonil nad generálem Fentimanem a jemně mu vytáhl Morning Post z uzlovitých rukou, které ležely sepjaté na jeho útlé hrudi. Dotkl se ramen – vsunul ruku pod bílou hlavu opřenou o bok lenošky. Plukovník ho s úzkostí pozoroval. Pak náhle Wimsey rychlým pohybem nehybnou postavu nadzvedl. Vynořila se jako z jednoho kusu, tuhá jako dřevěná loutka.

Fentiman se začal smát. Jeho hrdlo se otřásalo salvami hysterického smíchu. Kolem dokola pohoršení členové klubu se za praskotu ztuhlých kloubů vztyčovali na vratkých nohou, pobouřeni tím nemístným hlukem.

„Odneste ho!“ řekl Fentiman, „odneste ho. Už je dva dny mrtvý! Jako já! Jako vy! Všichni jsme mrtví, a nevšimli jsme si toho!“

II

Je sporné, která událost vyvolala u členů klubu Bellona větší nelibost – zda groteskní smrt generála Fentimana v jejich středu, nebo necudný nervový záchvat jeho vnuka. Jen mladší členové se necítili dotčeni: už toho zažili příliš mnoho. Dick Callohner – mezi přáteli známý jako Příštipkovaný Dick, protože byl po druhé bitvě na Sommě vybaven náhradní součástkou – odvedl zhrouceného Fentimana do prázdné knihovny, aby mu tam dal něco na posilněnou.

Tajemník klubu přiběhl, jak byl, ve smokingové košili a kalhotách, se zaschlou pěnou na bradě. Okamžitě poslal vyjeveného číšníka, aby se podíval, zda dr. Penberthy ještě neodešel.

Plukovník Marchbanks uctivě zakryl ztuhlou tvář v křesle velikým hedvábným kapesníkem a zůstal tiše stát opodál. V jisté vzdálenosti od krbu se utvořil kroužek lidí a bezradně přihlížel.

Čas od času přicházeli noví příchozí, které zpráva zastihla při vstupu do klubu. Malá skupinka přišla z baru.

„Cože, starý Fentiman?“ – „Prokrista, opravdu? Chudák stará. Asi mu nakonec vypovědělo srdce.“ Zamáčkli doutníky a cigarety a zůstali stát, protože jim bylo trapné odejít.

Dr. Penberthy se právě oblékal k večeři. Rychle seběhl dolů, tak jak byl na odchodu na slavnostní banket, cylindr posunut do týla, plášť ledabyle přehozen přes ramena. Byl to hubený tmavovlasý člověk vážného chování, jímž se liší vojenský lékař od praktického lékaře z West Endu. Kruh kolem krbu mu ustoupil z cesty, až na Wimseyho, který se poněkud nevhodně opíral dál o lenošku a bezradně hleděl na mrtvého.

Penberthy zkušenýma rukama ohmatal krk, zápěstí a kolena. „Je mrtev několik hodin,“ prohlásil stručně. „Rigor mortis je pokročilý – už opět začíná povolovat.“ Pohnul levou nohou mrtvého, aby to názorně předvedl; noha se bezvládně zahoupala.

„Já jsem to čekal. Měl slabé srdce. Mohlo to nastat kdykoli. Mluvil s ním dnes někdo?“

Tázavě se rozhlédl kolem.

„Viděl jsem ho po obědě,“ řekl kdosi, „ale nemluvil jsem s ním.“

Nikdo si nevzpomínal, že by s generálem mluvil. Byli příliš zvyklí vídat starého generála Fentimana, jak podřimuje u krbu.

„No nic,“ řekl lékař. „Kolik je hodin? Sedm?“ Jako by si něco v duchu rychle počítal. „Dejme tomu pět hodin, než nastane tuhnutí – muselo se zřejmě dostavit velmi rychle – asi sem přišel ve svou obvyklou hodinu, sedl si a rovnou umřel.“

„On sem vždycky chodil z domova pěšky,“ vmísil se starší pán.

„Říkal jsem mu, že je to v jeho věku příliš velká námaha. Však jste mě slyšel, Ormsby.“

„Tak, tak, slyšel,“ řekl brunátný Ormsby. „Slyšel jsem vás.“

„Nu, tady se už nedá nic dělat,“ řekl lékař. „Zemřel ve spánku. Je tu někde prázdná ložnice, abychom ho tam mohli uložit, Culyere?“

„Zajisté,“ řekl klubovní tajemník. „Jamesi, dojděte do mé kanceláře pro klíč od šestnáctky a řekněte jim, ať tam ustelou postel. Co říkáte, pane doktore, až rigor mortis povolí, budeme ho moci – eh –?“

„Ale ovšem, budete moci udělat všechno potřebné. Pošlu vám sem lidi, kteří jsou od toho, aby vám ho upravili. Někdo by to měl oznámit příbuzným – jenže ať sem radši nechodí, dokud ho nedáme trochu do pořádku.“

„Kapitán Fentiman už o tom ví,“ řekl plukovník Marchbanks. „A major Fentiman právě bydlí tady v klubu – jistě se co nevidět vrátí. A pak je zde tuším ještě sestra.“

„Ano, lady Dormerová,“ řekl Penberthy, „bydlí někde na Portman Square. Léta spolu nemluvili. Ale přesto se jí to musí dát vědět.“

„Já tam zavolám,“ řekl plukovník. „Kapitánu Fentimanovi to nemůžeme svěřit, ten není v stavu, abychom ho s tím mohli obtěžovat, chudák chlapec. Až tady skončíte, doktore, měl byste se na něho podívat. Zase to na něho přišlo – to jsou ty jeho nervy.“

„Provedu. Aha, pokoj je připraven, Culyere? Tak ho přeneseme. Vezměte ho někdo za ramena – ne, vy ne, Culyere,“ (tajemník měl jen jednu zdravou ruku). „Lorde Petře, ano, děkuji vám. Zvedejte ho opatrně.“

Wimsey vsunul dlouhé silné ruce pod ztuhlá ramena; doktor uchopil nohy. A vykročili. Vypadalo to jako strašidelná maškaráda, jak se ten nedůstojně skrčený paňáca natřásal a pohupoval mezi nimi.

Dveře se zavřely a napětí jako by opadlo. Kroužek se rozpadl na skupinky. Někdo si zapálil cigaretu. Vládkyně naší planety stařičká paní Smrt jim na okamžik nastavila své šedé zrcadlo a ukázala jim obraz věcí příštích. Ale teď už zase zrcadlo zmizelo. Nepříjemný pocit přešel. Ještě štěstí, že Penberthy byl osobním lékařem starého pána a že ho tak dobře znal. Může vystavit úmrtí list. Žádné vyšetřování. Nic nežádoucího. Členové klubu Bellona se mohou klidně odebrat k večeři.

Plukovník Marchbanks se otočil a zamířil na druhý konec haly ke dveřím knihovny. V malé předsíňce mezi oběma místnostmi byla příhodně umístěna telefonní kabina pro potřeby členů, kteří neradi telefonovali z poloveřejné vstupní haly.

„Počkejte, plukovníku, tam ne. Přístroj nefunguje,“ řekl muž jménem Wetheridge, který ho viděl, jak otvírá dveře. „Je to skandál, na mou duši. Dneska ráno jsem si chtěl zavolat a – vida, cedule už tam není. Tak už to asi zase funguje. Ale měli by to aspoň říct.“

Plukovník Marchbanks si Wetheridge nevšímal. Wetheridge byl klubovní protiva, který svou nerudností vynikal dokonce i v této společnosti žlučovitých mrzoutů. Věčně vyhrožoval, že si bude stěžovat u výboru, sekýroval tajemníka a soustavně ztrpčoval život svým klubovním kolegům.

Nyní se nakvašeně vrátil k svému křeslu a plukovník Marchbanks vstoupil do telefonní kabiny, aby zavolal do sídla lady Dormerové.

Po chvíli prošel knihovnou do vstupní haly, kde se setkal s Penberthym a Wimseym, kteří právě sestupovali ze schodů.

„Už jste to oznámil lady Dormerové?“ otázal se Wimsey.

„Lady Dormerová zemřela,“ odpověděl plukovník. „Její komorná mi řekla, že tiše skonala dnes dopoledne v půl jedenácté.“

III

Asi deset dní po onom památném výročí příměří seděl lord Petr Wimsey ve své knihovně a četl si ve vzácném Justiniánově rukopisu z čtrnáctého století. Působilo mu to zvláštní potěšení, neboť rukopis byl vyzdoben četnými sépiovými kresbami velice jemné práce, ač ne vždy stejně delikátních námětů. Vedle něho stála na příručním stolku karafa s dlouhým hrdlem, obsahující drahocenné staré portské víno. Wimsey občas povzbudil svůj zájem několika malými doušky, uvážlivě špulil rty a pomalu vychutnával balzámové doznívání na patře. Zvonek u dveří zadrnčel. Wimsey zavrčel „k čertu!“, otočil hlavu a pozorně naslouchal hlasu návštěvníka. To, co uslyšel, ho zřejmě uspokojilo, neboť sklapl Justiniána a naladil úsměv na uvítanou.

„Pan Murbles, vaše lordstvo.“

Drobný starší člověk, který vstoupil, byl tak dokonalým zosobněním rodinného advokáta, že neměl žádné osobní zvláštnosti, až na neskonale dobré srdce a slabost pro větrové bonbóny.

„Doufám, že vás nevyrušuji, lorde Petře?“

„Ani v nejmenším, pane Murblesi. Vás vždycky rád vidím. Buntere, sklenici pro pana Murblese. To jsem rád, že jste přišel. Cockburn z roku 1886 chutná vždycky lépe ve společnosti – myslím ve společnosti znalce. Znal jsem jednoho člověka, který je zneuctil černým indickým doutníkem. Už ho pak víckrát nikdo nepozval. Ale ten musel nutně špatně skončit, nezdá se vám?“

„Jaká ohavnost,“ pronesl pan Murbles vážně. „Viděl jsem mnoho lidí, kteří se dostali na šibenici za zločiny daleko snáze omluvitelné. Děkuji vám, Buntere, děkuji. Jakpak se vám daří?“

„Zdraví slouží znamenitě, uctivě děkuji.“

„To rád slyším. Máte nějaké nové snímky?“

„Pár jich mám, ale jen uměleckého rázu, smím-li se tak vyjádřit. Kriminalistického materiálu je v poslední době bohužel nedostatek.“

„Možná že nám pan Murbles něco přinesl,“ řekl Wimsey.

„Ne,“ řekl pan Murbles, který si přidržoval sklenici s cockburnem 1886 pod nosem a mírně jí pohyboval, aby vydala aróma, „nepřinesl, to bych nemohl říci. Nechci před vámi skrývat, že jsem vás vyhledal v naději, že bych mohl vytěžit jistý zisk z vašich vynikajících pozorovacích a deduktivních schopností, ale obávám se – nebo spíš doufám – zkrátka jsem přesvědčen, že tu nejde o nic nežádoucího. Naskytla se totiž zajímavá otázka,“ pokračoval, když se za Bunterem zavřely dveře, „v souvislosti se smrtí generála Fentimana v klubu Bellona, jíž, pokud vím, jste byl svědkem.“

„Jestli tohle víte,“ řeklo jako lordstvo záhadně, „pak toho víte zatraceně víc než já. Já jsem nebyl svědkem jeho smrti – byl jsem jenom svědkem toho, když byla jeho smrt zjištěna – což ovšem není zdaleka totéž.“

„Jak moc zdaleka?“ otázal se pan Murbles dychtivě. „Tohle se totiž právě snažím zjistit.“

„To je ovšem dost všetečná otázka,“ řekl Wimsey. „Snad by bylo lepší –,“ zvedl sklenici, opatrně ji naklonil a soustředěně se díval, jak víno stéká v drobných zlatistých kapkách od dna ke kraji, „– kdybyste mi řekl přímo, co chcete vědět… a proč. Koneckonců… jsem členem toho klubu… sice spíš následkem rodinných vztahů… ale je to tak.“

„Máte pravdu,“ řekl advokát. „Dobrá, řeknu vám fakta. Jak víte, generál Fentiman měl sestru Felicity, která byla o dvanáct let mladší než on. V mládí byla velice krásná a energická a byla by se mohla skvěle provdat, nebýt toho, že Fentimanovi, ač velice stará rodina, nebyli zdaleka zámožní. Jak to bylo v té době zvykem, všechny peníze se věnovaly na vzdělání syna, na to, aby mu mohla být zakoupena důstojnická hodnost v některém elitním pluku, a na jeho vydržování v tomto postavení na úrovni, jaká se pro člena rodiny Fentimanů považovala za nezbytnou. A tak pro Felicity nezbylo žádné věno, což byla před šedesáti lety pro mladou dívku hotová pohroma. Felicity měla brzy dost toho vláčení po společnosti v přešívaných šatech a stokrát čištěných rukavicích – a její povaze se silně příčily neustálé strategické úskoky její matky v honbě za ženichem. Vyskytl se jakýsi odporně sešlý starý vikomt, prolezlý nemocemi a následky rozmařilého života, který by se byl s rozkoší dobelhal k oltáři s krásnou osmnáctiletou dívkou, a musím s politováním konstatovat, že její otec i matka udělali všechno, aby ji k tomuto nechutnému sňatku donutili. Dokonce bylo oznámeno zasnoubení a určen den svatby, když k nepopsatelnému zděšení celé rodiny Felicity jednoho rána oznámila, že se právě před snídaní v nepřístojné tajnosti a spěchu provdala za staršího muže jménem Dormer, velice počestného a nesmírně zámožného člověka, který byl – k dovršení vší hrůzy – úspěšným výrobcem knoflíků. A právě tyto knoflíky – vyráběné z jakési papírové hmoty s nezničitelnými oušky – se staly oním nedůstojným prostředím, s nímž ta mladá umíněná viktoriánská dívka spojila svůj osud.

Přirozeně z toho byl strašlivý skandál a rodiče zkusili všechno – neboť Felicity byla nezletilá –, aby sňatek byl zrušen. Avšak Felicity velice úspěšně zhatila jejich plány tím, že utekla ze své ložnice – obávám se, že sešplhala po stromě na zahradu tak, jak byla, i s krinolínou – a se svým manželem utekla. A tak vzhledem k tomu, že už došlo k nejhoršímu – neboť Dormer byl muž činu a neprodleně přivedl svou manželku do jiného stavu –, nezbylo rodičům než se k tomu tvářit co nejpříjemněji, jak kázal vznešený viktoriánský mrav. To jest dali svůj souhlas k sňatku, odeslali dceřiny věci do jejího nového domova v Manchesteru a zakázali jí, aby ještě někdy překročila rodinný práh.“

„A dobře udělali,“ zamumlal Wimsey. „Zařekl jsem se, že nikdy nebudu otcem. Současné mravy a rozbití dobrých starých tradic tohle povolání zničilo. Zasvětím svůj život i jmění podpoře výzkumu nejlepší metody, jak produkovat děti decentně a nenápadně z vajíček. Celá otcovská odpovědnost by se pak přesunula na umělou líheň.“

„To bych nerad,“ řekl pan Murbles. „Celá moje profese je živa většinou z rodinných komplikací. Ale abych pokračoval: mladý Artur Fentiman zřejmě sdílel názor rodičů. Byl pobouřen tím, že má švagra, který dělá do knoflíků, a vtipkování jeho kolegů ve zbrani jeho poměr k sestře rozhodně nezlepšilo. Stal se z něho strohý voják, předčasně zkostnatěl a rezolutně odmítal připustit existenci nějakého pana Dormera. Nemyslete si, starý pán byl opravdu vynikající voják, plně zaujat svou činností v armádě. Později se také oženil – ne výhodně, protože nedostatek prostředků mu nedovoloval, aby si vzal manželku urozenou, a protože se nechtěl ponížit tím, že by se oženil pro peníze jako bezectná Felicity. Vzal si slušnou dívku z dobré rodiny a s několika tisíci librami věna. Když zemřela (myslím, že hlavně v důsledku vojenské pravidelnosti, kterou její manžel požadoval při plnění mateřských povinností), zanechala mu početnou, ale neduživou rodinu. Jediný syn, který se dožil zralého věku, byl otec obou Fentimanů, které znáte – majora Roberta a kapitána Johna Fentimana.“

„Roberta zvlášť dobře neznám,“ přerušil ho Wimsey. „Setkal jsem se s ním jen párkrát. Je strašně žoviální – pravý armádní typ.“

„Ano, ten má v sobě starou fentimanovskou krev. Chudák John, obávám se, je spíš slabší po babičce.“

„Nervy má rozhodně pocuchané,“ řekl Wimsey, který znal lépe než starý advokát ono tělesné i duševní vypětí, jímž John prošel.

Válka tvrdě dolehla na lidi s představivostí, tím spíš, když zastávali odpovědná místa. „A pak se nadýchal plynu a podobně,“ dodal na omluvu.

„Právě,“ řekl pan Murbles. „Robert není ženatý a zůstal v armádě. Samozřejmě, peněz moc nemá, protože žádný Fentiman nikdy neměl ani vorla, jak se tuším dneska říká; ale nedaří se mu špatně. Zato John –“

„Chudák John! Já vím, to mi nemusíte říkat. Obvyklá historie. Skromné místo – ukvapený sňatek – ve čtrnáctém roce dobrovolný vstup do armády – invalidita – a když se vrátil, původní místo pryč, zdraví pryč, peníze žádné – statečná manželka udržuje oheň v rodinném krbu – a výsledek: celkové znechucení. Nemá smysl se tím drásat. Berme to, jak to je.“

„Ano, tohle nebudu rozebírat. Jejich otec už ovšem zemřel a ještě před deseti dny byli naživu poslední dva členové nejstarší generace. Generál žil z malé renty, kterou zdědil po manželce, a ze svého důchodu. Měl malý byt v Dower Street a starého sluhu, a prakticky žil v klubu Bellona. A pak tu byla jeho sestra Felicity.“

„A jak se stala lady Dormerovou?“

„To je právě zajímavá okolnost. Henry Dormer –“

„Ten knoflíkář?“

„Ten knoflíkář. Ohromně zbohatl – dokonce tak nesmírně, že mohl poskytnout finanční pomoc jistým vysoce postaveným osobám, které nebudu jmenovat, a tak po čase a s ohledem k blíže neuvedeným velkým zásluhám o vlast stal se sirem Henry Dormerem a baronetem. Jeho jediná dcera zemřela a naděje na další potomstvo nebyly, takže nebyl důvod, proč by za své zásluhy nedostal titul dědičně.“

„Vy jste ale jízlivý člověk,“ řekl Wimsey. „Nemáte kousek úcty ani prosté víry. Dostal se vůbec někdy nějaký právník do nebe?!“

„O tom mi není nic známo,“ odtušil pan Murbles suše. „Lady Dormerová –“

„A jinak se manželství vydařilo?“ otázal se Wimsey.

„Myslím, že bylo dokonale šťastné,“ odpověděl advokát. „V jistém smyslu to byla nešťastná okolnost, protože naprosto vylučovala smíření s příbuzenstvem. Lady Dormerová, výtečná a ušlechtilá žena, se nejednou pokoušela o smír, ale generál zůstával neoblomný. A stejně tak jeho syn, částečně proto, že respektoval otcovo přání, ale myslím, že hlavně proto, že byl příslušníkem indického pluku a většinu času trávil mimo Anglii. Zato Robert Fentiman projevoval staré paní jistou náklonnost, občas ji navštěvoval, a stejně tak John. Samozřejmě že o tom generálovi nikdy neřekli, byla by ho ranila mrtvice. Po válce se John se svou pratetou najednou přestal stýkat – nevím proč.“

„Já to tuším,“ řekl Wimsey. „Bez práce – bez peněz, to víte. Nechtěl, aby se zdálo, že se vnucuje. Asi tak něco.“

„Možná, nebo se mohli nějak nepohodnout. Já nevím. Zkrátka tohle jsou fakta. Mimochodem, doufám, že vás to nenudí.“

„Já jen trpělivě čekám,“ řekl Wimsey, „až dojdete k otázce peněz. Vidím ve vašich očích ocelový lesk, který věstí, že senzace není daleko.“

„Správně,“ řekl pan Murbles. „Teď se dostávám – ano, děkuji – ještě jednu bych si dal. Děkuji Prozřetelnosti, že nejsem náchylný k podagře. Ano, Ah! – Teď se tedy dostáváme k neradostné události večera jedenáctého listopadu, a byl bych rád, kdybyste mě co nejpozorněji sledoval.“

„Zajisté,“ řekl Wimsey zdvořile.

„Lady Dormerová,“ pokračoval pan Murbles vážně, nakloněn dopředu, přičemž jednotlivé věty odsekával krátkými pohyby zlatým skřipcem, který držel mezi ukazovákem a palcem pravé ruky, „byla už stará paní a po léta churavěla. Přesto byla pořád stejně umíněná a živá jako zamlada, a na pátého listopadu si najednou zamanula, že se půjde večer podívat na ohňostroj u Crystal Palace, nebo tam někde – možná že to bylo na Hampstead Heath nebo Whity City – už jsem zapomněl, a taky na tom nezáleží. Důležité je, že bylo vlhko a chladno. Ale přesto trvala na svém výletu, a při rachejtlích se bavila jako malé dítě a nerozumně dlouho zůstala na chladném vzduchu, takže se nastydla a za dva dny nato dostala zápal plic. Desátého listopadu se její stav prudce zhoršil a byly obavy, že se nedožije rána. A proto slečna Anna Dorlandová – její vzdálená příbuzná, která u staré paní žila jako její schovanka – poslala generálu Fentimanovi vzkaz, aby okamžitě přišel, chce-li ještě zastihnout svou sestru naživu. Ke cti naší společné lidské přirozenosti musím s potěšením konstatovat, že tato zpráva prolomila hradbu hrdosti a zatvrzelosti, která tak dlouho bránila starému pánovi, aby podobný krok učinil. Nalezl lady Dormerovou ještě naživu, ačkoli už velmi zesláblou, zůstal u ní asi půl hodiny a zase odešel, stále stejně prkenný, ale zřejmě zjihlý. To bylo asi ve čtyři hodiny odpoledne. Brzy nato lady Dormerová upadla do bezvědomí a už se ani nepohnula, ani nepromluvila a tiše zemřela ve spánku nazítří v půl jedenácté dopoledne.

Otřes a nervové rozrušení ze setkání se sestrou po tak dlouhém odcizení byly patrně příliš mnoho na generálovo chatrné zdraví, neboť, jak víte, zemřel v klubu Bellona týž den co ona – ačkoli přesná hodina není dosud známa.

A teď konečně – musím uznat, že jste velice trpělivě vyslechl moje úmorné výklady – přicházíme k věci, ve které bych potřeboval vaši pomoc.“

Pan Murbles se osvěžil douškem portského a z úzkostným pohledem na Wimseyho, který zavřel oči a vypadal téměř, jako by spal, pokračoval:

„Myslím, že jsem vám neřekl, jak jsem se do toho všeho dostal. Můj otec býval rodinným advokátem Fentimanů a já jsem tuto funkci přirozeně zdědil, když jsem po otcově smrti převzal jeho kancelář. Generál Fentiman neměl sice mnoho co odkázat, ale nepatřil k oněm nedbalým lidem, kteří zemřou, aniž se postarali o svou poslední vůli. Jeho penze pochopitelně zanikla s jeho smrtí, ale své dobré soukromé jmění ve své závěti náležitě rozdělil. Malou částku – padesát liber – odkázal svému sluhovi – je to takový výtečný oddaný člověk –, pár drobností odkázal starým přátelům z vojny a personálu klubu Bellona (prsteny, medaile, zbraně a malé částky po několika librách). A pak tu byla hlavní část jeho majetku, něco kolem dvou tisíc liber v cenných papírech, které vynášely asi sto liber ročně. Tyto papíry, pečlivě vyjmenované a sepsané, odkázal svému mladšímu vnukovi, kapitánu Johnu Fentimanovi, s příslušnou klauzulí, že tím nikterak nemíní poškodit staršího vnuka, majora Roberta Fentimana, ale ježto John jako invalida, ženatý člověk a tak dále potřebuje naléhavěji finanční pomoc, zatímco jeho bratr má své povolání a je zcela bez závazků. Vzhledem k svému postavení má John větší nárok na peníze, které po smrti zůstavitele zbudou. Robert byl ustanoven vykonavatelem poslední vůle a dědicem veškerých svršků a peněz, které nejsou v závěti specificky uvedeny. Je to jasné?“

„Jasné jako den. Byl Robert s tímto uspořádáním srozuměn?“

„Ale ovšem, naprosto. Věděl o závěti už dávno a považoval ji za naprosto správnou a spravedlivou.“

„Přesto však,“ řekl Wimsey, „to vypadá na první pohled tak bezvýznamně, že určitě máte v rukávě schovanou nějakou bombu. Ven s tím, příteli, ven s tím! Jsem připraven šok vydržet, ať je sebevětší.“

„Ten šok,“ řekl pan Murbles, „jsem dostal já osobně už minulý pátek, a to od pana Pritcharda, advokáta lady Dormerové. Obrátil se na mě s písemným dotazem, zda bych ho mohl informovat o přesné hodině a minutě smrti generála Fentimana. Odpověděl jsem mu, že vzhledem k zvláštním okolnostem, za nichž k té události došlo, nemohu na jeho dotaz odpovědět tak přesně, jak by si přál, ale že podle toho, co jsem slyšel, doktor Penberthy vyslovil názor, že generál zemřel někdy v průběhu dopoledne jedenáctého listopadu. Pan Pritchard mě pak požádal, zda by mě mohl navštívit, protože se mnou potřebuje projednat velmi naléhavou záležitost. Pozval jsem ho na pondělí odpoledne, a když se pan Pritchard dostavil, sdělil mi tyto okolnosti. Řadu let před svou smrtí lady Dormerová – která, jak jsem už říkal, byla žena nesmírně velkodušná – sepsala poslední vůli. Tehdy už byli její dcera i manžel mrtvi. Henry Dormer měl jen málo příbuzných a všichni byli sami zámožní. Pamatoval na ně již dostatečně ve své vlastní závěti, a zbytek svého jmění v celkové hodnotě asi sedmi set tisíc liber odkázal své ženě s tím, že je má považovat za své vlastní, bez jakéhokoli omezení. Lady Dormerová rozdělila tedy tuto částku – s výjimkou několika osobních příspěvků na dobročinné účely, které tu nemusím zmiňovat – mezi osoby, které si z různých důvodů nejvíce zasloužily její přízeň. Slečna Anna Dorlandová měla dostat dvanáct tisíc liber.

Zbytek měl pak připadnout jejímu bratrovi generálu Fentimanovi, bude-li v okamžiku její smrti dosud naživu. Kdyby však zemřel dřív, podmínky závěti se měnily v tom smyslu, že by hlavní částku dostala slečna Dorlandová, a patnáct tisíc liber by bylo rozděleno rovným dílem mezi majora Fentimana a jeho bratra Johna.“

Wimsey tiše hvízdl.

„Úplně s vámi souhlasím,“ řekl pan Murbles. „Je to velice nepříjemná situace. Lady Dormerová zemřela přesně v deset hodin třicet sedm minut dne jedenáctého listopadu, generál Fentiman zemřel někdy během dopoledne téhož dne, patrně po desáté hodině, což byla doba, kdy obvykle přicházel do klubu, a určitě před sedmou večer, kdy byl nalezen mrtvý. Jestliže zemřel ihned po svém příchodu nebo v kteroukoli dobu před 10.37 hod., pak dědí slečna Dorlandová celý majetek a moji klienti bratři Fentimanové dostanou každý jen po sedmi tisících librách. Kdyby však zemřel třebas jen pár vteřin po 10.37 hod., slečna Dorlandová dostane svých dvanáct tisíc liber, John Fentiman dostane jen tu nepatrnou částku, kterou mu odkázal generál Fentiman – kdežto Robert Fentiman dědí obrovské jmění, značně přes půl milionu liber.“

„A co tedy na mně chcete?“ otázal se Wimsey.

„Nu,“ odpověděl advokát a mírně si odkašlal, „napadlo mě, že vy, se svými – abych tak řekl – mimořádnými deduktivními a analytickými schopnostmi, byste možná dovedl rozřešit obtížnou a choulostivou otázku přesné doby úmrtí generála Fentimana. Byl jste v klubu, když ho našli, viděl jste mrtvolu, znáte místo a osoby, jichž se to týká, a svým postavením a osobními vlastnostmi jste mimořádně způsobilý k tomu, abyste provedl nutné pátrání, aniž byste – ehm – způsobil na veřejnosti rozruch nebo – eh – skandál, nebo zkrátka publicitu, která by – to snad nemusím zdůrazňovat – byla nesmírně trapná pro všechny zúčastněné.“

„To je nepříjemná věc,“ řekl Wimsey. „Mimořádně nepříjemná.“

„To tedy je,“ přisvědčil advokát horlivě, „protože, jak to nyní vypadá, není možné vykonat žádnou z posledních vůlí nebo – zkrátka vůbec cokoli udělat. Je velká škoda, že tyto okolnosti nebyly plně známy v době, kdy – ehm – bylo ještě možno tělo generála Fentimana podrobit lékařské prohlídce. Přirozeně, pan Pritchard neměl tušení o téhle nenormální situaci, a protože já jsem zase nevěděl o závěti lady Dormerové, nenapadlo mě, že bychom někdy potřebovali něco víc než osvědčení doktora Penberthyho.“

„Nemůžete přimět zúčastněné strany, aby se nějak dohodly?“ navrhl Wimsey.

„Když se nám nepodaří dospět k uspokojivému závěru v otázce doby smrti, byla by to potom jediná cesta, jak tu obtíž překonat. Ale v tomto okamžiku jsou tu jisté překážky –“

„Někdo je nenasytný, co? A vy byste nerad řekl něco určitějšího, viďte? No, dobrá. Z ryze neosobního hlediska je to velice lákavá a pěkná hádanka.“

„A vy se nám ji pokusíte vyřešit, lorde Petře?“

Wimseyho prsty zahrály na hraně křesla složitou fugovou pasáž. „Být vámi, Murblesi, zkusil bych to ještě jednou s tou dohodou.“

„Chcete tím říci,“ otázal se pan Murbles, „že můj klient nemá šanci vyhrát?“

„Ne – to bych neřekl. Mimochodem, kdo je váš klient – Robert, nebo John?“

„Vlastně rodina Fentimanova jako celek. Samozřejmě vím, že Robertova výhra je Johnova ztráta. Ale obě strany nechtějí nic víc, než aby se zjistila skutečná fakta.“

„Hm. A vy se smíříte se vším, co náhodou zjistím, ať je to cokoli?“

„Ovšem.“

„Ať je to jakkoli příznivé nebo nepříznivé?“

„Ničemu jinému bych se nepropůjčil,“ řekl pan Murbles škrobeně. „O tom nepochybuji. Ale já jsem jenom myslel – podívejte se, pane Murblesi, nestalo se vám někdy v mládí, že jste se šťoural klacíčkem nebo tak něčím v záhadných rybníčcích, abyste zjistil, co je na dně?“

„Často,“ odvětil pan Murbles. „Já jsem měl hrozně rád přírodopis a měl jsem podivuhodnou sbírku (jestli to mohu po té dlouhé době správně posoudit) rybniční fauny.“

„A nestalo se vám někdy při těchhle výzkumech, že jste vylovil něco hrozně páchnoucího?“

„Milý lorde Petře – vy mě silně znepokojujete.“

„Já nemyslím, že je tu důvod k znepokojení. Jen vás všeobecně varuji, chápete? Ovšem, když si to přejete, prozkoumám vám to raz dva.“

„To je od vás velice hezké,“ řekl pan Murbles.

„Naopak, potěšení je plně na mé straně. Když z toho něco bude, je to pak na vaši hlavu. Člověk nikdy neví, to víte.“

„Když dojdete k názoru, že není možné dospět k uspokojivému závěru,“ řekl pan Murbles, „můžete se vždycky vrátit k myšlence dohody. Jsem přesvědčen, že nikdo ze zúčastněných nestojí o soudní řízení.“

„Aby se jmění nevypařilo v soudních výdajích. Správně. Doufám, že se to dá provést. Už jste začal předběžné zkoumání?“

„Nestojí to ani za řeč. Byl bych rád, kdybyste to celé přešetřil od začátku sám.“

„Dobrá. Zítra začnu a dám vám vědět, jak to pokračuje.“

Advokát mu poděkoval a rozloučil se. Wimsey zůstal chvíli zamyšleně sedět, a pak zazvonil na sluhu.

„Pořiďte si nový zápisník, Buntere. Nadepište ho ‚Fentiman‘ a připravte se na to, zítra ráno půjdete se mnou do klubu Bellona s fotoaparátem a ostatním vybavením.“

„Prosím, vaše lordstvo. Předpokládám, že vaše lordstvo zahajuje nové pátrání?“

„Ano, Buntere – úplně nové.“

„Směl bych se zeptat, jestli je to slibný případ, vaše lordstvo?“

„Není bez zajímavosti, jako dikobraz není bez ostnů. Nevadí. Zaplašme jalové starosti. A snažte se, Buntere, abyste si zachoval neosobní pohled na život. Vezměte si příklad z ohaře, který se stejně nestrannou horlivostí vyslídí stopu otcovraha nebo láhve anýzové.“

„Budu to mít na paměti, vaše lordstvo.“

Wimsey pomalu přešel k malému černému křídlu, které stálo v rohu knihovny.

„Dnes večer žádného Bacha,“ zabručel pro sebe. „Bacha až zítra, až se začne šedá hmota hýbat.“ Od prstů mu vzlétla zpěvná melodie Parryho „Neboť člověk kráčel marným stínem… hromadil statky a neví, kdo jednou bude sklízet“. Náhle se zasmál a vrhl se do podivně hlučné a trapné disharmonické skladby moderního skladatele, předznamenané sedmi křížky.

IV

„Myslíte, že se tenhle oblek hodí, Buntere?“ otázal se lord Petr úzkostlivě.

Byl to volný vycházkový oblek z tvídové tkaniny, poněkud výraznější barvou a vzorem, než si Wimsey obvykle dovoloval. Ačkoli nebyl nevhodný pro město, jaksi matně připomínal hory a moře.

„Chci vypadat přístupně,“ pokračoval, „ale rozhodně ne nápadně. Pořád si myslím, jestli by se ten nepatrný zelený proužek nevyjímal lépe, kdyby byl spíš trochu do fialova.“

Tato myšlenka Buntera zřejmě zarazila. Chvíli se mlčky snažil představit si lehce nafialovělý proužek. Nakonec se však rozkolísané váhy jeho mysli ustálily.

„Ne, vaše lordstvo,“ řekl rezolutně. „Nemyslím, že by tomu fialová prospěla. Mohlo by to být zajímavé – prosím, ale dovolil bych si říci, že by dojem nebyl zdaleka tak ladný.“

„Zaplať pánbůh,“ řeklo jeho lordstvo. „Máte určitě pravdu. Máte ji vždycky. A byla by to otrava to teď měnit. Jste si jist, že jste odstranil všechny stopy novosti? Já nenávidím nové šaty.“

„Docela jist, vaše lordstvo. Mohu vaše lordstvo ujistit, že oblek po všech stránkách vypadá jako několik měsíců starý.“

„Tak v pořádku. A teď mi podejte tu malakovou hůl, co má na sobě měřítko. A kde mám lupu?“

„Zde, vaše lordstvo.“ Bunter mu podal nevinně vyhlížející monokl, který byl ve skutečnosti silně zvětšovací sklo. „A prášek pro otisky prstů je v pravé kapse kabátu vašeho lordstva.“

„Děkuji. To je snad všechno. Teď půjdu a vy tam přijďte za mnou se vším nářadím asi za hodinu.“

Klub Bellona je na Piccadilly, pár set yardů od Wimseyho bytu, který má vyhlídku na Green Park. Vrátný lorda Petra uvítal s radostným úsměvem.

„Dobré jitro, Rogersi. Jak se daří?“

„Děkuju, vaše lordstvo. Major Fentiman už u nás nebydlí. Myslím, že se nastěhoval do bytu nebožtíka generála Fentimana.“

„Ano, ano, taková smutná událost.“

„Velice smutná, vaše lordstvo. Pro klub velice nepříjemná věc. Otřesná, vaše lordstvo.“

„Ano – ale přece jen to byl velice starý pán. Jednou se to stát muselo. Zvláštní, jak tam všichni seděli kolem, a nikdo si toho nevšiml, nezdá se vám?“

„Jistě, vaše lordstvo. Manželka se z toho nemohla vzpamatovat, když jsem jí to povídal.“

„Člověku to připadá neuvěřitelné, co? Jak tam seděl kolik hodin – asi hodně hodin, podle toho, co říká doktor. Předpokládám, že starý pán sem přišel v obvyklou hodinu, co?“

„Jo, ten byl jako hodiny, náš generál. Denně úderem desátý. ‚Dobré jitro, Rogersi,‘ řekl vždycky, tak trochu škrobeně, ale srdečně. A potom jste se mohl vsadit, že řekne: ‚Pěkné ráno.‘ A vždycky se zeptal na manželku a na děti. Moc laskavej starej pán, vaše lordstvo. Bude nám všem scházet.“

„Nevšiml jste si, jestli tenkrát nevypadal nějak zvlášť staře nebo unaveně?“ zeptal se Wimsey jakoby mimochodem, zatímco si naklepával cigaretu o hřbet ruky.

„Ani ne, vaše lordstvo. Promiňte, ale já myslel, že to víte. Já jsem ten den nebyl ve službě, vaše lordstvo. Oni mi laskavě dovolili, abych se zúčastnil obřadu u Památníku padlých hrdinů. A byla to krásná podívaná, vaše lordstvo. Manželka byla dojata k slzám.“

„Ovšem, Rogersi – já jsem zapomněl. Přirozeně že jste tam byl. Takže jste se vlastně s generálem ani nemohl rozloučit. Ale zase by bylo škoda zmeškat tu slavnost. Službu za vás asi převzal Matthews, co?“

„Ba ne, vaše lordstvo. Matthews leží chudák s chřipkou. Ten den ráno byl u dveří celou dobu Weston, vaše lordstvo.“

„Weston? Kdo je to?“

„Ten je novej, vaše lordstvo. Přišel místo Briggse. Pamatujete se na Briggse? Umřel mu strýc a odkázal mu rybárnu.“

„Ale ovšem, už vím. Kdy nastupuje Weston? Rád bych se s ním seznámil.“

„Bude tu v jednu, až já půjdu na oběd, vaše lordstvo.“

„Výborně. Asi tu v tu dobu taky budu. Dobré jitro, Penberthy! S vámi jsem právě potřeboval mluvit. Už jste si dal ranní inspiraci, nebo si pro ni teprve jdete?“

„Přímo do jejího doupěte. Dejte si ji se mnou.“

„Výborně, kamaráde – moment, jen co ze sebe shodím slupku, hned přijdu za vámi.“

Nerozhodně se podíval směrem k recepci, ale recepční zřejmě vyřizoval nějaké dotazy, a proto Wimsey zapadl do šatny, kde bystrý šatnář s tváří Sama Wellera a dřevěnou nohou se s ním ochotně dal do řeči o generálu Fentimanovi.

„Jo, vaše lordstvo, to je zvláštní, že se mě zrovna na tohle ptáte,“ řekl šatnář, když Wimsey obratně vpašoval otázku, v kolik hodin přišel generál do klubu. „Pan doktor Penberthy se mě na to taky ptal. Je to totiž úplná záhada. Mohl bych spočítat na prstech jedný ruky, kolikrát jsem ráno pana generála zmeškal. On pan generál byl úžasně přesnej, a protože to byl starej pán, vždycky jsem se snažil bejt po ruce, abych mu pomohl z kabátu a tak. Jenže ten den musel zrovna přijít trochu pozděj, protože jsem ho vůbec neviděl, a v poledne jsem si ještě říkal, jestli není nemocnej. Tak se jdu podívat, a kabát tam visí na svým místě. Asi jsem ho přece zmeškal. A ten den tady prošla spousta lidí, že bylo to výročí příměří. Hodně členů nám přijelo z venkova a potřebovali oprášit klobouky a vyčistit boty, vaše lordstvo, a tak se asi stalo, že jsem si toho nevšiml.“

„Možná. Ale v každém případě tady byl před obědem.“

„To byl, vaše lordstvo. Já končím v půl jedný a to jeho klobouk a kabát visely na věšáku, protože jsem je tam viděl.“

„Alespoň nám to dává terminus at quem,“ řekl Wimsey napůl pro sebe.

„Jak prosím, vaše lordstvo?“

„Říkal jsem, že je z toho vidět, že přišel nejpozději před půl dvanáctou – ale ne před desátou, co myslíte?“

„Tak nějak, vaše lordstvo, nemůžu to říct na vteřinu přesně, ale kdyby byl přišel před čtvrt na jedenáct, tak jsem ho musel vidět. Ale pak už jsem měl spoustu práce, takže jsem ho asi přehlídl.“

„Tak tak – chudák starý pán! Ale jistě by si přál takhle tiše umřít. Není to špatná cesta z tohoto světa.“

„Moc pěkná, vaše lordstvo. To já jsem viděl horší. A co z toho všeho nakonec. Všichni říkají, jaká je to pro klub nepříjemná věc, ale já zas říkám, co na tom záleží? Ty domy, co v nich nikdy nikdo neumřel, by se daly spočítat na prstech. A těm ostatním to prostě neuškodilo, tak proč by to mělo uškodit klubu?“

„Vy jste filosof, Williamsone.“

Wimsey vystoupil po několika mramorových schodech a vešel do baru. „Pole se zužuje,“ zamumlal pro sebe. „Mezi deseti patnáct a dvanácti třicet. Vypadá to jako závod o vteřiny, kdo vyhraje dormerovské jmění. Ale – co s tím teď? Jsem zvědav, co na to řekne Penberthy.“

Lékař už stál u baru se sklenicí whisky před sebou. Wimsey si objednal worthington a bez dalšího se vrhl přímo k věci.

„Poslyšte,“ řekl. „Chtěl jsem si s vámi promluvit o starém Fentimanovi. Samozřejmě, jenom mezi námi. Ale zdá se, že přesná doba úmrtí starého pána je najednou značně důležitá. Je to otázka dědictví. Chápete? Nechtěli by z toho dělat aféru. Požádali mě, jako přítele rodiny, chápete, abych se trochu poohlédl a na některé věci se přeptal. Vy jste samozřejmě první na ráně. Co si o tom myslíte? Jako lékař, bez ohledu na všechno ostatní?“

Penberthy zvedl obočí.

„Aha, tak on je tu problém, co? Já jsem si to myslel. Ten advokát, jakpak on se jmenuje, tu onehdy byl a snažil se ze mě dostat něco určitého. Zřejmě si myslí, že člověk může říct na minutu přesně, kdy někdo umřel, když se mu podívá na zuby. Řekl jsem mu, že je to nemožné. Těmhle chlápkům stačí, když někdo jednou vysloví nějaký názor, a než se člověk naděje, octne se jako svědek před soudem, aby to odpřisáhl.“

„Já vím. Ale přibližně to odhadnout můžete.“

„To ano. Jenže člověk si musí svoje dohady ověřit na jiných věcech – na faktorech a podobně. Teorie tady nestačí.“

„Ovšem, teorie jsou náramně ošemetná věc. Vezměte si například tenhle případ. Já už jsem za svůj krátký život viděl pár těch nebožtíků, a kdybych začal o téhle věci uvažovat teoreticky, jen podle pohledu na mrtvolu, víte, co bych řekl?“

„Bůh sám ví, co by takový laik řekl o lékařském případě!“ opáčil lékař s nakyslým úsměvem.

„Slyšte, slyšte! No tak já bych řekl, že už byl mrtvý delší dobu.“

„To je dost neurčité.“

„Sám jste říkal, že rigor mortis byl v pokročilém stavu. Dejme tomu, že nastal do takových šesti hodin po smrti a – kdy přešel?“

„Právě už přecházel – tehdy jsem na to upozornil.“

„To je pravda. Já jsem myslel, že rigor trvá obyčejně takových čtyřiadvacet hodin.“

„Někdy ano. Někdy zas rychle povolí. Čím dřív nastoupí, tím dřív povolí, to bývá pravidlo. Ale přesto s vámi souhlasím v tom, že nebýt jiných důkazů, byl bych stanovil dobu smrti hodně před devátou.“

„Tak vy to připouštíte?“

„Ano. Ale my víme, že sem nepřišel před čtvrt na jedenáct.“

„To jste mluvil s Williamsonem?“

„Ale ovšem. Chtěl jsem si věci důkladně ověřit. Takhle mohu jen předpokládat, že vzhledem k náhlosti smrti a v souvislosti s vysokou teplotou v místnosti – seděl totiž velice blízko u ohně – to všechno nastalo velice rychle a zase velice rychle pominulo.“

„Hm. Vy jste ovšem dobře znal jeho tělesnou kondici?“

„Dosti dobře. Byl to vetchý stařeček. To víte, když se dostanete přes devadesátku, srdce už bývá mírně opotřebované. Naprosto by mě nebylo překvapilo, kdyby se byl kdykoli složil. A potom, nezapomeňte, že zažil jistý otřes.“

„Copak?“

„Den předtím navštívil svou sestru. Jistě vám to taky říkali, protože o tom zřejmě hodně víte. Odtamtud přišel ke mně do Harley Street. Řekl jsem mu, aby si šel lehnout a zůstal v klidu. Měl zvýšený tlak a nepravidelný tep. Měl zůstat v naprostém klidu. Zřejmě si umínil, že druhý den vstane, a přestože byl zesláblý, vypravil se sem pěšky – to mu bylo podobné – a hned nato se zhroutil.“

„To je všechno hezké, Penberthy, ale kdy přesně?“

„Bůh ví! Já to nevím. Ještě jednu?“

„Ne, děkuji; zatím ne. Poslyšte, a vás tohle všechno dokonale uspokojuje?“

„Jestli mě to uspokojuje?“ Lékař se na něho užasle podíval. „Ale ovšem. Jestli máte na mysli to, na co umřel, tak ovšem, to je v pořádku. Kdybych měl nějaké pochybnosti, nevystavil bych nikdy úmrtní list.“

„Nezdálo se vám na mrtvole nic divného?“

„Co máte na mysli?“

„Vy to víte velice dobře, co mám na mysli,“ řekl Wimsey a podíval se lékaři přímo do tváře. Změna, která s ním nastala, byla téměř děsivá – jako kdyby ocelová dýka náhle vyskočila ze sametové pochvy. Penberthy jeho pohled vydržel a pomalu přikývl.

„Ano, vím, co máte na mysli. Ale ne tady. Pojďme raději do knihovny. Tam nikdo nebude.“

V

V knihovně klubu Bellona nikdy nikdo nebyl. Byla to veliká, tichá a příjemná místnost, s knihovnami uspořádanými ve výklencích, z nichž každý obsahoval psací stůl a tři čtyři židle. Občas sem někdo zabloudil, aby nahlédl do atlasu Timesů nebo do některého díla o strategii a taktice, nebo aby vyhledal starý armádní rejstřík, ale většinou byla knihovna prázdná. Kdo se usadil v nejzazším výklenku, izolován knihami a tichem, mohl vést nejdůvěrnější rozhovor ve vší tajnosti, jako ve zpovědnici.

„Tak co?“ řekl Wimsey, „jak to s ní bylo?“

„S ní –?“ odpověděl lékař s profesionální obezřetností.

„S tou nohou?“

„Rád bych věděl, jestli si toho někdo všiml,“ řekl Penberthy.

„Pochybuji. Já jsem si toho ovšem všiml. Ale tyhle věci jsou můj koníček. Ne právě oblíbený koníček – spíš už taková moje neblahá vlastnost. Mě totiž mrtvoly zvlášť zajímají. Ale protože jsem nevěděl dost dobře, co to znamená, a protože jsem viděl, že vy na to nechcete upozorňovat, neříkal jsem taky nic.“

„No – já jsem si to chtěl rozmyslet. Ono to totiž na první pohled ukazovalo něco dost –“

„Nepříjemného,“ řekl Wimsey. „Kdybyste věděl, kolikrát jsem tohle slovo ve dvou dnech slyšel! Ale podívejme se na to, jak to je. Připusťme rovnou, že jakmile nastoupí rigor mortis, trvá tak dlouho, dokud nezačne povolovat, což obvykle nastává v obličeji a u dolní čelisti, ale nikdy ne náhle v jednom koleně. Fentimanův obličej i čelist byly tuhé jako kámen – ohmatal jsem je. Ale levá noha visela volně na kolenním kloubu. A jak si tohle vysvětlujete?“

„Je to velice záhadné. A vy bezpochyby víte, že se nabízí vysvětlení, že někdo nebo něco ten kloub násilně uvolnilo. A to po nastoupení rigor mortis. V tom případě by už kloub ovšem znovu neztuhl. Zůstal by vláčný, dokud by nezvláčnělo celé tělo. Ale jak se to stalo –“

„To je právě ono. Nebožtíci nechodí po světě a nenarážejí nohama do věcí a neohýbají si násilím vlastní klouby. A kdyby byl někdo mrtvolu takhle našel, byl by se o tom zmínil. Představte si například, že některý z číšníků našel starého pána ztuhlého v nejlepším klubovním křesle a prostě mu udělal malou rozcvičku kolenem a nechal ho tam?“

„Jediné, co mě napadlo,“ řekl Penberthy, „bylo, že ho našel některý číšník nebo někdo jiný a pokusil se s ním pohnout – a pak dostal strach – a utekl a nikomu nic neřekl. Zní to absurdně, ale lidé dělají divné věci, hlavně ve strachu.“

„Ale tady přece není důvod k strachu?“

„Pro člověka ve špatném nervovém stavu by mohl být. Máme tady několik případů válečných šoků, za které bych v krajních případech neručil. Snad by stálo za úvahu, jestli ten den někdo projevil zvláštní známky rozrušení nebo nervového otřesu.“

„To není špatný nápad,“ řekl Wimsey pomalu. „Co když – co když tu byl například někdo, kdo měl nějaký vztah ke generálovi a kdo byl ve stavu nervového vypětí – a co když náhle našel jeho ztuhlou mrtvolu? Vy myslíte, že by mohl v takovém případě – ztratit hlavu?“

„Rozhodně to není vyloučeno. Dovedu si představit, že by mohl propadnout hysterii a pokusit se nohu násilím narovnat v jakémsi nepříčetném dojmu, že by mohl mrtvolu upravit do důstojnější polohy. A pak od toho mohl najednou utéct a dělat, že se nic nestalo. Já nechci tvrdit, že to bylo takhle, ale dovedu si to docela dobře představit. A proto jsem si myslel, že bude lepší o tom nemluvit. Bylo by to velice nepří – totiž trapné na to upozorňovat. A mohlo by to mít pro tu osobu s pocuchanými nervy katastrofální následky, kdyby se jí na to někdo ptal. Radši netahat čerta za ocas. A na té smrti nebylo nic podezřelého, to vím určitě. A to ostatní – máme povinnosti vůči živým; mrtvým už nepomůžeme.“

„Správně. Ale já bych se přece jen pokusil zjistit – abychom řekli jasně, co máme na mysli –, jestli John Fentiman byl někdy během dne v kuřárně sám. Nikdo z personálu si ho možná nevšiml. Vypadá to jako jediné vysvětlení. Tak vám mnohokrát děkuji za pomoc. Mimochodem, řekl jste tehdy, když jsme mrtvého našli, že rigor mortis právě začíná povolovat – byla to jen kamufláž, nebo to platí i dál?“

„Začínal skutečně povolovat v obličeji i na čelisti. Do půlnoci zmizel úplně.“

„Děkuji. To je tedy další fakt. Já mám rád fakta, a v tomhle případě jich je zatraceně málo. Nedáte si ještě jednu whisky?“

„Ne, teď už musím do ordinace. Až zas příště. Mějte se krásně.“

Když Penberthy odešel, Wimsey chvíli zamyšleně kouřil. Pak otočil židli ke stolu, vzal z přihrádky list papíru, vytáhl plnicí pero a začal si psát poznámky. Nedostal se daleko, když vstoupil klubovní sluha a jal se postupně nahlížet do všech výklenků, jako by někoho hledal. „Hledáte mě, Frede?“

„Je tu prosím komorník vašeho lordstva a říká, že si přejete, abych vám oznámil, až přijde.“

„Správně. Že už jdu.“ Wimsey vzal piják, aby osušil své poznámky. Náhle se výraz na jeho tváři změnil. Ze slohy s pijákem vyčníval růžek papíru. Wimseyho zásadou bylo, že nic není tak malé, aby to nestálo za bližší ohledání, a proto vsunul všetečný prst mezi listy pijáku a papír vytáhl. Na papíře byly načmárány roztřeseným písmem nějaké cifry, zřejmě peněžní částky. Wimsey si je chvíli pozorně prohlížel a zatřásl podložkou, pro případ, že by obsahovala ještě něco. Vzal papír velice opatrně za růžky, složil ho, zasunul do obálky a obálku uložil do náprsní tašky. Když vyšel z knihovny, nalezl v hale Buntera, který na něho čekal, vyzbrojen fotografickým aparátem a stativem.

„Aha, tady jste, Buntere. Okamžik, jen si promluvím s tajemníkem.“ Nahlédl do kanceláře a zastal tam Culyera, ponořeného do účtů.

„Poslyšte, Culyere – jo, samozřejmě dobré jitro – ano, mám se odborně dobře, jako vždycky – povídám, pamatujete se, jak tady nedávno starý Fentiman tak nevhodně skonal?“

„To hned tak nezapomenu,“ řekl Culyer s trpitelským výrazem.

„Wetheridge už si mi přišel třikrát stěžovat: jednou proto, že si toho personál, ta banda lajdáků, nevšiml dřív, podruhé, protože zřízenci z pohřebního ústavu museli nést rakev zrovna kolem jeho dveří, čímž ho vyrušili z klidu, a potřetí proto, že sem přišel nějaký advokát a na něco se ho vyptával – to vše s nepřímými narážkami na to, že telefon nefunguje a že v koupelně chybí mýdlo. Pak dělejte klubovního tajemníka!“

„To jste opravdu chudák,“ zazubil se Wimsey. „Já vás nechci s ničím otravovat. Au contraire, jak pravil onen muž v Biskajském zálivu, když se ho ptali, jestli večeřel. Je tu totiž jistá nejasnost ohledně přesné doby, kdy starý pán skonal – chápete, je to ovšem přísně důvěrné – a já se to snažím zjistit. Nechci dělat žádný rozruch, ale rád bych si pořídil pár fotografií tady v klubu, abych sem nemusel chodit a měl přitom terén, abych tak řekl, neustále před svým orlím zrakem, chápete? Mám tu s sebou sluhu s aparátem. Neměl byste nic proti tomu, kdyby předstíral, že je od některého obrázkového časopisu, a dal byste mu své oficiální požehnání, aby se tu mohl chvíli motat se svým nářadím?“

„Vy se svými záhadami – ovšem, poslužte si. Ačkoli jak vám mohou fotografie, pořízené v klubu dneska, pomoci k určení doby smrti, k níž došlo před řadou dní, to dost dobře nechápu. Ale poslyšte, není v tom žádný podfuk nebo tak? My bychom nechtěli…“

„Jen se nebojte. Samozřejmě. Všechno přísně důvěrné – dodáme jakoukoli částku do výše 50 000 liber na pouhé předložení směnky franko do domu nákladními auty. Petříček to zařídí, spolehněte se.“

„No dobře. Co byste potřeboval?“

„Nechci chodit po klubu s Bunterem. To by se to prozradilo. Mohu ho zavolat sem?“

Poslali pro Buntera. Bunter vstoupil, klidně důstojný a korektní. Wimsey se na něho podíval a zavrtěl hlavou.

„Nezlobte se, Buntere, ale nevypadáte ani trošku jako fotoreportér z obrázkového časopisu. Ten tmavošedý oblek by ještě ušel, ale chybí vám ten mírně ošoupaný a ledabylý vzhled, jímž se vyznačují velikáni tisku. Co kdybyste si nastrkal všechny ty černé kazety do jedné kapsy a pár rezervních objektivů a takových těch hraček do druhé, a trochu si pocuchal frizúru? No, už je to lepší. Proč nemáte pravý palec a ukazovák zahnědlý od vývojky?“

„Řekl bych, vaše lordstvo, že je to způsobeno hlavně okolností, že k vyvolávání používám raději metalaminolovou vývojku.“

„Dobře, ale nemůžete předpokládat, že si tohle laik domyslí. Okamžik. Culyere, mně se zdá, že tu máte pěkně šťavnatou dýmku. Půjčte nám čistítko.“

Wimsey energicky zasunul nástroj do troubele a vytáhl ho umazaný odporně hnědou mazlavou hmotou.

„Culyere, příteli, když si nedáte pozor, zajdete jednou na otravu nikotinem. Tady máte, Buntere. Když si s tím šikovně natřete prsty, měl byste dosáhnout žádoucího efektu. A teď vás tady pan Culyer provede po klubu. Potřebuji snímek kuřárny od dveří, detail krbu s oblíbeným křeslem generála Fentimana, další snímek od dveří do předsíně, která vede do knihovny. Potom záběr knihovny přes předsíň – a několik pečlivých detailů zadní části knihovny, a to z několika pohledů. Pak bych chtěl pár záběrů haly a snímek šatny; ať vám šatnář ukáže, na který věšák si generál Fentiman obvykle věšel kabát, a postarejte se o to, abyste ten věšák měl na snímku. To je prozatím všechno, ale můžete vyfotografovat, cokoli se vám bude zdát nutné z důvodu kamufláže.

A chci co nejvíc detailů, tak si dejte na čas a hrajte si s jednou věcí, jak dlouho chcete. Až skončíte, někde mě tady najdete, a měl byste si pořídit další desky, protože odtud pojedeme ještě jinam.“

„Prosím, vaše lordstvo.“

„A poslyšte, Culyere, mimochodem, doktor Penberthy sem tehdy poslal nějakou ženskou, aby generála upravila, viďte? Nevzpomínáte si náhodou, kdy přišla?“

„Mám dojem, že někdy druhý den kolem deváté ráno.“

„A nevíte náhodou, jak se jmenovala?“

„To nevím. Ale vím, že byla z Marrittova pohřebního ústavu – je to někde u Shepherd’s Market. Asi by vás s ní mohli spojit.“

„Mockrát vám děkuju. A teď se ztratím. A vy, Buntere, do práce!“

Po krátkém rozmýšlení zamířil Wimsey do kuřárny, vyměnil si pár němých pozdravů s několika veterány, kteří tam byli shromážděni, vzal si Morning Post a rozhlédl se, kde by se usadil. Velká nízká lenoška stála u krbu jako dřív, ale z jakési neurčité úcty k mrtvému zůstávala neobsazena. Wimsey k ní ležérně zamířil a lenivě klesl do jejích pružných hlubin. Nejbližší veterán na něho vrhl nevraživý pohled a hlučně zašustil Timesy. Wimsey jeho signál ignoroval a skryl se za hradbu vlastních novin. Veterán se znovu zabořil do křesla, přičemž zamumlal cosi o „dnešní mládeži“ a „nedostatku taktu“. Wimsey se nedal vyrušit a neprojevil nejmenší známku zájmu, ani když vstoupil fotoreportér v doprovodu tajemníka a jal se kuřárnu fotografovat. Několik zvlášť citlivých duší před jeho útokem vyklidilo pole. Wetheridge cosi zabručel na protest a odkolébal se do knihovny. Wimsey se značným potěšením pozoroval, jak ho kamera nemilosrdně pronásleduje i do této pevnosti.

Bylo půl jedné, než k lordu Petrovi přistoupil klubovní sluha a oznámil mu, že by s ním pan Culyer rád na okamžik promluvil. V tajemníkově kanceláři mu Bunter ohlásil, že úkol je splněn, a byl poslán na oběd a pro čerstvou zásobu desek. Wimsey sám se odebral do jídelny, kde Wetheridge už seděl u stolu, ukrajoval první sousto ze skopového hřbetu a huboval na víno. Wimsey úmyslně zamířil k němu, srdečně ho pozdravil a přisedl si k jeho stolu.

Wetheridge prohlásil, že počasí nestojí za nic. Wimsey upřímně souhlasil. Wetheridge pravil, že je to skandál, že při těch cenách, co tu člověk musí platit, to není k žrádlu. Wimsey, který byl miláčkem šéfkuchaře i číšníků pro svou schopnost ocenit dobré jídlo a jemuž přinesli nejlepší porci, aniž si o ni musel říkat, souhlasil i s tímto názorem. Wetheridge si stěžoval, jak ho celé dopoledne štval z místa na místo nějaký prožluklý fotograf a že člověk dneska s tou zatracenou reklamou nemá kouska klidu. Wimsey mu potvrdil, že reklama je kletbou naší doby, kdy noviny dělali gentlemani pro gentlemany. Wimsey potvrdil, že nic není, jak to bývalo; že to bude patrně důsledek války.

„Lajdáctví to je, a basta,“ pravil Wetheridge. „Obsluha je tady pod psa. Ten vrták Culyer neví, co se patří. Tenhle týden je to mýdlo. Věřil byste tomu, včera ho v koupelně nebyl ani kousek – doslova ani kousek. Musel jsem zazvonit, aby mi ho přinesli. A tak jsem se zpozdil k večeři. Minulý týden to byl telefon. Chtěl jsem zavolat jednomu známému do Norfolku. Jeho bratr byl můj kamarád – padl ve válce, půl hodiny před posledním výstřelem – taková smůla – vždycky mu volám na výročí příměří, řeknu pár slov, to víte – hrrrm!“

Když takto neočekávaně odhalil měkčí stránku své povahy, upadl Wetheridge znovu do nerudného mlčení.

„To jste se nemohl dovolat?“ otázal se Wimsey s účastí. Zajímalo ho všechno, co se v klubu Bellona událo v den výročí příměří.

„Copak o to, dovolal jsem se,“ řekl Wetheridge chmurně. „Eh, čert aby to vzal, musel jsem jít dolů do šatny a volat tam z budky. Nechtělo se mi zdržovat se v blízkosti vchodu. Celou dobu se tam motali nějací pitomci a vyprávěli si anekdoty. Já nevím, proč takový důstojný národní svátek má být záminkou pro tyhle hlupáky, aby se scházeli a žvanili nesmysly.“

„Je to smutné. Ale proč jste si nedal rozhovor přepojit do kabiny u knihovny?“

„Vždyť vám to povídám. Tam telefon nefungoval. Klidně si tam vyvěsili ceduli jako hrom – ‚Přístroj má poruchu‘. Jen tak. Žádná omluva, nic. Tomu já říkám lumpárna. Řekl jsem tomu chlápkovi v centrále, že je to skandál. A on mi na to jednoduše odpověděl, že on tam tu ceduli nedal, ale že na to upozorní.“

„Večer byl přístroj v pořádku,“ řekl Wimsey. „Viděl jsem plukovníka Marchbankse, jak z té kabiny telefonuje.“

„Já vím, že byl. Ale hned po ránu začal ten neřád sám od sebe zvonit. A šlo to tak celé dopoledne. Rámus, že by se člověk zbláznil. Když jsem říkal Fredovi, aby to zarazil, prostě mi řekl, že to z ústředny zkoušejí linku. Proto by snad ještě nemuseli dělat takový kravál. Ať mi někdo vysvětlí, proč to nemohou vyzkoušet potichu.“

Wimsey prohlásil, že telefon je čertův vynález. Wetheridge huboval dál, dokud nesnědl oběd a neodešel. Wimsey se vrátil do vstupní haly, kde vyhledal vrátného, který měl službu, a představil se mu.

Weston mu však nijak nepomohl. Nevšiml si, kdy generál Fentiman přišel. Neznal všechny členy klubu, protože teprve nedávno na místo nastoupil. Sice mu bylo divné, že si nevšiml takového ctihodného starého pána, ale stalo se. Velice toho litoval.

Wimsey usoudil, že Westona mrzí, že zmeškal příležitost stát se slavným, byť jen nepřímo. Že mu utekl sólokapr, jak říkají novináři. Recepční v hale nevěděl o nic víc. Dopoledne 11. listopadu bylo velice rušno. Neustále musel vybíhat ze své zasklené budky, vodit hosty do různých místností za členy, které hledali, roznášet dopisy a bavit se s venkovskými členy, kteří navštěvovali klub jen málokdy a rádi si „popovídali se starým Piperem“, když sem jednou za čas zavítali. Nevzpomínal si, že by byl generála viděl.

Wimsey už začínal mít dojem, že se všichni přímo spikli, aby starého pána v poslední dopoledne jeho života přehlédli.

„Nepřipadá vám, že tu třebas vůbec nebyl, Buntere?“ nadhodil Wimsey. „Že tu chodil neviditelný a marně se snažil navázat styk s lidmi jako ten neškodný duch v té strašidelné povídce?“

Bunter tento okultistický názor odmítl.

„Generál tu musel být ve své tělesné schránce, vaše lordstvo, protože tu jeho tělesná schránka byla nalezena.“

„To je pravda,“ řekl Wimsey. „Obávám se, že ta tělesná schránka se nedá oddiskutovat. To asi budu muset vyzpovídat každého člena toho pitomého klubu zvlášť. Ale pro tuto chvíli bude lepší, když zajdeme do generálova bytu a vyhledáme Roberta Fentimana.

Westone, buďte tak laskav, zavolejte mi taxi.“

VI

Dveře malého bytu v Dower Street otevřel starý sluha, jehož úzkostná tvář nesla stopy žalu nad pánovou smrtí. Oznámil jim, že pan major Fentiman je doma a že rád přijme lorda Petra Wimseyho. Zatímco mluvil, vyšel z jedné místnosti vysoký, asi pětatřicetiletý muž vojenského vzezření a vřele hosta uvítal.

„To jste vy, Wimsey? Murbles mi říkal, že za mnou přijdete. Pojďte dál. Už je to dávno, co jsem vás viděl. Z vás už je prý učiněný Sherlock Holmes. To bylo mazané, jak jste rozřešil ty nepříjemnosti, do kterých se dostal váš bratr. Co to máte? Aparát? Na mou duši, vy na to zřejmě jdete úplně odborně!

Woodwarde, postarejte se o sluhu jeho lordstva. Obědval jste? Tak si aspoň dáte kapku něčeho, než začnete s měřením šlépějí, ne? Pojďte dál, máme tu sice trochu nepořádek, ale vy nám to odpustíte.“

Zavedl Wimseyho do malého, stroze zařízeného obývacího pokoje. „Řekl jsem si, že udělám nejlíp, když se tady načas utábořím, než se vyřídí pozůstalost po starém pánovi. A bude to zatracená fuška, s tím zmatkem, co se dělá kolem závěti. Ale já jsem vykonavatel, tak tyhle starosti spadnou tak jako tak na moji hlavu. Je to od vás ohromně hezké, že nám chcete pomáhat. Naše pratetička Dormerová měla divné nápady. To víte, myslela to dobře, ale přivedla nás všechny do zatraceně trapné situace. Jak jste s tím daleko?“

Wimsey mu vysvětlil, jak při svém pátrání v klubu Bellona nepochodil.

„Řekl jsem si, že bych si to měl zjistit taky tady,“ dodal. „Když budeme přesně vědět, v kolik hodin ráno odešel z domu, můžeme si z toho udělat představu, kdy se asi dostal do klubu.“

Fentiman sešpulil rty a hvízdl.

„Ale kamaráde, copak vám Murbles neříkal, jaký je v tom háček?“

„Nic mi neříkal. Nechal mě, ať si to zjistím sám. V čem je ten háček?“

„No přece v tom, že starý pán den předtím vůbec nepřišel domů.“

„Jak to, že nepřišel domů? Kde byl celou noc?“

„Nemám tušení. To je právě ta záhada. Je známo jen tolik, že – okamžik, vím to od Woodwarda, ať vám to radši řekne sám.

Woodwarde!“

„Prosím, pane majore.“

„Řekněte lordu Petrovi, co jste říkal mně – to s tím telefonem, víte?“

„Prosím, pane majore. K deváté hodině –“

„Okamžik,“ řekl Wimsey. „Rád bych to slyšel celé od začátku. Vezměte to od rána – od rána 10. listopadu. Byl generál v pořádku? Křepký a svěží jako obvykle?“

„Úplně jako obvykle. Pan generál byl zvyklý brzo vstávat, protože měl špatné spaní, jak už to v jeho věku bývá. Snídal v posteli ve tři čtvrtě na osm – čaj, topinku s máslem, velice málo uvařené vajíčko naměkko, jako každý den, jak je rok dlouhý. Pak vstal a já jsem mu pomohl s oblékáním – to bylo tak mezi půl devátou a devátou. Pak si po námaze s oblékáním chviličku odpočinul, a ve čtvrt na deset jsem mu přinesl svrchník, šálu a hůl, a on odešel pěšky do klubu. Tak to dělal každý den. Byl zřejmě dobře naložen – a v normální kondici. Samozřejmě, srdce měl vždycky trochu slabší, ale ten den vypadal rozhodně normálně.“

„Hm. A obyčejně vysedával celý den v klubu a pak se vrátil domů – kdy přesně se vracel?“

„Já jsem pro něho měl vždycky večeři připravenou přesně na půl osmou.“

„A vždycky chodil včas?“

„Vždycky. Přesně jako na přehlídce. Pan generál už byl takový. Ten den ve tři hodiny odpoledne zazvonil telefon. Dali jsme si zavést telefon kvůli tomu jeho slabému srdci, abychom mohli narychlo zavolat doktora, kdyby to bylo třeba.“

„Dobře jste udělali,“ pochválil ho Robert Fentiman.

„Ano. Pan generál byl tak hodný a říkal, že nechce, abych musel sám nést tak těžkou odpovědnost v případě, že by se rozstonal. Byl to takový laskavý a ohleduplný pán.“ Woodwardovi se zatřásl hlas.

„Jistě,“ řekl Wimsey. „Chápu, že těžce nesete jeho ztrátu, Woodwarde. Ale to víte, dalo se to čekat. Nepochybuji, že jste o něho skvěle pečoval. A co se tedy stalo ve tři hodiny odpoledne?“

„Volali od lady Dormerové, vaše lordstvo, že prý je milostpaní velice zle a aby tam pan generál co nejdřív přišel, jestli ji chce ještě vidět živou. A tak jsem sám došel do klubu. Nechtěl jsem mu tam totiž telefonovat, protože pan generál dost špatně slyšel – ačkoli mu jinak na jeho věk všechny smysly výborně sloužily – a on telefon neměl nikdy rád. A pak jsem se bál, aby mu ten žal neublížil na to jeho srdce – ačkoli při jeho věku není slabé srdce žádná zvláštnost – a proto jsem tam radši došel sám.“

„To bylo od vás velice ohleduplné.“

„Děkuji, vaše lordstvo. No, a tak jsem mluvil s panem generálem a ten vzkaz jsem mu vyřídil – to víte, opatrně a hezky pomaličku. Já jsem na něm viděl, že ho to zarazilo, ale jenom se tak na chvíli zamyslil a pak řekl: ‚Dobrá, Woodwarde, zajdu tam. Je to rozhodně moje povinnost.‘ Tak jsem ho pěkně zabalil a posadil ho do taxíku a on povídá: ‚Nemusíte jezdit se mnou, Woodwarde. Nevím, jak dlouho se tam zdržím. Oni už se postarají, abych se dostal v pořádku domů.‘ Tak jsem řekl taxikářovi, kam ho má zavézt, a vrátil jsem se sem. A to jsem ho, vaše lordstvo, viděl naposledy.“

Wimsey cosi soustrastně zamumlal.

„Ano, vaše lordstvo, a když se pan generál nevrátil v obvyklou hodinu, řekl jsem si, že třeba zůstal na večeři u lady Dormerové, a nedělal jsem si starost. Ale když bylo půl deváté, začal jsem se bát, aby se v tom nočním chladu nenastydl; ten den byla totiž velká zima, jestli se vaše lordstvo pamatuje. V devět hodin jsem už chtěl volat k lady Dormerové, abych se zeptal, kdy ho mohu čekat, když vtom zazvonil telefon.“

„Přesně v devět?“

„Kolem deváté. Mohlo to být o chvilku později, ale nejvýš ve čtvrt na deset. U telefonu byl nějaký pán. Povídá: ‚Je to byt generála Fentimana?‘ Já na to: ‚Ano. Kdo volá, prosím?‘ A on povídá: ‚Vy jste Woodward?‘ Řekl mi jménem, zrovna jak vám to povídám, a já na to: ‚Ano.‘ A on povídá: ‚Woodwarde, generál Fentiman vám vzkazuje, abyste na něho nečekal, že zůstane na noc u mne.‘ A já povídám: ‚Promiňte, prosím, ale kdo volá?‘ A on na to ‚Oliver‘. Protože jsem to jméno předtím nikdy neslyšel, požádal jsem, aby mi je opakoval, a on na to ‚Oliver‘ – to jsem slyšel docela zřetelně. A ten ‚Oliver‘ povídá: ‚Jsem přítel generála Fentimana a on dneska u mne zůstane přes noc, musíme si o něčem promluvit.‘ A já jsem se zeptal: ‚Nepotřebuje pan generál nic?‘ protože jsem si myslel, že by třeba potřeboval noční prádlo a kartáček na zuby a tak, chápete, ale ten pán říkal, že nic nepotřebuje, že všechno má a abych si nedělal starosti. No a samozřejmě, jak už jsem říkal panu majorovi, nechtěl jsem se ho moc vyptávat, to víte, na mě by se to neslušelo, mohlo by to vypadat jako opovážlivost. Ale protože jsem měl starost, že pana generála tohle přespávání mimo dům hrozně rozruší, přece jenom jsem se optal, jestli není moc unavený. Ten pan Oliver se zasmál a povídá, že se o něho sám postará a že ho co nejdřív pošle do postele. A zrovna když jsem se ho chtěl zeptal, kde bydlí, zavěsil. A od té doby jsem o něm víc neslyšel, až pak druhý den večer, že pan generál zemřel.“

„Tak tady to máte,“ řekl Robert Fentiman. „Co tomu říkáte?“

„Že je to zvláštní,“ řekl Wimsey. „A jak se ukazuje, taky smůla. Zůstával generál často takhle přes noc mimo dům?“

„Nikdy, vaše lordstvo. Nepamatuju se, že za posledních pět šest let by to byl udělal. Dřív někdy jezdil na návštěvu k přátelům, ale poslední dobou už ne.“

„Vy jste nikdy předtím o tom panu Oliverovi neslyšel?“

„Neslyšel, vaše lordstvo.“

„Hlas vám nebyl povědomý?“

„Nemohl bych tvrdit, že jsem ho nikdy předtím neslyšel, ale já vůbec těžko rozeznávám hlasy v telefonu. Tenkrát jsem si myslel, že je to někdo z klubu.“

„A vy ho znáte, Fentimane?“

„Znám ho – ale jen letmo. Aspoň myslím, že je to tenhle Oliver. Ale nic o něm nevím. Mám dojem, že jsem se s ním setkal někde, kde byla spousta lisí, při nějakém slavnostním banketu nebo recepci, a že mi říkal, že zná dědečka. A snad jsem ho zahlédl v restauraci u Gattiho a podobně. Ale nemám nejmenší tušení, kde bydlí a co dělá.“

„Je to voják?“

„Ne – myslím, že je něco jako inženýr.“

„Jak vypadá?“

„Takový vysoký, šedovlasý a nosí brýle. Řekl bych, že mu bude takových pětašedesát. Možná že je starší – vlastně musí být starší, když je to dědečkův starý známý. Mám dojem, že už je v penzi, že bydlí někde na předměstí, ale kdybyste mě zabil, nepovím vám kde.“

„To toho moc nevíme,“ řekl Wimsey. „Já si tak někdy myslím, že se ženským zbytečně křivdí.“

„Co to má s tím společného?“

„No přece to, jak se muži vlastně snadno seznamují, na nic se neptají a tak. Je to báječné a obdivuhodné – ale je to vlastně hrozně nepraktické. Tak například vy přiznáváte, že jste se s tím člověkem párkrát setkal, ale nevíte o něm nic víc, než že je vysoký a štíhlý a že žije na penzi někde na blíže neurčeném předměstí. Za stejných okolností by už ženská věděla přesnou adresu a zaměstnání, jestli je ženatý, kolik má dětí, jak se jmenují a co dělají, co rád čte a co rád jí, u koho šije, kam chodí k zubaři, kde si kupuje boty, kde se seznámil s vaším dědečkem a co si o něm myslí – zkrátka fůru užitečných informací.“

„To určitě,“ zasmál se Fentiman. „Proto jsem se nikdy neoženil.“

„To máte sice pravdu,“ řekl Wimsey, „ale fakt zůstává, že jako zdroj informací jste pod vši kritiku. Člověče, zamyslete se trochu a vzpomeňte si, jestli o tom Oliverovi nevíte něco aspoň trochu konkrétního. Může vám to vynést půl milionu, když se vám podaří zjistit, v kolik hodin 11. listopadu ráno se váš dědeček vydal na cestu do klubu z Tootingu nebo Finchley nebo kde to byl.

Jestli to bylo někde dál za městem, vysvětlovalo by to, proč dorazil do klubu později než obvykle – což by ostatně bylo ve váš prospěch.“

„Asi jo. Pokusím se vzpomenout si. Ale obávám se, že jsem to nikdy nevěděl.“

„To je nepříjemné,“ řekl Wimsey. „Policie by nám toho člověka patrně našla, ale on to není případ pro policii. A pochybuji, že byste si chtěl dát inzerát.“

„No – možná že na to dojde. Ale samozřejmě nestojím o to, aby to přišlo na veřejnost, když to nebude nutné. Kdybych si aspoň vzpomněl, co on to vlastně dělal.“

„Ano – nebo na kterém banketu jste se s ním seznámil. Mohli bychom pak možná najít seznam hostů.“

„Ale kamaráde – vždyť to bylo někdy před třemi lety!“

„Anebo ho možná znají u Gattiho.“

„To je nápad. Tam jsem ho viděl několikrát. Víte co, já se tam zeptám, a když ho nebudou znát, občas si tam zajdu na oběd. On se tam musí zase někdy objevit.“

„Ano, to udělejte. A mezitím, když dovolíte, bych se rád trochu podíval po bytě.“

„Beze všeho. Potřebujete mě k tomu? Nebo chcete raději Woodwarda? On se tu vyzná přece jen daleko lépe.“

„Děkuju. Najdu si Woodwarda sám. Nestarejte se o mě. Já si to tu prošmejdím.“

„Je si poslužte. Já tu mám pár zásuvek plných papírů, které musím prohlédnout. Kdybych přišel na něco, co by se týkalo toho Olivera, zavolám vás.“

„Dobrá.“

Wimsey vyšel z pokoje a zanechal ho jeho práci. Nalezl Woodwarda a Buntera v sousední místnosti v družném hovoru. Wimsey poznal na první pohled, že je to generálova ložnice.

Na stolku vedle úzké železné postele ležela staromódní skříňka s psacím náčiním. Wimsey ji vzal, potěžkal a odnesl ji do vedlejšího pokoje Robertu Fentimanovi.

„Díval jste se do toho?“ otázal se.

„Ano – jsou tam jen staré dopisy a krámy.“

„Oliverovu adresu jste náhodou nenašel?“

„Ne. Samozřejmě že jsem se po ní díval.“

„A díval jste se i jinam? Do zásuvek, skříní a podobně?“

„Zatím ne,“ řekl Fentiman poněkud příkře.

„Žádné telefonní záznamy nebo tak – do telefonního seznamu jste se patrně podíval, ne?“

„Ani ne – přece nemůžeme volat docela cizím lidem –“

„Proboha, člověče, vždyť by si nejvýš mysleli, že hledáte stopu ztraceného deštníku, a ne půl milionu. Ten člověk sem volal, tak má patrně sám taky telefon. Ať to zkusí Bunter. Tyhle věci on dovede ohromně, lidi jsou doslova celí šťastní, že je s něčím obtěžuje.“

Robert Fentiman přijal tento chabý vtip se shovívaným úsměvem a vytáhl telefonní seznam, jehož se Bunter ihned chopil. Když našel dva a půl sloupce Oliverů, sejmul sluchátko a jal se je volat jednoho po druhém. Wimsey se vrátil do ložnice. Byla v dokonalém pořádku – postel pěkně ustlaná, toaletní potřeby srovnané, jako kdyby se majitel měl každou chvíli vrátit, nikde ani smítko – což sice svědčilo o Woodwardově úctě a lásce, ale pátrání to rozhodně nenapomáhalo. Wimsey si sedl a pomalu bloudil očima od vyleštěné skříně přes vyrovnané řádky bot a střevíců, napnutých na kopytech na nízké poličce, přes toaletní stolek, umývadlo, postel a prádelník, z nichž spolu s nočním stolkem a několika židlemi se skládalo zařízení ložnice.

„Holil se generál sám, Woodwarde?“

„Ne, vaše lordstvo, poslední dobou už ne. Holil jsem ho já.“

„Čistil si sám zuby nebo umělý chrup, nebo co to měl?“

„To ano. Pan generál měl na svůj věk moc pěkné zuby.“

Wimsey si nasadil svůj zvětšovací monokl a zanesl kartáček na zuby k oknu. Výsledek zkoumání byl neuspokojivý. Znovu se rozhlédl kolem sebe.

„Je tohle jeho hůl?“

„Ano, vaše lordstvo.“

„Mohu se na ni podívat?“

Woodward mu hůl přinesl. Jako dobře vychovaný sluha ji držel uprostřed. Lord Petr ji od něho převzal stejným způsobem, přičemž potlačil úsměv vzrušení. Byla to těžká malaková hůl s příčnou rukojetí z lesklé slonoviny, vhodná jako opora při nejisté stařecké chůzi. Monokl znovu zasáhl, a tentokrát jeho majitel spokojeně mlaskl jazykem.

„Budu si tu hůl muset vyfotografovat, Woodwarde. Buďte tak laskav a postarejte se o to, aby se jí nikdo předtím nedotkl.“

„Prosím, vaše lordstvo.“

Wimsey opatrně zanesl hůl zpět do kouta a pak, jako by tím jeho myšlenky vzaly nový směr, zamířil k poličce na boty.

„Které boty měl generál na nohou, když zemřel?“

„Tady ty.“

„A čistil jste je od té doby?“

Woodward se zatvářil poněkud dotčeně.

„Ne právě čistil, vaše lordstvo. Jen jsem je trochu přetřel hadrem. Nebyly špinavé a já jsem nějak – nezlobte se – ale já jsem to nemohl přenést přes srdce.“

„Vlastně je to štěstí.“

Wimsey boty obrátil a pečlivě si prohlédl podrážky, jak pod lupou, tak prostým okem. Vytáhl z kapsy malou pinzetu a opatrně sebral malý kousek vlákna – zřejmě ze silného koberce – které se na ní zachytilo, a uložil je do čisté obálky. Pak odložil pravou botu a podrobil levou důkladné prohlídce zejména v oblasti vnitřní strany podrážky. Dokonce požádal o kus papíru a botu do něho láskyplně zabalil, jako kdyby to byl vzácný kus watersfordského skla.

„Rád bych viděl všechno šatstvo, které měl generál ten den na sobě – myslím vrchní – klobouk, oblek, plášť a tak dále.“

Woodward šatstvo přinesl a Wimsey se jal trpělivě a zevrubně zkoumat každý kus zvlášť, kousek po kousku, za lichotivé pozornosti sluhovy.

„Vykartáčoval jste je?“

„Ne, vaše lordstvo – jenom jsem je trochu vyklepal.“ Tentokrát se Woodward neomlouval, neboť nejasně pochopil, že leštění a kartáčování není za těchto nezvyklých okolností považováno za činnost žádoucí.

„To je totiž tak,“ řekl Wimsey, když se na okamžik zastavil u nepatrného místečka na levé nohavici, kde byla vlákna mírně pocuchána. „V případě, že na šatech zbyl nějaký prach, mohl by nás možná přivést na stopu toho, kde generál tehdy strávil noc. Kdybychom – uvádím to jako spíš nepravděpodobný příklad – našli na šatech spoustu pilin, mohli bychom usoudit, že byl na návštěvě u truhláře. Nebo suchý list by mohl navodit představu zahrady nebo parku nebo tak něčeho. Kdežto pavučina by mohla znamenat vinný sklep nebo – nebo zahradní kůlnu – a tak. Chápete?“

„Chápu, vaše lordstvo,“ (poněkud nejistě).

„Nepamatujete se náhodou, jestli jste si všiml téhle dírky – vlastně to ani dírka není – jen malé poškození látky? Jako kdyby se zachytila o hřebík?“

„Na to se nepamatuji, vaše lordstvo. Ale mohl jsem to přehlédnout.“

„Ovšem. Ostatně to není důležité. No – tak to všechno někam pečlivě zamkněte. Možná že budu muset prach sebrat a dát ho analyzovat. Okamžik. Nic v těch šatech nezbylo? Kapsy jste patrně vyprázdnil, viďte?“

„Ano, vaše lordstvo.“

„Nebylo v nich nic neobvyklého?“

„Nebylo, vaše lordstvo. Nic než věci, které pan generál vždycky nosil při sobě. Kapesník, klíče, peníze a pouzdro na doutníky.“

„Hm. A co peníze?“

„No – to tedy nemůžu říct určitě. Ty má všechny pan major. Pokud se pamatuju, byly v tašce dvě libry. Mám dojem, že když odcházel z domu, měl s sebou dvě librové bankovky, jednu desetišilinkovou a nějaké drobné v kapse u kalhot. Z těch deseti šilinků asi platil taxík a oběd v klubu.“

„To tedy znamená, že neplatil nic mimořádného, jako třeba vlak nebo taxík tam a zpátky, nebo večeři nebo něco k pití.“

„Ne, vaše lordstvo.“

„Přirozeně, tohle asi všechno zařídil ten pan Oliver. Měl generál plnicí pero?“

„Neměl, vaše lordstvo. On toho nikdy moc nenapsal. Když bylo třeba napsat krejčímu nebo podobně, udělal jsem to já.“

„A jaké pero používal, když přece někdy psal?“

„Psal francouzským perem. Najdete je v obývacím pokoji. Ale myslím, že dopisy psal většinou v klubu. On si dohromady s nikým nedopisoval – jen občas se svou bankou nebo s advokátem.“

„Hm. A jeho šekovou knížku máte?“

„Tu má pan major, vaše lordstvo.“

„Nepamatujete se, jestli ji měl generál u sebe, když šel naposled z domu?“

„Ne, neměl, vaše lordstvo. Míval ji v zásuvce v psacím stole. Šeky pro domácnost vyplnil vždycky doma a dal mi je. Nebo si občas bral knížku s sebou do klubu.“

„Nu, zřejmě to nevypadá, že pan Oliver je z těch nežádoucích známostí, které z lidí tahají peníze. A víte docela určitě, že jste z těch šatů neodstranil nic víc, než co bylo v kapsách?“

„To vím docela určitě, vaše lordstvo.“

„To je zvláštní,“ řekl Wimsey napůl pro sebe. „Možná že je to na celém případu to nejpodivnější.“

„Skutečně, vaše lordstvo? A smím se zeptat proč?“

„No přece,“ řekl Wimsey. „Byl bych očekával –,“ zarazil se. Major Fentiman stál ve dveřích.

„Čemu se tak divíte, Wimsey?“

„Ale jen mě tak něco napadlo,“ řekl Wimsey neurčitě. „Čekal jsem, že v těch šatech něco najdu, a nebylo to tam.“

„Neproniknutelný detektiv,“ zasmál se major. „Co máte na mysli?“

„Přemýšlejte o tom sám, Watsone,“ řeklo jeho lordstvo a vycenilo zuby, jako když se směje pes. „Údaje všechny máte. Zahloubejte se nad nimi a přijďte mi říct, co jste vykoumal.“

Woodward, poněkud dotčen touto nevážností, sebral šatstvo a uložil je do skříně.

„Jak se daří Bunterovi s telefonováním?“

„Zatím nic.“

„Tak ať toho nechá a ať mi tady udělá raději pár snímků. V telefonování můžeme pokračovat doma. Buntere! A poslyšte, Woodwarde, nevadilo by vám, kdybych vám vzal otisky prstů?“

„Otisky prstů, vaše lordstvo?“

„Proboha, snad nechcete něco přišít Woodwardovi?“

„Co bych mu měl přišít?“

„No – já jsem myslel, že se otisky prstů berou jenom zlodějům a takovým lidem.“

„Tak docela to není. Ne – já ve skutečnosti potřebuju generálovy otisky, abych je porovnal s těmi, co jsem získal v klubu. Na jeho holi je jich pěkná řada, a potřebuji Woodwardovy otisky jen proto, abych si byl jist, že si je nepopletu. A vaše bych si taky vzal. Je docela možné, že jste tu hůl nevědomky vzal do ruky.“

„Aha, už chápu. Nemyslím, že jsem se hole dotkl, ale jistota je jistota, jak správně říkáte. To je divná procedura, jen co je pravda. Člověk by řekl, že je ve Scotland Yardu. Jak to děláte?“

„Bunter vám to předvede.“

Bunter ihned vytáhl malý polštářek s barvou, váleček a několik archů hladkého bílého papíru. Prsty obou kandidátů otřel čistým hadříkem a přitiskl je napřed na polštářek a pak na papír. Otisky takto získané byly pak označeny a uloženy do obálek. Nato byla rukojeť hole lehce poprášena šedivým práškem, čímž vznikl dokonalý otisk všech prstů pravé ruky, které se sice místy překrývaly, ale byly zcela zřetelné. Fentiman a Woodward okouzleni pozorovali tento poutavý malý zázrak.

„Tak co?“

„Naprosto v pořádku, jsou docela odlišné od těch dvou ostatních vzorků.“

„Budou to asi generálovy. Buntere, ofotografujte je.“

Bunter si postavil stativ a zaměřil přístroj.

„Leda,“ poznamenal major Fentiman, „že jsou to otisky toho Olivera. To by byla legrace, co?“

„To by opravdu byla,“ řekl Wimsey poněkud zaraženě. „Moc velká legrace – na něčí konto. Ale zatím ještě nevím tak docela jistě, kdo z nás by se to smál.“

VII

Protože bylo zřejmé, že pokračování v telefonických dotazech a vyvolávání fotografií zaměstná Buntera na celé odpoledne, nechal mu Wimsey byt napospas a vyšel z domu, aby se pobavil svým osobitým způsobem.

První návštěva ho zavedla do kanceláře, která se zabývá novinovou inzercí. Tam napsal inzerát adresovaný řidičům taxi a požádal, aby byl co nejdřív zaslán do všech listů, u nichž byla pravděpodobnost, že je taxikářská obec čte. Tři jednotliví řidiči se v něm žádali, aby se laskavě přihlásili u pana Murblese, advokáta v Staple Inn, kde budou štědře odměněni za svou námahu, a to za prvé: řidič taxi, který si pamatuje, že odpoledne 19. listopadu vezl starého pána od domu lady Dormerové na Portman Square nebo z jeho sousedství; za druhé: řidič taxi, který si pamatuje, že někdy odpoledne nebo k večeru téhož dne vezl starého pána od domu dr. Penberthyho v Harley Street nebo z jeho sousedství; za třetí: řidič taxi, který mezi 10. a 12.30 hod. dopoledne 11. listopadu složil starého pána u vchodu do klubu Bellona.

Ačkoli je možné, pomyslel si Wimsey, když platil účet za uveřejnění tři dny po sobě, že Oliver má auto a zavezl starého pána sám. Ale za pokus to stojí.

Wimsey nesl celou dobu pod paží balík a jeho dalším krokem bylo, že zastavil taxi a dal se zavézt do rezidence známého chemika sira Jamese Lubbocka. Sir James byl naštěstí doma a lorda Petra radostně uvítal. Byl to hranatý člověk se zarudlým obličejem a kudrnatými šedinami. Hosta přijal ve své laboratoři, kde právě prováděl zkoušku na arzenik.

„Posaďte se na chvilku, než tohle dodělám.“

Wimsey se posadil a se zájmem se díval, jak plamen Bunsenova kahanu ze všech stran olizuje skleněnou zkumavku a jak se na jejím dně tvoří tmavohnědá sedlina. Chemik občas přilil trychtýřem trochu nevzhledné tekutiny ze zazátkované lahvičky; v jednom okamžiku přistoupil jeho pomocník a přidal několik kapek něčeho, co Wimsey odhadl na kyselinu solnou. Když byla konečně všechna nevzhledná tekutina dolita do zkumavky a usazenina ve své nejhustší části téměř zčernala, zkumavka odstraněna z kahanu a odnesena a kahan zhasnut, sir James Lubbock napsal a podepsal krátkou zprávu a otočil se, aby Wimseye srdečně přivítal.

„Doufám, že vás nevyrušuji, Lubbocku?“

„Vůbec ne, právě jsem skončil. To bylo poslední zrcadlo. Budeme hotovi včas pro soudní přelíčení. Ne že by to byl pochybný případ. Je v tom arzeniku, že by to stačilo na zabití slona. Když uvážím, jak se před soudem namáháme, abychom veřejnosti vštípili, že dva nebo tři grány arzeniku stačí k úspěšné likvidaci i toho nejodolnějšího neoblíbeného individua, je kupodivu, jak lidi jedem plýtvají. Nedají si říct. Kdyby kterýkoli kancelářský poslíček byl tak neschopný jako průměrný vrah, vyrazili by s ním dveře. No, a copak máte na srdci?“

„Maličkost,“ řekl Wimsey. Rozbalil balík a vytáhl levou botu generála Fentimana. „Já vím, že je to drzost chodit s tím na vás. Ale hrozně rád bych věděl, co tohle je, a protože je to přísně důvěrná záležitost, dovolil jsem si k vám takhle bez ceremonií vtrhnout. Tady na vnitřní straně podrážky, tady – na kraji.“

„Krev?“ usmál se chemik.

„Ne, to ne – bohužel. Spíš bych řekl, že je to barva.“

„Ano, vypadá to jako hnědý lak. Může to být z podlahy nebo z nábytku. Chcete to analyzovat?“

„Kdyby vás to příliš neobtěžovalo.“

„Vůbec ne. Může to udělat Saunders; on se na tyhle věci víceméně specializoval. Saundersi, mohl byste tohle opatrně seškrábnout a podívat se na to, co to je? Kousek si dejte na sklíčko a zbytek se pokuste chemicky rozebrat. Jak brzy to potřebujete?“

„No, pokud možno co nejdřív. Ale zas ne do pěti minut.“

„Tak tu zůstaňte na šálek čaje, a myslím, že do té doby pro vás budeme něco mít. Nevypadá to jako nic zvláštního. Jak znám váš vkus, divím se, že to není krev. To nemáte žádnou krev v dohledu?“

„Pokud vím, nemám. Čaj si dám s radostí, jestli vás příliš neotravuju.“

„To nikdy. Mimoto, když už tady jste, mohl byste mi říct, co soudíte o těchhle lékařských knihách? Nemyslím si, že jsou zvlášť cenné, ale jsou zajímavé. Pojďte.“

Wimsey strávil příjemné dvě hodiny s lady Lubbockovou a koláčky a s desítkou starobylých anatomických pojednání. Pak přišel Saunders s chemickým rozborem. Hnědá látka nebylo nic jiného než obyčejná hnědá barva a lak, jakých se běžně užívá v truhlářství.

Byl to moderní prostředek a ničím zvláštním se nevyznačoval; k dostání je všude. Nebyl to však nátěr na podlahu – spíš by se našel na dveřích nebo dřevěné přepážce nebo něčem podobném. Následoval chemický vzorec.

„Obávám se, že vám to moc nepomůže,“ řekl sir James.

„Člověk nikdy neví,“ odpověděl Wimsey. „Byl byste tak laskav a označil sklíčko a podepsal ho a analýzu taky a obě si ponechal pro případ, že bych je potřeboval?“

„Jistě. Jak to chcete označit?“

„No, napište tam ‚Lak z levé boty generála Fentimana‘ a ‚Analýza laku z levé boty generála Fentimana‘ a datum, a já to podepíšu, a vy a Saunders to taky podepište, a to by snad bylo všechno.“

„Fentiman? Ten starý pán, co onehdy náhle zemřel?“

„Ano. Ale nemusíte na mě koukat tak dětinsky dychtivě, protože pro vás žádnou krvavou historku nemám. Jde jen o to, kde starý pán strávil noc, když už to musíte vědět.“

„Čím dál podivnější. Ale to nic, mně do toho nic není. Až to všechno skončí, snad mi potom povíte, o co šlo. Prozatím to pěkně označíme. Předpokládám, že můžete dosvědčit, že ta bota je skutečně jeho, a já zas mohu dosvědčit, že ten lak na botě byl, a Saunders může dosvědčit, že lak z boty seškrabal a chemicky rozebral a že toto je lak, který rozebíral. Všechno podle předpisů. Tady to máte. A teď mi podepište tohle, a já dostanu osm šilinků a šest penny.“

„Za osm šilinků a šest penny to může být levné,“ řekl Wimsey.

„Možná že se ukáže, že by to bylo laciné i za osm set šedesát liber – nebo osm tisíc šest set.“

Sir James Lubbock doopravdy užasl.

„Tohle mi děláte na vztek, protože víte, že mě to zlobí. No, když se chcete tvářit jako sfinga, pánbůh vám to přej. Já sám ty věci pečlivě uschovám. Chcete tu botu zpátky?“

„Pochybuji, že by se o ni dědic zajímal. A člověk vypadá dost hloupě, když s sebou nosí botu. Buďte tak hodný a založte ji s tím ostatním, já si to pak vyzvednu.“

Bota byla uložena do skříně a lord Petr mohl pokračovat ve své odpolední zábavě.

Nejdřív ho napadlo, že by se mohl vypravit do Finsbury Park za Johnem Fentimanem. Ale včas si vzpomněl, že tou dobou ještě nebude Sheila doma z práce – byla zaměstnaná jako pokladní v elegantní čajovně – a rovněž (což je úvaha vzácná u lidí zámožných), že kdyby přišel příliš brzy, museli by ho pozvati na večeři a že k večeři toho asi bude málo a že Sheila by si dělala starosti a Johna by to mrzelo. Proto zamířil do jednoho ze svých mnoha klubů a dal si tam výtečně upravený mořský jazyk s lahví Liebfraumilchu, jablečný pudink a lehký zákusek a na závěr černou kávu a vzácný starý koňak – prostou a uspokojivou večeři, která ho přivedla do výtečné nálady. Fentimanovi bydleli ve dvou přízemních pokojích s možností používat kuchyň a koupelnu v dvojdomku s modrými a žlutými skly v polokruhovém okénku nad vchodem a se síťovými záclonkami v oknech. Byl to ve skutečnosti podnájem, ale domácí to vždycky nazýval bytem, což znamenalo, že si nájemníci musí sami uklízet a vařit. Když lord Petr vstoupil, byl vzduch v domě těžký, protože někdo někde nedaleko smažil rybu na oleji, a hned zpočátku vznikla malá nepříjemnost, protože zazvonil jen jednou, čímž přivolal obyvatele suterénu, kdežto lépe poučený návštěvník měl zazvonit dvakrát na znamení, že chce do přízemí.

John uslyšel vyjednávání z předsíně, vystrčil hlavu z jídelny a řekl: „A, vítej!“

„Ahoj,“ řekl Wimsey a snažil se najít místo pro své svršky na přeplněném věšáku. Nakonec je pověsil přes držadlo dětského kočárku. „Řekl jsem si, že se zaskočím na vás podívat. Doufám, že neruším.“

„Ovšemže ne. Je to od tebe hezké, že ses odvážil do téhle odporné díry. Pojď dál. Máme tu hrozný nepořádek jako obvykle, ale když je člověk chudý, musí žít jako čuně. Sheilo, je tu lord Petr Wimsey – ty ho přece znáš?“

„Ach ovšem. To jste hodný, že jste přišel. Večeřel jste?“

„Ano, děkuji.“

„Trochu kávy?“

„Ne, děkuji – právě jsem jednu pil.“

„Tak tedy,“ řekl John, „ti můžu nabídnout jenom whisky.“

„Snad až později, děkuji, kamaráde. Teď ne. Měl jsem koňak. Hrozny a obilí se nemají nikdy míchat.“

„To je moudré,“ řekl John, jehož čelo se vyjasnilo, neboť po pravdě řečeno nejbližší whisky byla až v hospodě, a kdyby Wimsey nabídku přijal, znamenalo by to šest šilinků a šest penny, nemluvě o cestě tam a zpátky.

Sheila Fentimanová přitáhla lenošku a sama si sedla na nízký taburet. Byla asi pětatřicetiletá a mohla být velice hezká, nebýt starostí a chabého zdraví, které ji činily starší.

„Ten oheň nějak nehřeje,“ řekl John chmurně. „To není víc uhlí?“

„Bohužel,“ řekla Sheila. „Ona ráno nenaplnila pořádně uhláky.“

„To na ni nemůžeš dohlédnout? Tohle nám dělá naschvál. Dokud není uhlák úplně prázdný, myslí si, že ho nemusí znovu naplnit.“

„Já nějaké přinesu.“

„Ale ne, jen seď. Já tam dojdu. Ale měla bys jí to říct.“

„Řeknu jí to – pořád jí to říkám.“

„Ta ženská má slepičí mozek. Ne – nikam nechoď, Sheilo – já nechci, abys nosila uhlí.“

„Nesmysl,“ řekla Sheila ostře. „Ty jsi ale pokrytec, Johne. Najednou jsi tak galantní jenom proto, že tu někdo je.“

„Pusťte, já tam půjdu,“ řekl Wimsey v zoufalství. „Já hrozně rád nosím uhlí. Vždycky jsem měl uhlí rád, už jako kluk. Mám rád všechno, co je špinavé a co dělá rámus. Kde je to? Zaveďte mě tam.“

Paní Fentimanová pustila uhlák, o který se John a Wimsey zdvořile tahali. Nakonec šli všichni společně k bedně nepříhodně umístěné na dvorku. Wimsey nabíral uhlí, John držel uhlák a dáma jim k tomu svítila dlouhou svíčkou, vratce zastrčenou do bílého smaltovaného svícnu příliš velkých rozměrů.

„A řekni paní Crickettové,“ řekl John podrážděně, stále ještě pln hořkosti, „že musí denně pravidelně uhlák naplnit.“

„Pokusím se. Ale ona nemá ráda, když se jí moc vytýká. Já se vždycky bojím, aby nedala výpověď.“

„Posluhovaček je snad dost, ne?“

„Paní Crickettová je velice poctivá.“

„Já vím. Ale to není všechno. Jistě bys našla jinou, kdyby sis dala práci.“

„Já to zařídím. Ale proč to neřekneš paní Crickettové sám? Já už jsem obyčejně pryč, když ona přijde.“

„Já vím, já vím. Nemusíš mi to pořád tak strkat pod nos, že musíš chodit do práce. Myslíš, že mě to těší? Wimsey ti může říct, co si o tom myslím.“

„Nemluv hlouposti, Johne. Nevíte, lorde Petře, proč jsou muži tak zbabělí, když mají promluvit s posluhovačkou?“

„To je ženská záležitost,“ řekl John, „s tím já nemám nic společného.“

„Jak chceš – já jí to řeknu, ale ty si za to poneseš následky.“

„Žádné následky nebudou, miláčku, když to provedeš taktně. Já nevím, proč s tím tolik naděláš.“

„Dobře. Budu taktní, jak to jen dovedu. Předpokládám, že vy nemáte trápení s posluhovačkami, lorde Petře?“

„Ten určitě ne,“ přerušil ji John. „Wimsey žije jako člověk. Na Piccadilly neznají počestné radosti chudiny.“

„Já mám vcelku štěstí,“ řekl Wimsey s oním omluvným výrazem, který se nutně objeví na tváři každého, kdo je obviněn z přílišného bohatství. „Mám neobyčejně oddaného a inteligentního sluhu, který se o mě stará jako o vlastního.“

„Však taky ví, že má dobré bydlo,“ řekl John jízlivě.

„To nevím. Myslím si, že Bunter by mě nenechal ve štychu, kdyby se stalo cokoli. Za války byl jeden čas mým vojenským sluhou a zažili jsme spolu dost perné chvilky. Když to všechno skončilo, vyhledal jsem ho a vzal jsem si ho za sluhu. On už samozřejmě byl předtím v místě, ale jeho bývalý pán padl ve válce a rodina se rozpadla, takže šel ke mně docela rád. Nevím, co bych si dneska bez něho počal.“

„To je ten chlápek, co vám pořizuje fotografie, když stíháte nějakého zločince?“ zeptala se Sheila, která, jak alespoň doufala, se tak chytila neškodného tématu.

„Ano. Je to ohromně šikovný fotograf. Má to jedinou nevýhodu, že se občas zabarikáduje v temné komoře, a já se pak musím postarat o sebe sám. Ale mám s ním telefonické spojení. ‚Buntere?‘ – ‚Prosím, vaše lordstvo.‘ – ‚Kde mám knoflíčky do frakové košile?‘ – ‚V prostřední přihrádce prádelníku, třetí zásuvka vpravo.‘ – ‚Buntere?‘ – ‚Prosím, vaše lordstvo.‘ – ‚Kam jsem dal pouzdro na cigarety?‘ – ‚Mám dojem, že jsem je naposled viděl na pianě, vaše lordstvo.‘ – ‚Buntere!‘ – ‚Prosím, vaše lordstvo?‘ – ‚Já si ne a ne uvázat bílou vázanku.‘ – ‚Skutečně, vaše lordstvo?‘ – ‚Nemůžete mi s tím pomoct?‘ – ‚Promiňte, vaše lordstvo, ale já právě vyvolávám desku.‘ – ‚Čert vzal desku!‘ – ‚Prosím, vaše lordstvo.‘ – ‚Buntere – počkejte –– nebuďte tak ukvapený. Napřed to vyvolejte a pak mi teprve přijďte uvázat vázanku.‘ – ‚Zajisté, vaše lordstvo.‘ A já pak musím sedět a čekat, až tu nešťastnou desku ustálí, nebo co to s ní dělá. Já jsem vlastně ve vlastním domě úplný otrok.“

Sheila se zasmála.

„Vypadáte rozhodně jako velice spokojený otrok, s kterým se dobře zachází. Vyšetřujete teď právě nějaký případ?“

„Ano. Vlastně – dneska je zase taková situace – Bunter se zase pohroužil do svého fotografického řemesla a já nemám kde být. A tak se potloukám sem a tam jako ten pták bez hnízda.“

„To tě lituju, že tě zoufalství dohnalo až k tomu, abys hledal útulek v téhle žebrácké díře,“ řekl John a trpce se zasmál.

Wimsey začal litovat, že sem vůbec chodil; na paní Fentimanové bylo znát, že ji to zamrzelo.

„Na tohle nemusíte odpovídat,“ řekla nenuceně lehkým tónem. „Na to žádná odpověď není.“

„Pošlu to jako dotaz tetičce Juditě do Zajímavostí pro paní a dívky,“ řekl Wimsey. „A pronesl poznámku, na kterou není odpověď. Co má B udělat?“

„Promiň,“ řekl John, „moje konverzace dneska zřejmě není na výši. Zapomínám na své dobré vychování. Jen klidně mluv dál a mne si nevšímej.“

„Jakou teď řešíte záhadu?“ otázala se Sheila, která vzala manžela za slovo.

„Týká se to vlastně té komplikace kolem závěti starého generála Fentimana,“ řekl Wimsey. „Murbles přišel s návrhem, abych prozkoumal otázku, kdo zemřel první.“

„A myslíte, že se vám to podaří nějak rozřešit?“

„Pevně doufám. Ale je to velice ožehavá otázka – mohou tu rozhodovat vteřiny. Mimochodem, Fentimane, byl jsi tenkrát 11. listopadu dopoledne v kuřárně klubu Bellona?“

„Tak proto jsi sem přišel! Proč jsi to neřek hned? Ne, nebyl jsem tam. A navíc o tom všem vůbec nic nevím. A proč ta protivná baba Dormerová, když už psala závěť, ji nemohla napsat pořádně a rozumně, to tedy nechápu. Jaký mělo smysl odkázat tu fůru peněz starému pánovi, když náramně dobře věděla, že může každou chvilku zkapat? A pak, v případě, že by zemřel dřív, proč to všechno hodila do klína té Dorlandové, když na to nemá nejmenší nárok?

Mohla mít aspoň tolik slušnosti, aby si taky vzpomněla na Roberta – na nás.“

„Po tom, jak jsi byl na ni a na slečnu Dorlandovou hrubý, divím se, že ti odkázala aspoň těch sedm tisíc.“

„Co bylo pro ni sedm tisíc? Jako pět liber pro normálního člověka. Pro mě je to urážka. Je pravda, že jsem na ni byl hrubý, ale to jsem jí chtěl ukázat, že za ní nelezu kvůli penězům.“

„Teď nejsi důsledný, Johne. Když jsi o její peníze nestál, proč teď hubuješ, žes je nedostal?“

„Ty vždycky otočíš všechno proti mně. Víš dobře, že to takhle nemyslím. Já jsem ty peníze nechtěl – ale ta Dorlandová mi věčně předhazovala, že je chci, tak jsem jí to musel zatrhnout. O té zatracené závěti jsem nic nevěděl a nic jsem o ní vědět nechtěl. Říkám jen tolik, že když chtěla něco odkázat Robertovi a mně, mohla nám odkázat trochu víc než každému mizerných sedm tisíc.“

„Tak už na to přestaň hubovat. Dneska by se nám náramně hodily.“

„Já vím – vždyť to přece říkám. Jenže ten starý blázen sepsal tak pitomou závěť, že nevím, jestli je vůbec dostanu. A prozatím nemám ani ty dva tisíce, co mi odkázal starý pán. Musím tady sedět se založenýma rukama, zatímco Wimsey si chodí se svým dvorním fotografem a vyměřuje, aby zjistil, jestli mám nárok na ty peníze po vlastním dědečkovi.“

„Já vím, že je to hrozná otrava, miláčku, ale doufám, že se to brzy všechno urovná. Bylo by to celkem jedno, nebýt Dougala Mac Stewarta.“

„Kdo je Dougal Mac Stewart?“ nastražil se náhle Wimsey. „Podle jména někdo ze staré skotské rodiny. Mám dojem, že jsem o něm už slyšel. Není to takový ochotný a úslužný chlápek, který má bohaté známé v City?“

„Náramně ochotný,“ řekla Sheila trpce. „Vnucuje se lidem jako kamarád a –“

„Nech toho, Sheilo!“ přerušil ji manžel hrubě. „Lorda Petra nezajímají špinavé podrobnosti našich soukromých věcí.“

„Podle toho, jak Dougala znám,“ řekl Wimsey, „dovedu si představit, oč asi jde. Před nějakým časem přítel Mac Stewart laskavě nabídl výpomoc. Tys ji přijal za mírný úrok – kolik?“

„Pět set,“ řekla Sheila.

„Pět set. Což vydalo čistého tři sta padesát a zbytek představoval drobný honorář jeho přátelům v City, kteří půjčují peníze zcela nezištně bez záruky. Kdy to bylo?“

„Před třemi roky – když jsem si otevřela tu čajovnu v Kensingtonu.“

„Aha. A když kvůli depresi obchody nešly a nedokázali jste platit těch šedesát procent měsíčně, nebo kolik to bylo, ten přítel z City byl tak laskav, že připsal úrok k základu – samozřejmě ke své značné újmě – a tak podobně. Mac Stewartův systém já znám. Kolik to dělá do dneška, Fentimane, jen tak pro zajímavost?“

„Třicátého to bude patnáct set,“ zavrčel John, „když to musí vědět.“

„Já jsem Johna varovala –,“ začala Sheila nepředloženě.

„Copak ty, ty vždycky víš všechno nejlíp. A beztak to byl tvůj podnik. Říkal jsem ti, že z toho nic nekouká, ale ženská si dneska myslí, že může podnikat na vlastní pěst.“

„Já vím, Johne. Ale to ty Mac Stewartovy úroky sežraly všechen zisk. Víš, že jsem přece chtěla, aby sis vypůjčil od lady Dormerové.“

„A to jsem nechtěl, a basta. Tenkrát jsem ti to řekl.“

„Ale podívejte se,“ řekl Wimsey, „pokud jde o Mac Stewartových patnáct set, ty splatíte, ať to dopadne jakkoli. Když generál Fentiman zemřel dřív než jeho sestra, dostanete sedm tisíc; když zemřel až po ní, máte zaručené ty dva tisíce podle závěti. Mimoto tvůj bratr se s tebou určitě nějak rozumně rozdělí o peníze, které dostane jako univerzální dědic. Tak proč si dělat starosti?“

„Proč? Protože je tu ta pekelná právnická procedura, která to všechno zabrzdila na kdovíjak dlouho, a já kvůli tomu nemůžu dostat ani vindru.“

„Já vím, já vím,“ řekl Wimsey trpělivě; „ale stačí, abys zašel za Murblesem, aby ti vyplatil zálohu na dědictví. Musíš nakonec dostat nejméně dva tisíce, ať to dopadne jakkoli, takže ti je vyplatí ochotně. On vlastně má víceméně povinnost za tebe zaplatit oprávněné dluhy, když ho o to požádáš.“

„Vidíš, tohle já ti pořád říkám,“ řekla paní Fentimanová oživeně.

„To se ví, ty mi pořád něco říkáš. A nikdy se nemýlíš, co? A co když to přijde před soud a bude nás to stát tisíce za výlohy, co ty na to, paní Vševědoucí?“

„Kdyby na to přišlo, tak ať s tím jde k soudu tvůj bratr sám,“

řekl Wimsey rozumně. „Když vyhraje, bude mít dost peněz na výlohy, a když prohraje, tobě vždycky ještě zbude sedm tisíc. Zajdi si za Murblesem – on to zařídí. Nebo víš co? Já vyhledám přítele Mac Stewarta a zjistím, jestli by se dluh nedal převést na mě. On by na to sice nepřistoupil, kdyby věděl, že jde o mě, ale snad bych to mohl provést přes Murblese. Pak mu pohrozíme, že ho budeme žalovat pro lichvářství a tak. A bude to velká legrace.“

„To je od tebe ohromné, ale děkuju, radši ne.“

„Jak chceš. Ale rozhodně zajdi za Murblesem. On ti to zařídí. Beztak si myslím, že kvůli té závěti žádný soud nebude. Když nerozřešíme otázku přežití, myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste se se slečnou Dorlandovou nějak dohodli mimosoudní cestou.

V každém případě by toto bylo patrně nejschůdnější. Proč bys to nezkusil?“

„Proč? Protože ta ženská chce svou libru masa. Proto.“

„Opravdu? Co je to za ženskou?“

„Taková ta moderní osoba bohémského typu. Ošklivá jako noc a ostrá jako břitva. Maluje obrazy – odporné vyzáblé kurvy se zelenou pletí a bez šatů. Protože nemá úspěch jako ženská, chce si hrát na nedopečenou intelektuálku. Člověk se nediví, že mužský dneska nedostane pořádné místo, když se tu hemží všechny tyhle hubaté ženské s cigaretou v puse, které se tváří jako géniové a obchodnice a kdovíco ještě.“

„Ale Johne! Slečna Dorlandová nikomu místo nezabírá. Prostě nemůže jen tak celý den sedět a dělat lady Dormerové společnici. Co je na tom špatného, když si maluje?“

„Proč by nemohla dělat společnici? Za starých časů spousty svobodných ženských dělaly společnice, a řeknu ti, milá zlatá, že se tenkrát měly daleko líp než dneska, kdy jsou samý džez a krátké sukně a přitom si hrajou na zaměstnání. Moderní děvčata nemají v sobě kouska citu. Chtějí jen peníze – peníze a aby se o nich mluvilo. Za to jsme ve válce bojovali – a do toho jsme se vrátili.“

„Johne, mluv k věci. Slečna Dorlandová netancuje…“

„Já mluvím k věci. Mluvím o dnešních ženách. Nemám na mysli přímo slečnu Dorlandovou. Ale ty pořád všechno bereš osobně. To je typicky ženské. Nedovedete mluvit o ničem všeobecně – pořád všechno svádíte k nějakému osobnímu příkladu. To ty odvádíš od toho hlavního.“

„Já jsem nikam nic neodváděla. Mluvili jsme o slečně Dorlandové.“

„Ty jsi říkala, že nikdo nemůže být jenom něčí společnicí, a já jsem říkal, že dřív spousta slušných dívek dělala společnice a že se měly docela dobře –“

„O tom já nic nevím.“

„Ale já ano. Měly se dobře. A přitom se naučily být dobrými společnicemi svým manželům. Neběhaly po kancelářích a klubech a zábavách jako dneska. A jestli si myslíš, že se mužům tohle líbí, tak ti řeknu docela upřímně, že ne. Je jim to z duše protivné.“

„A vadí to? Totiž chci říct, že teď se nemusí tolik starat o to, aby ulovily muže.“

„Kdepak! Pro vás pokrokové ženy zřejmě manžel nic neznamená. Každý muž je jim dobrý, dokud má peníze –“

„Proč říkáš pro vás pokrokové ženy! Já jsem neřekla, že je tohle můj názor. Já o to nestojím, chodit do práce –“

„Už zase začínáš. Všechno to vztahuješ na sebe. Já vím, že o to nestojíš. Já vím, že chodíš do práce jen proto, že já jsem na tom tak mizerně. Nemusíš mi to pořád předhazovat. Já vím, že nejsem k ničemu. Můžeš děkovat své dobré hvězdě, Wimsey, že až se oženíš, budeš schopen uživit manželku.“

„Johne, takhle bys neměl mluvit. Takhle jsem to vůbec nemyslela. Ty jsi říkal –“

„Já vím, co jsem říkal, ale tys to vzala úplně naopak. To ty děláš vždycky. Nemá smysl diskutovat s ženskou. Ne – to stačí. Jen proboha nezačni zase znova. Já chci whisky. Wimsey by si taky dal. Požádej tu Munnsovic holku, ať dojde pro půl láhve Johnny Walkera.“

„Nemohl bys tam dojít sám? Paní Munnsová nerada vidí, když ji někam posíláme. Posledně byla hrozně nepříjemná.“

„Jak bych tam mohl dojít, když už jsem si zul boty? Ty se vším naděláš tolik cavyků. Co na tom, když ti stará Munnsová vynadá? Sežrat tě nemůže.“

„To ne,“ řekl Wimsey, „ale nezapomeň, že hospodské prostředí není zrovna vhodné pro dceru paní Munnsové. Paní Munnsová má pravdu. Jedná podle mateřského citu. A tak já v úloze svatého Jiří zachráním dceru paní Munnsové před Modrým drakem. Nic mi v tom nezabrání. Ne. Nemusíš mi vysvětlovat, kde to je. Já mám zvláštní čich pro hospody. Dovedu hospodu najít v nejhustší londýnské mlze s rukama svázanýma za zády.“

Paní Fentimanová s ním šla ke dveřím.

„Nevšímejte si toho, co John říká. Zlobí ho zase žaludek a je z toho podrážděný. On se tak hrozně trápí kvůli těm penězům.“

„To nic,“ řekl Wimsey. „To já znám. Měla byste vidět mě, když mě zlobí žaludek. Onehdy jsem vyvedl jednu slečnu na večeři – humrová majonéza, pusinky se šlehačkou a sladké šampaňské – to si ona vybrala – panebože!“

Výmluvně se zašklebil a vykročil směrem k hospodě.

Když se vrátil, John Fentiman čekal na prahu.

„Poslyš, Wimsey – odpusť mi, že jsem se choval tak nemožně hrubě. To je ta moje pitomá povaha. Jsem sprosťák. Sheila se rozplakala a šla si lehnout, chudinka. Všechno mojí vinou. Kdybys věděl, jak mi tahle zoufalá situace jde na nervy – ačkoli vím, že mě to neomlouvá –“

„Ale to nic,“ řekl Wimsey, „to přejde, jen klid.“

„Moje žena –,“ začal John znovu.

„Je báječná ženská, kamaráde. Vy zkrátka oba potřebujete dovolenou.“

„To potřebujeme, jako sůl. No, musí se to vydržet. Zajdu za Murblesem, jak jsi mi poradil.“

Ten večer přivítal Bunter svého pána s výrazem tajného uspokojení.

„Jak jste se pobavil, Buntere?“

„Děkuji, znamenitě, vaše lordstvo. Otisky prstů na holi jsou naprosto identické s otisky na papíře, který jste mi dal.“

„Opravdu? Tak to je něco. Podíváme se na ně zítra, Buntere – zažil jsem únavný večer.“

VIII

Nazítří v jedenáct hodin lord Petr Wimsey, v nenápadném tmavomodrém obleku a tmavošedé vázance, jak se sluší na návštěvu v domě smutku, zazvonil u dveří rezidence zesnulé lady Dormerové na Portman Square.

„Je slečna Dorlandová přítomna?“

„Zeptám se.“

„Odevzdejte jí laskavě moji navštívenku a zeptejte se jí, jestli mi může věnovat pár minut.“

„Prosím, vaše lordstvo. Kdyby vaše lordstvo laskavě přijalo místo.“

Sluha se vzdálil a zanechal jeho lordstvo, aby přešlapovalo ve vysokém nehostinném pokoji s dlouhými rudými záclonami, temně rudým kobercem a mahagonovým nábytkem odpuzujícího vzhledu. Po dobré čtvrthodině se sluha znovu objevil s listem papíru na stříbrném podnosu. Stručný obsah zněl:

„Slečna Dorlandová se poroučí lordu Wimseymu a lituje, že ho nemůže přijmout. Jestliže, jak se domnívá, za ní přišel lord Petr jako zástupce majora a kapitána Fentimanových, slečna Dorlandová ho žádá, aby se obrátil na pana Pritcharda, advokáta v Lincoln’s Inn, který ji zastupuje ve všech věcech souvisících se závětí lady Dormerové.“

Ale ale, řekl si v duchu Wimsey. Ta mě hezky setřela. Patrně mi to patří. Jen bych rád věděl – Znovu si přečetl lístek. Murbles zřejmě moc mluvil. Patrně řekl Pritchardovi, že si mě přizval na pomoc. To je od něho velice indiskrétní a neobvyklé.

Sluha stále stál mlčky před ním a tvářil se, jako kdyby se násilím zdržoval jakéhokoli komentáře.

„Děkuji vám,“ řekl Wimsey. „Buďte tak laskav a řekněte slečně Dorlandové, že jsem jí velice zavázán za její informace.“

„Prosím, vaše lordstvo.“

„A mohl byste mi laskavě zavolat taxi?“

„Zajisté, vaše lordstvo.“

Wimsey nasedl do taxíku s veškerou důstojností, jíž byl schopen, a dal se zavézt do Lincoln’s Inn.

Pan Pritchard byl téměř tak neosobní a odmítavý jako slečna Dorlandová. Nechal lorda Petra čekat dvacet minut a přijal ho ledově, v přítomnosti vedoucího kanceláře s očima jako černé korálky.

„Dobré poledne,“ pronesl Wimsey bodře. „Promiňte, že jsem přišel jen tak. Patrně by bylo správnější jednat prostřednictvím Murblese – takový starý dobrák, ten Murbles, nemyslíte? Ale já věřím, jak se říká, na přímý přístup k věci. Získá se tím čas, nezdá se vám?“

Pan Pritchard pokývl hlavou a otázal se, čím může jeho lordstvu posloužit.

„No, týká se to té Fentimanovy věci. Přežití a tak. Málem jsem řekl přežitku. To se povedlo, co? Starý generál byl vlastně přežitek, nemyslíte?“

Pan Pritchard nehnul ani brvou a čekal.

„Murbles vám asi říkal, že to zkoumám, že? Že se snažím zjistit přesné časy a tak?“

Pan Pritchard neříkal ani ano, ani ne, ale složil ruce prsty k sobě a seděl trpělivě dál.

„Je to totiž dost velký problém. Mohu si zakouřit? Cigaretu?“

„Ne, děkuji, nikdy nekouřím v úředních hodinách.“

„To máte pravdu. Dělá to větší dojem. Znervózňuje to klienty, co? Zkrátka, chtěl jsem vám říct, že to patrně bude velice ošemetná otázka. Je těžko to určit přesně na minutu, chápete? Může to dopadnout tak – anebo taky naopak – anebo to zůstane úplně nejasné a tak. Chápete, jak to myslím?“

„Skutečně?“

„Ale ovšem, samozřejmě. Snad by vás zajímalo, co jsem zatím zjistil.“ A Wimsey mu vylíčil své pátrání v klubu, pokud šlo o výpovědi vrátných a zaměstnanců. Nezmínil se o rozhovoru s Penberthym ani o okolnostech spojených s neznámým Oliverem a omezil se na zdůraznění časově těsného rozmezí, v němž musel generál dorazit do klubu. Pan Pritchard ho vyslechl bez komentáře. Pak řekl:

„A co jste mi vlastně přišel navrhnout?“

„No, to máte totiž takhle, já si myslím, že nejlepší by bylo, kdyby se zúčastněné strany nějak dohodly, co říkáte? Hezky spravedlivě – podělit se o výlohy a rozdělit se o zbytek.

Koneckonců půl milionu jsou pěkné peníze – stačilo by to třem lidem na docela slušné živobytí, nemyslíte? A ušetřilo by se tím spousta nepříjemností – ehm – honoráře advokátů a tak.“

„Aha,“ řekl pan Pritchard. „Právě něco takového jsem čekal. Něco podobného mi navrhoval pan Murbles, a na to jsem mu řekl, že moje klientka nemá na podobném řešení zájem. A dovolte, abych dodal, že opakování té nabídky z vaší strany, když jste byl najat, abyste vyšetřil fakta v zájmu druhé strany, zní velice podivně. Snad mi prominete, když vás navíc budu varovat, že celé vaše počínání v této věci by bylo možno vykládat způsobem velice nežádoucím.“

Wimsey zrudl.

„A dovolíte snad vy mně, pane Pritcharde, abych vás informoval, že mě nikdo nenajal. Pan Murbles mě jen požádal, abych zjistil některá fakta. Jsou dosti těžko zjistitelná, ale dnes jsem se od vás dověděl jednu velice důležitou věc. Jsem vám zavázán za vaši pomoc. Na shledanou.“

Vedoucí kanceláře s očima jako korálky s neobyčejnou zdvořilostí otevřel dveře.

„Poroučím se vám,“ řekl pan Pritchard.

„Já ti dám najal!“ mumlalo si pro sebe jeho lordstvo dopáleně.

„Nežádoucí výklad. Já ti to vyložím. Ten darebák něco ví, a když něco ví, znamená to, že je tu něco k vědění. Třeba zná toho Olivera. Nedivil bych se tomu. Škoda že jsem na něho to jméno nevytáhl, schválně, co by říkal. Teď už je pozdě. Nevadí, najdeme Olivera sami. Bunter zřejmě neměl s telefonováním štěstí. Mohl by ho sehnat Parker.“

Vyhledal nejbližší telefonní budku a požádal o spojení se Scotland Yardem. Ozval se úřední hlas, jehož se Wimsey zeptal, zda může mluvit s inspektorem Parkerem. Řada cvakání svědčila o tom, že je přepojován na inspektora Parkera, který se skutečně po chvíli ozval: „Haló?“

„Ahoj, Karle! Tady je Petr Wimsey. Podívej se, já bych od tebe něco potřeboval. Není to kriminální případ, ale je to důležité.

Nějaký člověk, který se hlásil jako Oliver, volal na jisté číslo v Mayfair chvilku po deváté hodině 10. listopadu večer. Myslíš, že bys mi mohl zjistit, odkud volal?“

„Snad. Jaké je to číslo?“

Wimsey mu je řekl.

„Dobrá, kamaráde. Dám to zjistit a zavolám tě. Jak si žiješ? Máš něco nového?“

„Mám – takový pěkný problémek – nic pro vás od policie – aspoň pokud vím. Přijď ke mně někdy večer a já ti to neoficiálně povím.“

„Děkuju. Ale až asi tak za dva tři dny. My teď nevíme kam dřív s tím případem s bednou.“

„Já vím – to je ten pán, co ho poslali z Sheffieldu na nádraží Euston v bedně, přestrojeného za yorskou šunku. Nádhera. Pracuj usilovně, štěstí tě nemine. Ne, děkuji vám, milé dítě, další penny házet nebudu – radši si za ně koupím lízátko. Ahoj, Karle.“

Wimsey byl odsouzen strávit zbytek dne v nečinnosti, alespoň pokud šlo o případ klubu Bellona. Nazítří ráno ho volal Parker.

„Víš, ohledně toho čísla, co jsi chtěl zjistit.“

„No?“

„Ten člověk volal z budky na stanici podzemní dráhy Charing Cross.“

„A sakra! – Telefonistka si toho chlápka náhodou nevšimla, co?“

„Tam není telefonistka. Je to automat.“

„Kéž ten kdo je vynalezl, se věčně smaží v pekle. Přesto ti mockrát děkuju. Aspoň nám to udává směr pátrání.“

„Lituju, že jsem ti nemohl pomoct. Ahoj!“

„Zatracená práce, ahoj!“ odpověděl Wimsey otráveně a prudce zavěsil. „Co je, Buntere?“

„Veřejný poslíček s dopisem, vaše lordstvo.“

„Aha – od Murblese. Výborně. To může něco být. Řekněte mu, ať počká na odpověď.“ Rychle něco načmáral. „Pan Murbles dostal odpověď na ten inzerát na taxikáře, Buntere. Přijdou k němu v šest hodin a já tam zajdu se na ně podívat.“

„Prosím, vaše lordstvo.“

„Doufám, že se dostaneme o krok dál. Podejte mi kabát a klobouk – zaskočím si do Dower Street.“

Wimsey zastihl Roberta Fentimana v generálově bytě. Robert ho srdečně přivítal.

„Je něco nového?“

„Snad se něco dovím dnes večer. Mám zprávy o těch taxikářích. Stavil jsem se tady, jen abych vás požádal o vzorek generálova písma.“

„Milerád. Vyberte si, co se vám hodí. Moc toho po něm nezbylo. Nebyl právě velký psavec. Je tu pár zajímavých poznámek z jeho dávného vojančení, ale dneska už to jsou starožitnosti.“

„Radši bych měl něco z poslední doby.“

„Je tu svazek proplacených šeků, jestli vám to stačí.“

„To se právě náramně dobře hodí – potřebuju pokud možno něco s číslicemi. Mockrát děkuju. Vezmu si tyhle.“

„Jak se proboha chcete z písma dovědět, kdy natáhl bačkory?“

„To je přece moje tajemství, člověče! Byl jste se podívat u Gattiho?“

„Byl. Zřejmě znají Olivera od vidění, ale víc nic. Často tam obědval, přibližně jednou týdně, ale nepamatují se, že by ho viděli po jedenáctém. Třeba se nechce ukazovat. Ale rozhodně tam občas zajdu, jestli se náhodou neobjeví.“

„To by bylo dobře. Tehdy volal z telefonní budky, takže tahle stopa mizí v neznámu.“

„To je smůla.“

„Nenašel jste o něm zmínku v generálových papírech?“

„Vůbec nic, a to jsem prohlédl každý popsaný kousek papíru v domě. Mimochodem, neviděl jste poslední dobou Johna?“

„Předevčírem večer. Proč?“

„On je totiž takový divný. Včera večer jsem za ním zašel a on si stěžoval, že ho někdo špehuje nebo tak něco.“

„Špehuje?“

„Že ho někdo sleduje. Že ho pozoruje. Jako v detektivce. Obávám se, že mu celá ta historie leze na mozek. Aby se z toho nakonec nepomátl. Pro Sheilu je to už tak dost zlé. Taková hodná holka.“

„Moc hodná,“ souhlasil Wimsey, „a má ho opravdu ráda.“

„To má. A dře se jako mezek, aby udržela domácnost a tak. Já se někdy opravdu divím, jak to může John vydržet. Samozřejmě, manželé se vždycky trochu hádají, ale on by se měl aspoň trochu ovládat před cizími lidmi. To se přece nedělá, být hrubý na manželku před lidmi. Já bych mu měl jednou říct, co si o tom myslím.“

„On je v hrozně trapné situaci,“ řekl Wimsey. „Sheila je jeho žena a musí ho živit, a to on hrozně těžce nese.“

„Myslíte? Mně se zdá, že mu to spíš připadá samozřejmé. A kdykoli mu to ta chudinka připomene, on to považuje za výčitku.“

„Pochopitelně že nerad slyší, když se mu to připomíná. A slyšel jsem sám, jak ho paní Fentimanová párkrát usadila.“

„To bych řekl. U Johna je potíž v tom, že se nedovede ovládat. Nikdy to nedovedl. Mohl by se vzpamatovat a ukázat trochu vděčnosti. On si myslí, že když musí Sheila pracovat jako muž, nemusí k ní být galantní – myslím něžný a tak – jak by k ženě měl být.“

„Na mě jde vždycky hrůza,“ řekl Wimsey, „když vidím, jak jsou lidé hrubí, když se ožení. Snad to jinak nejde. Ženské jsou divné. Jako by ani tak nestály o to, aby jejich muž byl poctivý a věrný – a já jsem přesvědčen, že váš bratr takový je –, jako o to, aby jim otvíral dveře a za všechno poděkoval.

Mockrát jsem si toho všiml.“

„Muž má být právě tak zdvořilý po svatbě, jako byl před ní,“ prohlásil Robert Fentiman ctnostně.

„To sice má, ale nikdy není. Možná že to má nějaký důvod, o kterém nevíme,“ řekl Wimsey. „Ptal jsem se na to – to víte, já jsem hrozně zvědavý – a oni obyčejně jen něco zavrčí a řeknou, že jejich žena je rozumná a bere jejich lásku jako samozřejmost. Ale já nevěřím, že žena může někdy být rozumná, ani po dlouhém soužití s manželem.“

„Zkrátka, já si myslím, že se John chová jako hulvát,“ řekl Robert, „ale možná že mu křivdím. Nikdy jsme spolu nevycházeli. A pak, já si o sobě nemyslím, že rozumím ženským. Ale ten jeho stihomam nebo co to je, to je něco jiného. Měl by se poradit s lékařem.“

„To by rozhodně měl. Musíme na něho dohlédnout. Když ho uvidím v klubu, vezmu si ho stranou a pokusím se z něho dostat, oč vlastně jde.“

„V Belloně ho nenajdete. Vyhýbá se klubu od té doby, co celá tahle nepříjemnost začala. Já myslím, že teď shání místo. Říkal něco, že ta automobilová prodejna v Great Portland Street hledá prodavače. A on autům rozumí.“

„Doufám, že to místo dostane. I když to moc nevynese, udělá mu to obrovsky dobře, že bude mít do čeho píchnout. No a já poběžím. Mockrát děkuju, a dejte mi vědět, kdybyste dopadl toho Olivera.“

„Samozřejmě.“

Když se Wimsey opět octl na ulici, po krátkém rozmýšlení se rozjel přímo na Scotland Yard a brzo nato byl uveden do kanceláře inspektora Parkera.

Parker, hranatý muž blízký čtyřicítce, s neurčitými rysy, které se tak znamenitě hodí k řemeslu detektiva, byl snad nejdůvěrnější – ba po jistých stránkách jediný důvěrný – přítel lorda Petra.

Spolupracovali už na mnoha případech a každý z nich si vážil kvalit toho druhého, ačkoli by se těžko našly dvě odlišnější povahy. Wimsey byl Rolandem této kombinace – rychlý, impulzívní, nedbalý a romantický všeuměl. Parker byl Oliverem – opatrný, solidní, důkladný, dokonale amuzický, a ve volných chvílích zahloubán do evangelické teologie. Byl to jediný člověk, jehož nikdy nedráždila Wimseyho afektovanost, a Wimsey mu oplácel skutečným přátelstvím, které bylo jinak cizí jeho obvykle uzavřené povaze.

„Tak jak to pokračuje?“

„Jde to. Něco bych od tebe chtěl.“

„Nepovídej.“

„Ano, chtěl, ty protivo. Už jsi někdy viděl, že bych nic nechtěl? Chci, abys sehnal nějakého vašeho znalce písma, aby mi řekl, jestli tyhle dva rukopisy psala táž osoba.“

Wimsey položil na stůl na jednu stranu svazek proplacených šeků a na druhou list papíru, který sebral v knihovně klubu Bellona.

Parker vytáhl obočí.

„Tohle je pěkná sbírka otisků prstů. Co je to? Jsou padělané?“

„Ne, nic takového. Jen chci vědět, jestli ty šeky vyplňoval týž člověk, co si napsal tyhle poznámky.“

Parker zazvonil a vyžádal si pana Collinse.

„Tady jde o docela pěkné sumy, jak se na to tak dívám,“ pokračoval uznale, když si prohlížel list s poznámkami.

„R. 150 000 liber, J. 300 000 – šťastný člověk, tenhle J – kdo je J? 20 000 liber sem, 50 000 liber tam. Kdo je ten tvůj bohatý přítel, Petře?“

„To je ta dlouhá historie, kterou jsem ti chtěl vyprávět, až dokončíš svůj případ s bednou.“

„Jo tak! To si tedy pospíším, abych případ s bednou vyřídil co nejdřív. Mimochodem, čekám, že se každou chvilku o tom dozvím něco nového. Proto jsem tady a nehýbám se od telefonu. Aha, Collinsi, tohle je lord Petr Wimsey a hrozně rád by věděl, jestli jsou tyhle dva rukopisy totožné.“

Odborník vzal papíry a šeky a pozorně si je prohlížel. „Já bych řekl, že nesporně jsou, ledaže je to neobyčejně šikovně provedený padělek. Zvlášť některé číslice jsou velice charakteristické. Například pětky a trojky a čtyřky, všechny napsané jedním tahem, každá s dvěma kličkami. Je to velice staromódní písmo, velice starého a nepříliš zdravého člověka, hlavně na tomhle listě s poznámkami. Není to ten starý Fentiman, co nedávno zemřel?“

„Je to on, ale moc o tom nemluvte. Je to čistě soukromá záležitost.“

„Chápu. Rozhodně bych ale řekl, že nemusíte mít nejmenší pochyby, pokud jde o autenticitu těch poznámek, jestli jste měl tohle na mysli.“

„Děkuji vám. To jsem právě chtěl vědět. Já jsem si ani nemyslel, že by tu mohlo jít o padělek nebo něco podobného. Chtěl jsem prostě vědět, jestli můžeme tyhle poznámky považovat za výraz jeho přání. Nic víc.“

„Ovšem, když vylučujete možnost padělku, mohu kdykoli dosvědčit, že písmo na šecích i na listu s poznámkami je rukopis téže osoby.“

„Výborně. Souhlasí to i s výsledkem daktyloskopické zkoušky.“

Když Collins odešel, Wimsey dodal: „Tak ti musím říct, že ten případ začíná být zatraceně zajímavý.“

V tom okamžiku zazvonil telefon. Parker chvíli naslouchal, zvolal: „Gratuluju, chlapci!“ a obrátil se k Wimseymu:

„To byl náš člověk. Už ho mají. Promiň, ale musím letět. Mezi námi, tohle se mi povedlo. Může to pro mě znamenat ohromně moc. Opravdu už od nás nic nepotřebuješ? Já totiž musím do Sheffieldu. Uvidíme se zítra nebo pozítří.“

Popadl klobouk a kabát a byl pryč. Wimsey se vrátil domů a tam dlouho seděl nad Bunterovými snímky z klubu Bellona a přemýšlel. V šest hodin se dostavil do Murblesovy kanceláře v Staple Inn. Oba taxikáři už tam byli, seděli na krajíčku židle a způsobně popíjeli s advokátem staré sherry.

„Ah!“ řekl pan Murbles, „tohle je ten pán, co se zajímá o naše pátrání. Snad byste mu mohli laskavě zopakovat, co jste mi před chvilkou říkali. Dověděl jsem se toho dost,“ dodal k Wimseymu, „abych si byl jist, že jsou to řidiči, které hledáme, ale byl bych rád, kdybyste jim sám položil otázky, které vás zajímají. Toto je pan Swain, a myslím, že by měl první mluvit on.“

„Tak vy jste chtěl vědět,“ řekl pan Swain, zavalitý postarší taxikář, „jestli někdo vezl den před výročím příměří někdy odpoledne starýho pána z Portman Square. Já jsem ten den v půl pátý, nebo to možná bylo ve tři čtvrtě, jel pomaličku přes náměstí, když najednou vyjde z jednoho domu sluha – který číslo to bylo, na to bych nemohl přísahat, ale bylo to na východní straně náměstí a asi tak uprostřed – a kejvá na mě, abych zastavil. Tak jsem zajel k chodníku, a za chvíli vyšel z domu takovej starej pán. Byl jako pápěrka a celej zachumlanej, ale nohy mu bylo vidět a ty měl jako tyčky; vypadal na dobrejch sto let, a šel o holi. Na tak starýho pána se držel náramně rovně, ale šel pomalu, jako když nemůže. Musel to bejt bejvalej voják, podle toho, jak mluvil, jestli víte, jak to myslím. A ten sluha mi povídá, ať ho zavezu do Harley Street.“

„Číslo si nepamatujete?“

Swain udal číslo, které Wimsey poznal jako číslo domu doktora Penberthyho.

„Tak jsem ho tam zavezl. A on mě požádal, abych zazvonil u dveří, a až přijdou otevřít, abych se zeptal, jestli pan doktor může přijmout generála Fentona, nebo Fennimora, zkrátka tak nějak.“

„Nebylo to snad Fentiman?“

„Jo, mohlo to bejt Fentiman. Asi jo. A ten mladej, co přišel otevřít, se za chvilku vrátil a povídá, že samozřejmě, tak jsem starýmu pánovi pomoh ven. Připadal mi hrozně slabej, a vypadal špatně a byl kolem rtů celej modrej. Chudák dědek, povídám si, s prominutím, ten tu už dlouho nebude. A tak jsme mu pomohli do schodů k domu a on mi zaplatil jízdný a ještě mi přidal šilink, a od tý doby jsem ho víckrát neviděl.“

„To souhlasí s tím, co říkal Penberthy,“ přikývl Wimsey.

„Generála tak vzrušil rozhovor se setrou, že hned od ní zajel za ním. Dobrá. A teď, jak vypadá pokračování?“

„No,“ řekl pan Murbles, „já myslím, že pan – okamžik – ano – pan Hinkins, vezl pak generála z Harley Street.“

„Jo, vezl,“ souhlasil druhý řidič, čiperný mladší člověk s ostrým profilem a bystrýma očima. „Přesně takovej stařičkej pán, jak ho tady kolega vylíčil, nasedl do mýho vozu u toho samýho domu v Harley Street v půl šestý. Ten den si moc dobře pamatuju; bylo desátýho listopadu, a pamatuju si to proto, že když jsem ho dovezl tam, co jsem říkal, začala mě zlobit elektrika, takže jsem byl na výročí příměří vyřazenej a přišel jsem tím pádem o pěkný prachy, protože to bejvají dobrý kšefty. No, tak ten starej veterán nastoupil, i s tou svou holí, jak říkal Swain, jenže mně nepřipadal zvlášť špatnej, ačkoli byl tak hrozně starej. Třeba mu ten doktor něco dal, aby se mu udělalo lepší.“

„Pravděpodobně,“ řekl Murbles.

„No jo. Tak on nastoupil a povídá: ‚Zavezte mě do Dower Street,‘ ale kdybyste po mně chtěli číslo, tak to si teda nepamatuju, protože my jsme tam nakonec nedojeli.“

„Nedojeli?“ vyhrkl Wimsey.

„No ne. Zrovna jak jsme byli na konci Cavendish Square, ten starej pán vystrčil hlavu a povídá ‚Stop!‘ a vidím, jak mává na nějakýho pána na chodníku. A ten pán přišel k vozu a chvilku spolu mluvili –“

„Okamžik. Jak vypadal ten člověk?“

„Takovej tmavovlasej a hubenej, asi tak kolem čtyřicítky. Měl na sobě šedivej oblek a zimník a měkkej klobouk, a kolem krku tmavej šátek. Jo, a měl takovej malej černej knírek. A ten starej pán povídá: ‚Řidiči,‘ povídá jen tak zničeho nic, ‚řidiči, jeďte zpátky do Regent’s Parku a jezděte tam dokola, dokud vám neřeknu.‘ Tak ten druhej pán nastoupil k němu – já jsem otočil a jezdil jsem pomaličku kolem dokola parkem, protože mě napadlo, že si chtějí asi povídat. Tak jsem to dvakrát objel, a začal jsem třetí kolo, když ten mladší pán vystrčí hlavu a povídá: ‚Vyložte mě u Gloucester Gate.‘ Tak jsem mu tam zastavil, a ten starej pán povídá: ‚Tak na shledanou, Johne, nezapomeň, co jsem ti říkal.‘ A ten druhej povídá: ‚To nezapomenu,‘ a pak přešel přes ulici, jako kdyby mířil k Park Street.“

Pan Murbles a Wimsey se na sebe podívali.

„A kam jste jel potom?“

„Potom mi ten starej pán povídá: ‚Znáte klub Bellona na Piccadilly?‘ povídá. A já povídám ‚Znám‘.“

„Klub Bellona?“

„Jo.“

„Kolik to bylo hodin?“

„Mohlo bejt tak půl sedmý. Jak jsem vám říkal, jezdil jsem tím parkem pomaličku. Tak jsem ho zavezl do klubu, jak chtěl, a on vešel dovnitř, a od tý doby už jsem ho neviděl.“

„Mockrát vám děkuju,“ řekl Wimsey. „Vypadal nějak rozrušený nebo rozčilený, když mluvil s tím člověkem, kterému říkal John?“

„Ne, to bych neřekl. Ale měl jsem dojem, že mluví tak trochu přísně. Jako kdyby ho káral.“

„Hm. V kolik hodin jste dojel do klubu?“

„Já bych řekl, že to bylo tak dvacet minut před sedmou, nebo možná kapku pozděj. Tou dobou byl dost velkej provoz. Odhadoval bych to tak kolem tři čtvrtě na sedm, buď trochu dřív nebo trochu pozděj.“

„Výborně. No, oba jste nám velice pomohli. Pro dnešek to bude všechno, ale byl bych rád, kdybyste nechali panu Murblesovi své adresy pro případ, že by později potřeboval vaši výpověď. A– ehm –“ Zašustilo pár bankovek. Pan Swain a pan Hinkins vyslovili příslušné díky, napsali své adresy a vzdálili se.

„Tak on se vrátil do klubu. Proč asi?“

„Já myslím, že vím proč,“ řekl Wimsey. „Byl zvyklý si všechno psát a vyřizovat tam, a patrně se tam vrátil, aby si poznamenal, jak hodlá naložit s penězi, které mu sestra odkázala. Podívejte se tady na ten list. Je to generálův rukopis, jak jsem si dnes ověřil, a toto jsou jeho otisky prstů. A písmeno R a J patrně znamenají Robert a John a ty cifry znamenají částky, které jim chtěl odkázat.“

„Vypadá to velice pravděpodobně. Kde jste to našel?“

„V zadním výklenku v knihovně klubu Bellona, zastrčené pod pijákem.“

„Písmo je velice nejisté a roztřesené.“

„Ano – a jako by se ztrácelo, nezdá se vám? Jako kdyby se mu udělalo nevolno a nemohl pokračovat. Nebo možná že byl jen unavený. Musím tam zajít a zeptat se, jestli ho tam ten večer někdo viděl. Ale ten zatracený Oliver! Ten to musí vědět. Toho tak najít!“

„Nedostali jsme odpověď na třetí část vašeho inzerátu. Psalo mi sice několik taxikářů, kteří ten den ráno vezli staré pány do klubu Bellona, ale žádný z nich neodpovídá generálovu popisu. Někteří měli kostkované zimníky, jiní měli licousy, jiní zase buřinky nebo plnovousy – kdežto generál se nikdy neobjevil bez cylindru a měl samozřejmě staromódní dlouhé vojenské kníry.“

„Od toho jsem si moc nesliboval. Mohli bychom dát další inzerát, jestli ho někdo nevezl večer 10. listopadu z klubu Bellona, ale mám takový pocit, že ho ten zatracený Oliver patrně odvezl vlastním vozem. Kdyby všechno zklamalo, budeme muset na Olivera poštvat Scotland Yard.“

„Opatrně se na to přeptejte v klubu, lorde Petře. Zdá se teď čím dál pravděpodobnější, že tam někdo Olivera viděl a že si všiml, jak odchází společně s generálem.“

„Ano. Hned se tam vypravím. A zároveň dám ten inzerát. Nemyslím, že bychom ho měli dát hledat rozhlasem. Je to takové hrozně veřejné.“

„To by bylo krajně nežádoucí,“ pravil pan Murbles zděšeně.

Wimsey vstal a chystal se k odchodu. Advokát ho zachytil ve dveřích.

„Ještě něco byste si měl zjistit,“ řekl, „a to, co generál Fentiman říkal Johnovi.“

„Na to jsem nezapomněl,“ řekl Wimsey poněkud rozpačitě. „To se musíme – ehm, ano – ovšem, to se musíme dovědět.“

IX

„Poslyšte, Wimsey,“ řekl tajemník klubu Bellona kapitán Culyer, „kdy už konečně budete hotov s tím svým pátráním, nebo co to provozujete? Členové si docela vážně stěžují, a já se jim nedivím. Považují ty vaše věčné otázky za nesnesitelné, a já se marně snažím jim dokazovat, že za tím nic nevězí. Stěžují si, že vrátní a číšníci si jich dost nevšímají, protože vy se s nimi věčně bavíte, a když nejste zrovna s nimi, potloukáte se po baru a posloucháte, co si lidé povídají. Jestli tomuhle říkáte taktní způsob pátrání, pak bych byl radši, kdybyste byl netaktní. Začíná to být velice nepříjemné. A jen vy přestanete, začne zas ten druhý chlápek.“

„Který druhý chlápek?“

„Takový ošklivý poťouchlý človíček, který sem každou chvíli leze zadním vchodem a vyptává se personálu.“

„O tomhle člověku já nic nevím,“ odpověděl Wimsey. „Jakživ jsem o něm neslyšel. Lituji, že vás tak otravuju a tak, ačkoli bych se vsadil, že zdaleka ne tolik jako někteří z vašich vybraných exemplářů v tomhle podniku, ale ono se to řádně zapletlo. Tahle věc – jenom mezi námi, kamaráde – není tak jasná, jak se na první pohled zdá. Ten Oliver, o kterém jsem vám říkal –“

„Toho my neznáme, Wimsey.“

„Ano, ale mohl tu tenkrát být.“

„Když ho nikdo neviděl, tak tady nemohl být.“

„Dobrá, ale kam tedy šel generál Fentiman odtud? A kdy odešel? To chci vědět. K čertu, Culyere, ten starý pán byl přece známý jako falešný pětník. Víme, že se sem večer desátého vrátil – taxík ho vyložil před domem. Rogers ho viděl, když vcházel, a dva členové ho viděli v kuřárně těsně před sedmou. Mám jisté důkazy, že vešel do knihovny. A nemohl tam zůstat dlouho, protože měl na sobě zimník. Někdo ho přece musel vidět, když odcházel. Je to směšné. Personál přece není slepý. Nerad to říkám, Culyere, ale nemohu se zbavit dojmu, že někdo dostal zaplaceno, aby držel jazyk za zuby… Ovšem, já vím, že je vám to prosti srsti, ale jak si to jinak vysvětlíte? Kdo je ten člověk, který vám leze do kuchyně?“

„Nachytal jsem ho jednou ráno, když jsem se šel podívat, jak to stojí s vínem. Mimochodem, přišla nám bedna Chateau Margaux, a byl bych rád, kdybyste nám někdy řekl, co o něm soudíte. Ten člověk právě mluvil se sklepníkem Babcockem, a já jsem na něho hned uhodil, co tady chce. On se mi omluvil a prohlásil, že je od dráhy a že hledá nějakou zásilku, která se zaběhla, ale Babcock, který je počestný člověk, mi pak řekl, že z něho tahal rozumy o starém Fentimanovi, a vyrozuměl jsem, že asi to nebylo zadarmo. Myslel jsem, že je to jeden z vašich povedených kousků.“

„Co byste řekl, že je zač?“

„Nějaký škrabák z advokátní kanceláře. Ohavný skrček.“

„To jsem rád, že jste mi o něm řekl. Nedivil bych se, kdyby on byl původcem toho zadrhnutí. To patrně Oliver po sobě zahlazuje stopy.“

„Vy toho Olivera z něčeho podezíráte?“

„No – skoro bych řekl, že ano. Ale to jsem blázen, jestli vím z čeho. Myslím, že ví o starém Fentimanovi něco, co my nevíme. A ví ovšem také, kde Fentiman strávil noc, a to se právě chci dovědět.“

„Co vám u čerta záleží na tom, kde strávil noc? V jeho věku to nemohlo být nic zvlášť divokého.“

„Mohlo by to do jisté míry určit čas, kdy sem dopoledne přišel, nemyslíte?“

„No, jediné, co vám můžu říct, je, že se modlím, abyste to tady co nejdřív skončil. Z klubu už je hotový blázinec. Skoro bych tu radši viděl policii.“

„Neztrácejte naději. Třeba vám sem opravdu přijdou.“

„To nemyslíte vážně.“

„Já nikdy nic nemyslím vážně. To mi právě přátelé nejvíc vyčítají. Ale na mou duši, pokusím se nadělat co nejmíň rozruchu. Ale jestli sem Oliver vysílá svoje zvědy, aby podpláceli vaše zaměstnance a házeli mi klacky pod nohy v mém pátrání, bude z toho malér. Byl bych rád, kdybyste mě upozornil, kdyby se ten chlápek zase objevil. Rád bych se na něho podíval zblízka.“

„Dobrá, upozorním vás. A teď bych vám byl hrozně vděčný, kdybyste vypadl.“

„Už jdu,“ řekl Wimsey provinile. „Jo, a mimochodem –“

„Co ještě?“ vyjekl Culyer téměř bez sebe.

„Kdy jste viděl naposledy Johna Fentimana?“

„Ani se nepamatuju. Od té doby, co se to stalo, jsem ho neviděl.“

„To jsem si myslel. Jo, a mimochodem –“

„Co?“

„Robert Fentiman v té době bydlel v klubu, viďte?“

„V které době?“

„V době, kdy se to stalo, vy chytráku.“

„Ano, bydlel. Ale teď se přestěhoval do bytu starého pána.“

„To vím, děkuju. Jen mě zajímalo, jestli – Kde obyčejně bydlí, když není v Londýně?“

„Někde v Richmondu. Má tam tuším podnájem nebo tak něco.“

„Aha. Tak vám mockrát děkuju. Ano, už opravdu jdu. Vlastně už tu dávno nejsem.“

Wimsey odešel. Zastavil se až ve Finsbury Park. John nebyl doma, a paní Fentimanová ovšem také ne, ale posluhovačka mu řekla, že se pan kapitán zmínil, že půjde do Great Portland Street. Wimsey se tam vydal za ním. Po dvou hodinách, které strávil prohlídkou vystavených vozů a rozhovorem s předváděči, z nichž všichni byli tak či onak jeho dobří kamarádi, zjistil nakonec, že John Fentiman byl přijat firmou na zkoušku na pár neděl, aby ukázal, co dovede.

„Však se mu to povede,“ řekl Wimsey. „Je znamenitý řidič. Báječný. Výborný hoch.“

„Vypadá trochu nervózně,“ pravil příslušný starý kamarád, zaměstnanec výstavní síně. „Potřebuje podpořit sebedůvěru. Jo, to mi připomnělo, co takhle frťana?“

Wimsey si dal říct na malého frťana, a opět se vrátil do prodejny, aby si prohlédl zvláštní nový typ řadící páky. Protahoval svoje dotazy tak dlouho, až se vrátil jeden z předváděcích vozů s Fentimanem u volantu.

„Ahoj!“ řekl Wimsey. „Vyzkoušels ho?“

„Jo. Už vím, jak se s ním zachází.“

„Myslíš, že bys ho dovedl prodat?“ otázal se starý kamarád.

„To víš. Já se brzy naučím ho předvádět. Je to pěkná mašina.“

„Prima. No, myslím, že je čas na frťana. Co ty na to, Wimsey.“

Dali si frťana všichni tři. Pak si starý kamarád vzpomněl, že musí mazat, protože slíbil, že sežene jednoho klienta.

„Tak zejtra zase přijdeš, jo?“ zeptal se Johna. „Jeden starej pán z Maldenu si objednal zkušební jízdu. Já nemám čas, tak bys to s ním mohl zkusit. Hodí se ti to?“

„Prima.“

„Tak jo. Budeš mít mašinu připravenou v jedenáct. Tak čau, čau! Těbůh!“

„To je vaše místní sluníčko, co?“

„Tak nějak. Dáš si ještě?“

„Já nevím. Co takhle oběd? Pojď se mnou, jestli nemáš nic lepšího na práci.“

John pozvání přijal a navrhl dvě restaurace.

„Ne,“ řekl Wimsey. „Já bych dneska rád zašel ke Gattimu, jestli ti to nevadí.“

„Vůbec ne, naopak. Mimochodem, mluvil jsem s Murblesem a on mi slíbil, že to s tím Mac Stewartem projedná. Myslí, že mu může domluvit, aby mi dal pokoj, dokud se to nevyřídí – jestli se to vůbec někdy vyřídí.“

„Tak to je v pořádku,“ řekl Wimsey poněkud nepřítomně.

„A jsem hrozně rád, že mám šanci dostat to místo, bude to pak všechno o tolik snazší – po všech stránkách.“

Wimsey řekl upřímně, že je si tím jist, a pak ztichl, což pro něho bylo neobvyklé, a mlčel po celou cestu až na Strand. U Gattiho zavedl Johna k rohovému stolu a sám si šel promluvit s vrchním. Vrátil se ke stolu tak zjevně zmaten, že si toho všiml i John, ačkoli měl sám hlavu plnou vlastních starostí.

„Co se děje? To nemají nic, co by bylo hodno tvého žaludku?“

„Ne, to je v pořádku. Jenom jsem se rozmýšlel, jestli si mám dát moules mariniZres nebo ne.“

„Výtečný nápad.“

Wimseyho tvář se rozjasnila, a po nějakou dobu vyjídali mušle ze skořápek s mlčenlivým, ač ne právě nehlučným uspokojením.

„Mimochodem,“ řekl Wimsey náhle, „tys mi neřekl, žes mluvil se svým dědečkem to odpoledne, než zemřel.“

John se začervenal. Potýkal se se zvlášť tuhou mušlí, pevně přichycenou ke skořápce, a nemohl hned odpovědět.

„Jak proboha – k čertu, Wimsey, snad nejsi ty za vším tím špehováním, co mě tak otravuje?“

„Špehováním?“

„Ano, špehováním. A je to darebáctví. Nikdy bych si nebyl pomyslil, že s tím máš něco společného.“

„Taky nemám. Kdo tě špehuje?“

„Nějaký chlap je mi pořád v patách. Špicl. Všude ho vidím. Já nevím, jestli je to detektiv, nebo co. Vypadá jako darebák. Dneska ráno se mnou jel z domu autobusem. Včera mě špehoval celý den. Asi je teď někde nedaleko. Já si tohle nenechám líbit. Jestli ho ještě jednou nachytám, rozbiju mu hubu. Proč by mě měl někdo špehovat? Nic jsem neudělal. A teď zase začínáš ty.“

„Přísahám ti, že nemám nic společného s nikým, kdo tě špehuje. Na mou duši. Ostatně bych nikdy nepoužil člověka, který dopustí, aby si někdo všiml, že ho sleduje. Ne. Až tě začnu pronásledovat, budu tichý a nenápadný, jako když uniká plyn. Jak vypadá ten tvůj neschopný ohař?“

„Vypadá jako podvodník. Malý, hubený, klobouk stažený do očí, starý gumák s ohrnutým límcem. A má neholenou modrou bradu.“

„Skoro jako detektiv z veselohry. Beztak je to trouba.“

„Ale jde mi na nervy.“

„To nic. Až ho uvidíš příště, dej mu jednu do zubů.“

„Ale co po mně chce?“

„Copak já vím? Cos prováděl?“

„Ale nic. Říkám ti, Wimsey, já si myslím, že je tu nějaké spiknutí proti mně, aby mě dostali do maléru nebo aby mě oddělali, nebo tak něco. Já to nesnesu. Je to k zbláznění. Co když ten chlap začne obcházet kolem té automobilové prodejny? Jak to bude vypadat, když jeden ze zaměstnanců má celou dobu v patách detektiva? Zrovna když jsem si myslel, že se to začíná zlepšovat –“

„Houby,“ řekl Wimsey. „Nedej se zpanikařit. Asi se ti to jen zdá, nebo je to náhodná souhra okolností.“

„Není. Vsadil bych se, že teď čeká venku na ulici.“

„No, tak si to s ním vyřídíme, až vyjdeme ven. Zavolej na něho policii, že tě obtěžuje. A teď ho na chvilku pusť z hlavy. Pověz mi, jak to bylo se starým generálem. Jaký na tebe udělal dojem, když jsi ho viděl naposled?“

„Vypadal docela fit. Drsný jako vždycky.“

„Drsný? A proč?“

„Soukromé věci,“ řekl John zamračeně.

Wimsey se v duchu proklínal, že začal svou otázku tak beztaktně. Teď mu nezbývalo než se pokusit nějak situaci zachránit.

„Někdy si říkám,“ začal, „jestli by snad nebylo lepší bezbolestně zlikvidovat všechny příbuzné, co překročili sedmdesátku. Nebo aspoň je někde izolovat. Nebo jim sterilizovat jazyk, aby nemohli otravovat ostatní.“

„Já bych byl pro to,“ zavrčel John. „Starý pán – já vím, že bojoval na Krymu, ale k čertu, neměl nejmenší ponětí, co je opravdová válka. Myslel si, že by všechno mělo jít dál stejně jako před půl stoletím. A určitě si nikdy nepočínal tak jako já. Rozhodně nikdy nemusel chtít na vlastní ženě kapesné, a neměl ještě k tomu plíce spálené od plynu. Začal mi kázat – a já mu na to nemohl nic říct, protože byl tak zatraceně starý, chápeš?“

„Nepříjemná situace,“ zabručel Wimsey s účastí.

„Je to všechno tak hrozně nespravedlivé,“ řekl John. „Víš, že ten starý mizera,“ vyhrkl náhle, když pocit křivdy přemohl jeho uraženou ješitnost, „mi pohrozil, že mi neodkáže ani těch pár liber, co mi slíbil, když prý se nepolepším ve svém rodinném životě!? Takhle on se mnou mluvil. Jako kdybych chodil za jinou, nebo co. Já jsem se sice jednou s Sheilou strašně pohádal, ale samozřejmě jsem nemyslel doopravdy ani polovinu toho, co jsem řekl. Ona to ví, ale starý pán to všechno bral vážně.“

„Okamžik,“ přerušil ho Wimsey. „Tohle všechno říkal tenkrát v tom taxíku?“

„Jo, říkal. A udělal mi dlouhou přednášku o ryzí povaze a statečnosti dobré manželky. Jezdili jsme kolem Regent’s parku. Musel jsem mu slíbit, že obrátím list a tak. Připadal jsem si jako kluk ve škole.“

„Ale nezmínil se ani slovem o penězích, které mu odkázala lady Dormerová?“

„Ani slovem. Patrně o tom nevěděl.“

„Myslím, že věděl. Jel totiž právě od ní, a řekl bych, že mu to tehdy všechno řekla.“

„Vážně? To by pak bylo vysvětlení. Mně se zdálo, že to říká hrozně pompézně a afektovaně. Vykládal mi, jaká je to odpovědnost, když má člověk peníze, a jak by měl rád jistotu, že to, co mi odkáže, bude správně použito a tak dále. A vyčetl mi, že jsem se nedovedl postavit na vlastní nohy – a to mě právě dožral – a pak to s Sheilou. Říkal, že bych si měl víc vážit lásky hodné ženy a hýčkat ji a tak. Jako kdyby mi to musel vykládat zrovna on. Ale jestli tenkrát věděl, že má na cestě toho půl milionu, pak to vypadá docela jinak. Bodejť, patrně mu dělalo starost, že by to měl všechno odkázat někomu, koho považuje za budižkničemu.“

„Proč se ale o tom nezmínil?“

„To jsi neznal dědečka. Já vím, že v duchu uvažoval, jestli by můj podíl neměl radši odkázat Sheile, a oťukával mě, jaký já vlastně jsem. Lišák starý! Samozřejmě že jsem se snažil ukázat v nejlepším světle, protože jsem tu chvíli nechtěl přijít hlavně o šanci dostat ty dva tisíce. Ale pochybuju, že jsem ho uspokojil. Poslyš,“ pokračoval John a jaksi provinile se usmál, „patrně je to štěstí, že skapal právě tehdy. Jinak mě mohl ještě úplně vydědit, co?“

„Bratr by ti byl jistě pomohl z bryndy.“

„Snad jo. Robert není špatný chlap, jen kdyby člověku nešel tak na nervy.“

„Jak to?“

„On má hroší kůži, typický Angličan bez fantazie. Robert by patrně klidně prodělal dalších pět let války a považoval by to za náramnou legraci. Robert je totiž pověstný tím, jak nikdy nehnul brvou. Pamatuju se, jak v té příšerné pasti u Carency, kde bylo nastláno mrtvolami v rozkladu – brr – Robert střílel po vyžraných krysách, co po nich lezly, jednu krysu za penny, a smál se tomu. Těm krysám. Byly živé, ale už vlastně shnilé tím, čím se živily. Jo, náš Robertek vždycky platil za správného vojáka.“

„To měl štěstí,“ řekl Wimsey zdvořile.

„Ano. On je ze stejného těsta jako dědeček. Dědeček ho měl rád. Ale přesto se i ke mně choval dobře. Pes sice byl, jak říkají školáci, ale nic horšího. A Sheilu, tu měl nejradši.“

„Tu musí mít každý rád,“ řekl Wimsey dvorně.

Oběd skončil v lepší pohodě, než v jaké začal. Když však vyšli na ulici, John Fentiman se znepokojeně rozhlédl kolem sebe. Drobný človíček v zimníku upnutém ke krku a s měkkým kloboukem staženým do očí se díval do výkladní skříně opodál.

John k němu zamířil.

„Hej, vy!“ řekl. „Co si to dovolujete za mnou takhle chodit? Koukejte zmizet, slyšíte?“

„Račte se mýlit, pane,“ řekl muž zcela klidně. „V životě jsem vás neviděl.“

„Že jste mě neviděl? Zato já jsem viděl vás, jak jste mi věčně v patách, a jestli vás ještě jednou nachytám, zatočím s vámi, že na to do smrti nezapomenete. Slyšel jste?“

„Hej,“ řekl Wimsey, který se mezitím bavil s vrátným. „Copak se děje? – Hej, vy tam, počkejte!“

Ale jakmile mužík spatřil Wimseyho, propletl se jako úhoř rachotem jízdní dráhy a zmizel v davu na protějším chodníku.

John Fentiman se vítězoslavně obrátil k svému společníkovi.

„Viděls? Zatracený skřet! Jen jsem mu pohrozil, a zmizel jako smrad. To byl ten chlap, co mě celou dobu špehoval.“

„Lituji,“ řekl Wimsey, „ale nebyla to tvá zásluha, Fentimane. Zahnal ho na útěk můj děsivý zjev. Co je to se mnou? Mám snad tvář jako Zeus, který budí strach a úctu? Nebo mám tak odpuzující kravatu?“

„V každém případě je pryč.“

„Škoda že jsem se na něho nepodíval líp. Protože mám takový dojem, že jsem tu milou tvář už někde viděl, a to dokonce nedávno.“

„Pokud jde o mě,“ řekl John, „jestli ho ještě někdy uvidím, zbouluju ho tak, že ho ani vlastní babička nepozná.“

„To nedělej. Mohl bys zničit indicii – okamžik – já mám nápad. Mně se zdá, že je to týž chlápek, co pořád obchází v klubu Bellona a vyptává se personálu. Panebože! A my ho nechali utéct! A já jsem si ho v duchu zařadil jako Oliverova zvěda. Jestli ho ještě někdy uvidíš, Fentimane, přilep se na něho jako pijavice a nepusť ho. Já s ním musím mluvit.“

X

„Haló?“

„To jste vy, Wimsey? Haló! Povídám, je to lord Petr Wimsey? Haló! Musím mluvit s lordem Petrem Wimseym. Haló!“

„Prosím, už jsem řekl haló. Kdo volá? A nač to rozčilení?“

„To jsem já. Major Fentiman. A vy – vy jste Wimsey?“

„Ano, Wimsey u telefonu. Co se děje?“

„Já vás neslyším.“

„Bodejť byste mě slyšel, když do toho tak řvete. Tady je Wimsey. Dobré jitro. Držte sluchátko na tři palce od úst a mluvte normálním hlasem. A neříkejte haló. Když chcete zpátky centrálu, stiskněte párkrát vidlici – ale jemně.“

„Dejte pokoj! Nedělejte si blázny. Já jsem viděl Olivera!“

„Opravdu? A kde?

„Nastupoval do vlaku podzemní dráhy na stanici Charing Cross.“

„Mluvil jste s ním?“

„Ne, to je na tom to nejhorší. Zrovna jsem si kupoval lístek, když jsem ho viděl, jak prochází brankou na nástupiště. Rozběhl jsem se za ním. Nějací lidé mi vlezli do cesty, čert aby je vzal! Ve stanici stál vlak okružní dráhy. On skočil dovnitř a dveře se zaklaply. Běžel jsem za vlakem, volal a mával, ale vlak ujel. Nadával jsem jako pominutý.“

„To vám věřím, je to k vzteku.“

„Viďte? Nasedl jsem do příštího vlaku –“

„Proč?“

„Já nevím. Myslel jsem, že ho zahlídnu někde na nástupišti.“

„Slabá naděje. Neptal jste se, kam si koupil lístek?“

„Neptal. Mimoto si ho asi koupil v automatu.“

„Patrně. No, nedá se nic dělat. Pravděpodobně se někde znovu objeví. Víte to jistě, že to byl on?“

„Ale ovšem. Nemohl jsem se zmýlit. Poznal bych ho kdekoli. Jenom jsem vám to chtěl říct.“

„To je od vás hezké. Ohromně mě to povzbudilo. Zdá se, že na Charing Cross bývá dost často. Odtamtud telefonoval tenkrát desátého večer.“

„Právě!“

„Něco vám povím, Fentimane, tohle už začíná být vážné. Navrhuju vám, abyste hlídal stanici Charing Cross. Já seženu detektiva –“

„Policejního detektiva?“

„To není nutné. Stačí soukromý. Vy s ním můžete společně hlídat stanici. Dejme tomu takový týden. Vylíčíte tomu detektivu Olivera co nejlíp, a můžete se tam střídat.“

„Ale, Wimsey, člověče – to zabere spoustu času. Já už jsem se vrátil do svého bytu v Richmondu. A mimoto mám taky svoje povinnosti.“

„Ovšem – když budete ve službě, bude hlídat detektiv.“

„Taková otrava, Wimsey.“ Fentimanův hlas zněl nespokojeně.

„Jde tu o půl milionu. Když ovšem nemáte zájem –“

„Já mám zájem, ale nevěřím, že to bude něco platné.“

„Možná že ne, ale stojí to za pokus. Já dám hlídat restauraci u Gattiho.“

„U Gattiho?“

„Ano, tam ho přece znají. Pošlu tam někoho –“

„Ale on už tam přestal chodit.“

„Co když tam zase přijde? Není důvod, proč by nepřišel. Víme, že je v Londýně a že neodjel nikam do ciziny. Řeknu vedoucímu, že Olivera sháníme kvůli nějakému obchodu, aby z toho nebyla nepříjemnost.“

„Oni o to nebudou stát.“

„Budou to muset spolknout.“

„Tak dobře. Ale víte co? Gattiho si vezmu na starost já.“

„To by nešlo. Já potřebuju, abyste ho identifikoval na stanici Charing Cross. U Gattiho ho může identifikovat číšník nebo kdokoli jiný. Říkal jste, že ho tam znají.“

„Ano, ovšem, znají ho, ale –“

„Ale co? – Mimochodem, s kterým číšníkem jste to mluvil? Já jsem včera mluvil s vrchním a ten ho zřejmě nezná.“

„No, nebyl to vrchní, říkal mi to jeden z číšníků. Ten tlustý černý.“

„Dobrá, já ho vyhledám. A vy se postarejte o Charing Cross.“

„Ovšem – když opravdu myslíte, že je to něco platné.“

„Ano, myslím si to. Správně. Já seženu detektiva a pošlu ho za vámi, a vy se s ním dohodněte.“

„Dobrá.“

„Na shledanou.“

Lord Petr zavěsil a dlouho zůstal sedět a sám pro sebe se usmíval. Pak se obrátil k Bunterovi:

„Já nerad prorokuju, Buntere, ale tentokrát to udělám. Jako jasnovidec, když čte z ruky nebo z karet. Střezte se černovlasého cizince.“

„Vskutku, vaše lordstvo?“

„Stačí přetřít cikánce dlaň stříbrem. Vidím pana Olivera. Vidím ho, jak se chystá na cestu za moře. Vidím nebezpečí. Vidím pikové eso – vzhůru nohama, Buntere.“

„A co dál, vaše lordstvo?“

„Nic. Hledím do budoucna, a nevidím nic. Cikánka domluvila.“

„Budu to mít na paměti, vaše lordstvo.“

„Rozhodně. Když se moje proroctví nesplní, dostanete nový fotografický aparát. A nyní si zajdu za mužem, který si říká Všudybyl a spol., a požádám ho, aby poslal svého člověka hlídat na stanici Charing Cross. Pak zajedu do Chelsea a nevím, kdy se vrátím. Můžete si udělat odpoledne volno. Připravte mi pár sendvičů a nečekejte na mě, kdybych dlouho nešel.“

Wimsey rychle vyřídil svou objednávku u Všudybyla a spol. a vypravil se do útulného malého ateliéru v Chelsea, s vyhlídkou na řeku. Dveře označené „Slečna Marjorie Phelpsová“ otevřela mladá žena příjemného zevnějšku, s kudrnatými vlasy a v modrém pracovním plášti, umazaném od hlíny.

„Lorde Petře! To je překvapení! Pojďte dál.“

„Nevyrušuju vás?“

„Vůbec ne. Nebude vám vadit, když budu pracovat?“

„Ani trochu.“

„Kdybyste mi chtěl v něčem opravdu pomoct, postavte vodu na čaj a sežeňte něco k jídlu. Já bych si chtěla dodělat tady toho panáka.“

„Výborně. Dovolil jsem si přinést s sebou sklenici hybelského medu.“

„To je od vás doslova sladké. Jste opravdu jeden z nejmilejších lidí, které znám. Nemluvíte nesmysly o umění, nechcete, abych vás držela za ručičku, a myslíte hlavně na jídlo a pití.“

„Abyste mě nepřechválila. Nechci sice, abyste mě držela za ručičku, ale přišel jsem sem s malým návrhem.“

„To je od vás rozumné. Lidi sem obyčejně chodí jen tak.“

„A pak se jich nemůžete zbavit.“

„Tak nějak.“

Slečna Phelpsová naklonila hlavu na stranu a kriticky se podívala na malou tančící figuru, kterou modelovala. Specializovala se na drobnou keramiku, která se dobře prodávala, a zcela právem.

„Tohle není špatné,“ řekl Wimsey.

„Trochu moc roztomilé. Ale je to na objednávku, a člověk si nesmí moc vybírat. Mimochodem jsem vám udělala něco k Vánocům. Raději se na to podívejte, a když vám to bude připadat příliš neuctivé, rozbijeme to společně. Je to tamhle v té skříni.“

Wimsey otevřel skříň a vytáhl z ní malou sošku asi devět palců vysokou. Představovala mladého muže v řasnatém županu, jak sedí zahloubán do obrovského foliantu, který má na kolenou. Podoba byla znamenitá. Wimsey se krátce zasmál.

„To se vám povedlo, Marjorie. Pěkná práce. Udělala jste mi velkou radost, jenom doufám, že jste to moc nerozmnožila. Aby se to pak neprodávalo po obchodních domech.“

„Toho vás ušetřím. Ale myslela jsem, že byste jeden kus chtěl pro maminku.“

„Ta by měla obrovskou radost. Mockrát vám děkuju –. Pro jednou se budu těšit na Vánoce. Mám nadělat topinky?“

„Prosím vás.“

Wimsey si spokojeně dřepl před plynový hořák v krbu, zatímco sochařka pokračovala v práci. Čaj i figurka byly hotovy téměř současně a slečna Phelpsová ze sebe shodila pracovní plášť a vrhla se do ošumělého křesla u krbu.

„Co pro vás můžu udělat?“

„Mohla byste mi říct, co víte o slečně Anně Dorlandové?“

„O Anně Dorlandové? Prokrista! Snad jste se nezamiloval do Anny Dorlandové? Slyšela jsem, že bude dědit spoustu peněz.“

„Vy myslíte hned na samé špatnosti, slečno Phelpsová. Vezměte si topinku. Promiňte, že si olizuju prsty. Nezamiloval jsem se do ní. Kdyby tomu tak bylo, nepotřeboval bych k tomu ničí pomoc. V životě jsem ji neviděl. Jaká je?“

„Napohled?“

„Mimo jiné i napohled.“

„No, je spíš nehezká. Má tmavé rovné vlasy s ofinou a zastřižené jako páže z vlámského obrazu. Má široké čelo a hranatý obličej a rovný nos – ten není tak špatný. Také oči má hezké – šedivé, s pěkným, docela nemoderním hustým obočím. Ale má špatnou pleť a zuby vysunuté dopředu. A je paťatá.“

„Prý je malířka.“

„Mno – taky maluje.“

„Aha. Blahobytný amatér s ateliérem.“

„Ano. Musím říct, že se k ní lady Dormerová chovala ohromně hezky. Anna Dorlandová je totiž nějaká vzdálená příbuzná rodiny Fentimanů ze strany její matky, a když se o ní lady Dormerová poprvé dověděla, byla Anna sirotek a žila v hrozné bídě. Stará paní měla ráda v domě nějakou tu mládež, a tak ji vzala k sobě a kupodivu se ji nesnažila zotročit. Dala jí velký pokoj, aby si z něho udělala ateliér, a dovolila jí zvát si tam, koho chce, a chodit si ven, kam chce – ovšem s mírou.“

„Lady Dormerová v mládí mnoho vytrpěla od panovačné rodiny,“ řekl Wimsey.

„Já vím, ale na to lidi většinou zapomínají. A lady Dormerová měla rozhodně dost času na to zapomenout. Musela to být dost neobyčejná osoba. Já jsem ji ovšem nijak zvlášť dobře neznala a taky o Anně Dorlandové toho moc nevím. Byla jsem u ní, to se rozumí. Pořádala večírky – dost nešikovně. A občas chodí mezi nás do některého ateliéru. Ale vlastně mezi nás nepatří.“

„Na to musí asi člověk být chudý a těžce si vydělávat.“

„Ne. Například vy mezi nás docela dobře zapadáte při těch vzácných příležitostech, kdy máme to potěšení. A vůbec nám nevadí, když někdo neumí malovat. Vezměte si takového Bobbyho Hobarta a ty jeho ohavné mazanice – je to báječný člověk a každý ho má rád. Já myslím, že Anna Dorlandová má asi nějaké mindráky. Mindráky vysvětlují mnohé, jak se říká.“

Wimsey si bohatě naložil medu a se zájmem naslouchal dál.

„Podle mě,“ pokračovala slečna Phelpsová, „se měla Anna dát na obchod. Je totiž velice chytrá. Ta by dovedla ohromně řídit každý podnik. Ale není tvořivá. A pak ovšem, většina z naší party má nějaké milostné avantýry. A ta horečná atmosféra věčných vášní musí být hrozně nepříjemná pro toho, kdo sám žádné nemá.“

„Je slečna Dorlandová povznesená nad milostné vášně?“

„To ne. Mám dojem, že by o ně docela stála – ale nikdy jí to nevyšlo. Proč vás tak zajímá tenhle rozbor Anny Dorlandové?“

„Jednou vám to povím. Není to jen obyčejná zvědavost.“

„Já vím, vy jste vždycky byl slušný člověk, jinak bych vám všechno tohle neříkala. Já si totiž myslím, že Anna má jakousi utkvělou představu, že se nikdy nemůže nikomu líbit, a tak je buď protivně sentimentální, nebo hrubá a nafoukaná, a my nemůžeme sentimentalitu ani cítit, a nesnášíme, když se na nás někdo vytahuje. Anna je vlastně k politování. A ostatně myslím, že poslední dobou už kumštu nechala. Nedávno prý někomu říkala, že se chce dát na sociální pracovnici nebo ošetřovatelku nebo něco takového. A myslím, že je to docela rozumné. Patrně bude daleko lépe vycházet s lidmi z toho oboru. Jsou mnohem solidnější a zdvořilejší.“

„Chápu. Poslyšte, kdybych někdy chtěl schválně náhodou potkat slečnu Dorlandovou – kde myslíte, že bych ji nejspíš našel?“

„Ona vás opravdu nějak hrozně zajímá. Mohl byste to zkusit u Rushworthsových. Ti se zajímají o vědu a o povznášení té desetiny pod hladinou a podobně. Samozřejmě, Anna teď patrně drží smutek, ale pochybuju, že by proto nechodila k Rushworthsovým. Ty jejich dýchánky nebývají právě frivolní.“

„Mockrát děkuju. Jste skutečný důl cenných informací. A na ženskou kladete velice málo otázek.“

„Děkuji za ta vlídná slova, lorde Petře.“

„A smím teď věnovat svou vzácnou pozornost vašim věcem? Co je nového? A kdo je do koho zamilovaný?“

„Ale, život je učiněná poušť. Nikdo mě nemiluje, a Schlitzerovi se pohádali hůř než kdy předtím a rozešli se.“

„Neříkejte!“

„Ano. Jen z ryze finančních důvodů sdílejí dál jeden ateliér – víte, tu velkou ratejnu nad stájemi. Musí to být dost trapné, když musí člověk jíst – spát – pracovat v jedné místnosti s někým, s kým se rozvedl. Ani spolu nemluví, a je to takové hloupé, když tam člověk přijde k jednomu z nich na návštěvu, a ten druhý musí dělat, jako že vás nevidí a neslyší.“

„Já bych řekl, že za těchhle okolností se to nedá dlouho vydržet.“

„Je to potíž. Já bych si sem Olgu vzala, ale ona je tak strašně vzteklá. A mimoto žádný z nich nechce přenechat ateliér tomu druhému.“

„Hm. Ale není v tom někde ještě někdo třetí?“

„Je – Ulrik Fiennes, ten sochař, víte? Ale on ji nemůže vzít k sobě, protože tam má ženu a je na ní úplně závislý, protože sochařství mu nic nenese. A mimoto pracuje na té obrovské skupině pro Světovou výstavu, a tu nemůže vystěhovat, protože váží nějakých dvacet tun. A kdyby utekl s Olgou, žena by ho víckrát nepustila zpátky. Je to hrozně obtížné, když je někdo sochař.

Jako když někdo hraje na kontrabas; strašně handicapovaný svým zavazadlem.“

„To je pravda. Kdežto kdybyste vy utekla se mnou, složili bychom všechny ty hliněné pastýře a pastýřky do menší kabely.“

„Ovšem. To by byla velká legrace. Kam bychom utekli?“

„Co kdybychom začali už dneska večer a utekli až k Oddeninovi a pak do divadla – nemáte dnes večer nic?“

„Jste báječný člověk a budu vám říkat Petře. Co kdybychom šli na Tak něco mezi?“

„To je ta hra, co ji cenzura nechtěla tak dlouho povolit? Beze všeho, když si přejete. Je to nějak zvlášť obscénní?“

„Ne, myslím, že spíš epicénní.“

„Aha. Proti tomu nic nemám. Jenom vás varuju, že se vás schválně budu ptát velice hlasitě na vysvětlení všech choulostivých míst.“

„To je vaše představa zábavy?“

„Ano. Lidi hrozně zuří. Říkají ‚ššš‘ a chichtají se, a když mám zvláštní štěstí, nakonec se příšerně pohádám u baru.“

„Pak to neriskuju. Ne. Já vám povím, co já mám nejradši. Půjdeme na George Barnwella do Elefantu a pak si někde dáme rybu a smažené brambory.“

Na tom se dohodli a dodatečně se oba usnesli na tom, že to byl neobyčejně zdařilý večer. Skončil v časných hodinách ranních uzenáči na grilu v ateliéru jednoho známého. Když se lord Petr vrátil domů, našel na stole v předsíni lístek.

Vaše lordstvo, volal ten člověk od Všudybyla a spol., že se chýlí k názoru vašeho lordstva, že tu osobu sleduje a že zítra podá další hlášení. Sendviče jsou na stole v jídelně, kdyby si vaše lordstvo přálo nějaké občerstvení.

V úctě

M. Bunter

Přetřete cikánčinu ruku stříbrem, pomyslelo si jeho lordstvo spokojeně a překulilo se do postele.

XI

Hlášení Všudybyla a spol. je možno shrnout takto:

„Není to k ničemu a major Fentiman je přesvědčen, že to nikdy k ničemu nebude; Všudybyl a spol. tento názor sdílí.“ Odpověď lorda Petra zněla: „Hlídejte dál a do konce týdne se něco stane.“

Jeho lordstvo mělo pravdu.

Čtvrtý večer se Všudybyl a spol. hlásil znovu. Příslušný Všudybyl, pověřený případem, byl vystřídán majorem Fentimanem v 6 hod. večer a odebral se na večeři. Když se o hodinu později vrátil na své stanoviště, byl mu odevzdán vzkaz, který mu major nechal v pokladně nad schodištěm. Vzkaz zněl:

„Právě jsem viděl Olivera, jak nastupuje do taxi. Sleduji ho. Dám zprávu do bufetu. Fentiman.“

Všudybyl se chtě nechtě musel vrátit do bufetu a tam čekat na další zprávu.

„Ale po chvíli, vaše lordstvo, se mi ozval ten druhý člověk, kterého jsem vyslal podle vašeho přání, aby majora nenápadně sledoval. Telefonoval z nádraží Waterloo:

‚Oliver nastoupil do southamptonského rychlíku. Sleduji ho.‘“ Všudybyl spěchal na nádraží, zjistil, že vlak odjel, a nasedl do příštího vlaku. V Southamptonu se dověděl, že pán odpovídající popisu majora Fentimana způsobil prudkou výtržnost v okamžiku, kdy se loď do Havru chystala vyplout, a byl zní vyhozen na naléhání staršího pána, kterého zřejmě nějak urazil nebo napadl. Při dalším šetření u přístavních úřadů vyšlo najevo, že Fentiman jel s tím pánem už z Londýna, choval se ve vlaku hrubě a byl napomenut průvodčím, dohonil svou oběť opět na přístavním můstku a snažil se jí zabránit, aby nastoupila na loď. Pán předložil svůj pas a osobní doklady, podle nichž se ukázalo, že je to drobný továrník na odpočinku, jmenuje se Postlethwaite a bydlí v Kew. Fentiman naopak tvrdil, že jde o muže jménem Oliver, jehož adresa a zaměstnání nejsou známy a jehož svědectví je nutné v jakési rodinné při. Ježto Fentiman neměl s sebou pas, nebyl zřejmě nikterak oprávněn cestující zastavovat nebo vyslýchat, vypovídal nejasně a choval se rozrušeně, rozhodla se místní policie Fentimana zadržet. Postlethwaitovi bylo dovoleno, aby pokračoval v cestě s tím, že udá svou adresu v Anglii a cíl své cesty, jímž podle jeho tvrzení i podle shodného důkazu v jeho pase byly Benátky.

Všudybyl zašel na policii, kde nalezl zuřícího Fentimana na pokraji infarktu, jak vyhrožuje žalobou za protiprávní uvěznění. Nicméně se detektivovi podařilo ho vysvobodit tím, že dosvědčil Fentimanovu totožnost a dobrou víru a vymohl si na něm slib, že se bude nadále chovat pokojně. Připomněl pak Fentimanovi, že soukromé osoby nemají právo napadat nebo zadržovat mírumilovné občany, proti nimž nemůže být vzneseno žádné obvinění, a vysvětlil mu, že když Oliver popřel, že je Oliver, měl ho nenápadně sledovat a mezitím se spojit s Wimseym, Murblesem nebo Všudybylem a spol. Dodal, že on sám nyní čeká v Southamptonu na další příkaz lorda Petra, zda má Olivera sledovat do Benátek nebo tam poslat někoho jiného, nebo se vrátit do Londýna. A že vzhledem k otevřenému chování pana Postlethwaita pravděpodobně došlo k omylu, pokud jde o jeho totožnost. Fentiman však trval na tom, že se nemýlil.

Lord Petr, jehož zavolali meziměstskou, se na okamžik zamyslel. Pak se zasmál.

„Kde je major Fentiman teď?“ otázal se.

„Vrací se do Londýna, vaše lordstvo. Vysvětlil jsem mu, že mám teď všechny potřebné informace a že jeho přítomnost v Benátkách by mi jen překážela v akci, když jeho teď ta dotyčná osoba zná.“

„Správně. Ale pošlete přece jen svého člověka do Benátek, abychom měli jistotu, že je opravdu všechno v pořádku. A poslyšte…“ Dal mu jisté další instrukce a zakončil je slovy: „A řekněte majoru Fentimanovi, ať za mnou přijde, jakmile se vrátí do Londýna.“

„Zajisté, vaše lordstvo.“

„Jakou cenu má teď cikánčino varování?“ řekl lord Petr, když opakoval tuto informaci Bunterovi.

Major Fentiman se dostavil odpoledne, v záplavě omluv a rozhořčení.

„Lituju, kamaráde. Bylo to ode mě hrozně hloupé, ale ztratil jsem hlavu. Když jsem slyšel, jak ten chlap klidně popírá, že někdy viděl mě nebo dědečka, a jak mu všechny důkazy klapaly, namíchlo mě to. Ovšem, teď vidím, že jsem udělal chybu. Uvědomuju si plně, že jsem ho měl ve vší tichosti sledovat. Ale jak jsem mohl vědět, že se nebude hlásit k svému jménu?“

„Jenže když se k němu nehlásil, mělo vás napadnout, že jste se buďto zmýlil, nebo že má velmi pádný důvod, aby se pokusil vám uniknout,“ řekl Wimsey.

„Já jsem ho z ničeho neobviňoval.“

„Ovšemže ne, ale jemu se zdálo, že ho obviňujete.“

„Ale proč? – Když jsem ho totiž poprvé oslovil, řekl jsem mu jen:

‚Vy jste pan Oliver, že?‘ A on řekl: ‚To se mýlíte.‘ A já jsem řekl: ‚Určitě ne. Jmenuji se Fentiman a vy jste znal mého dědečka, generála Fentimana.‘ A on na to, že neměl to potěšení. A tak jsem mu vysvětlil, že chci vědět, jak starý pán strávil noc před smrtí, a on se na mě podíval, jako bych se zbláznil. To mě dopálilo, a řekl jsem mu, že vím, že on je Oliver, a nato on si stěžoval průvodčímu. A když jsem viděl, že mi chce takhle fouknout a že nám nechce pomoct, a když jsem si vzpomněl na ten půl milionu, tak mě to dožralo, že jsem ho popadl za límec, a on na to: ‚Co si to dovolujete?‘ – a tak celá ta legrace začala, chápete?“

„Chápu dokonale,“ řekl Wimsey. „Ale vy byste zas měl pochopit, že jestli je to opravdu Oliver a stálo mu za to opatřit si falešný pas a to všechno, má pro to patrně nějaké vážné důvody, ne?“

Fentimanovi poklesla čelist.

„To myslíte – to myslíte, že je na té dědečkově smrti něco podezřelého? Ale to přece není možné!“

„V každém případě musí být něco podezřelého na Oliverovi, nezdá se vám? Vy jste to sám dokázal.“

„No, když to vidíte takhle, tak asi bude. Já bych řekl, že se dostal do nějakého maléru a prostě kouká zmizet. Kvůli dluhům nebo ženské, nebo tak. To se ví, to bude ono. A já jsem mu tak nevhodně vlezl do cesty! A tak mě zapřel. Teď je mi to jasné. No, v tom případě ať si tedy běží. Zpátky ho nedostaneme, a asi by nám stejně nemohl říct nic důležitého.“

„To je ovšem možné. Ale když vezmete v úvahu, že zřejmě přestal chodit ke Gattimu, kde jste ho dřív vídal, a to ihned po generálově smrti, nepřipadá vám to, jako že měl strach, aby ho nikdo s tou událostí nespojoval?“

Fentiman se nepokojně zavrtěl.

„Ale člověče! Co může Oliver mít společného se smrtí starého pána?“

„To nevím, ale mohli bychom se pokusit se to dovědět.“

„Jak?“

„Mohli bychom požádat o povolení k exhumaci.“

„Vykopat ho?“ zhrozil se Fentiman.

„Ovšem. Jak víte, pitva nebyla provedena.“

„Nebyla, ale Penberthy ho viděl a podepsal úmrtní list.“

„Ano, jenže tenkrát jsme neměli důvod se domnívat, že něco není v pořádku.“

„A teď ho taky nemáme.“

„Přinejmenším je tu řada velice podivných okolností.“

„Jedině Oliver – a v tom jsem se mohl mýlit.“

„Ale já jsem myslel, že jste si tím jistý.“

„Byl jsem si jistý. Ale – To je nesmysl, Wimsey! A mimoto uvažte, jaký by to způsobilo skandál!“

„Proč? Vy jste vykonavatel poslední vůle. Můžete podat žádost soukromě, a všechno se to může odbýt ve vší tichosti.“

„Ale ministerstvo vnitra by to na základě tak chabých důvodů nikdy nepovolilo.“

„Postarám se o to, aby to povolilo. Oni vědí, že bych nebyl tak zvědavý na něco bezvýznamného. Já se obyčejně nestarám o bezvýznamnosti.“

„Člověče, mluvte vážně. Jaký důvod byste uvedl?“

„Bez ohledu na Olivera můžeme uvést velmi pádný důvod. Můžeme říci, že chceme prozkoumat obsah vnitřností, abychom zjistili, jak dlouho po posledním jídle generál zemřel. To by značně přispělo k rozluštění otázky přežití. A právo mívá zvláštní zálibu v tom, co nazývá správným převedením majetku.“

„Moment! To chcete říct, že se dá přesně zjistit, kdy někdo zemřel, když se mu podíváte do žaludku?“

„Ne tak docela. Ale je možné si udělat jistou představu. Kdybychom například zjistili, že se těsně předtím nasnídal, znamenalo by to, že zemřel brzy nato, co dorazil do klubu.“

„Panebože! – To bych na tom byl bledě.“

„Anebo naopak, kdoví?“

„Mně se to nelíbí, Wimsey. Je to velice nechutné. Byl bych hrozně rád, kdybychom to vyřešili kompromisem.“

„Jenže zainteresovaná dáma žádné kompromisy nechce. A to víte. Musíme nějak zjistit fakta. Rozhodně řeknu Murblesovi, aby navrhl Pritchardovi exhumaci.“

„Proboha! A co on udělá?“

„Kdo? Pritchard? Jestli je poctivý člověk a jeho klientka je poctivá osoba, budou žádost o exhumaci podporovat. Když to neudělají, budu si myslet, že chtějí něco utajit.“

„Bylo by jim to podobné. Jsou to šejdíři. Ale bez mého svolení přece nesmějí nic udělat?“

„Ne tak docela – alespoň ne bez spousty nepříjemností a publicity. Ale když vy jste poctivý člověk, tak svolení dáte. Vy přece nemáte co skrývat, že ne?“

„Ovšemže ne. Ale přece jen se mi to zdá dost –“

„Už teď nás podezřívají z nějakého podfuku,“ naléhal Wimsey. „Ten darebák Pritchard mi to naznačil až příliš jasně. Čekám, že každým dnem požádá o exhumaci sám. Byl bych radši, kdybychom to my udělali první.“

„Když je to takhle, tak asi budeme muset. Ale nevěřím, že to bude něco platné, a určitě se to roznese a způsobí to rozruch. Není nějaká jiná cesta – vy jste přece tak chytrý –“

„Podívejte se, Fentimane. Chcete zjistit fakta? Anebo chcete ty peníze shrábnout za každou cenu? Řekněte mi radši hned, jak to je.“

„Ovšemže chci zjistit fakta.“

„Výborně; řekl jsem vám, co je třeba udělat v první řadě.“

„Čert vás vem,“ řekl Fentiman sklesle. „Tak to tedy udělejme, když to musí být. Ale nevím, jak se taková žádost podává a komu.“

„Sedněte si a já vám dopis nadiktuju.“

Z toho nebylo úniku, a Robert Fentiman se neochotně podvolil.

„Je tu taky John. Měl byste se s ním poradit.“

„Tohle se Johna netýká, leda nepřímo. Tak. A teď napište Murblesovi, co máte v úmyslu udělat, a požádejte ho, aby to sdělil druhé straně.“

„Neměli bychom se o tom všem napřed poradit s Murblesem?“

„Já už jsem se s ním radil a on to považuje za správný postup.“

„Tihle chlapi jsou schopni souhlasit se vším, když z toho koukají peníze a další tahanice.“

„Právě. Ale advokáti jsou nutné zlo. Už jste to dopsal?“

„Ano.“

„Dejte mi ty dopisy; postarám se o jejich odeslání. A teď už si s tím nelamte hlavu. My to s Murblesem všechno zařídíme, a ten detektiv nám hlídá Olivera, tak si hezky běžte hrát.“

„Vy –“

„Jistě mi chcete poděkovat za to, že se o to tak starám. Pro mě je to potěšení. S tím se netrapte. Opravdu to dělám rád. Co takhle whisky?“

Rozladěný major odmítl whisky dosti příkře a chystal se k odchodu.

„Nemyslete si, že vám nejsem vděčný, Wimsey, to víte. Ale připadá mi to nějak nechutné.“

„S vaší životní zkušeností,“ řekl Wimsey, „byste neměl být na mrtvoly tak choulostivý. Viděli jsme daleko nechutnější věci než takové pěkné tiché zmrtvýchvstání na počestném hřbitově.“

„O mrtvolu mi tady vůbec nejde,“ opáčil major, „ale jenom mi připadá, že to neudělá dobrý dojem.“

„Pomyslete na peníze,“ zazubil se Wimsey a zavřel za ním dveře bytu.

Vrátil se do knihovny s oběma dopisy na dlani, jako by je potěžkával. „Nejeden člověk dneska žebrá na ulici,“ řekl, „protože včas nevyhodil trumfy. Odneste tyhle dopisy na poštu, Buntere. A pan Parker přijde dnes na večeři. Rádi bychom si dali koroptve se zelím a něco pikantního potom, a můžete přinést ze sklepa dvě láhve Chambertinu.“

„Prosím, vaše lordstvo.“

Wimsey pak napsal důvěrný dopis jednomu úředníkovi z ministerstva vnitra, s nímž se dobře znal. Když dopsal, vzal telefon a zavolal Penberthyho.

„To jste vy, Penberthy?… Tady Wimsey… Poslyšte, kamaráde, víte, v té věci starého Fentimana… Ano, požádali jsme o povolení k exhumaci.“

„Cože?“

„K exhumaci. Nemá to nic společného s vaším potvrzením. My víme, že je to úplně v pořádku. Je to jen kvůli tomu, abychom zjistili, kdy zemřel.“

Wimsey mu vysvětlil svůj nápad.

„Myslíte, že z toho něco bude?“ otázal se.

„Ovšem, mohlo by být.“

„To rád slyším. Jsem v těchhle věcech laik, ale myslím, že je to dobrý nápad.“

„Velice vtipný.“

„Já jsem byl vždycky vtipný hošík. Budete se ovšem muset exhumace zúčastnit.“

„A musím provést pitvu?“

„Když chcete. Lubbock provede analýzu.“

„Analýzu čeho?“

„Obsahu střev. Jestli měl k snídani ledvinky na topince nebo vejce na špeku a tak.“

„Aha. Jenže nevím, jestli se po tak dlouhé době z toho něco dozvíte.“

„Možná že ne, ale jen ať se na to Lubbock podívá.“

„Ano, ovšem. Když jsem podepsal úmrtní list já, bude lepší, když výsledek ověří někdo jiný.“

„Právě. Věděl jsem, že to takhle pochopíte. Je vám to všechno jasné?“

„Dokonale. Ovšem, kdybychom byli věděli, že vznikne takováhle nejistota, byl bych provedl pitvu hned.“

„To vím. No, nedá se nic dělat. Normální postup. Dám vám vědět, kdy to bude. Počítám, že vnitro tam taky někoho vyšle. A jenom jsem chtěl, abyste o tom věděl.“

„To jste hodný. Ano, jsem rád, že to vím. Doufám, že nevyjde najevo nic nepříjemného.“

„Myslíte ohledně toho vašeho úmrtního listu?“

„Ani ne – ten mi velké starosti nedělá. Ačkoli, to víte, člověk nikdy neví. Myslel jsem na ten rigor mortis, víte? Mluvil jste teď někdy s kapitánem Fentimanem?“

„Ano, ale neříkal jsem mu –“

„Dobře jste udělal. Až když to bude naprosto nutné. Tak vy mě tedy zavoláte, viďte?“

„Tak, tak. Na shledanou.“

Ke čtvrté přiběhl udýchaný poslíček od pana Murblese. (Pan Murbles odmítal znesvětit svou kancelář telefonem.) Že se pan Murbles poroučí a kdyby si jeho lordstvo laskavě přečetlo jeho dopis a poslalo panu Murblesovi obratem odpověď.

List zněl:

In re nebožtík Fentiman. Navštívil mě pan Pritchard. Sdělil mi, že jeho klientka je nyní ochotna se dohodnout na rozdělení peněz, dovolí-li to soud. Než promluvím se svým klientem majorem Fentimanem, byl bych Vám velice vděčen za Vaše sdělení, jak jste daleko se svým pátráním.

V dokonalé úctě

Jno. Murbles.

Lord Petr odpověděl takto:

Milý pane Murblesi,

Re nebožtík Fentiman. Teď už je pozdě na dohodu, ledaže byste se chtěl stát účastníkem podvodu. Jak víte, varoval jsem vás. Robert požádal o exhumaci. Můžete se mnou povečeřet dnes v osm hodin večer?

P. W.

Když jeho lordstvo dopis odeslalo, zazvonilo na Buntera.

„Jak víte, Buntere, piju šampaňské jen zřídkakdy. Ale dnes mám na ně chuť. Přineste si taky sklenici pro sebe.“

Zátka vesele vyletěla a lord Petr vstal.

„Buntere,“ řekl, „navrhuji, abychom připili na vítězství instinktu nad rozumem!“

XII

Detektiv inspektor Parker se dostavil na večeři obestřen hřejivou září úspěchu. Záhada bedny byla úspěšně rozřešena a jeho šéf se vyjádřil způsobem, který naznačoval brzké povýšení. Parker plně vychutnal večeři, a když se hosté odebrali do knihovny, věnoval svou pozornost Wimseyho vylíčení případu v klubu Bellona s radostným uznáním znalce, který posuzuje portské starého ročníku. Naproti tomu pan Murbles byl čím dál skleslejší.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se Wimsey.

Parker už otevřel ústa, aby odpověděl, ale pan Murbles ho předešel.

„Ten Oliver je zřejmě nepolapitelný,“ řekl.

„Viďte?“ souhlasil Wimsey suše. „Téměř tak nepolapitelný jako paní Harrisová blahé paměti. Snad vás tak docela nepřekvapí, když vám řeknu, že když jsem se na něho u Gattiho diskrétně vyptával, zjistil jsem, že nikdo se tam na žádného Olivera nepamatuje a že se tam na něho major Fentiman nikdy neptal.“

„I pro pána!“ řekl pan Murbles.

„To jsi Fentimana hezky doběhl, když jsi ho poslal s tím svým soukromým detektivem na Charing Cross,“ poznamenal Parker uznale.

„To víš, měl jsem pocit, že když neudělám něco velice drastického, ten Oliver se bude zjevovat a mizet jako ta kočka z Alenky v říši divů, kdykoli se naše pátrání dostane na nežádoucí cestu.“

„Jestli vám správně rozumím,“ řekl pan Murbles, „vy naznačujete, že ten Oliver vlastně neexistuje.“

„Oliver je mrkev před nosem osla,“ řekl Petr, „přičemž úloha osla je přiřčena mé ctihodné osobě. Protože o takovou úlohu nestojím, vymyslel jsem si vlastní mrkev v podobě Všudybyla a spol. Jen se můj bezelstný špeh odebral na oběd, když ejhle! Vznikne nový poprask kolem Olivera. Přítel Fentiman se pustí za ním, za Fentimanem se pustí zvěd číslo dvě, který celou dobu v nenápadném přestrojení Fentimana špehoval. Proč to Fentiman přehnal až tak, že napadl úplně neznámého člověka a obvinil ho, že je Oliver, to nemám tušení. Patrně ve své snaze po důkladnosti trochu přestřelil.“

„Ale co vlastně udělal major Fentiman?“ zeptal se pan Murbles.

„Je to velice nemilá záležitost, lorde Petře. Ani vám nemohu říci, jak mě to trápí. Snad ho nepodezříváte, že –“

„No,“ řekl Wimsey, „já jsem totiž věděl, že něco není docela v pořádku, jakmile jsem uviděl generálovu mrtvolu – když jsem mu tak lehce vytáhl noviny z rukou. Kdyby byl skutečně zemřel v okamžiku, kdy je držel v ruce, svíral by je tak pevně, že bychom mu museli prsty násilím rozevřít. A pak ten kolenní kloub!“

„Teď nevím, o čem mluvíte.“

„Víte přece, že když někdo zemře, nastoupí po několika hodinách rigor mortis, a to dříve nebo později, podle příčiny smrti, teploty místnosti a mnoha jiných okolností. Začíná v obličeji a na čelistech a postupně se rozšíří na celé tělo. Obvykle trvá asi dvacet čtyři hodiny a opět pomine v témž pořadí, v kterém začal.

Ale když v období ztuhlosti násilím uvolníte některý kloub, pak už neztuhne, ale zůstává pohyblivý. Proto když v nemocnici ošetřovatelka z nedbalosti nechá pacienta umřít s koleny skrčenými, musí zavolat nejtlustšího a nejsilnějšího ošetřovatele, aby mrtvole sedl na kolena a násilím uvolnil vazivo.“

Pan Murbles se otřásl hnusem.

„Takže když vezmeme to generálovo uvolněné koleno a celkový stav mrtvoly, bylo od počátku jasné, že někdo s generálem něco po smrti prováděl. Penberthy to věděl taky, samozřejmě, jenže jako lékař nechtěl dělat zbytečný rozruch, když to nebylo třeba. To se totiž nevyplácí.“

„Patrně ne.“

„A vy pak jste sám přišel za mnou a chtěl jste na mně, abych ten rozruch udělal já. A já jsem vás varoval, abyste netahal čerta za ocas.“

„Proč jste mi to tenkrát neřekl rovnou?“

„Kdybych to udělal, nesnažil byste se tu věc ututlat?“

„Mno…,“ řekl pan Murbles a jal se čistit brýle.

„Právě. Další krok znamenal zjistit, co se vlastně s generálem událo v noci z 10. na 11. listopadu. A jakmile jsem přišel k němu do bytu, octl jsem se před dvěma zcela protichůdnými důkazy. Předně tu byla ta historie s Oliverem, která v tom okamžiku vypadala dosti pravděpodobně. A pak tu bylo Woodwardovo svědectví, pokud šlo o generálovo šatstvo.“

„Co to bylo?“

„Vzpomínáte si, že jsem se ho ptal, jestli na oděvu nic nechybělo, když přišel zpátky z klubu Bellona, a on řekl, že nic. V ostatních věcech měl zřejmě paměť dobrou, a proto jsem si byl jist, že mi říká čistou pravdu. Takže jsem byl nucen dojít k závěru, že ať generál strávil noc kdekoli, rozhodně nešel příští den po ulici pěšky.“

„Proč?“ otázal se Murbles. „Co jste myslel, že na jeho šatech najdete?“

„Drahý příteli, vzpomeňte si, který den to bylo. 11. listopadu. Dovedete si představit, že by starý pán, který vyjde na ulici v den příměří, došel do klubu bez červeného máku na klopě – odznaku bojů ve Flandrech? Takový starý voják a vlastenec jako on? Je to zcela nemyslitelné.“

„A kde tedy byl? A jak se dostal do klubu? Tam přece byl.“

„Jistě, byl tam – ve stavu pokročilého rigor mortis. A nadto, podle zjištění doktora Penberthyho – které jsem si mimochodem ověřil u osoby, která mrtvolu později upravovala – rigor už začínal povolovat. I když vezmeme v úvahu teplotu místnosti a podobně, musel být mrtev dávno před desátou dopoledne, což byla obvyklá hodina, kdy do klubu přicházel.“

„Ale milý příteli, proboha, vždyť to není možné. Nemohli ho tam přece dopravit mrtvého. Někdo by si toho všiml.“

„To jistě. A podivné na tom je, že ho tenkrát nikdo neviděl přicházet. A nadto ho nikdo neviděl odcházet večer předtím. Generála Fentimana – jednu z nejznámějších postav klubu Bellona! Jako by se najednou stal neviditelný. A to nedává smysl, chápete?“

„Co si tedy o tom myslíte? Že tu noc přespal v klubu?“

„Já myslím, že spal v klubu – klidným a nerušeným spánkem –“

„To je pro mě nepředstavitelný otřes,“ řekl pan Murbles. „Vy tedy naznačujete, že zemřel –“

„Někdy předešlý večer, ano.“

„Ale nemohl sedět celou noc v kuřárně. Personál by si ho byl musel – ehm – všimnout.“

„Ovšem. Ale někdo měl zájem na tom, aby si ho nevšimli. Někdo, kdo chtěl, aby se zdálo, že zemřel až příští den, až po smrti lady Dormerové.“

„Robert Fentiman.“

„Právě.“

„Ale jak se Robert dověděl o smrti lady Dormerové?“

„Jo, tohle je otázka, v které mi není docela jasno. John mluvil s generálem po jeho návštěvě u sestry. John tvrdí, že generál mu o závěti nic neříkal, ale jestli byl John zúčastněný na tom spiknutí, samozřejmě by to popřel. John mi dělá starosti.“

„Co na tom mohl získat?“

„Nu, jestli Johnova informace znamenala pro Roberta půl milionu, samozřejmě že by žádal podíl na zisku, nemyslíte?“

Pan Murbles zaúpěl.

„Počkejte,“ vmísil se Parker, „to je sice pěkná teorie, Petře, ale když generál zemřel dejme tomu, jak říkáš, večer 10. listopadu, kam se poděla mrtvola? Jak říká pan Murbles, bylo by dost nápadné ji nechat jen tak.“

„Ne, ne,“ řekl pan Murbles, který se té myšlenky chytil. „Jakkoli je mi taková představa nesnesitelná, nevidím v tom žádnou obtíž.

Robert Fentiman tehdy bydlel v klubu. Generál bezpochyby zemřel v Robertově ložnici a tam zůstal ukryt až do rána.“

Wimsey zavrtěl hlavou. „To by nevyšlo. Já myslím, že v Robertově ložnici zůstal generálův svrchník a ostatní věci, ale mrtvola tam být nemohla. Jen si to uvažte. Tady je fotografie vstupní haly, odkud vede schodiště, které je vidět z hlavního vchodu a od recepce a od dveří do baru. Odvážil byste se tahat mrtvolu po schodech dolů v dopoledních hodinách, kdy je všude plno lidí, personálu i členů? A po zadním schodišti by to bylo ještě horší. Je na druhé straně domu a vede ke kuchyni, kde je zvlášť velký provoz. Ne. Mrtvola nebyla v Robertově ložnici.“

„A kde tedy byla?“

„Právě, kde? Koneckonců, Petře, tohle musíš nějak věrohodně odůvodnit.“

Wimsey rozložil zbytek snímků po stole.

„Podívejte se sami. Tady je zadní výklenek v knihovně, kde generál seděl a psal si poznámky o rozdělení peněz, které zdědí. Je to takový klidný koutek, není ho vidět od dveří, je tam inkoust a psací potřeby a dopisní papíry a všechny moderní vymoženosti, včetně Dickensových spisů ve vkusné kožené vazbě. Tady je záběr knihovny z kuřárny přes předsíň a chodbičku – opět hold praktickému vybavení klubu. Všimněte si, jak je vhodně umístěna telefonní kabina, pro případ –“

„Telefonní kabina?“

„Která, jak si jistě vzpomínáte, nesla ono nepříjemné upozornění ‚Přístroj má poruchu‘, když si Wetheridge chtěl někam zavolat. Mimochodem jsem nenašel nikoho, kdo by si pamatoval, že tam tu ceduli dával.“

„Proboha, Wimsey, to není možné! Představte si to riziko!“

„Jaké riziko? Kdyby někdo otevřel dveře, našel by tam starého generála Fentimana, který si nevšiml cedule, vešel dovnitř, a ranila ho mrtvice zlostí, že nemůže dostat spojení. Slabé srdce, rozčilení, to víte. Nebylo to opravdu tak hrozně riskantní. Ledaže by někoho napadlo se vyptávat, jak se tam ta cedule dostala, ale v tom rozruchu by si asi na to nikdo nevzpomněl.“

„Ty máš ale fantazii, Petře.“

„Viď? Ale můžeme to dokázat. Půjdeme do klubu a dokážeme to. Je půl dvanácté. Taková pěkná tichá doba. Mám vám říct, co najdeme v té kabině?“

„Otisky prstů?“ otázal se Murbles dychtivě.

„Obávám se, že po tak dlouhé době asi sotva. Co ty myslíš, Karle?“

„Najdeme odřený nátěr,“ řekl Parker, „na místě, o které se noha mrtvého opírala, jak tuhla.“

„To jsi trefil do černého. A proto musela být noha mrtvého násilím ohnuta v koleně, aby se dostal ven.“

„A protože mrtvola ztuhla vsedě,“ pokračoval Parker, „najdeme ovšem v kabině židli.“

„Ano, a s trochou štěstí najdeme třebas i hřebík nebo něco, oč se zachytila generálova nohavice, když ho tahali ven.“

„A možná i nějaký kobereček.“

„Jehož vlákno je totožné s tím smítkem, co se zachytilo na pravé botě mrtvoly? Doufám, že ano.“

„To jsem blázen,“ řekl pan Murbles. „Pojďme tam hned. Je to hrozně napínavé. Totiž chci říct, že mě to velice zarmucuje. Doufám, že to není tak, jak říkáte!“

Seběhli ze schodů a chvíli čekali na chodníku, až pojede taxi. Wimsey se náhle vrhl do tmavého kouta vedle průjezdu. Bylo slyšet zvuky zápasu a na světlo se vynořil malý človíček, zachumlaný do zimníku, s kloboukem staženým do očí jako detektiv z veselohry. Wimsey mu rozepjal kabát, jako když kouzelník vytahuje králíka z cylindru.

„Tak to jste vy? Měl jsem dojem, že už jsem vás někde viděl. Jak si to představujete, takhle špehovat lidi?“

Mužík se přestal bránit a mazaně se rozhlédl kolem sebe malýma očkama, která vypadala jako černé korálky.

„Domnívá se vaše lordstvo, že by bylo vhodné použít násilí?“

„Kdo je to?“ otázal se Parker.

„Pritchardův vedoucí kanceláře. Celou dobu byl v patách Johnu Fentimanovi. A teď se zas přilepil na paty mně. Patrně to byl on, co pořád lezl do klubu Bellona. Když budete takhle pokračovat, příteli, octnete se jednou někde, kde byste nechtěl být. Tak co, mám vás dát zadržet?“

„To přenechávám plně na vůli vašemu lordstvu,“ řekl vedoucí kanceláře s potměšilým úšklebkem. „Tamhle za rohem je strážník, přejete-li si ztropit veřejný rozruch.“

Wimsey se na něho chvíli díval a pak se dal do smíchu. „Kdy jste naposledy mluvil s panem Pritchardem? Tak ven s tím! Včera? Dneska ráno? Mluvil jste s ním od oběda?“

Stín nejistoty přelétl tvář lapeného.

„Nemluvil? To je vidět, že ne. Tak co?“

„A proč myslíte, vaše lordstvo?“

„Vraťte se k panu Pritchardovi,“ řekl Wimsey významně, a jak držel svého zajatce za límec, lehce jím zatřásl, aby dodal důraz svým slovům, „a když nezmění instrukce, které vám dal, a neodvolá vás z tohoto špehování (které mimochodem provádíte velice neodborně), dám vám pětku. Rozuměl jste? A teď zmizte. Já vím, kde vás mám hledat, a vy víte, kde máte hledat mě. Dobrou noc, a nechť Morfeus bdí nad vaším lůžkem a požehná vašim snům. Tady máme taxi.“

XIII

Bylo po jedné hodině, když tři přátelé vyšli ze vznešeného portálu klubu Bellona. Pan Murbles byl velice zkrotlý, Wimsey a Parker projevovali střízlivé uspokojení lidí, jejichž výpočty se ukázaly správné. Našli odřený nátěr. A navíc našli Oliverův původ, když prováděli rekonstrukci zločinu v zadním výklenku knihovny, kde patrně seděl Robert Fentiman a rozhlížel se kolem sebe ve snaze najít způsob, jak nejlépe skrýt a zamaskovat to krajně nevhodné úmrtí. Všimli si, jak se lesknou ve světle zastíněné stolní lampy písmena na hřbetě jedné knihy – Oliver Twist. Tehdy Robert Fentiman to jméno patrně podvědomě zaregistroval a vybavilo se mu asi tak za hodinu nato, když telefonoval ze stanice Charing Cross a musel si namístě vymyslet nějaké jméno.

A konečně, přes jeho zdráhání, posadili lehoučkého a drobného pana Murblese do telefonní kabiny a Parker předvedl, kterak vysoký a silný člověk může vytáhnout mrtvolu z kabiny, odnést ji do kuřárny a uložit do křesla u krbu v rekordním čase necelých čtyř minut. Pan Murbles učinil poslední pokus ve prospěch svého klienta.

„V kuřárně seděli lidé celé dopoledne, lorde Petře. Jestli to bylo, jak předpokládáte, jak si mohl Fentiman být jistý, že bude mít čtyři nebo jen tři minuty bez svědků, aby mohl mrtvolu přenést?“

„Myslíte si, že tam byli všichni celé dopoledne? Víte to jistě? Nebyl tehdy jeden určitý okamžik, kdy všichni byli buď na ulici, nebo na balkóně, který zabírá celou šířku průčelí v prvním patře, a nedívali se – a neposlouchali? Nezapomínejte, že bylo výročí příměří.“

Murbles se zhrozil.

„Myslíte ty dvě minuty ticha? – Proboha! Jaká ohavnost! To je rouhačství! Opravdu, nenacházím slov. Je to nejzvrhlejší čin, o jakém jsem kdy slyšel. V okamžiku, kdy se všechny naše myšlenky mají soustředit na statečné chlapce, kteří za nás položili životy – páchat takový podvod – zločinné zneuctění –“

„Půl milionu není maličkost,“ řekl Parker zasněně.

„Ohavnost!“ řekl pan Murbles.

„A teď, co s tím chcete dělat?“ řekl Wimsey.

„Dělat?“ vykoktal starý advokát rozhořčeně. „Dělat? Robert Fentiman se musí okamžitě přiznat k svému odpornému plánu. Proboha! Když si pomyslím, že mám být namočen v takovéhle ostudě! Napříště si musí najít jiného právního zástupce. Budeme muset vysvětlit situaci Pritchardovi a omluvit se mu. Já si opravdu sotva dovedu představit, jak mu to řeknu.“

„Mám dojem, že Pritchard už to sám částečně vytušil,“ řekl Parker mírně. „Proč by jinak posílal svého zaměstnance, aby špehoval vás a Johna Fentimana? Určitě taky sledoval počínání Robertovo.“

„Tomu bych se nedivil,“ řekl Wimsey. „Posledně, když jsem u něho byl, mluvil se mnou jako s nějakým spiklencem. Jedině mě na tom zaráží, proč tak najednou sám nabídl kompromis?“

„Patrně slečnu Dorlandovou přešla trpělivost, nebo věděli, že nemají naději cokoli dokázat,“ řekl Parker. „Pokud se Robert držel té historky o Oliverovi, neměli prakticky žádné důkazy.“

„Právě. Proto jsem musel tak dlouho vyčkávat, dokud jsem nezahnal Roberta do úzkých. Mohli sice mít podezření, že Oliver neexistuje, jenže člověk nemůže dokazovat něco, co není.“

„A co když se toho bude Robert držet dál?“

„Copak o to, já myslím, že mu můžeme nahnat strach,“ řekl Wimsey. „Až mu ukážeme svoje důkazy a popíšeme mu přesně, co dělal 10. a 11. listopadu, bude mít tak malou dušičku, že se poddá.“

„Musí se to provést hned,“ řekl pan Murbles. „A samozřejmě se ta exhumace musí zarazit. Zajdu za Robertem Fentimanem hned zítra – totiž dneska ráno.“

„Raději si ho zavolejte k sobě,“ řekl Wimsey. „Já tam přinesu důkazy a dám analyzovat nátěr z kabiny, abych dokázal, že odpovídá vzorku, který zůstal na generálově botě. Pozvete ho na druhou hodinu, a pak si můžeme jít pohovořit s Pritchardem.“

Parker se k jeho návrhu připojil. Pan Murbles byl natolik rozčilen, že by byl nejraději běžel za Robertem Fentimanem hned a konfrontoval ho s fakty. Ale když mu bylo řečeno, že Fentiman je v Richmondu a že by ho takový poplach v tuto noční hodinu mohl dohnat k nějakému zoufalému činu a že rovněž všichni tři detektivové se potřebují vyspat, starý pán se podřídil a svolil, aby ho zavezli domů do Staple Inn.

Wimsey zašel k Parkerovi do jeho bytu v Great Ormond Street, aby si s ním dal whisky na dobrou noc, a beseda se protáhla z pozdních hodin nočních do časně ranních hodin, kdy už lidé začínali chodit do práce.

Když lord Petr nalíčil na svého tetřeva, usnul spánkem spravedlivých a probudil se až k jedenácté hodině dopoledne. Probudily ho hlasy, a náhle se dveře jeho ložnice rozletěly a objevil se v nich navýsost rozčilený pan Murbles a za ním Bunter, který se ho snažil zadržet.

„Vítám vás, pane Murblesi!“ řeklo překvapeně jeho lordstvo.

„Copak se stalo?“

„Přetrumfli nás,“ zvolal pan Murbles, šermuje deštníkem.

„Předešli nás! Měli jsme jít za majorem Fentimanem ještě včera v noci. Já jsem to chtěl udělat, ale dal jsem se přemluvit proti svému lepšímu přesvědčení. Je to ponaučení.“

Pan Murbles usedl poněkud bez dechu.

„Drahý příteli,“ řekl Wimsey vlídně, „vaše metoda, jak člověku připomenout všední starosti, je stejně roztomilá jako neočekávaná. Těžko si dovedu představit něco, co by rychleji pročistilo zamlžený mozek. Ale promiňte – jste celý udýchaný. Buntere! Whisky se sodou pro pana Murblese.“

„Kdepak!“ vyjekl advokát. „To bych nemohl vzít do úst. Lorde Petře –“

„Skleničku sherry?“

„Ne, ne – nic, děkuji. Stala se hrozná věc. Jsme –“

„Čím dál tím líp. Šok je přesně to, co potřebuju. Přineste mi kávu, Buntere – a pusťte mi vodu do vany. A teď, pane Murblesi – ven s tím. Jsem plně obrněn.“

„Robert Fentiman,“ pronesl pan Murbles hrobovým hlasem, „zmizel.“

Udeřil deštníkem do podlahy.

„Propána!“ řekl Wimsey.

„Je pryč,“ opakoval advokát. „Dnes ráno v deset hodin jsem se osobně dostavil do jeho bytu v Richmondu – osobně –, abych mu důrazně vštípil závažnost situace, ve které se octl. Zazvonil jsem a ptal jsem se po něm. Služebná mi řekla, že včera večer odjel. Ptal jsem se kam, ale ona nevěděla. Prý si vzal s sebou kufr. Ptal jsem se jeho domácí. Řekla mi, že major Fentiman dostal během večera nějakou důležitou zprávu a sdělil jí, že musí odjet. Neřekl, kam jede, ani jak brzy se vrátí. Nechal jsem mu tam písemný vzkaz a spěchal jsem do Dover Street. Byt je zavřený a nikdo tam. Woodward nebyl k nalezení. Pak jsem běžel hned k vám. A vy zatím –“

Pan Murbles výmluvným pohledem ukázal na Wimseyho, který si právě bral od Buntera stříbrný podnos se starožitnou stříbrnou konvicí na kávu a na mléko a hromádku ranní pošty.

„Máte pravdu,“ řekl Wimsey. „Obávám se, že je to obraz rozmařilosti. Hm, vypadá to, jako že Robert vyčenichal, že je zle a že se chtěl vyhnout odpovědnosti.“

Wimsey jemně usrkával kávu, ptačí hlavu nakloněnou na stranu.

„Ale proč se rozčilovat? Ten daleko neuteče.“

„Co když odjel za hranice?“

„Možná. Tím líp. Druhá strana ho tam nebude muset stíhat. Bylo by to pro ně příliš namáhavé – i když budou mít sebevětší vztek. Vida, tohle písmo je mi nějak povědomé! Ano, je to od mého detektiva od Všudybyla a spol. Copak asi chce? Řekl jsem mu, ať jede domů a podá účet. – Ale ale?“

„Copak je?“

„To je od toho chlápka, co sledoval Fentimana do Southamptonu. Ne od toho, co se rozjel do Benátek za nevinným panem Postlethwaitem. Od toho druhého. Píše z Paříže:

Vaše lordstvo.

Když jsem se v Southamptonu různě vyptával v souvislosti s pátráním, jímž mě Vaše lordstvo pověřilo (všimněte si toho krásného jazyka, kterým tihle lidé píšou. Je skoro tak krásný jako jazyk naší policie), přišel jsem takměř náhodou (takměř se mi líbí) na nepatrnou stopu, z níž jsem vytušil, že osoba, jejímž sledováním jsem byl Vaším lordstvem pověřen, se nemýlila tolik, jak se zdálo, a že se dala pouze oklamat záměnou osobnosti, přirozenou u člověka, který není vědecky vycvičen v umění sledovat podezřelé osoby. Zkrátka (zaplať pánbůh!), zkrátka se domnívám, že jsem přišel na stopu O. (Tihle hoši jsou náramně opatrní, mohl klidně napsat Olivera), a sledoval jsem zmíněnou osobu do jejího domova. Zatelefonoval jsem Vašemu panu příteli (patrně myslí Fentimana), aby za mnou ihned přijel za účelem potvrzení totožnosti zmíněné osoby. Přirozeně že budu Vaše lordstvo průběžně informovat o dalším vývoji situace a poroučím se – (a tak dále).

„A sakra!“

„Ten člověk se určitě mýlí, lorde Petře.“

„To pevně doufám,“ řekl Wimsey, poněkud zarudlý v obličeji.

„Byla by to otrava, kdyby se Oliver najednou objevil, zrovna když jsme s konečnou platností dokázali, že neexistuje. Asi chce říct, že Fentiman na nádraží Waterloo zahlédl toho pravého a ztratil ho ve vlaku nebo v návalu na lodi. A místo něho chytil Postlethwaita. Podivné. A Fentiman je mezitím na cestě do Francie. Asi jel lodí v 10.40 hod. z Folkestonu. Tak nevím, jak ho teď dopadneme.“

„To je zvláštní,“ řekl pan Murbles. „Odkud vám ten detektiv píše?“

„Je tu napsáno jen Paříž,“ řekl Wimsey. „Špatný papír a ještě horší inkoust. A malý flíček od vin ordinaire. Patrně to psal v nějakém bistru včera odpoledne. To nám toho moc neříká. Ale určitě nám dá vědět, kam pojedou dál.“

„Musíme okamžitě někoho poslat do Paříže, aby je tam našel,“ prohlásil pan Murbles.

„Proč?“

„Aby přivezl majora Fentimana nazpět.“

„Ano, jenže nezapomeňte, že jestli přece jen existuje nějaký Oliver, poněkud nám to zpřeházelo naše výpočty.“

Pan Murbles se nad tím zamyslel.

„Nezdá se mi, že by to měnilo naše závěry, pokud jde o dobu generálovy smrti,“ řekl.

„Možná že ne, ale značně to mění naše stanovisko vůči Robertu Fentimanovi.“

„Ano – ano. To máte pravdu. Ačkoli,“ řekl pan Murbles přísně, „já si stále myslím, že jeho výpověď si vyžaduje důkladné ověření.“

„Správně. Víte co? Já zajedu do Paříže sám, a uvidím, co se dá dělat. A vy se zatím snažte u Pritcharda získat čas. Řekněte mu, že si myslíte, že nebude třeba uzavírat žádnou dohodu a že doufáme, že brzy budeme mít v ruce zcela přesné údaje. Tak mu ukážeme, že nechceme mít nic společného s něčím podezřelým. Já mu dám podezřívat mě ze špatnosti!“

„Bože – je tu ještě něco. Musíme sehnat majora Fentimana už proto, aby zarazil tu exhumaci.“

„I propána! – Ano, to je obtíž. Namůžete to zarazit sám?“

„Obávám se, že ne. Major Fentiman o ni požádal jako vykonavatel poslední vůle a já v tom bez jeho podpisu nemohu nic dělat. Ministerstvo vnitra by asi –“

„Ano, to je mi docela jasné, že se nemůžete plést do věcí vnitra. Ale je to vlastně jednoduché. Robert nikdy o tu exhumaci nestál. Jakmile získáme jeho adresu, bude jen rád a ochotně vám pošle lístek, abyste to všechno odvolal. Nechte to na mně. Koneckonců, i když budeme pár dní Roberta hledat a mezitím starého pána vykopou, nestane se žádné neštěstí. Nemyslíte?“

Murbles neochotně přisvědčil.

„Tak já rozhýbám svoje staré kosti,“ řekl Wimsey zvesela, odkopl pokrývku a vyskočil z postele, „a poplavu do města světel. Omluvte mě na okamžik. Koupel už čeká. Buntere, spakujte mi pár drobností a připravte se, že se mnou pojedete do Paříže.“

Avšak mezitím si to Wimsey rozmyslel a vyčkal až do příštího dne v naději, jak prohlásil, že se Všudybyl znovu ozve. Ale protože nic nepřišlo, rozjel se za ním, přičemž požádal šéfa Všudybyla a spol., aby mu všechny informace, které dostane, zaslal telegraficky do hotelu Maurice. Příští zpráva od něho přišla v podobě lístku Murblesovi, psaného v marseilleském rychlíku a oznamujícího prostě:

Kořist odjela do Říma. Jsem jí v patách. – P. W.

Příští den přišel telegram:

Jedu na Sicílii. Unaven, ale vytrvávám. – P. W.

V odpověď telegrafoval pan Murbles:

Exhumace stanovena na pozítří. Prosím, pospěšte si.

Na to odpověděl Wimsey:

Vracím se na exhumaci. – P. W.

Vrátil se sám.

„Kde je Robert Fentiman?“ otázal se pan Murbles vzrušeně. Wimsey, vlasy přilepené na čelo a tvář pobledlou, neboť cestoval nepřetržitě den a noc, se chabě zašklebil.

„Mám takový dojem,“ řekl unaveným hlasem, „že Oliver už zas řádí.“

„Už zas?“ zhrozil se pan Murbles. „Ale ten dopis od vašeho detektiva byl přece nefalšovaný.“

„Ano – docela nefalšovaný. Ale i detektivové jsou úplatní. V každém případě jsme své přátele ani nezahlédli. Pořád byli o skok před námi. Jako svatý grál, víte? ‚Ve dne bledší, ale za noci vždy krvavě rudý, plující po ztemnělé bažině jako krev.‘ Zatracená práce. To bychom tedy měli. Kdy se koná náš obřad? Doufám, že ve vší tichosti. Bez květin.“

„Obřad“ se konal, jak to u podobných obřadů bývá, pod diskrétní rouškou temnoty. John Fentiman, který v Robertově nepřítomnosti zastupoval rodinu, byl nervózní a skleslý. Je dost nepříjemné asistovat pohřbům příbuzných a známých při groteskní pompě zasklených pohřebních vozů a černých koní, věnců a příslušných žalmů v překrásném provedení dobře placených zpěváků; ale jak John podrážděně poznamenal, lidé, kteří nadávají na pohřby, si neuvědomují své štěstí. Jakkoli skličující může být dunění hlíny dopadající na rakev, je to rajská hudba proti rachocení kamení a skřípotu lopat, které věstí předčasné a nedůstojné zmrtvýchvstání v oblacích formalínu a bez asistence duchovenstva.

I doktor Penberthy vypadal netrpělivě, a jako by už to chtěl mít za sebou. Přijel na hřbitov skryt v nejzazším koutě své limuzíny a bavil se o patologii štítné žlázy s asistentem sira Johna Lubbocka dr. Hernerem, který přišel pomoci s pitvou. Pan Murbles byl přirozeně pohroužen v chmurách. Wimsey se věnoval své nahromaděné korespondenci, z níž pouze jeden dopis se týkal Fentimanova případu. Byl od Marjorie Phelpsové a zněl:

Jestli se chcete setkat s Annou Dorlandovou, přijďte od středy za týden na večírek k Rushworthsovým. Bude to děsná otrava, protože Noami Rushworthsová má nového přítele a ten bude přednášet o nějakých neprůchodných žlázách, o nichž nikdo nemá ponětí. Ale zdá se, že neprůchodné žlázy budou v nejbližší době ‚šlágr‘ – ještě větší než vitamíny – a tak jsou Rushworthsovi samá žláza – myslím ve společenském slova smyslu. Anna D. tam bude určitě, protože, jak jsem vám říkala, dala se na heslo ‚ve zdravém těle zdravý duch‘, nebo jak je to, tak byste měl přijít. Aspoň mi tam nebude smutno – musím tam jít stejně, protože se o mně předpokládá, že jsem přítelkyně Noami Rushworthsové. Mimoto se říká, že když někdo maluje nebo modeluje figury, má znát funkci žláz, protože žlázy působí na růst čelistí a na deformity obličeje nebo tak něco. Přijďte, protože kdybyste nepřišel, zmocní se mě nějaký příšerný otrava a budu muset vyslechnout Noaminy nadšené chvalozpěvy na toho jejího – a to bych asi nevydržela.

Wimsey si poznamenal ten veselý večírek do kalendáře, a když se rozhlédl kolem sebe, zjistil, že se blíží k místu zvanému Nekropol – tak rozlehlému, třpytícímu se korálkovými věnci a zježenému nebetyčnými pomníky, že žádný jiný název by tu nebyl namístě. U brány je přivítal osobně pan Pritchard (který se tvářil kysele a choval se k panu Murblesovi nuceně zdvořile) a představitel ministerstva vnitra (korektní a neosobní, se sklonem vidět reportéra za každým náhrobkem). Třetí osoba, která jim vyšla vstříc, byl zaměstnanec hřbitovní správy, který vzal skupinku pod svou ochranu a doprovodil ji po čistých pěšinkách vysypaných kamennou drtí namísto, kde už vykopávka byla v proudu.

Když se konečně rakev objevila a její totožnost byla zjištěna podle mosazné desky, byla opatrně odnesena do nedaleké malé kůlny, kde se zřejmě obvykle chovaly květináče a která byla dočasně přeměněna na márnici pomocí prkna a dvou dřevěných koz. Zde nastalo krátké zdržení a zmatek, když lékaři požadovali nemístně bodrým a samozřejmým hlasem více světla a místa na práci. Rakev položili na lavici; někdo rozprostřel na prkenný stůl nepromokavou plachtu; lampy byly přineseny a příhodně rozmístěny. Načež hrobaři poněkud neochotně přistoupili k rakvi a jali se uvolňovat šrouby na jejím víku, zatímco dr. Penberthy rozstřikoval rozprašovačem formalín, jako pekelné kadidlo při nějaké obzvláště hrůzné oběti.

„Výborně! Znamenitě!“ řekl dr. Hornby, když byla mrtvola vyňata z rakve a položena na stůl. „Výtečně. Tohle nebude velká potíž. Je to výhoda toho, když se to může udělat hned. Jak dlouho říkáte, že byl pochován? Tři čtyři neděle? Nevypadá na to. Provedete pitvu vy, nebo to mám udělat já? Jak si přejte. Prosím, kam jsem si dal brašnu? Aha, děkuju, pane – ehm – ehm –“ (V pauze, kdy byli lékaři zaměstnáni svou nepříjemnou prací, zamumlal John Fentiman, že si musí zakouřit, a vyklouzl ven.)

„Nesporně slabé srdce, ovšem. Nevidím tu žádné neobvyklé známky, co říkáte?… Žaludek radši vezmeme tak, jak je… Podejte mi střívko, prosím vás. Děkuju. Podržel byste mi to, já to zavážu? Děkuju. Pozor, abyste se tím nepokecal. Ha ha! Jen taktak! To mi připomnělo Palmera, pamatujete se – a Cookův žaludek –. Já se musím vždycky smát, když si na to vzpomenu, ha ha! – Celá játra si nevezmu – jen vzorek – to jenom pro forma – a po kousku od toho ostatního – ano – a radši se taky podíváme na mozek, když už jsme u toho. Máte s sebou větší pilu?“

„Jak jsou ti doktoři otrlí,“ zašeptal pan Murbles.

„Pro ně je to denní chleba,“ řekl Wimsey. „Hornby tohle dělá několikrát týdně.“

„Ano, ale nemuseli by být při tom tak hluční. Doktor Penberthy se chová důstojně.“

„Penberthy je praktický lékař,“ řekl Wimsey s chabým úsměvem.

„Musí se umět trochu ovládat. Mimoto on starého Fentimana znal, kdežto dr. Hornby ho neznal.“

Konečně, když byly jednotlivé anatomické součástky generála Fentimana uloženy do příslušných nádob a lahví, mrtvola byla opět uložena do rakve a víko přišroubováno, Penberthy přistoupil k Wimseymu a vzal ho za rameno.

„Měli bychom mít možnost dost přesně zjistit to, co chcete vědět,“ řekl. „Vzhledem k výtečné kvalitě rakve postupoval rozklad velice pomalu. Mimochodem,“ (snížil hlas), „s tou nohou, víte – napadlo vás někdy – nebo spíš, přišel jste někdy na vysvětlení, jak se to stalo?“

„Měl jsem na to jistý názor,“ připustil Wimsey, „ale ještě nevím, jestli je správný. Patrně se to dozvím určitě za pár dní.“

„Myslíte si, že s mrtvolou někdo hýbal?“ řekl Penberthy a upřeně se podíval na Wimseyho.

„Myslím si to, a vy si to myslíte taky,“ řekl Wimsey a pohled mu opětoval.

„Měl jsem celou dobu podezření. Řekl jsem vám to, a vy to víte. Jen bych rád věděl – myslíte, že jsem udělal chybu, že jsem podepsal ten úmrtní list?“

„Ne, ledaže by vám bylo něco divné na smrti samé,“ řekl Wimsey. „Zpozoroval jste vy nebo Hornby něco divného?“

„Ne, ale to víte, když člověku vykopou pacienta, není to příjemný pocit. Člověk se snadno zmýlí, a pak vypadá před soudem jako hrozný trouba. Já bych právě teď o to nestál, abych vypadal jako trouba,“ dodal doktor a nervózně se zasmál. „Myslím na – Fuj, člověče, vy jste mě vylekal!“

Dr. Hornby mu položil velkou kostnatou ruku prudce na rameno. Byl to brunátný, hodný člověk a s úsměvem jim ukazoval na svou brašnu, kterou držel v ruce.

„Všechno je spakováno a připraveno,“ hlaholil. „A teď musím zpátky, haha! Musím zpátky.“

„Podepsali svědci nálepky?“ otázal se Penberthy suše.

„Ovšem, ovšem, všechno je v pořádku. Oba advokáti taky, aby se pak před soudem nehádali,“ odpověděl Hornby. „A teď pojďme, já musím zpátky.“

Johna Fentimana nalezli venku, jak sedí na náhrobku s prázdnou dýmkou v ústech.

„Už je po všem?“

„Ano.“

„Našli něco?“

„Ještě jsem se nepodíval,“ vmísil se Hornby bodře. „Aspoň ne na tu část, co vás zajímá. To přenechám kolegovi Lubbockovi, víte? Brzy dostanete odpověď – asi tak do týdne.“

John si přejel kapesníkem čelo, na němž se mu jemně perlil pot. „Mně se to nelíbí,“ řekl. „Ale asi to muselo být. Co to bylo? Mně se zdá – vsadil bych se, že se tamhle něco pohnulo.“

„Asi kočka,“ řekl Penberthy. „Není čeho se bát.“

„Ne,“ řekl John, „ale když tady takhle člověk sedí – všelicos se mu zdá.“ Nahrbil záda a úkosem se na ně podíval očima, v nichž svítilo bělmo. „Třebas tady někdo obchází… a špehuje mě.“

XIV

Sedmého dne po exhumaci – což bylo úterý – vešel Wimsey ráno křepce do kanceláře pana Murblese v Staple Inn s detektivem inspektorem Parkerem v patách.

„Dobré jitro,“ řekl překvapený pan Murbles.

„Dobré jitro,“ řekl Wimsey. „Slyšte, slyšte, skřivánek zpívá u brány nebeské. Už se blíží, můj malý, milý, krokem lehoučkým jako vánek. Bude tu za čtvrt hodiny.“

„Kdo?“ otázal se pan Murbles poněkud stroze.

„Robert Fentiman.“

Pan Murbles slabě vyjekl překvapením.

„Už jsem v to málem přestal doufat.“

„Zato já ne. Řekl jsem si, není ztracen, razí mi cestu. A bylo to tak. Karle, pojď, položíme svoje piéces conviction na stůl. Boty. Fotografie. Mikroskopické preparáty s jednotlivými vzorky. Papír s poznámkami z knihovny. Vrchní šatstvo zesnulého. Tak. A Olivera Twista. Výborně. A teď, jak praví Sherlock Holmes, jsme natolik vyzbrojeni, že můžeme proklát mečem děsu provinilou hruď, byť byla chráněna trojitým pancířem.“

„Vrátil se Fentiman dobrovolně?“

„Ne tak docela. Byl sem, mohu-li se tak vyjádřit, přilákán. Přes hory a doly, přes moře a řeky, jak se říká. Copak se to tam děje v předpokoji? Slyšte – zazněl první dělový výstřel.“

Vskutku, byl to hlas Roberta Fentimana, ne právě v nejlepším rozmaru. Za několik vteřin nato vstoupil. Suše kývl Murblesovi na pozdrav, načež se Murbles prkenně uklonil, a Fentiman se prudce otočil k Wimseymu.

„Poslyšte, co má tohle všechno znamenat? Ten váš zatracený detektiv mě vláčí po celé Evropě a zase zpátky, a dneska ráno mi najednou přijde s tím, že prý na mě tady čekáte se zprávami o Oliverovi. Co vy k čertu víte o Oliverovi?“

„O Oliverovi?“ řekl Wimsey. „Copak ten – to je nepolapitelná postava. Skoro tak nepolapitelný v Římě, jako byl v Londýně. Nepřipadalo vám to divné, Fentimane, že se vždycky někde objevil, zrovna když jste se nedíval? Nezdálo se vám divné, jak dokázal odněkud zmizet, jakmile vy jste tam dorazil? Skoro jako když chodíval ke Gattimu, a pak nám oběma upláchl před nosem. Jak jste se měl na cestách, kamaráde? Asi vám bylo trapné říct svému společníkovi, že se honíte za přeludem.“

Obličej Roberta Fentimana procházel různými fázemi od zuřivosti k úžasu a zase zpátky. Pan Murbles Wimseyho přerušil.

„Podal vám detektiv nějaké vysvětlení ohledně svého jednání, když nás skoro čtrnáct dní nechal bez informací o tom, kde je?“

„Obávám se, že jsem vám já dlužen vysvětlení,“ řekl Wimsey rozmarně. „Víte, napadlo mě, že je nejvyšší čas, abychom nalíčili tu mrkev na druhého osla. Věděl jsem, že když budeme předstírat, že jsme Olivera našli v Paříži, Fentimanovi to nedá, a pustí se za ním. Vlastně byl docela rád, že má proč zmizet z Anglie – viďte, Fentimane?“

„To chcete říct, že jste si celou tu historii s Oliverem vymyslel, lorde Petře?“

„Vymyslel. Ne tu s tím původním Oliverem, ale s Oliverem v Paříži. Řekl jsem detektivovi, aby z Paříže telegraficky vylákal našeho přítele za hranice a aby ho tam držel.“

„Ale proč?“

„To vám vysvětlím potom. A vám ovšem nezbývalo, než se vydat na cestu, viďte, kamaráde? Protože jste nemohl dost dobře odmítnout, aniž jste přiznal, že žádný Oliver neexistuje.“

„Darebáku!“ vybuchl Fentiman, a pak se najednou dal do smíchu. „To jste mě ale doběhl! Mě už taky napadlo, že je na tom něco podezřelého. Když přišel ten první telegram, byl jsem hrozně rád. Myslel jsem si, že ten chlápek od Všudybylů mi jaksi hodil záchranný pás, chápete? A čím dál jsem se potloukal po Evropě, tím jsem byl radši. Ale když zajíc obrátil a začal si to kličkovat do Anglie a k sladkému domovu, začalo mi svítat, že mě asi někdo vodí za nos. Mimochodem, proto mi vždycky vyřídili všechna ta víza tak neuvěřitelně snadno a někdy i přes noc?“

„Ano,“ řekl Wimsey skromně.

„To jsem si mohl myslet, že něco není v pořádku. Vy jste mi dal! A co teď? Olivera jste odhalil, a patrně jste na mě pověděl i všechno ostatní?“

„Jestli tím chcete říci,“ řekl pan Murbles, „že víme o vašem hanebném a podvodném pokusu zatajit skutečnou dobu smrti generála Fentimana, pak ano. Ano, my to víme. A musím říci, že se mě to velmi bolestně dotklo.“

Fentiman se vrhl do křesla a počal se plácat do stehen a řičet smíchem. „To jsem si mohl myslet, že na to přijdete,“ zajíkal se, „ale vtip to přece byl ohromný, nezdá se vám? Panebože, bylo mi to samotnému k smíchu. Když si vzpomenu na všechny ty zkamenělé staré pitomce v klubu, jak tam důstojně seděli a přecházeli, kývali hlavami na pozdrav starému pánovi jako procesí mandarínů, když byl přitom celou dobu v pánu! S tou nohou jsem to ovšem trochu pokazil, ale to bylo nedopatření. Přišel jste vůbec někdy na to, kde celou tu dobu byl?“

„Ale ovšem – docela bezpečně. Nechal jste totiž v kabině po sobě stopy.“

„Jak to, k čertu?“

„Ano, a když jste pak pověsil jeho zimník do šatny, zapomněl jste na něj připíchnout vlčí mák.“

„Bože, to jsem byl ale trouba! Na mou duši, na to jsem vůbec nepomyslel. No, asi jsem neměl velkou naději na to, že mi to projde, když jsem měl v patách takového ohaře, jako jste vy. Ale vcelku jsem se pobavil. Ještě dnes bych řval smíchy, když si vzpomenu, jak Bunter volal vážně dva a půl sloupce Oliverů. Potěšilo mě to skoro tak, jako kdybych dostal ten půl milionu.“

„Což mi připomnělo,“ řekl Wimsey, „že jedno přece jen nevím, a to, jak jste se o tom půl milionu dověděl. Řekla vám lady Dormerová, jakou sepsala závěť? Nebo jste se to dověděl od Johna?“

„Od Johna? Proboha, vždyť ten o tom neměl ponětí! Starý pán mi to řekl sám.“

„Generál Fentiman?“

„Ovšem. Když se tehdy večer vrátil do klubu, přišel rovnou za mnou.“

„Tohle nás nikdy nenapadlo,“ řekl Wimsey zdrceně „protože to bylo příliš nasnadě.“

„To víte, na všechno myslet nemůžete,“ řekl Robert blahosklonně. „Myslím, že jste si celkem vzato počínal velice dobře. Ano, starý pán se přišoural za mnou a řekl mi to. A abych Johnovi nic neříkal, protože prý není s Johnem tak docela spokojen – to víte, kvůli Sheile –, a že si to chce rozmyslet, jak by to nejlíp zařídil, myslím jako s tou novou závětí.“

„Právě. A šel si to rozmyslet do knihovny.“

„Správně; a já jsem se šel dolů najíst. A pak mě napadlo, že jsem se možná Johna dost nezastal. Starý pán totiž potřeboval, aby mu někdo vysvětlil, že John je takový divný právě proto, že je závislý na Sheile, a že kdyby měl nějaké vlastní prachy, byl by daleko snesitelnější – chápete? Tak jsem zašel do knihovny – a on tam seděl mrtvý.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Někdy kolem osmé, jak bych to odhadoval. To se rozumí, byl jsem z toho celý pryč. Samozřejmě, moje první myšlenka byla zavolat o pomoc, ale to nemělo smysl. Byl dočista mrtvý. A tu mě najednou napadlo, že jsme tímhle vlastně zmeškali autobus. Jen pouhé pomyšlení, že by ta protivná ženská, ta Anna Dorlandová, dostala všechny ty tisíce – zkrátka, to mě tak rozzuřilo, že kdybych byl v tom momentu vybouchl, zbořil jsem celý dům… A pak mi začalo být tak nějak ouzko z toho, jak jsem tam s mrtvolou v knihovně sám a nikde nikdo. Jako kdybychom byli odříznuti od světa, jak říkají páni spisovatelé. A najednou mě popadla taková myšlenka, proč musel umřít právě takhle? Měl jsem chabou naději, že stará paní možná umřela dřív, a už jsem tam chtěl zatelefonovat, když se mi vybavila ta telefonní kabina – a zkrátka najednou se mi celý ten nápad zrodil v hlavě. Ve třech minutách jsem ho tam dotáhl a posadil ho na židli, a pak jsem běžel zpátky a napsal tu ceduli a dal ji na dveře. A myslel jsem si přitom, jak jsem mazaný, že jsem ji neosušil na pijáku v knihovně.“

„Věřte mi,“ řekl Wimsey, „tohle jsem ocenil.“

„To jsem rád. No, a potom už to bylo jednoduché. Vzal jsem svrchník a věci starého pána a odnesl je do svého pokoje, a pak jsem si vzpomněl, že Woodward asi sedí doma a čeká na něho. Tak jsem zajel na stanici Charing Cross – čím myslíte?“

„Autobusem?“

„Tak hloupý přece jenom nejsem. Podzemní dráhou. Uvědomil jsem si, že si nemůžu dovolit zavolat taxi.“

„Máte značné vlohy pro podvod, Fentimane.“

„Viďte? – No, to všechno bylo snadné. Musím říct, že jsem v noci moc dobře nespal.“

„Příště už budete klidnější.“

„Ano – tohle je ovšem můj panenský pokus o zločin. Druhý den ráno –“

„Mladý muži,“ řekl pan Murbles hněvivým hlasem, „o druhém dnu ráno raději pomlčme. Vyslechl jsem vaše nestoudné líčení s hnusem, který nedovedu slovy vyjádřit. Ale nemohu a nebudu tady sedět a poslouchat, jak si libujete s cynismem, nad nímž byste se měl rdít, jak jste využil té posvátné chvíle, kdy myšlenky nás všech by se měly soustředit –“

„Blbost!“ přerušil ho Robert hrubě. „Mým kamarádům to nijak neublížilo, že jsem ji využil ve svůj prospěch. Já vím, že podvod není právě čistá věc, ale k čertu, já mám přece větší právo na ty prachy než ta ženská. Vsadím se, starý pane, že ta za války nepřeložila napříč stéblo. No, a teď to všechno prasklo – ale dokud to vydrželo, byl to zatraceně mazaný kousek.“

„Pozoruji,“ řekl pan Murbles ledově, „že je zbytečné apelovat na vaše lepší city. Myslím ale, že si uvědomujete, že podvod je trestný čin?“

„Ano – to je otrava, co? Co s tím teď uděláme? Musím jít a vyznat se starému Pritchardovi ze svých hříchů? Nebo si Wimsey myslí, že z pohledu na mrtvolu vykoumal něco děsně mazaného? – Proboha, teď jsem si vzpomněl – jak to dopadlo s tou exhumací? Úplně mi to vypadlo z hlavy. Poslyšte, Wimsey, co jste tím sledoval? Vy jste věděl, že se snažím provést tenhle podfuk, a myslel jste si, že mě z toho můžete vysekat?“

„Částečně.“

„To je od vás ohromně slušné. Víte, napadlo mě, že na mě něco víte, když jste mě tenkrát poslal s tím Všudybylem hlídat na Charing Cross. A tam jste mě tehdy málem dostal. Umínil jsem si totiž, že budu předstírat, že honím Olivera – a najednou jsem zmerčil ve vlaku toho vašeho druhého Všudybyla. To mi nahnalo strach. Nenapadlo mě nic lepšího – ledaže bych to celé vzdal – než obvinit neznámého starého pána, že je Oliver – jako důkaz dobré víry, chápete?“

„Tak proto! Myslel jsem si, že pro to musíte mít nějaký důvod.“

„Ano – a pak, když mě ten detektiv zavolal do Paříže, myslel jsem, že jsem vás přece jen všechny převezl. Ale ono to patrně bylo všechno nalíčené, co? Ale, povězte mi proč, Wimsey? To jste mě chtěl jenom vytrestat? Proč jste mě nechtěl mít v Anglii?“

„Vskutku, lorde Petře,“ řekl pan Murbles suše, „mám dojem, že alespoň mně jste dlužen v tomto bodě vysvětlení.“

„Pochopte,“ řekl Wimsey. „Fentiman je vykonavatelem poslední vůle svého dědečka. Jakmile jsem ho dostal z cesty, nemohl zarazit exhumaci.“

„Vy upíre,“ řekl Robert. „Vy se patrně pasete na mrtvolách.“

Wimsey se poněkud nervózně zasmál.

„Fentimane,“ řekl, „co byste v tomto okamžiku dal za šanci dostat půl milionu?“

„Za šanci?“ zvolal Fentiman. „Já žádnou šanci nemám. Co tím myslíte?“

Wimsey pomalu vytáhl z kapsy list papíru.

„Tohle přišlo včera večer,“ řekl. „A na mou duši, máte z pekla štěstí, že jste mohl na smrti starého pána jen prodělat. Tohle píše Lubbock:

Milý lorde Petře, posílám Vám předběžně pár řádek ohledně výsledku pitvy generála Fentimana. Pokud jde o zjevné důvody pitvy, mohu říci, že v žaludku neměl žádnou potravu a že naposledy jedl několik hodin před smrtí. Důležité však je, že na základě Vaši dosti zahalené narážky jsem prozkoumal střeva a našel v nich stopy silné dávky digitalinu, kterou pozřel nedlouho před smrtí. Jak víte, pro osobu, která má ochablé srdce, musí být následek takové dávky osudný. Příznaky by se projevily snížením srdeční činnosti a kolapsem – prakticky nerozlišitelným od prudkého srdečního záchvatu.

Neznám ovšem Vaše stanovisko v této situaci, ale nicméně Vám gratuluji k Vaší předvídavosti, která vás vedla k tomu, abyste navrhl chemický rozbor. Zajisté si ovšem uvědomujete, že jsem nucen sdělit výsledek pitvy veřejnému žalobci.“

Murbles seděl jako zkamenělý.

„Prokrista!“ zvolal Fentiman. A znovu: „Prokrista! – Wimsey – kdybych byl věděl – kdybych měl sebemenší tušení – nebyl bych se mrtvoly dotkl ani za deset milionů! Jed! Chudák starý! Taková ničemnost! Teď si vzpomínám, jak mi tehdy večer říkal, že mu nějak není dobře, ale nikdy mě nenapadlo – poslyšte, Wimsey – vy mi věříte, vy mi věříte, viďte, že jsem o tom neměl ani páru? Já vám říkám – ta ohavná ženská – ta se mi nikdy nechtěla líbit. Ale jed! To je trochu silné. Panebože!“

Parker, který až dosud zachovával nezúčastněný výraz sympatizujícího diváka, se nyní rozzářil. „To se ti povedlo, člověče!“ a plácl Petra do zad. Zmocnilo se ho nadšení profesionála. „Je to skutečně kriminální případ,“ řekl, „a tys ho dokonale zvládl, Petře. Nevěděl jsem o tobě, že jsi schopen za něčím jít tak houževnatě. Donutit je k exhumaci tím, že jsi vyvinul nátlak na majora Fentimana, bylo prostě geniální. Krásná práce. Překrásná práce!“

„Děkuji ti, Karle,“ řekl Wimsey suše. „Jsem rád, že mě někdo dovede ocenit. Ale v každém případě,“ dodal zlomyslně, „doufám, že jsme tím starému Pritchardovi vytřeli zrak.“

Při těchto slovech i pan Murbles projevil jisté známky oživení.

XV

Rychlá porada s mocnými Scotland Yardu pověřila detektiva inspektora Parkera Fentimanovým případem, načež se Parker ihned vypravil na poradu s Wimseym.

„Co tě přivedlo na myšlenku na jed?“ zeptal se ho.

„Vlastně Aristoteles,“ odpověděl Wimsey. „On totiž říká, že člověk má vždycky dát přednost pravděpodobné možnosti před nepravděpodobnou možností. Bylo zajisté možné, že generál mohl zemřít docela prostým způsobem právě v nejkritičtějším okamžiku. Ale oč hezčí a pravděpodobnější bylo, že to někdo zrežíroval. I kdyby se to zdálo ještě nemožnější, byl bych dal krk na to, že je to vražda. A vlastně na tom nebylo nic nemožného. Pak tu byl Pritchard a ta Dorlandová. Proč by byli tak ostře proti dohodě a tak nedůvěřiví, kdyby neměli nějaké informace? Koneckonců, oni mrtvolu neviděli, kdežto Penberthy a já jsme ji viděli.“

„Což nás přivádí k otázce, kdo to udělal. Slečna Dorlandová je samozřejmě první na ráně jako podezřelá.“

„Má nejsilnější motiv.“

„Ano. Ale vezměme to systematicky. Starý Fentiman byl zřejmě jako rybička až do půl čtvrté, kdy se vydal na cestu k lady Dormerové, takže jed mu musel být podán mezi touto hodinou a osmou, kdy ho Fentiman našel mrtvého. Kdo ho viděl v tomto časovém rozmezí?“

„Moment. To není docela přesné. Musel pozřít jed během tohoto období, ale mohl mu být podán dřív. Co když mu například někdo přidal otrávenou pilulku do jeho lahvičky s mentolovými pastilkami, nebo co to užíval. To mohlo pak zapůsobit kdykoli.“

„No, ne tak dlouho předtím, Petře. Co kdyby umřel daleko dřív a lady Dormerová se to dověděla.“

„To by na věci nic nezměnilo. Nemusela přepisovat závěť. Odkaz slečně Dorlandové by zůstal, tak jak byl.“

„Správně. To byla ode mě hloupost. Prostě teď musíme zjistit, jestli něco takového užíval pravidelně. Když ano, kdo měl příležitost mu tam vpašovat jinou pilulku?“

„Třebas Penberthy.“

„Doktor? – Ano, musíme si jeho jméno poznamenat mezi možné podezřelé, ačkoli nemohl mít sebemenší důvod. Ale přesto ho zapíšeme do sloupce nadepsaného ‚příležitost‘.“

„Správně, Karle, mně se líbí, jak na to jdeš metodicky.“

„Extrémy se přitahují,“ řekl Parker a rozdělil si stránku v zápisníku do tří sloupců. „Příležitost č. 1. Penberthy. Jestli mu tabletky nebo pilulky předepsal sám Penberthy, mohl mít zvlášť dobrou příležitost. Ale jestli to bylo něco, co se kupuje hotové v zalepených lahvičkách, pak už to měl těžší.“

„Nesmysl! Vždycky mohl generála požádat, že by se na ně rád podíval, jestli jsou to ty správné. Já trvám na tom, abychom tam Penberthyho nechali. Mimoto on byl jeden z těch, kdo generála viděli v oněch dvou kritických hodinách – v době, kterou můžeme nazvat dobou podání; takže měl obzvlášť velkou příležitost.“

„To měl. Dobrá, napíšu ho tam. Ačkoli u něho nevidím důvod.“

„Já se nedám odradit tak malichernou námitkou. Příležitost měl, tak ho napiš. A jako další máme slečnu Dorlandovou.“

„Ano. Ta patří jednak do rubriky ‚příležitost‘ a jednak do rubriky ‚důvod‘. Měla jistě velký zájem na oddělání starého pána; viděla ho v období podání a velmi pravděpodobně mu během jeho návštěvy nabídla něco k jídlu a k pití. Takže je velice pravděpodobný subjekt. Jediná obtíž u ní je, jak mohla získat jed. Člověk nemůže prostě jít do lékárny a koupit si digitalin.“

„To ne. Alespoň ne čistý. Ale snadno bys ho dostal ve směsi s jinými drogami. Zrovna dneska jsem viděl v novinách inzerát, který nabízí pilulky, obsahující půl gránu digitalinu.“

„Neříkej, kde? – Jo tohle, ale je v tom taky nux vomica, který má působit jako protilátka. Rozhodně povzbuzuje srdce tím, že působí na nervy, takže snižuje účinek digitalinu.“

„Hm, dobrá, napíšeme slečnu Dorlandovou do rubriky ‚způsob‘ a přidáme otazník. Ovšem, Penberthyho tam napíšeme taky. On jediný si mohl jed klidně opatřit.“

„Správně. Způsob: 1. dr. Penberthy. Příležitost: 1. dr. Penberthy, 2. slečna Dorlandová. Nemohli bychom tam taky napsat služebnictvo lady Dormerové? Alespoň ty osoby, které mu přinesly jídlo nebo nápoj.“

„Jen je tam napiš. Mohli být domluveni se slečnou Dorlandovou. A co takhle lady Dormerová?“

„Ale Petře, jaký by to mělo smysl?“

„Proč ne? Mohla po celá ta léta osnovat pomstu bratrovi a své pravé city skrývat pod rouškou velkodušnosti. Mohla by to být dost velká legrace, odkázat obrovské dědictví někomu, koho člověk nenávidí, a v okamžiku, kdy ten dotyčný jihne vděčností a pokáním, otrávit ho, aby nedostal nic. Lady Dormerovou prostě nesmíme vynechat. Napiš ji pod ‚příležitost‘ – a pod ‚důvod‘.“

„Já ji sice napíšu, ale s otazníkem v obou případech.“

„Jak chceš. A teď tu máme naše dva přátele taxikáře.“

„Tak ty ti asi neuznám. Je hrozně těžko otrávit pasažéra v taxíku.“

„Taky se obávám. Poslyš, právě jsem dostal geniální nápad, jak se dá otrávit taxikář. Zaplatíš mu falešnou stříbrnou půlkorunou, a když do ní kousne –“

„Umře na otravu olovem. Tohle je moc fousaté.“

„Houby. Otrávíš půlkorunu cyankálim.“

„Prima. A on se zhroutí s pěnou u huby. To je vskutku geniální. Nechtěl bys chvíli věnovat pozornost tomu, co děláme?“

„Tak ty myslíš, abychom taxikáře vynechali?“

„Byl bych pro.“

„Dobře. To ti povolím. A teď se bohužel dostáváme k Johnu Fentimanovi.“

„Ty máš zřejmě pro Johna Fentimana nějakou slabost.“

„To mám – já mám Johna rád. Je svým způsobem hrozný dobytek, ale já ho mám rád.“

„No, já Johna neznám, tak ho tam klidně napíšu. Příležitost č. 3.“

„Tak ho musíš taky napsat pod ‚důvod‘.“

„Proč? Co mohl získat tím, když peníze zdědí slečna Dorlandová?“

„Nic – když věděl, jak to je. Ale Robert tvrdí velice rozhodně, že to nevěděl. A John taky. A když nevěděl, znamenala pro něho generálova smrt, že okamžitě dostane ty dva tisíce, o které ho uhání Dougal Mac Stewart.“

„Mac Stewart? – A tak, ten lichvář. Tak tohle je bod ve tvůj prospěch, Petře. Já jsem na něho zapomněl. A tohle určitě řadí Johna do seznamu podezřelých. Trápilo ho to hodně?“

„Moc. A pamatuju se, jak se dost neprozřetelně vyjádřil – aspoň tenkrát v klubu, v den vraždy – nebo spíš v den, kdy jsme generála našli mrtvého.“

„To by bylo spíš v jeho prospěch,“ řekl Parker povzbudivě, „ledaže by byl hrozně zbrklý.“

„Policie v tom pro něho žádný prospěch neuvidí,“ zabručel Wimsey. „No dovol!“

„Promiň. Já jsem zapomněl. Obávám se, že jsi trochu přerostl svoje povolání. Když si nedáš pozor, taková přemíra inteligence ti vynese buď místo náměstka, nebo zaražení postupu.“

„Já to risknu. Tak dál, koho máme ještě?“

„Woodwarda. Nikdo neměl lepší příležitost generálovi vpašovat otrávenou pilulku.“

„A předpokládám, že důvodem mohlo být těch pár liber, co mu odkázal?“

„Nebo mohl být podplacen od nepřítele. Zlověstní sluhové bývají úplatní, však to znáš. Jen si vzpomeň, jaká byla za poslední dobu inflace zločinných komorníků a krádeží spáchaných domácími perlami.“

„To je fakt. A teď, co lidi v klubu?“

„Je tu Wetheridge. Takový protiva protivná. A věčně závistivě pošilhával po generálově křesle u krbu. Sám jsem ho přitom viděl.“

„Mluv vážně, Petře.“

„Já to myslím naprosto vážně. Já Wetheridge nesnáším. Jde mi na nervy. A pak nesmíme zapomenout na Roberta.“

„Roberta? Vždyť on je právě osoba, kterou jsme definitivně škrtli. Věděl, že je v jeho zájmu, aby starý pán zůstal naživu. Už jen to, kolik si dal práce, aby jeho smrt utajil.“

„Právě. Nejméně pravděpodobná osoba, a proto by ho Sherlock Holmes okamžitě začal podezřívat. Sám se přiznal, že je poslední, kdo viděl generála naživu. Co když se s ním pohádal, zabil ho, a dodatečně zjistil, jak je to s dědictvím?“

„Ty dneska přímo sršíš nápady, Petře. Kdyby se pohádali, mohl případně dědečka něčím praštit – ačkoliv pochybuju, že by dokázal něco tak vulgárního a nesportovního – ale rozhodně by ho neotrávil.“

Wimsey si vzdychl.

„Na tom, co říkáš, něco je,“ připustil. „Ale člověk nikdy neví. A teď se podívej, jestli některé jméno z těch, co jsme uvedli, se objevuje ve všech třech rubrikách seznamu?“

„Ani jedno. Ale několik se jich objevuje ve dvou.“

„Tak začneme u nich. Slečna Dorlandová je přirozeně na řadě první, a hned po ní John, co říkáš?“

„Ano. Obejdu všechny lékárny, kde si případně mohla opatřit digitalin. Kdo je její osobní lékař?“

„To nevím. To je tvoje věc. Mimochodem, zítra se s ní mám setkat na nějakém cocacolovém dýchánku nebo tak něčem. Ne abys mi ji do té doby zašil.“

„Nezašiju. Ale vypadá to na to, že bychom jí mohli položit pár otázek. A rád bych se podíval na dům lady Dormerové.“

„Prokrista, Karle, nepočínej si přitom jako policajt. Buď taktní.“

„Spolehni se na tatíčka. A mimoto bys mě ty zas mohl taktně zavést do klubu Bellona. Rád bych se tam na pár věcí zeptal.“

Wimsey zaúpěl.

„Vždyť oni mě odtamtud vyhodí, když to půjde takhle dál. Ne že by to byla velká škoda. Ale Wetheridgovi by to udělalo hroznou radost, kdybych zmizel. Ale to nic. Zahraju si na pohostinnou Martu. Jdeme.“

Vchod do klubu byl ucpán nedůstojnou tlačenicí. Culyer zuřivě diskutoval s několika lidmi; vedle něho stálo několik členů výboru a mračili se jako čerti. Když Wimsey vstoupil, jeden z vetřelců ho zahlédl a vyjekl radostí.

„Wimsey – Wimsey! Ukažte, že jste kamarád, a pusťte nás dovnitř. Musíme se přece jednou dovědět, jak to je. Vy to jistě už dávno všechno víte, vy lišáku.“

Byl to Salcombe Hardy z Daily Yell, mohutný, neupravený a mírně podnapilý jako obvykle. Hleděl na Wimseyho modrýma dětskýma očima. Zrzavý a bojovný Barton z Banner se okamžitě k němu otočil.

„Jo, Wimsey, to je prima. Povězte nám o tom něco. No tak! Vysvětlete jim, že jakmile budeme mít zprávu, zase způsobně odejdeme.“

„Prokrista!“ řekl Wimsey. „Jak se o tomhle mohly noviny dovědět?“

„Já myslím, že je to nabíledni,“ řekl Culyer jedovatě.

„Já to nebyl,“ řekl Wimsey.

„Opravdu nebyl,“ vmísil se Hardy, „to si nesmíte myslet. Já na to přišel sám. Viděl jsem totiž celý ten cirkus na hřbitově. Seděl jsem na jedné rodinné hrobce a dělal jsem, že jsem anděl smrti.“

„To je vám podobné,“ řekl Wimsey. „Okamžik, Culyere.“ Zatáhl tajemníka stranou. „Podívejte se, mě tohle hrozně mrzí, ale nedá se nic dělat. Když se tihle hoši ženou za nějakou zprávou, nemůžete je zarazit. A tak jako tak to všechno musí vyjít najevo. Teď je to věc policie. Tohle je detektiv inspektor Parker ze Scotland Yardu.“

„A oč vlastně jde?“ otázal se Culyer.

„Obávám se, že o vraždu.“

„Proboha!“

„Je mi líto, ale raději to vezměte sportovně. Karle, ty řekni tady mládencům, kolik si myslíš, že zatím smějí vědět, ať to máme odbyté. A Salcombe, když odvoláte svoje hyeny, povolíme vám interview a dáme vám nějaké obrázky.“

„Tak se mi to líbí,“ řekl Hardy.

„Jsem přesvědčen, mládenci,“ řekl Parker vlídně, „že nám tu nechcete překážet, a povím vám všechno, co je zatím možné. Uveďte nás někam, kapitáne Culyere; já napíšu úřední zprávu, a vy nás pak necháte pracovat.“

Na tom se všichni dohodli, Parker sepsal vhodnou zprávu, parta novinářů se stáhla a Wimseyho jako zajatou Sabinku unesla do nejbližšího baru na skleničku, v naději, že se dovědí nějaké barvité detaily.

„Proč jste se do toho pletl, Sally!“ zabědoval Petr.

„Ježíši Kriste,“ řekl Salcombe, „nikdo už nás nemá rád! Je to zatracená práce, když je člověk jenom ubohý reportér.“ Odhodil z čela tenký pramen černých vlasů a zaslzel.

Parker usoudil, že by měl v první řadě promluvit s Penberthym. Zastihl ho po ordinačních hodinách v Harley Street.

„Ne, nejdu vás otravovat kvůli tomu úmrtnímu listu, pane doktore,“ začal vlídně. „Všichni se můžeme mýlit, a doufám, že smrt způsobená nadměrnou dávkou digitalinu se patrně velice podobá smrti způsobené poruchou srdeční činnosti.“

„Ona je to smrt způsobená poruchou srdeční činnosti,“ opravil ho lékař trpělivě. „Lékař musí totiž lidem neustále vykládat, že porucha srdeční činnosti není specifické onemocnění jako spalničky nebo tenisový loket. A právě tento rozpor v pohledu na věc mezi lékaři a laiky působí, že obhájci a lékařští experti zabředají do mlhovin nedorozumění a vzájemného podráždění.“

„Právě,“ řekl Parker. „Generál Fentiman tedy neměl nemocné srdce, viďte? A digitalin se užívá při srdečních chorobách, je to tak?“

„Ano; při jistých případech srdeční choroby je digitalin velice účinný povzbuzovací prostředek.“

„Povzbuzovací prostředek? Myslel jsem, že naopak.“

„Zpočátku působí jako stimulans; v další fázi utlumuje srdeční činnost.“

„Aha, chápu.“ Parker dost dobře nechápal, protože jako většina lidí měl nejasný dojem, že každý lék má svůj příslušný účinek, to jest, že léčí ten nebo onen specifický neduh. „Nejdřív zrychluje srdeční činnost, a pak ji zpomaluje.“

„Ne tak docela. Posiluje činnost srdce tím, že zpomaluje tep, aby se komory mohly dokonale vyprázdnit a snížil se tlak. Předepisujeme ho v jistých případech onemocnění chlopní – samozřejmě při zachování veškeré opatrnosti.“

„Předepisoval jste ho generálu Fentimanovi?“

„Občas.“

„Jistě si vzpomínáte, že odpoledne 10. listopadu k vám přišel, protože dostal srdeční záchvat. Dal jste mu při té příležitosti digitalin?“

Penberthy jako by se octl v trapných rozpacích. Pak se obrátil k psacímu stolu a vytáhl velkou knihu.

„Abych byl docela upřímný,“ řekl, „dal jsem mu ho. Když ke mně přišel, byla jeho srdeční činnost ochablá, a tak namáhavě dýchal, že jsem usoudil na nutnost srdečního stimulantu. Dal jsem mu dávku léku s malým obsahem digitalinu, abych mu ulevil. Tady máte recept. Napíšu vám ho.“

„Bylo to malé množství?“ opakoval Parker.

„Docela malé, a v kombinaci s jinými drogami, aby vyvážily následující depresi.“

„Nebylo tak velké jako množství jedu, který byl nalezen v mrtvole?“

„Ale kdepak! Zdaleka ne. V podobných případech, jako byl případ generála Fentimana, musí se digitalinu používat s krajní obezřetností.“

„Předpokládám, že není možné, že byste se zmýlil při přípravě léku? Že byste omylem namíchal nadměrnou dávku?“

„Ta možnost mě napadla okamžitě, ale jakmile jsem si přečetl množství, které udává sir James Lubbock, věděl jsem, že je to vyloučené. Ta dávka byla obrovská: skoro dva grány. Ale abych si byl docela jist, pečlivě jsem si dal prověřit svou zásobu drog, a přesně odpovídala spotřebovanému množství.“

„Kdo vám ji prověřoval?“

„Zdravotní sestra. Můžete si prohlédnout moje knihy a účty z lékárny.“

„Děkuji. Připravovala generálův lék sestra?“

„Kdepak. Je to přípravek, který mám vždycky po ruce už hotový. Jestli s ní chcete mluvit, ona vám ho ukáže.“

„Děkuji vám. Tak tedy když k vám generál Fentiman přišel, měl srdeční záchvat. Mohl ho způsobit digitalin?“

„Myslíte, jestli už byl otráven, když přišel ke mně? No, to víte, účinek digitalinu je dost nejistý.“

„Jak dlouho by to trvalo, než by taková dávka zabrala?“

„Očekával bych, že by začala působit velice brzy. Obvykle působí zvracení a závratě. Ale u mocného srdečního stimulantu, jako je digitalin, spočívá hlavní nebezpečí v tom, že jakýkoli prudký pohyb, například když někdo sedí a prudce vstane, může způsobit náhlou synkopu a smrt. Řekl bych, že tohle se právě stalo v generálově případě.“

„A mohlo to nastat kdykoli po požití té dávky?“

„Ano.“

„Mockrát vám děkuji, pane doktore. Jen se podívám na vaši laboratoř a vypíšu si data z vašich knih, dovolíte-li.“

Když s tím skončil, Parker zamířil na Portman Square, stále ještě s mlhavou představou o účincích náprstníku obecného při vnitřním použití –, kteroužto mlhavost nikterak nerozptýlilo pozdější nahlédnutí do Materia Medica, Pharmacopoea, děl Dixona Manna, Taylora, Gleistera a jiných autorů, kteří tak laskavě a ochotně dali své závěry v oboru toxikologie k dispozici veřejnosti.

XVI

„Paní Rushworthsová, lord Petr Wimsey. Naomi, tohle je lord Petr. Strašně se zajímá o žlázy a takové věci, tak jsem ho vzala s sebou. A pověz mi, Naomi, kdo je ten tvůj nový. Znám ho?“

Paní Rushworthsová byla vysoká nevzhledná žena s dlouhými neupravenými vlasy stočenými do bochánků na uších. Krátkozrace se rozzářila na Petra.

„Velice mě těší. Ty žlázy jsou tak úžasně zajímavé, viďte? Vezměte si takového doktora Voronova a ty jeho báječné ovce. To nám všem dává velké naděje. Ne že by drahý Walter měl zvláštní zájem na omlazování. Život je možná dost dlouhý a těžký i tak, nezdá se vám? – Pořád nějaké trápení. A pojišťovny jsou strašně proti tomu. To je ostatně docela přirozené, když se nad tím zamyslíte. Ale vliv, jaký to má na lidskou povahu, je strašně zajímavý. Nezajímáte se náhodou o mladistvé zločince?“

Wimsey pravil, že je to velice složitý problém.

„To máte pravdu. Strašně složitý. A když si pomyslím, že jsme je po celá tisíciletí chápali naprosto falešně. Výprask a půst a podobně, a svaté přijímání, když oni zatím potřebovali jen kousíček králičí žlázy nebo podobně, aby z nich byli hotoví andělé. Je to hrozné, nezdá se vám? A všichni ti ubozí mrzáci, co se ukazují v cirkuse – liliputáni i obři – to všechno, ať je to vlivem kterékoli žlázy, se dá napravit. Ačkoli bych řekla, že tak jak jsou, si vydělají daleko víc peněz, což ovšem odhaluje nezaměstnanost v její plné hrůze, nezdá se vám?“

Wimsey pravil, že všechno má vady svých kvalit.

„Zajisté,“ souhlasila paní Rushworthsová. „Ale mně se to zdá natolik povzbudivější, když se na to člověk dívá z opačné strany. Všechno má taky kvality svých vad, že ano? Je hrozně důležité vědět tyhle věci v pravém světle. Naomi je tak šťastná, že může pomáhat našemu drahému Walterovi v jeho velkém díle. Doufám, že ochotně přispějete na novou kliniku.“

Wimsey se zeptal, na jakou novou kliniku.

„Copak vám o tom Marjorie neříkala? To je ta nová klinika, která má léčit lidi pomocí žláz. O tom bude dnes náš drahý Walter mluvit. Hrozně se na to těší a Naomi také. Měla jsem takovou radost, když mi Naomi řekla, že se doopravdy zasnoubili, chápete? Ne že by její matička nic netušila,“ dodala paní Rushworthsová ctnostně. „Mládež je dnes taková divná, všechno si nechává pro sebe.“

Wimsey pravil, že zajisté možno oběma stranám upřímně blahopřát. A z toho, co z Naomi Rushworthsové viděl, měl dojem, že přinejmenším ona si zaslouží blahopřání, neboť to byla neobyčejně ošklivá dívka s myším profilem.

„Omluvte mě, ale musím teď promluvit ještě s ostatními,“ pokračovala paní Rushworthsová. „Jistě si tu najdete zábavnou společnost. Máte tu určitě spoustu přátel.“

Wimsey se rozhlédl kolem sebe a už si chtěl libovat, že tu nikoho nezná, když jeho oko spočinulo na známé tváři.

„Vida,“ řekl, „tamhle je doktor Penberthy.“

„Drahý Walter!“ zvolala paní Rushworthsová a bleskově se otočila naznačeným směrem. „Na mou duši, je to on. No, teď už můžeme každou chvilku začít. Už tu měl být dávno, ale lékaři nejsou pány svého času.“

„Penberthy!“ řekl Wimsey polohlasně. „Prokrista!“

„Znamenitý člověk,“ pronesl hlas vedle něho. „Nepodceňujte jeho práci, protože ho vidíte v tomto shromáždění. Žebráci pro dobrou věc si nemohou vybírat, jak my kněží až příliš dobře víme.“

Wimsey se otočil a octl se tváří v tvář štíhlému člověku s hezkým živým obličejem, v němž poznal známého faráře z chudinské čtvrti. „Vy jste páter Whittington, viďte?“

„Osobně. A pokud vím, vy jste lord Petr Wimsey. Máme společný zájem o zločinnost, viďte? Mě tahle teorie o žlázách velice zajímá. Mohla by vrhnout značné světlo na některé naše zoufalé problémy.“

„To rád vidím, že není žádný rozpor mezi vědou a církví,“ řekl Wimsey.

„Ovšemže není. Proč by byl? Všichni hledáme Pravdu.“

„Všichni tihle?“ otázal se Wimsey a ukázal rukou na podivnou společnost kolem.

„Svým způsobem i oni. Myslí to dobře. Dělají, co mohou, jako ta žena v Písmu svatém, a jsou překvapujícím způsobem štědří. Tak se mi zdá, že vás Penberthy hledá. Penberthy, přišel jsem si vás poslechnout, jak hodláte rozdrtit dědičné hříchy.“

„Jaká svobodomyslnost,“ řekl Penberthy s poněkud stísněným úsměvem. „Doufám, že už nejste proti tomu. Jak víte, my nemáme nic proti církvi, pokud se stará o své a nás nechá na pokoji.“

„Eh, příteli, budu jen šťasten, když dokážete léčit hříchy injekcemi. Jen dejte pozor, abyste přitom nevstříkl něco ještě daleko horšího. Znáte podobenství o vymeteném a ozdobeném domě?“

„Dám si co největší pozor,“ řekl Penberthy. „Prominete mi na okamžik. Poslyšte, Wimsey, předpokládám, že znáte výsledek Lubbockovy analýzy?“

„Ano. Je poněkud otřesný, nezdá se vám?“

„Pro mě to znamená velké nepříjemnosti, Wimsey. Proč jste mě proboha tehdy neupozornil? Něco takového mě vůbec nenapadlo.“

„Taky proč? Čekal jste, že starý pán umře na srdce, a on na srdce umřel. Nikdo vám nemůže nic vyčítat.“

„Myslíte? To neznáte poroty. Dal bych zato nevímco, aby se mi tohle nestalo právě teď. Nemohl jsem si vybrat méně vhodnou dobu.“

„To se přežene, Penberthy. Takové omyly se stávají stokrát týdně. Mimochodem, zdá se, že bych vám měl blahopřát. Kdy se to rozhodlo? Drželi jste to zřejmě dlouho pod pokličkou.“

„Chtěl jsem vám to říct při té exhumaci, ale někdo nám do toho skočil. Ano. Děkuji vám. Rozhodli jsme se asi tak před čtrnácti dny nebo třemi nedělemi. Znáte Naomi?“

„Viděl jsem ji jen chvilku dnes večer. Moje přítelkyně slečna Phelpsová si ji odvedla, aby si dala vyprávět, jak to všechno bylo.“

„Ano. Musíte jít se mnou a seznámit se s ní blíž. Je to hodné děvče a velice inteligentní. Stará paní je trochu semetrika, to nepopírám, ale má srdce na pravém místě. A nepochybně dovede sehnat lidi, které je užitečné znát.“

„Já jsem nevěděl, že jste taková autorita přes žlázy.“

„Byl bych rád, kdybych si to mohl dovolit. Pracoval jsem nějaký čas experimentálně u profesora Sliga. Je to věda budoucnosti, jak píšou v novinách. O tom není nejmenší pochyby. Staví to biologii do zcela nového světla. A nepochybuji, že jsme na prahu zajímavých objevů. Jenže s těmi všemi odpůrci vivisekce a faráři a jinými babami to nejde tak kupředu, jak by to mělo. Propána, oni asi čekají, až začnu. Uvidíme se potom.“

„Okamžik. Já jsem sem vlastně přišel – ne, takhle ne, to by znělo hrubě. Ale já jsem neměl tušení, že přednášet budete vy, až když jsem vás tady viděl. Původně jsem sem přišel (to zní lépe), abych se podíval na slečnu Dorlandovou, známou z Fentimanova případu. Ale má věrná průvodkyně mě zradila. Znáte slečnu Dorlandovou? Můžete mi ji ukázat?“

„Jen jsem s ní párkrát mluvil. Dnes večer jsem ji tu neviděl. Možná že vůbec nepřijde.“

„Já jsem myslel, že se zajímá o ty žlázy a podobné věci.“

„Snad ano – nebo si to myslí. Tyhle ženské skočí na všechno, jen když je to nové – hlavně když se to týká sexu. Mimochodem, nemám v úmyslu mluvit o sexu.“

„Zaplať pánbůh za to. No, snad se slečna Dorlandová objeví později.“

„Snad. Ale poslyšte, Wimsey. Není ona v dost podivné situaci? Třebas se jí nechce mezi lidi. Ony jsou toho totiž plné noviny.“

„Člověče, jak bych to nevěděl? Ten všetečka Salcombe Hardy to nějak zvětřil. Myslím, že má podplacené hřbitovní autority, aby mu napřed hlásily exhumace. Pro svoji redakci má cenu své vlastní váhy v librových bankovkách. Tak hodně štěstí. Ať to hezky přednesete. Nebude vám doufám vadit, když nebudu sedět v první řadě? Já vždycky zaujímám strategickou pozici u dveří, které vedou k jídlu.“

Wimsey konstatoval, že Penberthyho přednáška je originální a dobře přednesená. Téma mu nebylo docela cizí, protože měl řadu přátel mezi vědci, kteří ho oceňovali jako posluchače, ale některé Penberthyho pokusy byly nové a závěry významné. Věren svým zásadám vrhl se Wimsey do jídelny, zatímco zdvořilé ruce ještě tleskaly. Nebyl však první. Mohutná postava v poněkud obnošeném fraku už pracovala na kupě chlebíčků a na whisky se sodovkou. Při jeho příchodu se postava otočila a její nevinné vlahé modré oči se rozzářily. Sally Hardy – nikdy úplně opilý ani úplně střízlivý – byl v plné práci jako obvykle. Pohostinně mu nabídl mísu s chlebíčky.

„Tyhle jsou báječné,“ řekl. „Co vy tady děláte?“

„A co vy, když na to přijde?“ otázal se Wimsey. Hardy mu položil tučnou ruku na rukáv.

„Dvě mouchy jednou ranou,“ řekl důrazně. „Chytrý chlap, ten Penberthy. Žlázy jsou dneska šlágr. A on to ví. Nebude to dlouho trvat“ – Sally tuto větu opakoval několikrát, protože se mu patrně pomíchala s whisky – „a bude z něho nóbl doktor. A nás chudáky novináře připraví o chleba jako X a Y.“ (Tady jmenoval dva pány, jejichž podepsané články v novinách byly zdrojem neustálého rozladění pro novináře z povolání.)

„Když si ovšem nepoškodí reputaci v souvislosti s Fentimanovým případem,“ opáčil Wimsey pisklavým hlasem, který v hluku, který nastal, když společnost vtrhla za nimi k bufetu, zastával funkci šepotu.

„Jo, to máte pravdu,“ řekl Hardy. „Penberthy je sám o sobě šlágr. Budeme samozřejmě muset chvilku vyčkávat, až odkud bude vítr foukat. Já sám o něm potom napíšu, že léčil generála Fentimana. Teď napíšu takovou maličkost do jednoho týdeníku o tom, jak se v případě náhlé smrti vyplácí provést pitvu. To víte – i zkušený doktor se může dát oklamat. Když vyjde z křížového výslechu zvlášť špatně, může se říct něco o specialistech, jak nejsou vždycky spolehliví – a dodat pár vlídných slov na adresu ušlápnutého praktického lékaře a tak. V každém případě to stojí za článek. Nezáleží na tom, co se v něm napíše, jen když se něco napíše. Nemohl byste nám napsat takovou maličkost – dejme tomu na takových osm set slov – o rigor mortis nebo tak? Aby to mělo švih.“

„To bych nemohl,“ řekl Wimsey. „Nemám na to čas a peníze nepotřebuju. Taky proč? Nejsem ani děkan, ani herečka.“

„Ale zato jste šlágr. Ty peníze můžete dát mně, když jste na tom tak dobře. Poslyšte, máte vůbec nějaký názor na tenhle případ? Ten váš policejní přítel nám nechce nic říct. Já bych rád něco měl, než dojde k zatčení, protože potom je to trestné. Vy asi jdete po té ženské, co? Můžete mi o ní něco říct?“

„Ne – přišel jsem, abych se na ni podíval, ale ona tu není. Byl bych rád, kdybyste mi vyhrabal něco z její temné minulosti. Rushworthsovi by o ní něco měli vědět. Jeden čas prý malovala. Nemůžete to zjistit?“

Hardyho tvář se rozjasnila.

„Něco by mohl vědět Waffles Newton,“ řekl. „Pokusím se něco vyšťárat. Mockrát vám děkuju, kamaráde. Poskytlo mi to nápad. Mohli bychom otisknout její fotku na zadní stránce. Ta stará paní byla zřejmě divný pavouk. A ta její závěť je taky divná, co?“

„Copak o tomhle vám můžu říct všechno, co chcete,“ řekl Wimsey. „Já jsem myslel, že už o tom víte.“

Vylíčil Hardymu historii lady Dormerové, jak ji vyslechl od pana Murblese. Novinář jen zářil.

„To je obrovské!“ řekl. „Po tom se jen olíznou! Ta romantika! To bude šlágr pro náš plátek. Promiňte. Musím tam zatelefonovat, než mi to někdo vyžere. Neříkejte to ostatním mládencům.“

„Může jim to povědět Robert nebo John Fentiman,“ varoval ho Wimsey.

„Kdepak,“ řekl Salcombe Hardy s uspokojením. „Robert Fentiman dal dneska ráno Bartonovi z Banner takovou do zubů, že musel k zubaři. A John se uchýlil do klubu a tam nikoho nepouštějí dovnitř. Tak tohle mám dobré. A můžete se spolehnout, když pro vás budu moct něco udělat, udělám to. Mějte se.“

A vytratil se. Čísi ruka dopadla Petrovi na rameno.

„Vy mě strašně zanedbáváte,“ řekla Marjorie Phelpsová. „A já mám hrozný hlad. Snažila jsem se toho pro vás dovědět co nejvíc.“

„To je od vás velice chvályhodné. Pojďte, sedneme si do haly; tam je to klidnější. Já seženu nějaké jídlo a přinesu ho tam.“

Wimsey nabral spoustu různých plněných rohlíčků, čtyři sladké kousky, trochu podezřelého červeného vína a kávu a přinesl to na podnosu, který uzmul, když se číšnice nedívala.

„Děkuju,“ řekla Marjorie. „Já si zasloužím úplnou hostinu za to, že jsem se bavila s Naomi Rushworthsovou. Mně se ta holka nelíbí. Dělá pořád samé narážky.“

„Například?“

„Třebas jsem se jí ptala, kde je Anna Dorlandová, a ona mi řekla, že nepřijde. A tak jsem se jako podivila a ona povídá: ‚Říká, že jí prý není dobře.‘“

„Kdože to říká?“

„Naomi Rushworthsová říká, že Anna Dorlandová řekla, že nemůže přijít, protože jí prý není dobře. Ale řekla, že je to ovšem jenom výmluva.“

„Kdo to řekl?“

„Naomi to řekla. Tak jsem řekla: ‚Opravdu?‘ A ona, že ano, že se jí asi zrovna nechtělo mezi lidi. Tak já povídám: ‚Já jsem myslela, že jste velké kamarádky,‘ a ona řekla: ‚To jsme, jenže to víš, Anna nebyla nikdy normální!‘ A já jsem řekla, že tohle slyším poprvé. A ona se na mě podívala tím svým poťouchlým způsobem a povídá: ‚No, jen si vzpomeň na Ambrose Ledburyho. Ovšem, ty jsi tenkrát měla myšlenky jinde.‘ Potvora jedna! To myslela Komského. A přitom kdekdo ví, jak toho svého Penberthyho uháněla.“

„Promiňte, ale teď se mi to popletlo.“

„No, mně se ten Komskij dost líbil. A málem jsem mu slíbila, že s ním budu žít, až jsem se dověděla, že poslední tři ženské, s kterými něco měl, se nakonec dopálily a utekly mu, a tak jsem si řekla, že s chlapem, kterému ženské pořád utíkají, určitě není něco v pořádku, a od té doby jsem se taky dověděla, že jakmile odloží ten svůj dojemný výraz ztraceného psa, je hrozný surovec. Tak už jsem z toho dávno venku. Ale vzhledem k tomu, že poslední rok Naomi obíhala kolem doktora Penberthyho jako kokršpaněl, který se bojí, že bude bit, nechápu, proč mi hází na hlavu Komského. A pokud jde o Ambrose Ledburyho, v tom se nemohl nikdo mýlit.“

„Kdo byl Ambrose Ledbury?“

„To je ten, co měl ateliér v Boulter’s Mews. Siláctví, to bylo jeho, a pak povznesenost nad světské radosti. Byl takový drsný muž a chodil v homespunu a maloval hranaté lidi v posteli, ale barevně byl skvělý. On to byl opravdu malíř, což ho v mnohém omlouvá, a taky byl profesionální lamač srdcí. Hlavně dovedl ženskou obejmout v takové té obrovské náruči – a to je vždycky neodolatelné. Ale nebyl vybíravý. Dělal to jen ze zvyku a jeho avantýry nikdy netrvaly dlouho. Ale Anna Dorlandová se na něho tenkrát opravdu nachytala. Zkoušela sama taky tu hranatou manýru, ale nešlo jí to – nemá smysl pro barvy, takže nemůže ničím zachránit fakt, že neumí kreslit.“

„Já jsem myslel, že ona žádné avantýry neměla.“

„To nebyla avantýra. Předpokládám, že ji Ledbury taky někdy sevřel v té své náruči, když nebyl po ruce nikdo lepší, ale na vážnější věci dával přece jen přednost těm hezčím. Před rokem odjel do Polska s nějakou Natašou, už nevím, jak se jmenovala. A od té doby začala Anna zanedbávat malování. U ní byl malér, že brala věci moc vážně. Pár drobných lásek by ji bylo naučilo, ale ona není typ, s kterým mužský rád flirtuje. Na to je moc nemotorná. Pochybuji, že by se byla kvůli Ledburymu tak dlouho trápila, kdyby to nebyla její první a jediná milostná epizoda. Protože, jak říkám, párkrát to zkusila, ale nevyšlo jí to.“

„Hm.“

„Ale proto ještě se nemusela Naomi takhle otočit proti ní. Je pravda, že může dneska puknout pýchou, že ulovila mužského – a snubní prsten – a bude se teď na každého vytahovat.“

„Ona je taková?“

„Je. A mimoto se teď na všechno dívá z hlediska drahého Waltera, a Walter přirozeně není Anně Dorlandové právě nakloněn.“

„Pročpak?“

„Ale příteli, nač ta diskrétnost? Přece kdekdo říká, že to udělala ona.“

„Vážně?“

„Koho jiného by mohli podezřívat?“

Wimsey si ovšem plně uvědomoval, že si to kdekdo musí myslet. A sám měl značnou tendenci si to myslet také.

„Proto asi nepřišla.“

„Samozřejmě. Není blázen. Jistě to ví.“

„To je pravda. Poslyšte, můžu vás o něco požádat? Myslím ještě o něco?“

„A o co?“

„Z toho, co říkáte, to vypadá, jako by se Anna Dorlandová mohla v blízké budoucnosti octnout bez přátel. Kdyby přišla za vámi –“

„Já na ni donášet nebudu. I kdyby otrávila padesát starých generálů.“

„To od vás nechci. Ale chci, abyste si zachovala nezaujatou mysl a řekla mi svůj názor. Protože v tomhle se nechci zmýlit. A já zaujatý jsem. Já bych si přál, aby slečna Dorlandová byla vinna. Takže bych mohl velice snadno sám sebe přesvědčit, že je vinna, i když není. Chápete?“

„Proč byste si přál, aby byla vinna?“

„Neměl jsem to takhle říkat. Přirozeně, nechci, aby ji odsoudili, když není vinna.“

„Dobře. Nebudu se na nic ptát. A pokusím se s Annou sejít. Ale nepokusím se z ní tahat rozumy. To odmítám. Já stojím při ní.“

„Milá zlatá,“ řekl Wimsey, „vy si nezachováváte nezaujatou mysl. Vy si myslíte, že to udělala.“

Marjorie Phelpsová se začervenala.

„Nemyslím. Proč to říkáte?“

„Protože se tak bojíte z ní tahat rozumy. Takové tahání rozumů by nemohlo nevinnému ublížit.“

„Poslyšte, Petře. Vy tady sedíte jako dokonale vychovaný pitomec, a mezitím se náramně poťouchle snažíte manipulovat s lidmi, aby udělali něco, za co by se měli stydět. Nedivím se, že dovedete tak pěkně pátrat. A já se za vás v ničem šťourat nebudu!“

„No, když nebudete, tak aspoň vím, co si myslíte, ne?“

Marjorie chvíli mlčela a pak řekla:

„Jak je to ohavné!“

„Travičství je ohavný zločin, nezdá se vám?“ řekl Wimsey.

Rychle vstal. Blížil se k nim páter Whittington s doktorem Penberthym.

„Tak co?“ řekl lord Petr. „Hroutily se oltáře?“

„Doktor Penberthy mi právě sdělil, že je to s nimi nahnuté,“ odpověděl kněz s úsměvem. „Strávili jsme příjemnou čtvrthodinu likvidací dobra a zla. Bohužel rozumím jeho dogmatu právě tak málo jako on mému. Ale pocvičil jsem se v křesťanské pokoře. Řekl jsem, že jsem ochoten se učit.“

Penberthy se zasmál.

„Tak vy zkrátka nenamítáte nic proti tomu, abychom vaše ďábly vymítali injekcemi,“ řekl, „když už na ně neplatí modlitby ani půst?“

„Naprosto ne. Proč bych namítal? Stačí mi, že je vyženete. Ovšem pod podmínkou, že jste si jist svou diagnózou.“

Penberthy zrudl a prudce se odvrátil.

„Proboha,“ řekl Wimsey. „Tohle bylo ošklivé. A ještě ke všemu od křesťanského kněze!“

„Co jsem řekl?“ zvolal zmateně páter Whittington.

„Připomněl jste Vědě,“ řekl Wimsey, „že jenom papež je neomylný.“

XVII

„No tak, paní Mitchamová,“ řekl inspektor Parker vlídně. Vždycky takhle říkal: „No tak, paní Takatak,“ a nikdy neopomněl říci to vlídně. Byla to součást rutiny.

Hospodyně zesnulé lady Dormerové se ledově uklonila, aby naznačila, že je ochotna se podrobit výslechu.

„My jenom potřebujeme zjistit přesné, byť sebenepatrnější podrobnosti, pokud jde o generála Fentimana v den před jeho smrtí. Jsem přesvědčen, že nám v tom pomůžete. Pamatujete se přesně, kdy sem přišel?“

„Asi tak ve tři čtvrtě na čtyři – ne později; ale na minutu přesně bych to říct nedovedla.“

„Kdo mu byl otevřít?“

„Sluha.“

„Viděla jste ho, když přišel?“

„Ano. Sluha ho uvedl do salónu a já jsem tam pro něj zašla a zavedla jsem ho nahoru do ložnice milostpaní.“

„Slečna Dorlandová s ním nemluvila?“

„Ne, seděla u lůžka milostpaní. Vzkázala mu po mně, abych ji omluvila a aby šel nahoru.“

„Vypadal generál v dobré kondici, když jste ho viděla?“

„Mně připadal úplně v pořádku – samozřejmě s ohledem na to, že to byl velice starý pán a že se právě dověděl smutnou novinu.“

„Nebyl namodralý kolem rtů, nebo nedýchal ztěžka nebo podobně?“

„No, chůze do schodů ho unavila.“

„Ovšem, to je přirozené.“

„Zůstal pak pár minut stát, aby nabral dech. Ptala jsem se ho, jestli mu nemůžu něčím posloužit, ale on odmítl, že mu nic není.“

„Jistě by mu bylo prospělo, kdyby byl přijal vaši velice moudrou nabídku, paní Mitchamová.“

„On asi věděl, co dělá,“ odpověděla hospodyně stroze. Zdálo se jí, že touto poznámkou policista vybočil z mezí svých povinností.

„A když jste ho uvedla do ložnice, byla jste svědkem jeho setkání s lady Dormerovou?“

„Nebyla“ (důrazně). „Slečna Dorlandová vstala a řekla: ‚Dobrý den, pane generále,‘ a podala mu ruku, a já jsem odešla, jak se na mě slušelo.“

„Správně. Byla slečna Dorlandová sama s lady Dormerovou, když jí oznámili generálův příchod?“

„To ne – byla tam i ošetřovatelka.“

„Ovšem – ošetřovatelka. Zůstaly slečna Dorlandová a ošetřovatelka v ložnici po celou dobu, co tam generál byl?“

„Ne. Slečna Dorlandová vyšla asi po pěti minutách a sešla dolů. Přišla za mnou a vypadala taková smutná. Řekla mi: ‚Chudinky staré,‘ a zrovna takhle to řekla.“

„A nic víc?“

„Řekla ještě: ‚Oni se totiž před mnoha a mnoha léty pohádali, paní Mitchamová, a od té doby se nikdy neviděli.‘ Já jsem to samozřejmě věděla, protože jsem byla u milostpaní celá ta léta, a slečna Dorlandová to věděla taky.“

„Takové mladé osobě, jako je slečna Dorlandová, to asi muselo připadat hrozně smutné.“

„To jistě. Slečna Dorlandová má cit. Ne jako některé ty dnešní dívky.“

Parker s pochopením kývl hlavou.

„A co dál?“

„Slečna Dorlandová si se mnou ještě chvilku popovídala a pak odešla, a chvilku nato přišla Nellie –“

„Jak dlouho potom to bylo?“

„No, chvilku potom. Zrovna jsem dopila šálek čaje, a ten já si vždycky vařím ve čtyři hodiny. Tak to mohlo být půl páté. Přišla, že potřebuje koňak pro pana generála, protože mu není dobře. Nápoje mám totiž ve svém pokoji a mám od nich klíč.“

Parker ničím neprojevil zájem o tuto zajímavou skutečnost.

„Viděla jste generála, když jste mu ten koňak nesla?“

„Já jsem mu ho nenesla.“ Tón paní Mitchamové dával najevo, že posluhování nepatří k jejím povinnostem.

„Aha, takže jste generála před jeho odchodem už neviděla.“

„Ne. Slečna Dorlandová mi později řekla, že měl srdeční záchvat.“

„Mnohokrát vám děkuji, paní Mitchamová. Teď bych rád položil několik otázek Nellii.“

Paní Mitchamová stiskla zvonek. Na jeho výzvu se dostavilo růžolící děvče s milou tváří.

„Nellie, tady ten pán by vám rád položil pár otázek ohledně návštěvy pana generála Fentimana. Řekněte mu, co chce vědět, ale nezapomeňte, že má moc práce, a moc se nerozpovídejte. Můžete si s Nellií promluvit tady.“

Paní Mitchamová vyplula z místnosti.

„Trochu škrobená paní, co?“ zašeptal Parker v posvátné hrůze.

„No, ona je kapku ze starýho světa, to je fakt,“ přisvědčila Nellie a zasmála se.

„Já bych z ní měl strach. No tak, Nellie,“ Parker opakoval starou formuli, „vy jste prý nesla starému pánovi koňak. Kdo vás o to požádal?“

„To bylo takhle. Pan generál seděl u milostpaní už asi hodinu, když najednou zazvonil z ložnice zvonek. Mojí povinností bylo jít se zeptat, tak jsem šla nahoru a ošetřovatelka vystrčila hlavu ze dveří a povídá: ‚Přineste kapku koňaku, Nellie, a rychle, a zavolejte slečnu Dorlandovou. Panu generálovi se udělalo špatně.‘

Tak jsem došla pro koňak k paní Mitchamové a po cestě zpátky jsem se zastavila pro slečnu Dorlandovou, která byla ve svým ateliéru.“

„Kde je ten ateliér, Nellie?“

„Je to takovej velkej pokoj v prvním patře – zrovna nad kuchyní. Kdysi tam mívali kulečník a je tam skleněná střecha. Tam slečna Dorlandová maluje a hraje si s těma svejma lahvičkama a tak, a taky je to její obývací pokoj.“

„S jakými lahvičkami?“

„No, s všelijakejma chemikáliema. Slečny dneska mají divný zábavy, to víte, když nemají co dělat. Dá to spoustu uklízení.“

„To věřím. Tak pokračujte, Nellie – nechtěl jsem vás přerušit.“

„No, tak jsem vyřídila ten vzkaz a slečna Dorlandová povídá: ‚Ale ale – chudák starý pán. Asi to na něho bylo moc. Dejte mi ten koňak, já ho tam zanesu. A vy běžte a zavolejte panu doktorovi Penberthymu.‘ Tak jsem jí ten koňak dala a ona s ním šla nahoru.“

„Okamžik. Viděla jste ji, jak tam s ním jde?“

„No, to jsem neviděla, vlastně jsem ji vůbec neviděla jít nahoru – ale myslela jsem, že tam šla. Já jsem totiž běžela dolů k telefonu, tak jsem se nedívala.“

„Samozřejmě – proč taky.“

„Číslo telefonu pana doktora Penberthyho jsem musela hledat v seznamu. Byly tam čísla dvě, a když jsem se dovolala do bytu, řekli mi, že je v ordinaci. Než jsem dostala to druhý číslo, tak na mě slečna Dorlandová volala ze schodů, jestli už jsem mluvila s panem doktorem. Tak jsem jí řekla, že ještě ne, že je v ordinaci. A ona povídá: ‚Tak až se dovoláte, řekněte mu, že panu generálovi Fentimanovi se udělalo špatně a že jede odtud přímo k němu. A řekněte Williamovi, ať zavolá taxi.‘ Slečna se vrátila nahoru a já jsem se dovolala konečně do ordinace a řekla jsem sluhovi pana doktora, že pan generál Fentiman je na cestě a ať tam na něho počká. A pak jsem ho viděla, jak jde po schodech dolů. Slečna Dorlandová a ošetřovatelka mu pomáhaly každá z jedný strany a vypadal, chudinka stará, jako by byl na umření. William – to je sluha, víte – přišel a řekl, že taxi už čeká, a tak pana generála naložili a slečna Dorlandová a ošetřovatelka se zase vrátily nahoru. A to je všechno.“

„Hm. Jak dlouho už jste tady, Nellie?“

„Prosím tři roky.“ To „prosím“ byla koncese Parkerově zdvořilosti a slušnému způsobu řeči. „Hotovej gentleman,“ jak Nellie později svěřila paní Mitchamové, která však opáčila: „Nikoli, Nellie – že se chová jako gentleman, to nepopírám, ale policista je prostě úřední osoba, a to byste si měla pamatovat.“

„Tři roky? To je na dnešní dobu dost dlouho: Líbí se vám tady?“

„Ujde to. Samozřejmě, je tu paní Mitchamová, ale já to s ní dovedu. A stará paní – jo, to byla každým coulem dáma.“

„A slečna Dorlandová?“

„Copak ta, ta neotravuje, až na ten nepořádek, co nadělá. Ale vždycky je laskavá a o všechno prosí a za všechno poděkuje. Nemůžu si na ni stěžovat.“

Odstín v sympatii, pomyslel si Parker. Anna Dorlandová zřejmě neměla dar vzbuzovat hlubokou oddanost.

„Pro děvče jako vy tu není právě živo.“

„Je tu děsná nuda,“ přiznala Nellie upřímně. „Slečna Dorlandová sice občas pořádala v ateliéru večírky, ale nic lepšího, a jenom samý slečny – většinou malířky a tak.“

„A od té doby, co lady Dormerová zemřela, je tu patrně ještě větší ticho. Nesla slečna Dorlandová její smrt hodně těžce?“

Nellie zaváhala.

„To se ví, líto jí to bylo; milostpaní byla jediná osoba, co měla na světě. A pak měla to trápení s těma právníma věcma – něco kvůli pozůstalosti. Ale to vy asi víte.“

„Ano, vím. Ona s tím měla trápení?“

„Jo, a taky vztek – to byste nevěřil. Jednou přišel pan Pritchard, to si zvlášť pamatuju, protože jsem tenkrát zrovna utírala prach v hale, a ona mluvila tak nahlas, že jsem to nemohla neslyšet. ‚Proti tomu budu bojovat do posledního,‘ říkala, a pak ,… něco… mě ošidit.‘“

„Snaha?“ napověděl Parker.

„Ne, spíš jako spiknutí, jo, to je ono. Spiknutí mě ošidit. A dál už jsem nic neslyšela, až pak pan Pritchard vyšel ze dveří a povídá jí: ‚Dobře, slečno Dorlandová, vyšetříme si to samostatně.‘ A slečna Dorlandová vypadala tak rozčileně a vztekle, že mě to až překvapilo. Ale časem to zase nějak pominulo. Poslední týdny je rozhodně jako vyměněná.“

„Jak to myslíte?“

„Vy jste si toho sám nevšiml? Je taková tichá, skoro jako kdyby měla z něčeho strach. Jako kdyby zažila nějakej otřes. A je pořád uplakaná.To zpočátku nebejvala.“

„Jak dlouho už je takto rozrušená?“

„Já mám dojem, že je to od tý doby, co se přišlo na to, že ten ubohej starej pán byl vlastně zavražděnej. Je to hrůza, viďte? Myslíte, že ho chytnou, toho, co to udělal?“

„To víte že ano,“ řekl Parker sebevědomě. „Tak vy říkáte, že to byl pro slečnu Dorlandovou otřes?“

„Mně to aspoň tak připadá. Jak byla tuhle v novinách ta zpráva, jak ten sir James Lubbock přišel na to, že generála někdo otrávil, tak jsem si hned ráno dovolila na to slečnu Dorlandovou upozornit, když jsem ji budila. ‚To je divný, viďte, slečno,‘ povídám, ‚že pana generála Fentimana vlastně někdo otrávil –,‘ zrovna takhle jí to povídám. A ona povídá: ‚Že ho někdo otrávil, Nellie? To jste si to asi špatně přečetla, Nellie,‘ povídá. Tak jsem jí ty noviny ukázala a ona celá zbledla.“

„No,“ řekl Parker, „však je to taky strašná věc, když se člověk něco takového dozví o někom, koho znal. To by rozrušilo každého.“

„Já vím. My s paní Mitchamovou jsme z toho byly celý pryč. ‚Chudák pán,‘ povídám, ‚proč by mu tohle někdo dělal? Třeba se pomátl a udělal si to sám,‘ povídám. No ne, nemyslíte?“

„Ani to není vyloučeno,“ řekl Parker nezávazně.

„Třeba ho to tak sebralo, že mu sestra umřela, viďte? To jsem taky říkala paní Mitchamový. Ale ona říkala, že by si takovej pán, jako byl pan generál, nikdy takhle nevzal život a nenechal by po sobě věci v takovým nepořádku. A já jsem se jí ptala, jak to myslí s tím nepořádkem, a ona povídá, že to není moje věc a abych se do toho nepletla. Co vy si o tom myslíte?“

„Zatím nic,“ řekl Parker. „Ale vy jste mi řekla spoustu zajímavých věcí. A teď se laskavě zeptejte slečny Dorlandové, jestli mi může věnovat pár minut.“

Anna Dorlandová ho přijala v salóně. Pomyslel si, že je vskutku nehezká, taková zamračená a hranatá postavou i v pohybech. Krčila se v koutě pohovky v černých šatech, které ještě zdůrazňovaly bledost jejích napuchlých tváří. To má jistě od pláče, pomyslel si Parker. A když promluvila, zněl její hlas úsečně, drsně a ochraptěle a zároveň pozoruhodně bezvýrazně.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji,“ řekl Parker zdvořile.

„Asi to jinak nejde.“ Vyhnula se jeho pohledu a zapálila si novou cigaretu od té, kterou právě dokouřila.

„Rád bych od vás slyšel všechny podrobnosti, které si pamatujete z poslední návštěvy generála Fentimana u jeho sestry. Pokud jsem dobře rozuměl, do ložnice ho uvedla paní Mitchamová.“

Anna Dorlandová zamračeně přisvědčila.

„Byla jste tam také?“

Neodpověděla.

„Byla jste v ložnici lady Dormerové?“ naléhal Parker poněkud přísněji.

„Byla.“

„A ošetřovatelka také?“

„Ano.“

Anna Dorlandová odpovídala velice neochotně.

„Co se dělo dál?“

„Nic se nedělo. Zavedla jsem ho k posteli a řekla jsem ‚Tetičko, je tady pan generál Fentiman.‘“

„Lady Dormerová byla při vědomí?“

„Ano.“

„A ovšem velice slabá.“

„Ano.“

„Řekla na to něco?“

„Řekla: ‚Arthure!‘ – a to je všechno. A on řekl: ‚Felicity!‘ a já jsem řekla: ‚Jistě byste byli rádi sami,‘ a vyšla jsem z pokoje.“

„Ošetřovatelka tam zůstala?“

„Té jsem nemohla poroučet. Musela dohlížet na svou pacientku.“

„Ovšem. Zůstala tam po celou dobu rozmluvy?“

„Nemám nejmenší tušení.“

„Nu,“ řekl Parker trpělivě, „jedno mi snad říct můžete. Byla ošetřovatelka v ložnici, když jste tam přinesla ten koňak?“

„Ano, byla.“

„A teď s tím koňakem. Nellie mi říkala, že ho přinesla k vám do ateliéru.“

„Ano.“

„Vešla dovnitř?“

„Já vám nerozumím.“

„Přišla až do místnosti, nebo jen zaklepala na dveře a vy jste za ní vyšla na chodbu?“

To Annu Dorlandovou poněkud probudilo.

„Slušné služebné neklepou na dveře,“ řekla s urážlivým opovržením. „Samozřejmě vešla dovnitř.“

„Promiňte,“ opáčil Parker dotčeně. „Myslel jsem, že by na dveře vašeho soukromého pokoje zaklepala.“

„Ne.“

„Co vám řekla?“

„Nemůžete se jí na to zeptat přímo?“

„To už jsem udělal. Ale služebné se někdy nevyjadřují dosti přesně. Rád bych si to ověřil.“ Parker se nyní už zase dokonale ovládal a mluvil přirozeně.

„Řekla mi, že ji ošetřovatelka poslala pro koňak, protože se generálu Fentimanovi udělalo špatně, a že jí řekla, aby mě zavolala. Řekla jsem jí, ať radši běží zatelefonovat doktoru Penberthymu, že ten koňak donesu sama.“

Zamumlala to spěšně a tak tiše, že jí Parker sotva rozuměl.

„A vy jste ten koňak donesla hned nahoru?“

„Ano, ovšem.“

„Vzala jste ho přímo od Nellie? Nebo ho Nellie postavila někam na stůl nebo podobně?“

„Jak si tohle mám sakra pamatovat?“

Parker neslyšel rád, když ženy sakrují, ale vynasnažil se nedat se tím ovlivnit.

„Nepamatujete se – ale jistě víte, jestli jste s ním šla přímo nahoru? Nedělala jste mezitím něco jiného?“

Anna Dorlandová jako by se vzpamatovala a pokoušela se rozpomenout.

„Když je to tak důležité, tak tedy mám dojem, že jsem napřed zhasla pod něčím, co se vařilo.“

„Co se vařilo na ohni?“

„Na plynovém vařiči,“ řekla netrpělivě.

„A co se to vařilo?“

„Ale nic – to není důležité.“

„Čaj? Kakao? Tak něco?“

„Ne – nějaké chemikálie,“ řekla dosti neochotně.

„To jste dělala chemické pokusy?“

„Ano – tak trochu – jen tak pro zábavu – je to totiž můj koníček. Teď už to nedělám. Odnesla jsem ten koňak –“

Její úzkostná snaha odvést hovor od chemie jako by zvítězila nad její nechutí pokračovat ve vyprávění.

„Vy jste si dělala chemické pokusy – ačkoli byla lady Dormerová tak těžce nemocná?“

„To jen tak, abych se něčím zaměstnala,“ zamumlala.

„Jaký to byl pokus?“

„Už se nepamatuji.“

„A nevzpomněla byste si?“

„NE!“ Téměř to vykřikla.

„Nevadí. Tak jste tedy ten koňak zanesla nahoru.“

„Ano – ačkoli ono to vlastně není v pravém slova smyslu nahoře. Je to v témž patře, jenom o šest schodů výš. Ošetřovatelka mi otevřela a řekla mi, že už je mu líp, a když jsem vešla, generál Fentiman seděl v křesle, celý přepadlý a popelavý. Křeslo stálo za plentou, aby ho tetička neviděla, protože by ji to mohlo rozrušit. Ošetřovatelka mi řekla: ‚Dala jsem mu jeho kapky a myslím, že ho ten koňak postaví na nohy.‘ Tak jsem mu nalila koňak – jen docela maličko – a za chvilku už vypadal líp a dýchal normálněji. Řekla jsem mu, že jsme poslali pro doktora, a on řekl, že k němu raději zajede sám. Mně to připadalo trochu nerozumné, ale ošetřovatelka říkala, že už je mu opravdu líp a že by ho jen znovu rozčililo, kdybychom ho nutily, aby dělal něco, co nechce. Tak jsem řekla Nellii, aby doktora upozornila, že je generál na cestě k němu, a poslala jsem Williama pro taxi. To už se generál vzpamatoval natolik, že jsme ho svedly ze schodů a on nasedl do taxi a odjel.“

Z té záplavy slov se Parker soustředil na něco, co slyšel poprvé. „Jaké kapky mu to ošetřovatelka dala?“

„Ty jeho, co měl v kapse.“

„Nemohla mu jich omylem dát víc? Byla na lahvičce poznamenaná dávka?“

„Nemám ponětí. Raději se jí na to zeptejte sám.“

„Ano, a budu si s ní muset promluvit. Jen bych vás poprosil, abyste mi řekla, kde ji najdu.“

„Mám adresu nahoře. Víc nic už nechcete?“

„Jen bych se ještě rád podíval na ložnici lady Dormerové a na váš ateliér, když dovolíte.“

„Proč?“

„Jen kvůli pořádku. Máme povinnost si prohlédnout všechno, co je k vidění,“ odpověděl Parker chlácholivě.

Vystoupili nahoru. Dveře v prvním patře přímo naproti schodišti vedly do příjemného vzdušného pokoje, zařízeného staromódním ložnicovým nábytkem.

„To je tetiččin pokoj. Ona nebyla přímo moje teta, ale já jsem jí tak říkala.“

„Ano. Kam vedou tyhle druhé dveře?“

„Do oblékárny. Spala tam ošetřovatelka, když tetička stonala.“ Parker nahlédl do oblékárny, prohlédl si uspořádání ložnice a prohlásil, že mu to stačí.

Anna Dorlandová neodpověděla a prošla mimo něho dveřmi, které jí Parker podržel. Měla docela slušnou postavu, ale pohybovala se shrbeně, téměř jako kdyby se chtěla schválně dělat ošklivější. „Chcete se podívat do ateliéru?“

„Prosím vás.“

Sestoupili po šesti schodech a prošli krátkou chodbou k místnosti, která, jak už Parker věděl, byla postavena nad kuchyňským křídlem domu. Cestou si v duchu propočítával vzdálenosti.

Ateliér byl veliký, dobře osvětlený skleněnou střechou. Jeden jeho konec byl zařízen jako obývací pokoj. Druhý byl prakticky bez nábytku a obsahoval to, čemu Nellie říkala „krámy“. Na stojanu byl vystaven (podle Parkerova úsudku) velice ošklivý obraz. Jiná plátna stála obrácená ke zdi. V jednom rohu byl stůl pokrytý voskovaným plátnem, na němž stál plynový vařič s plotýnkou a Bunsenův hořák.

„Najdu vám tu adresu,“ řekla Anna Dorlandová. „Někde ji tady mám.“

Začala se prohrabávat v nepořádku na psacím stole. Parker zamířil do pracovní části místnosti a zkoumal ji očima, nosem, hmatem. Ošklivý obraz na stojanu byl čerstvě namalován; pověděl mu to čich a hromádky barev na paletě, které byly dosud měkké a lepkavé. Usoudil z toho, že se tu v minulých dvou dnech pracovalo. Štětce byly nastrkány do hrnku s terpentýnem. Parker je vytáhl a zjistil, že na nich dosud lpí barva. Obraz sám pak představoval krajinu, hrubě načrtnutou výbušnými, nepokojnými barvami. Parker nebyl znalec umění; byl by rád slyšel Wimseyho názor. Zkoumal dál. Stůl s Bunsenovým hořákem byl holý, ale ve skříni poblíž objevil Parker množství chemických přístrojů toho druhu, na jaké se pamatoval ze školy. Všechno bylo pečlivě vymyto a uloženo. To je patrně práce Nellie, pomyslel si. V dózách a krabičkách byla řada prostých chemikálií, které zabíraly dvě police. Patrně bude třeba to vše poslat k rozboru, říkal si Parker, jestli je v nich skutečně to, co tam má být; jenže jestli tu bylo něco podezřelého, už to tu asi dávno není. Ale udělat se to musí. Jeho pozornost upoutalo pár knih v horní přihrádce: Quainův Medicínský slovník. Vytáhl jeden svazek, v němž zahlédl papírovou záložku. Otevřel jej na označené stránce a jeho zrak padl na slova „rigor mortis“ a o několik řádek níž „účinky některých jedů“. Chystal se číst dál, když těsně za sebou uslyšel hlas slečny Dorlandové.

„To nic není,“ řekla. „Už jsem toho nechala. Chvíli mě to bavilo, ale přešlo mě to. Já vlastně maluju. Co říkáte tady tomu?“ ukázala na ošklivou krajinu.

Parker řekl, že je to velice pěkné.

„A tohle jsou také vaše obrazy?“ otázal se a ukázal na ostatní plátna. „Ano,“ řekla Anna Dorlandová.

Parker jich několik obrátil k světlu a přitom si všiml, jak jsou zaprášené. Tady to Nellie odbyla – nebo možná měla příkaz na ně nesahat. Když Anna Dorlandová předváděla svá díla, poněkud ožila. Krajina byla u ní zřejmě nový žánr. Většina ostatních pláten byly figurální studie. Parker si pomyslel, že jejich autorka udělala vlastně dobře, když se dala na krajinářství. Nebyl příliš dobře obeznámen s moderním pojetím malby a činilo mu jisté potíže, když měl vyslovit svůj názor na ty podivné postavy, které měly hlavy tvaru vejce a údy jako z gumy.

„Tohle je Paridův soud,“ řekla Anna Dorlandová.

„Ano,“ řekl Parker. „A tohle?“

„Jen studie oblékající se ženy. Není to zvlášť dobré. Ale myslím, že tenhle portrét paní Mitchamové se mi dost povedl.“

Parker vyvalil oči; patrně šlo o symbolické vyjádření povahy paní Mitchamové, neboť tu převládaly tvary hranaté a špičaté; podobala se spíš dřevěné holandské loutce s trojhranným špičatým nosem a očima jako pouhé tečky v kulaté lososově růžové tváři.

„Moc podobné jí to není,“ řekl Parker nejistě.

„Také jí to nemá být podobné.“

„Tohle je lepší – totiž tohle se mi líbí líp,“ řekl Parker, když rychle obrátil zrak na další obraz.

„To nic – to jsem dělala zpaměti.“

Obraz – hlava poněkud mrtvolně vyhlížejícího muže se zlověstným úsměvem a lehce šilhavým okem – byl zřejmě předmětem opovržení, téměř jako zavržená lidská bytost. Byl ihned odložen a Parker se pokusil soustředit pozornost na Madonu s dítětem, která jeho prosté evangelické mysli připadala jako strašlivé kacířství.

Naštěstí slečnu Dorlandovou brzy omrzely i vlastní obrazy a naskládala je opět do kouta.

„Chcete ještě něco?“ otázala se příkře. „Tady je ta adresa.“

Parker si ji vzal.

„Ještě jednu otázku,“ řekl a pevně pohlédl Anně Dorlandové do očí. „Věděla jste, než lady Dormerová zemřela – předtím, než ji generál navštívil –, jak na vás a na něho pamatovala ve své závěti?“

Slečna Dorlandová oči nesklopila, a Parker pozoroval, jak se jí do nich vkrádá panický strach. A ten strach jako by ji celou zaplavil, jako mořská vlna. Pěsti na konci svislých paží se zaťaly, a pak se její zoufalé oči před jeho pohledem sklopily a uhnuly, jako kdyby hledaly únik.

„Nu?“ řekl Parker.

„Ne!“ odpověděla. „Ovšemže jsem nevěděla. Proč bych to měla vědět?“ A pak, k Parkerově úžasu, zalil jí bledé tváře temný ruměnec, ihned zase opadl a zanechal ji na smrt bledou.

„Jděte pryč!“ řekla zuřivě. „Je mi z vás nanic!“

XVIII

„Tak jsem tam nasadil našeho člověka a dal všechny ty věci ze skříně odvézt k rozboru,“ řekl Parker.

Lord Petr přikývl.

„Škoda že jsem tam nebyl s tebou,“ řekl. „Rád bych viděl ty její obrazy. Ale –“

„Třeba bys z nich něco vykoukal,“ řekl Parker, „ty kumštu rozumíš. Samozřejmě, můžeš tam se mnou kdykoli zajít a podívat se na ně. Ale mně dělá starost časový faktor. Dejme tomu, že dala starému pánovi digitalin do toho koňaku se sodovkou. Ale proč by pak začal působit tak pozdě? Podle toho, co jsem se o tom dočetl, mělo být po něm nejdéle za hodinu. Lubbock říká, že to byla veliká dávka.“

„Já vím. Ale myslím si, že tady je někde nějaký háček. Proto bych se chtěl na ty obrazy podívat.“

Parker se zamyslel nad zdánlivým non sequitur, ale nechal toho. „John Fentiman –,“ začal.

„Ano,“ řekl Wimsey, „John Fentiman. Asi začínám být na stará kolena sentimentální, protože pociťuji nepřekonatelný odpor ke zkoumání otázky, jakou měl John Fentiman příležitost.“

„Kromě Roberta,“ pokračoval Parker neúprosně, „byl John poslední zainteresovaná osoba, která s generálem Fentimanem mluvila.“

„Ano – mimochodem, pokud jde o to, co se odehrálo mezi Robertem a starým pánem, máme jen Robertovu nepotvrzenou výpověď.“

„Ale Wimsey – přece nechceš tvrdit, že Robert měl nějaký zájem na tom, aby jeho dědeček zemřel dřív než lady Dormerová? Naopak.“

„Já vím – ale co když měl nějaký zájem na tom, aby zemřel dřív, než napíše závěť? Vzpomeň si na ty poznámky, co si napsal. Větší podíl dědí John. To nesouhlasí tak docela s tím, co Robert říkal. A dokud generál novou závěť nesepsal, mohl to Robert zdědit všechno.“

„To je pravda. Ale kdyby generála zabil právě tehdy, pak by sám nedostal nic.“

„V tom je potíž. Ledaže si myslel, že lady Dormerová už mezitím zemřela. Ale nevím, jak by si to mohl myslet. Ledaže –“

„Co?“

„Ledaže by dal starému pánovi pilulku nebo něco, ale na později, a že to starý pán omylem spolkl dřív, než měl.“

„Možnost, že by šlo o pilulku s opožděným účinkem, je pro nás největší otrava, jaká může být. To by pak bylo možné skoro všechno.

„Ovšem, včetně teorie, že mu ji dala Anna Dorlandová.“

„Na to se chci zeptat té ošetřovatelky, jakmile se k ní dostanu. Ale odběhli jsme od Johna.“

„Máš pravdu. Podívejme se tady na Johna. Ačkoli mně se ani trochu nechce se na něho dívat. Podobně jako té paní v Maeterlinckovi, kterou manžel honí kolem stolu se sekerou v ruce, není mi do smíchu. John je z časového hlediska nejpravděpodobnější osoba. Z časového hlediska fakta souhlasí. Rozešel se s generálem Fentimanem kolem půl sedmé a Robert našel generála mrtvého v osm. Takže jestli dostal jed v podobě pilulky –“

„Což se muselo stát v tom taxíku,“ vsunul Parker.

„Jak říkáš – tedy v podobě pilulky, dostavil by se účinek později, než kdyby týž jed spolkl ve stavu tekutém. V tom případě by generál docela dobře stačit dojet do klubu a promluvit s Robertem, než to na něho přišlo.“

„Moc pěkně. A jak se John dostal k jedu?“

„Já vím, to je hlavní potíž.“

„A jak to, že ho u sebe měl právě tehdy? Přece nemohl vědět, že tehdy náhodou generála potká. I kdyby věděl o jeho návštěvě u lady Dormerové, nemohl tušit, že generál odtamtud pojede do Harley Street.“

„Mohl jed nosit při sobě pro případ, že by se mu naskytla příležitost. A když na něho starý pán zavolal a začal mu dělat kázání, řekl si, že by to měl udělat radši hned, než ho vydědí.“

„Hm. – Ale proč by byl potom John takový hlupák, aby přiznal, že o závěti lady Dormerové nikdy neslyšel? Kdyby o ní byl věděl, nemohli jsme ho podezřívat. Stačilo, aby řekl, že mu o ní generál řekl v tom taxíku.“

„Třeba ho to nenapadlo.“

„Pak je John ještě větší trouba, než jsem si myslel.“

„Možná že je,“ řekl Parker suše. „V každém případě jsem poslal svého člověka, aby se na něho poptal u něho v domě.“

„Vážně? Poslyš, musím se ti přiznat, že mě dneska mrzí, že jsem se do toho vůbec pletl. Co na tom k čertu záleží, jestli starému Fentimanovi někdo pomohl bezbolestně ze světa o kapku dřív? Byl přímo neslušně starý!“

„Uvidíme, jak budeš mluvit za šedesát let,“ řekl Parker.

„Tou dobou, jak doufám, se budeme pohybovat v různých sférách. Já ve sférách vyhrazených vrahům a ty v těch daleko nižších a nepříjemnějších, vyhrazených těm, kdo své bližní uvádějí v pokušení, aby je zavraždili. Já si myju ruce, příteli. Teď, když jsi to vzal do ruky ty, nemám tu už co dělat. Nudí mě to a otravuje mě to. Pojďme mluvit o něčem jiném.“

Wimsey si mohl sice ruce umýt, ale jako Pilát brzy zjistil, že veřejnost má nepříjemné sklony spojovat jeho jméno s trapným a neuspokojivým případem.

O půlnoci zazvonil telefon.

Petr právě vlezl do postele; zaklel.

„Řekněte, že nejsem doma,“ křikl na Buntera a znovu zaklel, když slyšel, jak sluha ujišťuje neznámého, že se podívá, jestli už se jeho lordstvo vrátilo. Neuposlechnutí znamenalo u Buntera naléhavou nutnost.

„Tak co?“

„Je to paní Fentimanová, vaše lordstvo, a je zřejmě velice rozčilena. Kdyby vaše lordstvo nebylo doma, mám mu vyřídit, aby laskavě zavolalo, jakmile se vrátí.“

„Blbost. Nemají přece telefon.“

„To nemají, vaše lordstvo.“

„Neříkala, oč jde?“

„Nejdřív se ptala, jestli u nás není pan John Fentiman, vaše lordstvo.“

„To je peklo!“

Bunter jemně přistoupil k pánovi s županem a pantoflemi. Wimsey do nich vztekle skočil a šoural se k telefonu.

„Haló?“

„Lord Petr? – To jsem ráda!“ Drátem proběhl vzdech úlevy – drsný zvuk, jako zachroptění. „Nevíte, kde je John?“

„Nemám tušení. To se nevrátil domů?“

„Ne – a já mám strach –. Ráno tu byli nějací lidé…“

„Policie.“

„Ano… John… Oni něco našli… Já vám to po telefonu nemohu povídat… Ale John odjel do práce s vozem… a v podniku říkají, že se tam vůbec neobjevil… a pamatujete se tenkrát, jak byl taky takový divný… a ztratil se…“

„Šest minut, končíme,“ řekl ženský hlas rezolutně, kovově to cvaklo a spojení bylo přerušeno.

„Připravte mi šaty,“ řekl Wimsey trpce, „ty ohavné, odporné hadry, co už jsem nechtěl víckrát vzít na sebe. Zavolejte mi taxi. Přineste mi whisky. Macbeth zavraždil spánek. No, a nejdřív mi zavolejte Roberta Fentimana.“

Pan major Fentiman není v Londýně, sdělil mu Woodward. Vrátil se zase do Richmondu. Wimsey zkusil volat do Richmondu. Po dlouhé době se ozval ženský hlas, přiškrcený ospalostí a zlostí. Major Fentiman ještě není doma. Na otázku, zda může vyřídit majoru Fentimanovi vzkaz, pravil ženský hlas, že má jiné věci na práci, než být celou noc vzhůru a běhat k telefonu a vyřizovat vzkazy majoru Fentimanovi. Že už je to dneska v noci podruhé a že už tam tomu prvnímu řekla, že žádné vzkazy pro majora Fentimana brát nehodlá, a ať to tenhle druhý vezme na vědomí. Mohla by tedy nechat majoru Fentimanovi písemný vzkaz, aby ihned zajel k svému bratrovi? No tohle, jak si to představujou, že ona bude v noci a v týhle zimě sedět a psát nějaké vzkazy? To si rozhodně nikdo nepředstavuje, ale jde o případ náhlého onemocnění. Bylo by od ní velice laskavé, kdyby to udělala. Nic víc, než aby zajel k bratrovi, že mu to vzkazuje lord Petr Wimsey.

„Kdo?“

„Lord Petr Wimsey.“

„Prosím, vaše lordstvo. Prosím za prominutí, jestli jsem vás odbyla trochu zkrátka, ale…“

Já ti dám zkrátka, bábo jedna snobská. Mělas řečí jako vody, vydechlo jeho lordstvo neslyšně. Nahlas jí pak poděkoval a zavěsil. Sheila Fentimanová Petra netrpělivě vyhlížela na prahu, takže byl ušetřen další obtíže vzpomenout si, kolikrát se na koho správně zvoní. Dychtivě mu stiskla ruku a táhla ho dovnitř.

„To jste ale hodný. Mám takovou starost. Prosím vás, buďte úplně tiše, aby si zase nestěžovali.“ Sheila mluvila ustrašeným šeptem. „Tak ať k čertu stěžují,“ řekl Wimsey vesele. „Proč byste nemohla dělat rámus, když máte starost o Johna? A mimoto, když budeme šeptat, budou si myslet, kdovíco tady neprovádíme. Tak, děvenko, co se vlastně děje? Jste studená jako pzche Melba. Tak to nejde. Oheň vám skoro vyhasl – kde máte whisky?“

„Tiše! Jsem úplně v pořádku, na mou duši. John –“

„Nejste vůbec v pořádku. A já taky ne. Jak říká George Robey, nejhůř mi dělá to, když musím vylézt z teplé postele do studené noci.“ Petr přiložil vrchovatou lopatku na oheň a pohrabáčem prohrábl rošt. „A nic jste nejedla. To se nedivím, že je vám zle.“

Na stole byly dva talíře – nedotčené –, které čekaly na Johnův návrat. Wimsey zamířil do kuchyňské části, následován Sheilou, která mu v tom chtěla zabránit. Nalezl nějaké nevábné zbytky – studené rozvařené maso ve vodnaté omáčce, mísu plnou jakési polévky z konzervy a na poličce studený pudink.

„To vám vaří vaše posluhovačka? Asi ano, když jste celý den z domu. Tak vám povím, milé dítě, že vařit neumí. Nevadí, tady je trochu hovězího vývaru – ten snad nemohla zkazit. Jděte si sednout, já vám připravím trochu bujónu.“

„Paní Munnsová –“

„Paní Munnsová může jít k čertu.“

„Ale já vám musím říct, jak to bylo s Johnem.“

Wimsey se na ni podíval a uznal, že mu vskutku musí říct, jak to bylo s Johnem.

„Promiňte, nechtěl jsem vás komandovat. Člověk má jakýsi vrozený dojem, že v krizových situacích se musí s ženami zacházet jako s blbečky. Patrně je to způsobeno oním odvěkým heslem: ‚Ženy a děti napřed.‘ Chudinky.“

„Kdo, ženy?“

„Ano. Nedivím se, že jim to občas leze na mozek. Nic se jim neřekne, jen se od nich chce, aby hezky tiše seděly v koutku a do ničeho se nepletly. V podobné situaci by i ten nejsilnější chlap úplně zpitoměl. Proto jsme si asi vždycky přisvojovali výsadu běhat po světě a konat hrdinné činy.“

„Máte úplně pravdu. Podejte mi tu konvici na vodu.“

„Ne, ne, já to udělám. Vy si sedněte a – totiž promiňte, tady máte tu konvici. Nalejte do ní vodu, zapalte plyn a dejte ji vařit. A teď mi povězte, jak to bylo s Johnem.“

Začalo to všechno zřejmě při snídani. Od okamžiku, kdy vyšlo najevo, že to byla vražda, byl John nervózní a podrážděný a k Sheilině zděšení si „zase začal mumlat pro sebe“.

Wimsey si vzpomněl, že to „mumlání“ bývalo vždycky předzvěstí některého z Johnových „záchvatů“. Byly to následky válečného šoku a většinou končily tím, že John zmizel z domu a někde bez cíle bloudil, někdy s částečnou, jindy s úplnou ztrátou paměti. Jednou ho našli, jak tančí úplně nahý uprostřed stáda ovcí a zpívá jim. Při vší tragice to bylo až komické, neboť John neměl sluch, a jeho zpěv se podobal spíš skučení větru v komíně. Pak tu byl ten skutečně tragický případ, kdy John úmyslně vlezl do hořící hranice. To bylo, když John a Sheila žili na venkově. Tehdy se těžce popálil, a teprve bolest ho přivedla k sobě. Nikdy si nedovedl vzpomenout, proč to všechno dělal, a zbyly mu z těch příhod jen mlhavé vzpomínky. Bylo těžko říci, co může udělat při příští ztrátě smyslů.

Tak tedy John zase začal „mumlat“.

Když seděli ráno u snídaně, všimli si, že se k domu blíží dva muži. Sheila, která seděla proti oknu, je spatřila první a řekla neopatrně: „Podívej se, copak tu asi chtějí? Vypadají jako policisti v civilu.“ John se podíval, vyskočil a vyběhl z pokoje.

Sheila za ním volala, co se stalo, ale neodpověděl jí. Jen ho slyšela, jak něco „přehrabuje“ v zadním pokoji, což byla ložnice. Sheila už chtěla jít za ním, když uslyšela, jak pan Munns otvírá policistům dveře a jak oni se ptají po Johnovi. Paní Munnsová je uvedla do předního pokoje s kamennou tváří, na níž jako by stálo napsáno velkými písmeny slovo „policie“.

Vtom se začala voda vařit. Sheila právě vzala konvici, aby rozředila vývar, když si Wimsey uvědomil, že ho někdo drží za límec. Ohlédl se a uviděl tvář muže, který už se zřejmě několik dní neholil.

„Tak co?“ řeklo zjevení. „Copak tohle má znamenat?“

„Já jsem si hned myslela,“ dodal rozhořčený hlas ze dveří, „že s tím zmizením pana kapitána to není jen tak. Však vy dobře víte, že nikam nezmizel, mladá paní, jen mi nic nevykládejte. A váš přítel to věděl taky, když sem tak potají přijel taxíkem a vy jste na něho čekala ve dveřích, abysme vás s manželem neslyšeli. Ale řeknu vám, že tohle je počestnej dům, lorde Jánevímkdo, nebo jak si to říkáte – beztak se z vás vyklube jen nějakej špinavej podvodník, až jednou vyjde pravda najevo. A ještě ke všemu s monoklem, jako ten pán, co jsem o něm četla v novinách! A v mý kuchyni! A to nemluvím o tom kraválu, co tu byl od rána, a o tom bouchání dveřma a o těch policajtech, co tu byli. Myslíte, že to nevím? Ty dva tady spolu chystali něco nekalýho, a ten kapitán, jak si říká – ostatně to se ještě taky uvidí, jakej on je kapitán. Podle mě věděl moc dobře, proč zmizel, a čím dřív zmizíte i vy, paničko, tím budu radši, to vám teda povídám.“

„A má ouplně pravdu,“ řekl pan Munns – „Au!“

Lord Petr odstranil opovážlivou ruku ze svého límce prudkým škubnutím, které zřejmě způsobilo zakvílení zcela nepřiměřené vynaložené síle.

„To jsem rád, že jste sem zašel,“ řekl. „Beztak jsem vás právě chtěl navštívit. Mimochodem, nemáte doma něco k pití?“

„K pití!“ vyjekla paní Munnsová. „Taková drzost! A jestli mi tady budeš v mý vlastní kuchyni o půlnoci napájet nějakého zloděje nebo ještě něco horšího, tak si to s tebou vyřídím! Přijde si sem, jako by se nechumelilo, když pan kapitán utekl z domu, a ještě si poroučí něco k pití –“

„Ptám se proto,“ řekl Wimsey s peněženkou v ruce, „že jsou v této bohabojné čtvrti hostince ovšem už zavřené. Jinak by taková láhev skotské –“

Pan Munns očividně zaváhal.

„Jseš chlap, nebo nejseš!“ pravila paní Munnsová.

„Ovšem,“ řekl pan Munns, „kdybych zašel jako kamarád za Jimmym Rowem k Drakovi a řekl si mu o flašku Johnny Walkera, jen tak mezi náma, a kdyby přitom nepřešly z ruky do ruky žádný peníze, totiž –“

„Dobrý nápad,“ řekl Wimsey bodře.

Paní Munnsová zaječela.

„Dámy,“ řekl pan Munns, „bývají někdy nervózní.“ Pokrčil rameny. „Já myslím, že kapka skotské by nervům paní Munnsové nemohla uškodit,“řekl Wimsey.

„Jestli se opovážíš, Joe,“ řekla domácí, „jestli se opovážíš takhle v noci jít za Jimmym Rowem a mít s ním nějaký tajný kšefty a dělat šaška nějakejm zlodějům a tak –“

Pan Munns provedl náhle volte face.

„Ty drž hubu!“ křikl. „Věčně strkáš nos do věcí, do kterejch ti nic není.“

„To mluvíš se mnou?“

„Jo. A drž hubu.“

Paní Munnsová si prudce sedla na kuchyňskou židli a začala posmrkávat.

„Tak já bych skočil k Drakovi, pane šéf,“ řekl pan Munns, „než pude starej Jimmy spát. A pak si o tom promluvíme.“

Pan Munns odešel. Patrně zapomněl na to, co říkal o penězích z ruky do ruky, neboť nesporně vzal bankovku, kterou mu Wimsey roztržitě podal.

„Vystydne vám bujón,“ řekl Wimsey Sheile.

Sheila k němu přistoupila a zašeptala mu:

„Nemůžete se těch lidí nějak zbavit?“

„Jen strpení. Nemá smysl se s nimi hádat. Udělal bych to našup, ale to víte, vy tu ještě musíte zůstat, pro případ, že by se John vrátil.“

„Ovšem. Omlouvám se za ten rozruch, paní Munnsová,“ dodala Sheila nahlas poněkud odměřeně, „ale mám takové starosti kvůli manželovi.“

„Kvůli manželovi?“ odfrkla si paní Munnsová. „S kterým manželem nejsou starosti! Vezměte si mýho Joea. Můžu si říkat, co chci, a on se sebere a běží k ‚Drakovi‘. Neřádi to jsou, manželé, jeden lepší než druhej. A je to tak, ať si říká kdo chce co chce.“

„Víte,“ řekl Wimsey, „já sám manželem nejsem – aspoň prozatím ne – tak jen si klidně poslužte.“

„To je pořád pět,“ řekla paní Munnsová jízlivě. „Manžel nebo otcovrah, jeden si nevybere. Jenomže otcovrazi se nepočítají mezi počestný lidi – ale zato je snazší se jich zbavit.“

„Ach tak,“ řekl Wimsey. „Jenže já taky nejsem otcovrah – rozhodně nejsem otcovrah paní Fentimanové, na mou duši nejsem. Vida, už jde Joe. Tak co, dostal jste ji, příteli? Výborně. Tak, paní Munnsová, připijte si s námi. Hned vám bude líp. A co kdybychom radši šli do pokoje, je tam tepleji.“

Paní Munnsová se podrobila. „No dobře,“ řekla. „Odpusťme si, co jsme si. Ale uznejte, že to vypadalo kapku podezřele, no ne? Dneska ráno ta policie, a na co všechno se vyptávali, a nakonec mi rozsypali popelnici po dvoře.“

„Co hledali v popelnici?“

„Čert ví. A přitom se ta baba Cumminsová celou dobu koukala přes plot. To mě teda dožralo, to vám povím. ‚Copak, paní Munnsová,‘ povídá mi, ‚snad jste někoho neotrávila? Já jsem vám vždycky říkala, že z toho vašeho vaření bude jednou někdo mít smrt.‘ Mrcha jedna.“

„To bylo od ní opravdu ošklivé,“ řekl Wimsey s účastí. „Asi je to u ní jenom bledá závist. Ale co našli v té popelnici?“

„Našli? Ty, a něco najít! To bych se na to podívala, aby v mý popelnici něco našli! Ať sem radši nelezou a dají pokoj. Taky jsem jim to řekla. Povídám: ‚Jestli mi tady chcete vysypávat popelnice,‘ povídám, ‚tak si na to přineste příkaz k prohlídce,‘ povídám. Tak je to podle zákona a to mi nemohli popřít. Říkali, že jim paní Fentimanová dovolila, aby se podívali po domě, tak jsem jim řekla, že jim paní Fentimanová nemá co dovolovat. Je to moje popelnice, povídám, a ne její. Tak odešli jako zmoklý slepice.“

„Tak se na ně musí, paní Munnsová.“

„Já jsem počestná osoba. Když ke mně přijde policie podle práva, tak jim ráda ve všem vyhovím. Já se nechci dostat do maléru, ani kvůli padesáti kapitánům. Ale nestrpím, aby tady obtěžovali svobodnou občanku bez příkazu k prohlídce. Buďto ke mně přijdou slušně, nebo si můžou tu svou lahvičku hledat do aleluja.“

„Jakou lahvičku?“

„No přece tu, co hledali v mý popelnici, tu, co ji tam pan kapitán po snídani hodil.“

Sheila slabě vykřikla.

„Jaká lahvička to byla, paní Munnsová?“

„Taková ta malá lahvička na pilulky,“ řekla paní Munnsová. „Zrovna taková, jak máte na umejvadle, paní Fentimanová. A pan kapitán ji pak na dvoře rozbil pohrabáčem, já ho viděla –“

„No tak, Angeliko,“ řekl pan Munns, „copak nevidíš, že mladej paní není dobře?“

„To nic,“ řekla Sheila rychle a odstrčila vlhké vlasy, které jí spadly do čela. „Cože můj muž udělal?“

„Já ho viděla,“ řekla paní Munnsová, „jak běží na dvůr – bylo to zrovna po snídani, protože se pamatuju, že můj starej právě šel otevřít těm policajtům. Ne že bych tenkrát věděla, kdo to přišel, protože jsem tou dobou byla s prominutím na záchodě, a tím pádem jsem právě pana kapitána viděla. Normálně není z domu na popelnici vidět, mladej pane – asi bych správně měla říct vaše lordstvo, jestli jste doopravdy lord, jenže dneska běhaj po světě všelijaký lidi, tak člověk musí bejt opatrnej –, protože záchod je v takovým přístavku, kterej ji zakrejvá.“

„Chápu,“ řekl Wimsey.

„Tak když jsem viděla pana kapitána, jak tu lahvičku rozbil a střepy hodil do popelnice, řekla jsem si, že je to všechno nějaký divný, a šla jsem se podívat, co to bylo, a dala jsem to do obálky, protože jsem si řekla, co když je to něco jedovatýho a náš kocour, ten mizera nenažranej, mi do tý popelnice pořád leze.

A když jsem přišla zpátky do bytu, už tam byla policie. A za chvíli je vidím, jak se v něčem šťárají na dvoře, tak jsem se zeptala, co tam hledají. Nadělali mi tam takovou paseku, to byste nevěřil. Ukázali mi takový plechový víčko, co tam našli, jako od lahvičky na léky. A jestli prej nevím, kde je od toho to ostatní. A já na ně, co si to dovolujou, lízt mi do popelnice a tak, a oni –“

„Já vím,“ řekl Wimsey. „Podle mě jste si počínala velice správně, paní Munnsová. A co jste udělala s tou obálkou?“

„Tu jsem schovala,“ odpověděla paní Munnsová a zakývala hlavou. „Schovala jsem ji. Protože kdyby se sem totiž vrátili a ten příkaz měli a já tu lahvičku mezitím zničila, kde bych potom byla?“

„Docela správně,“ řekl Wimsey, oči upřené na Sheilu.

„Když člověk dodržuje zákony,“ přitakal pan Munns, „nikdo mu nemůže nic udělat. To já vždycky říkám. Já jsem konzervativec, vždycky jsem byl. Žádný ty jejich novoty neuznávám. Ještě jednu?“

„Zatím ne,“ řekl Wimsey. „Ale teď už vás a paní Munnsovou opravdu nesmíme dál obtěžovat. Pochopte jenom, že kapitán Fentiman utrpěl ve válce šok a občas se divně chová – třeba něco rozbije nebo tak, a ztratí paměť a někam se zatoulá. A proto je přirozené, že má paní Fentimanová starost, že se nevrátil domů.“

„Jo,“ řekla paní Munnsová s gustem, „to já jsem jednoho takovýho taky znala. Jednou v noci se dočista zbláznil. Pomlátil celou rodinu dlaždičským beranem – on byl totiž povoláním dlaždič, a tím pádem měl doma dlaždičskýho berana – a rozmačkal je na kaši, ženu a pět dětí, a pak šel a skočil do Regent’s Canalu. A nejlepší na tom bylo, že když ho vytáhli, tak se vůbec na nic z toho nepamatoval. Tak ho poslali do – jak se to tam jmenuje, Dartmoor? Ne, Broadmoor – zkrátka tam, co tehdy poslali Ronnieho Truea skrz ty jeho hračičky.“

„Mlčte už, ženská!“ obořil se na ni Wimsey.

„To nemáš kouska citu?“ zeptal se pan Munns.

Sheila vstala a slepě se vrhla ke dveřím.

„Jděte si lehnout,“ řekl Wimsey. „Máte toho dost. Vida, to asi jde Robert. Nechal jsem mu vzkaz, aby sem hned přišel, jak se vrátí domů.“

Pan Munns šel otevřít.

„Měli bychom ji co nejrychleji uložit do postele,“ řekl Wimsey paní Munnsové. „Máte doma gumovou láhev?“

Paní Munnsová odešla pro láhev a Sheila chytila Wimseyho za ruku. „Nemůžete od ní tu lahvičku nějak dostat? Ať vám ji dá. Vy to dokážete. Vy dokážete všechno. Udělejte to!“

„Raději ne,“ řekl Wimsey. „Vypadalo by to podezřele. Povězte mi, Sheilo, co bylo v té lahvičce?“

„Můj lék na srdce. Marně jsem ho hledala. Je v něm digitalin.“

„Prokrista!“ pronesl Wimsey, právě když Robert vcházel do dveří.

„Je to zatracená situace,“ řekl Robert.

Zasmušile prohraboval ohniště; oheň špatně hořel, rošt byl ucpaný popelem za celý den a noc.

„Mluvil jsem s Frobisherem,“ dodal. „V klubu je takových řečí – a co teprve v novinách – nemohl to přehlédnout.“

Wimsey přikývl. Plukovník Frobisher by sotva přehlédl pokus o podvod – tím méně po tom, co psali v novinách.

„Proč jsem já jenom nenechal starého pána na pokoji! Teď už je pozdě. Byli by ho pochovali a nikdo by se na nic neptal.“

„Já jsem se do toho nechtěl plést,“ řekl Wimsey na obranu proti nevyslovené výtce.

„Já vím. Nevyčítám vám to. Lidi… peníze by neměly být vázané na něčí smrt… Staří lidé, kteří už nemají proč žít… je to zatracené pokušení. Poslyšte, Wimsey, jak to s tou ženskou uděláme?“

„S Munnsovou?“

„Ano. Je to pekelná smůla, že zrovna ona to musela sebrat. Kdyby se zjistilo, co to je, bude nás do smrti vydírat.“

„Ne,“ řekl Wimsey, „nezlobte se, ale policie to musí vědět.“

Robert vyskočil ze židle.

„Sedněte si, Fentimane. Ano, musím jim to říct. Copak to nechápete? Nesmíme nic zatajovat, to se nikdy nevyplácí. Oni už nás beztak hlídají. Nevěří nám –“

„Ano, ale proč?“ vybuchl Robert prudce. „Kdo jim to nasadil do hlavy?… Jen proboha nezačínejte o právu a spravedlnosti! Právo a spravedlnost! Vy byste prodal svého nejlepšího přítele, jen abyste mohl vystoupit jako senzační svědek, vy fízle jeden!“

„Nechte toho, Fentimane!“

„Nenechám toho! Vy byste člověka vydal policii – ačkoli moc dobře víte, že to neudělal – jen proto, že si nemůžete dovolit se namočit v něčem nepříjemném. Já vás znám. Nic není dost špinavé, abyste se v tom nepatlal, jen když se můžete vydávat za ctnostného přítelíčka spravedlnosti. Je mi z vás nanic!“

„Snažil jsem se do toho nelézt –“

„Snažil jste se! – Nechte toho pokrytectví! Teď z toho zase hezky vylezte a jděte už jednou od toho – slyšíte?“

„Ano, ale počkejte okamžik –“

„Ven!“ řekl Robert.

Wimsey vstal.

„Já vím, jak vám je, Fentimane –“

„Nestůjte mi tady a nehrajte si na počestného a shovívavého, vy pokrytče jeden! Naposled se vás ptám: budete držet hubu, nebo poběžíte za svým přítelíčkem od policie, abyste si získal díky a vděčnost vlasti za vydání Johna? Tak řekněte. Co uděláte?“

„Johnovi rozhodně neprospěje –“

„O to se nestarejte. Budete držet jazyk za zuby?“

„Mějte rozum, Fentimane.“

„Čert vzal rozum. Půjdete s tím na policii? Nevykrucujte se. Ano nebo ne?“

„Ano.“

„Vy syčáku jeden!“ řekl Robert Fentiman a divoce se rozehnal rukou. Wimseyho odvetná rána ho trefila přímo do brady a mrštila jím do koše na papíry.

„A teď mě poslouchejte,“ řekl Wimsey, když stál nad ním s kloboukem a holí v ruce. „Mně je jedno, co řeknete nebo uděláte. Vy si totiž myslíte, že váš bratr zavraždil vašeho dědečka. Já nevím, jestli to udělal nebo ne. Ale nejvíc mu uškodíte, když se pokusíte zničit důkazy. A nejvíc ublížíte jeho ženě, když ji do něčeho takového zapletete. A až příště budete chtít někomu rozbít hubu, nezapomeňte si krýt bradu. To je všechno. Dveře najdu sám. Na shledanou.“

Wimsey zašel do čísla 12 v Great Ormond Street a vytáhl Parkera z postele.

Parker zamyšleně naslouchal jeho vyprávění.

„Škoda že jsme nechytili Fentimana, než utekl.“

„Ano. Proč jste ho nechytili?“

„No on to totiž Dykes zřejmě zvoral. Nebyl jsem tam osobně. Ale vypadalo to celkem nevinně. Fentiman byl zřejmě mírně nervózní, ale to lidi bývají, když je vyslýchá policie – patrně si vzpomínají na svou temnou minulost a čekají, co na ně praskne. Anebo je to jenom tréma. Trval na tom, co říkal tobě – že ví určitě, že si generál v tom taxíku nebral žádné pilulky ani nic podobného –, nepokusil se předstírat, že znal závěť lady Dormerové. Nebyl důvod ho zadržet. Říkal, že musí do práce, a tak ho pustili. Dykes za ním poslal kolegu, aby ho sledoval, a on opravdu jel přímo do té automobilové prodejny. Dykes se zeptal, jestli si to tam před odchodem může trochu prohlédnout, a paní Fentimanová proti tomu nic neměla. Vlastně ani nemyslel, že by mohl něco najít. Jen náhodou vyšel na dvorek a tam uviděl střepinu skla. Začal hledat a v popelnici našel víčko od lahvičky na léky. Pak ho to ovšem začalo zajímat a překlopil tu popelnici, když vtom na něho vylítla matka Munnsová, že popelnice je její majetek. Tak museli vypadnout. Ale Dykes neměl Fentimana pouštět z domu, dokud prohlídku neskončil. Volal hned do jeho podniku, a tam mu řekli, že tam Fentiman přijel a hned zas odjel s vozem navštívit nějakého zákazníka v Hertfordshiru. Tomu hochovi, co měl Fentimana sledovat, se pokazil karburátor hned za St. Albans, a než ho spravil, Fentiman mu zmizel.“

„Dojel Fentiman k tomu zákazníkovi?“

„Nedojel. Dočista zmizel. Vůz přirozeně najdeme – je to jen otázka času.“

„Ano,“ řekl Wimsey. Jeho hlas zněl unaveně a stísněně.

„Tohle trochu mění pohled na věc,“ řekl Parker, „nezdá se ti?“

„Ano.“

„Co sis to udělal na tváři?“

Wimsey se podíval do zrcadla a uviděl, že mu lícní kost naběhla do červena.

„Trochu jsem se nepohodl s Robertem,“ řekl.

„Ale?“

Parker vycítil lehkou roušku nepřátelství napjatou mezi sebou a přítelem, jehož si tolik vážil. Věděl, že ho Wimsey poprvé v životě vidí jako policistu. Wimseymu to bylo trapné a jeho stud způsobil, že se Parker také zastyděl.

„Měl by ses nasnídat,“ řekl Parker. Jeho vlastní hlas mu připadal nepřirozený.

„Ne – ne, děkuju, kamaráde. Půjdu domů, vykoupu se a oholím.“

„Jak chceš.“

Nastala pomlka.

„Tak já půjdu,“ řekl Wimsey.

„No jo,“ řekl Parker. „Tak ahoj.“

„Ahoj,“ řekl Wimsey.

„Ahoj,“ řekl Parker.

Dveře ložnice se zavřely. Dveře od bytu se zavřely. Domovní dveře se zavřely.

Parker si přitáhl telefon a zavolal Scotland Yard.

Když Parker dorazil do své kanceláře, tamní atmosféra ho povzbudila. Předně ho zastavil jeden známý a spikleneckým šeptem mu gratuloval.

„Už schválili tvoje povýšení,“ řekl známý. „Hotová věc. Šéf je ukrutně spokojený. To ovšem mezi námi. Ale budeš vrchním inspektorem. To ti přeju.“

Pak v deset hodin přišla zpráva, že Fentimanův vůz byl nalezen opuštěný na odlehlé silnici v Hertfordshiru. Byl v naprostém pořádku, rychlostní páka na neutrálu, nádrž plná benzínu. Fentiman tam vůz zřejmě nechal stát a někam odešel, ale nemůže být daleko. Parker dal příslušné příkazy, aby prohledali blízké okolí. Pracovní ruch upokojil jeho mysl. Ať je John Fentiman vrah nebo blázen nebo obojí, musí se najít; je to prostě úkol, který se musí splnit.

Detektiv vyslaný, aby vyslechl paní Munnsovou (tentokrát vyzbrojen příkazem k prohlídce), se vrátil se střepinami lahvičky a drtí pilulek. Parker je odevzdal policejnímu chemikovi k analýze. Jeden z detektivů, který sledoval slečnu Dorlandovou, telefonoval, že ji přišla navštívit nějaká mladá žena a obě že pak vyšly s kufříkem a odjely v taxi. Druhý detektiv, Madison, že je sleduje. Parker řekl: „Dobrá, zatím zůstaňte namístě,“ a zamyslel se nad touto novou událostí. Telefon zazvonil znovu.

Parker čekal, že to bude Madison, ale byl to Wimsey – tentokrát cílevědomě energický a bodrý Wimsey.

„Poslyš, kamaráde, něco bych potřeboval.“

„Copak?“

„Chtěl bych navštívit slečnu Dorlandovou.“

„To nemůžeš. Někam odjela. Detektiv mi ještě nepodal zprávu kam.“

„No, o ni mi ani tak nejde. Chtěl bych si prohlédnout její ateliér.“

„Jo tak, to samozřejmě můžeš.“

„Pustí mě dovnitř?“

„Asi ne. Počkám na tebe před domem a půjdeme tam spolu. Stejně jsem se tam chtěl podívat. A musím vyslechnout tu ošetřovatelku. Právě jsem si s ní smluvil schůzku.“

„To jsi hodný. Opravdu tě to nebude zdržovat?“

„Nebude. Rád bych slyšel tvoje mínění.“

„To jsem rád, že o ně někdo stojí. Začínám si připadat jako ten pelikán v pustině.“

„Nemluv. Budu tam za deset minut.“

„Samozřejmě,“ vysvětloval Parker, když uváděl Wimseyho do ateliéru, „všechny chemikálie a podobné věci jsme odvezli. Moc toho tady neuvidíš.“

„Copak s tamtím si poradíš nejlíp sám. Mě zajímají knihy a obrazy. Hm. Knihy, Karle, jsou jako račí krunýře. Obklopujeme se jimi a pak z nich vyrosteme a odhodíme je, a ony tu zůstávají jako svědectví předešlých fází našeho vývoje.“

„To máš pravdu,“ řekl Parker. „Já mám doma spoustu dětských knížek – dneska se do nich ovšem ani nepodívám. A kdysi jsem přečetl celého W. J. Locka. A Le Queuxe a Conana Doyla a podobně.“

„A teď čteš teologické traktáty. A co ještě?“

„No, taky občas čtu Hardyho. A když nejsem moc unavený, tak si dám pár stránek Henry Jamese.“

„Rafinované sebezpytování velkého intelektuála. Hm. Tak vezmeme to od knihovny u krbu. Dorothy Richardsonová – Virginia Woolfová – E. B. C. Jonesová – May Sinclairová – Katherine Mansfieldová – současné spisovatelky jsou dobře zastoupeny, co? Galsworthy. Ano. Žádný J. D. Beresford – ani Wells – ani Bennett. I propána, celá řádka D. H. Lawrence! To by vysvětlovalo mnohé, jestli si v něm často čte.“

Vytáhl namátkou Zamilované ženy, otevřel knihu a prudce ji sklapl. „Prachu je na nich dost, co? Ale čtené byly. Compton Mackenzie – Storm Jameson – ano – chápu.“

„Lékařské knihy jsou tady.“

„No – pár učebnic – chemie pro začátečníky. Copak to tam zapadlo vzadu? Luis Berman? Osobní rovnice. A tady je Proč jednáme jako lidské bytosti? A eseje Juliana Huxleye. Cílevědomá snaha po sebevzdělání, co?“

„Dnešní děvčata si v tom libují.“

„Ano – není to ovšem právě mravné. Ale!“

„Copak?“

„Tady u gauče. Tohle zřejmě představuje poslední račí krunýř. Austin Freeman, Austin Freeman, Austin Freeman – propána! To si snad objednala sebrané spisy. Skrz zeď – to je dobrá detektivka, Karle, – podrobné vylíčení třetího stupně – Isabela Ostranderová – tři wallaceovky – ta holka si dopřávala hotové kriminální orgie.“

„Není divu,“ řekl Parker významně. „Ten Freeman má tuším většinou zápletky, ve kterých jde o travičství a závěti a otázky přežití, ne?“

„Ano.“ Wimsey potěžkal v ruce Mlčenlivého svědka a zase ho položil.

„Například tohle je o chlapíkovi, který někoho zavraždil a mrtvolu schoval do ledničky, než se jí bude moct zbavit. To by bylo něco pro Roberta Fentimana, co?“

Parker se zašklebil.

„Pro obyčejného zločince poněkud složité. Ale z těchhle knih lidi určitě čerpají nápady. Nechceš se podívat na ty obrazy? Jsou dost divné.“

„Nech si to ohleduplné varování. Ukaž mi hned to nejhorší… Prokrista!“

„Já to osobně nesnáším,“ řekl Parker, „ale myslel jsem si, že je to u mě třeba nedostatek uměleckého vzdělání.“

„Nevěř tomu, je to jen přirozený dobrý vkus. Ohavné obrazy a ještě ohavnější kresba.“

„Dneska se přece o kresbu nikdo nestará.“

„Jo, jenže je rozdíl mezi někým, kdo umí kreslit a nekreslí, a mezi někým, kdo neumí vůbec kreslit. Ukaž další. Ať to vidíme všechno.“ Parker předváděl obraz za obrazem. Wimsey si každý z nich zběžně prohlédl. Vzal do ruky štětec a paletu a při řeči si s nimi pohrával. „Tohle,“ řekl, „je práce osoby naprosto bez nadání, která přitom chce napodobit manýru velice pokrokové školy. Mimochodem, jistě sis všiml, že v minulých dnech malovala, ale že toho pak najednou znechuceně nechala. Na paletě zůstaly barvy a štětce se pořád ještě máčejí v terpentýnu a jsou od toho celé zohýbané a skoro zničené. Výmluvné, nezdá se ti? Okamžik! Počkej, ukaž to znovu!“

Parker právě držel v ruce portrét bledého šilhavého muže, o němž se už předtím Wimseymu zmínil.

„Postav to na stojan. To je velice zajímavé. Ty ostatní jsou totiž jen pokusy o napodobení někoho jiného, ale tady jde o pokus napodobení přírody. Proč? Je to velice špatné, ale představuje to určitou osobu. A dala si s tím spoustu práce. Co ji jen k tomu vedlo?“

„Rozhodně ne jeho krása.“

„Myslíš? Ale nějaký důvod mít musela. Jestli se pamatuješ, Dante jednou namaloval anděla. Znáš tu anekdotu o tom starém muži z Chartúmu?“

„Co s ním bylo?“

„Choval si doma dvě černé ovce. Říkal, že mu připomínají dva zemřelé přátele, jenomže už se nepamatuje, které.“

„Jestli ti to připomíná někoho známého, pak bych o tvoje přátele moc nestál. Jakživ jsem neviděl ošklivějšího chlapa.“

„Krasavec by to nebyl. Ale myslím si, že to zlověstné šilhání je hlavně způsobeno špatnou kresbou. Když člověk neumí kreslit, je hrozně těžké dokázat, aby se obě oči dívaly jedním směrem. Zakryj jedno oko, Karle – ne sobě, tomu portrétu.“

Parker to udělal.

Wimsey se podíval znovu a zavrtěl hlavou.

„Prozatím mi to uniká,“ řekl. „Patrně to přece jen nebude žádný můj známý. Ale ať je to kdokoli, tahle místnost ti přece určitě něco napovídá.“

„Napovídá mi,“ řekl Parker, „že se ta slečna zajímala daleko víc o zločiny a chemii, než je za daných okolností zdrávo.“

Wimsey se na něho chvíli díval.

„Jak rád bych si to myslel taky!“

„Co ty si myslíš?“

„Nepovím,“ řekl Wimsey. „Řekl jsem ti dneska ráno o Johnovi, protože lahvičky jsou fakta a fakta se nemají zatajovat. Ale nejsem povinen ti říkat, co si myslím.“

„Ty si tedy nemyslíš, že tu vraždu spáchala Anna Dorlandová?“

„To nevím, Karle. Přišel jsem sem, protože jsem doufal, že mi ten pokoj poví totéž, co pověděl tobě. Ale nestalo se to. Řekl mi něco jiného. Řekl mi to, co jsem si celou dobu myslel.“

„Řekni mi, co si myslíš, a já ti dám penny,“ řekl Parker v zoufalé snaze udržet hovor na žertovné úrovni.

„Ani za třicet stříbrných,“ odpověděl Wimsey chmurně.

Parker beze slova obrazy zase uklidil.

XIX

„Nechceš se mnou zajít za sestrou Armstrongovou?“

„Proč ne,“ řekl Wimsey. „Člověk nikdy neví.“

Sestra Armstrongová byla zaměstnána v luxusním sanatoriu v Great Wimpole Street. Až dosud s ní nikdo nemluvil, protože se právě vrátila z Itálie, kam doprovázela nějakou nemocnou paní. Slečna Armstrongová byla urostlá, hezká, dokonale klidná osoba, poněkud připomínající Venuši miloskou, a odpovídala na Parkerovy otázky bodře a samozřejmě, jako kdyby šlo o převaz nebo teplotu.

„Ale ovšem, pane strážníku, pamatuji se moc dobře, jak tam starý pán tenkrát přišel.“

Parker neměl rád, když ho někdo tituloval pane strážníku, ale detektiv se takovými maličkostmi nesmí dát přivést z míry.

„Byla slečna Dorlandová přítomna rozhovoru mezi vaší pacientkou a jejím bratrem?“

„Jenom chvilku. Pozdravila starého pána a zavedla ho k posteli, a když viděla, že je všechno v pořádku, odešla.“

„Jak to myslíte, v pořádku?“

„No, moje pacientka oslovila starého pána křestním jménem a on ji taky a pak ji vzal za ruku a řekl: ‚Je mi to líto, Felicity, odpusť mi to,‘ nebo tak něco, a ona řekla: ‚Nemám ti co odpouštět, netrap se tím, Arthure‘ – a chudák starý pán zaslzel. A sedl si na židli vedle postele a slečna Dorlandová odešla.“

„O závěti nebyla řeč?“

„Ne, dokud byla slečna Dorlandová v pokoji, jestli jste měl tohle na mysli.“

„Co kdyby byl někdo později poslouchal za dveřmi – mohl slyšet, o čem se mluvilo?“

„Kdepak. Stará paní byla hrozně slabá a mluvila velice tiše. Sama jsem neslyšela polovinu toho, co říkala.“

„Kde jste byla?“

„No, šla jsem pryč, protože jsem si myslela, že by asi rádi byli sami. Ale byla jsem u sebe v pokoji a dveře jsem měla otevřené a většinou jsem se dívala, co dělají. Ona na tom byla totiž tak zle a starý pán vypadal takový vetchý, že jsem je nechtěla ztratit z dohledu. Při naší práci musíme často vidět a slyšet věci, o kterých pak nikdy nemluvíme.“

„Ovšem, sestro – jistě jste se zachovala správně. A když pak slečna Dorlandová přinesla ten koňak – bylo generálovi hodně špatně?“

„Bylo. Dostal ošklivý záchvat. Posadila jsem ho do lenošky a naklonila jsem ho dopředu, dokud křeč nepřešla. Požádal mě o svůj lék, a já jsem mu ho dala – ne, nebyly to kapky – byl to nitroamyl. Ten se vdechuje. Pak jsem zazvonila a poslala Nellii pro koňak.“

„Nitroamyl – víte to jistě, že nic jiného tehdy nevzal?“

„Určitě. Nic jiného u sebe neměl. Lady Dormerová dostávala strychninové injekce na udržení srdeční činnosti, a zkoušeli jsme i kyslík. Ale to on nesměl dostat.“

Usmála se povzneseným úsměvem odborníka.

„Tak vy říkáte, že lady Dormerová užívala různé léky. Ležely tam někdy tak, že si je mohl někdo omylem vzít?“

„Ale kdepak.“

„Žádné kapky nebo tabletky nebo něco podobného?“

„Rozhodně ne. Všechny léky jsem měla u sebe v pokoji.“

„Nic na nočním stolku nebo na krbu?“

„U postele byl šálek s roztokem lysterinu, kterým jsem občas pacientce ovlažovala ústa, a nic víc.“

„A lysterin žádný digitalin neobsahuje – samozřejmě. No a teď: kdo přinesl ten koňak a sodovku?“

„Komorná pro něj zašla k paní Mitchamové. Vlastně jsem měla mít nějaký nahoře, ale pacientka ho nesnášela. To se někdy stává.“

„A přinesla vám ho komorná přímo?“

„Ne – po cestě se zastavila u slečny Dorlandové, aby ji zavolala. Měla správně ten koňak přinést hned a slečnu Dorlandovou zavolat až potom – ale tyhle holky si hledí ušetřit práci, jak to jde – však to znáte.“

„Přinesla ho slečna Dorlandová hned –,“ začal Parker, ale sestra Armstrongová ho přerušila.

„Jestli si myslíte, že do koňaku přimíchala digitalin, tak to pusťte z hlavy, pane strážníku. Kdyby byl dostal tak velkou dávku v tekutině o půl páté, bylo by se mu udělalo špatně daleko dřív, než se to stalo.“

„Jste zřejmě o případu dobře informována, sestro.“

„To jsem. Přirozeně mě to zajímalo, když lady Dormerová byla moje pacientka.“

„Ovšem. Ale stejně – přinesla slečna Dorlandová ten koňak hned?“

„Já myslím, že ano. Slyšela jsem Nellii na chodbě a vyhlédla jsem ze dveří, abych ji zavolala, ale než jsem dveře úplně otevřela, slečna Dorlandová už vycházela z ateliéru s koňakem v ruce.“

„A kde byla Nellie?“

„Na konci chodby a běžela dolů k telefonu.“

„Rozhodně nemohla být slečna Dorlandová s tím koňakem o samotě déle než pár vteřin,“ řekl Parker zamyšleně. „A kdo ho nalil generálu Fentimanovi?“

„Já. Vzala jsem ho slečně Dorlandové z ruky ve dveřích a hned jsem mu ho nalila. To už se mi zdálo, že je mu líp, a jen si ho lízl.“

„A pak jste znovu odešla?“

„Ne. Slečna Dorlandová se za chvíli šla podívat, jestli taxi už jede.“

„Nebyla s ním ani na okamžik sama?“

„Ani na okamžik.“

„Měla jste slečnu Dorlandovou ráda, sestro? Myslím, jestli je to příjemná dívka.“ Wimsey tak dlouho nepromluvil, že sebou Parker až škubl.

„Ke mně byla vždycky velice laskavá,“ řekla sestra Armstrongová. „Ale nedá se říct, že by byla hezká.“

„Nezmínila se před vámi nikdy o poslední vůli lady Dormerové?“ otázal se Parker, a navázal tak na předpokládaný směr Wimseyho myšlenek.

„Ne přímo. Ale pamatuji se, jak jednou, když mluvila o svém malování, řekla, že to dělá jen ze záliby, protože se její teta postará, aby měla vždycky z čeho žít.“

„To je pravda,“ řekl Parker. „Přinejhorším by dostala patnáct tisíc liber, což při solidní investici znamená šest nebo sedm set ročně. Neříkala, že bude jednou velice bohatá?“

„Ne.“

„A o generálovi taky nikdy nemluvila?“

„Nikdy.“

„Byla spokojená?“

„Samozřejmě že byla rozrušená, když bylo její tetě tak zle.“

„Tohle nemyslím. Vy jste osoba, které toho moc neujde – ošetřovatelky pro to mají zvlášť vyvinutý smysl, jak jsem si všiml. Měla jste z ní dojem, že – že je v životě spokojená, jak se říká?“

„Byla takový tichý typ. Ale ano – řekla bych, že byla docela spokojená.“

„Měla dobré spaní?“

„Spala velice tvrdě. Dalo mi práci ji probudit, když bylo třeba v noci něco udělat.“

„Plakala často?“

„Plakala, když stará paní zemřela. Byla velice citlivá –“

„Zkrátka, přirozené slzy. Nepolehávala a neměla nikdy hysterické záchvaty?“

„Jak jste na tohle proboha přišel?“

„Jak chodila?“

„Chodila?“

„Ano, chodila. Nechodila tak trochu malátně?“

„Kdepak – naopak, svižně.“

„A jaký měla hlas?“

„No, ten byl na ní snad to nejhezčí. Na ženskou trochu hluboký, ale takový jako zpěvný. Melodický,“ řekla sestra Armstrongová a zachichtala se, „jak se říká v románech.“

Parker otevřel ústa a zase je zavřel.

„Jak dlouho jste zůstala v domě po smrti lady Dormerové?“ pokračoval Wimsey.

„Počkala jsem, až bylo po pohřbu, pro případ, že by slečna Dorlandová něco potřebovala.“

„A slyšela jste před svým odchodem něco o komplikacích s advokáty a závětí?“

„Mluvilo se o tom v kuchyni. Slečna Dorlandová mi o tom sama nic neříkala.“

„Vypadala ustaraně?“

„Nic takového jsem nepozorovala.“

„Stýkala se tenkrát s nějakými přáteli?“

„Doma ne. Jednou večer šla na návštěvu k nějakým známým. Myslím, že to bylo večer předtím, než jsem odešla. Neříkala mi, ke komu jde.“

„Hm. Děkuji vám, sestro.“

Parker už neměl další otázky, a rozloučili se.

„No,“ řekl Parker, „jak se může někomu líbit její hlas –“

„Taky sis toho všiml? Moje teorie se mi osvědčuje, Karle. Byl bych radši, kdyby tomu tak nebylo. Radši bych se mýlil. Chtěl bych, aby ses na mě útrpně podíval a řekl mi: ‚Já jsem ti to říkal!‘ Víc ti toho říct nemůžu.“

„K čertu s tvými teoriemi!“ řekl Parker. „Vypadá to, že musíme zanechat myšlenku, že generál Fentiman tu dávku jedu dostal v domě lady Dormerové. Mimochodem, neříkal jsi, že ses s tou Dorlandovou sešel u Rushworthsových?“

„Ne, říkal jsem, že doufám, že se tam s ní sejdu, ale ona tam nebyla.“

„A tak. No, zatím to stačí. Co takhle někam na oběd?“

V tom okamžiku zahnuli za roh a srazili se se Salcombem Hardym, který právě vycházel z Harley Street. Wimsey stiskl Parkerovi paži. „Už jsem si vzpomněl,“ řekl.

„Na co?“

„Koho mi ten portrét připomíná. Řeknu ti to potom.“

Sally zřejmě také pomýšlel na oběd. Dokonce měl schůzku s Wafflesem Newtonem u Falstaffa. Nakonec tedy šli k Falstaffovi všichni.

„Tak, jak už jste daleko?“ zeptal se Sally, když si objednal hovězí s mrkví.

Nevinně pohlédl na Parkera, Parker zavrtěl hlavou.

„Máte diskrétního přítele,“ řekl Sally Petrovi. „Policie patrně sleduje nějakou stopu – nebo jsme dospěli tam, kdy je úplně v koncích? Nebo řekněme, že k zatčení dojde v nejbližších dnech?“

„Povězte nám svoji verzi, Sally. Váš názor je stejně cenný jako názor kohokoli z nás.“

„Copak můj názor! Ten je stejný jako váš – a jako všech ostatních. Ta holka byla samozřejmě spřažená s tím doktorem. To je přece jasné, ne?“

„Snad,“ řekl Parker opatrně. „Ale je to těžko dokázat. Víme sice, že oba občas chodili k paní Rushworthsové, ale nemáme důkaz, že by se nějak zvlášť dobře znali.“

„Ale ty chytráku, vždyť ona –,“ vyhrkl Wimsey. Ale hned zase sklapl ústa. „Ne, nepovím. Přijďte si na to sami.“

V hlavě se mu rozjasňovalo velkými světelnými vlnami. Každá částečka světla dávala do pohybu myriády dalších. Jednou se ozářilo jisté datum, jindy jistá věta. Úleva jeho mysli mohla být dokonalá, nebýt té jediné dráždivé ústřední nejistoty. Nejvíc ho trápil ten portrét. Namalovaný jako záznam, namalovaný jako vzpomínka na milovanou tvář – a pak obrácený ke zdi a pokrytý prachem.

Sally a Parker spolu hovořili.

„… morální jistota není totéž co důkaz.“

„Ledaže můžeme dokázat, že znala podmínky závěti…“

„… proč by čekala až na poslední chvíli? Mohla to v klidu udělat kdykoli předtím.“

„Asi mysleli, že to není třeba. Stará paní vypadala na to, že ho bezpečně přežije. Nebýt toho zápalu plic…“

„I tak na to měli pět dní.“

„Ano – dejme tomu, že se o tom dověděla až v den smrti lady Dormerové.“

„Ta jí to tenkrát mohla říct. Vysvětlit jí to… protože tehdy už se zdálo velice pravděpodobné…“

„A Dorlandová ho poslala do Harley Street…“

„… jasné jako den.“

Hardy se zasmál.

„Musela to pro něho být zatracená rána, když se mrtvola objevila příští den v Belloně. Doufám, že jste Penberthyho pořádně prohnal kvůli tomu rigor mortis.“

„Dost pěkně. Samozřejmě že se schoval za profesionální opatrnost.“

„Však ono se mu to vrátí na lavici svědků. Přiznává, že Dorlandovou zná?“

„Říká, že jen zběžně. Ale musím najít někoho, kdo je viděl pohromadě. Vzpomeňte si na Thompsonův případ. Tenkrát to prasklo kvůli jediné schůzce v čajovně.“

„Já bych rád věděl,“ řekl Wimsey, „proč –

„Proč co?“

„Proč se nedohodli.“ Tohle původně nechtěl říci, ale měl pocit porážky a tahle slova zakončila větu stejně dobře jako kterákoli jiná.

„Oč jde?“ otázal se Hardy rychle.

Parker mu to vysvětlil.

„Když se vyskytla otázka přežití, byli Fentimanovi ochotni ke kompromisnímu řešení, při němž by se o peníze všichni rovnoměrně rozdělili. Proč s tím slečna Dorlandová nesouhlasila? Jestli máte pravdu, pak to byla pro ni nejbezpečnější cesta. Ale právě ona tak naléhala, aby se věc vyšetřila.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Hardy zřejmě rozmrzen. „Dneska se dovídám jeden ‚šlágr‘ za druhým a zítra patrně dojde k zatčení, a já už je nebudu moct použít.“

„Nakonec se přece jen rozhodli pro kompromis,“ řekl Parker.

„Kdy to bylo?“

„Když jsem řekl Penberthymu, že se bude konat exhumace,“ řekl Wimsey jakoby bezděčně.

„No vidíte! Věděl, že jde do tuhého.“

„Pamatuješ se, jak byl při exhumaci Penberthy nervózní?“ řekl Parker. „Když ten člověk – jakpak on se jmenoval – udělal ten vtip o tom vylitém žaludku?“

„Co to bylo?“ otázal se Hardy opět. Parker mu to řekl a Hardy ho vyslechl se zaťatými zuby. Zase krásná historka v háji! Ale ono to všechno vyjde najevo před soudem, a pak to bude stát za titulek. „Robert Fentiman by měl dostat metál,“ řekl Hardy. „Kdyby se do toho nebyl zapletl –“

„Robert Fentiman?“ otázal se Parker obezřetně.

Hardy se zašklebil.

„Jestli tu mrtvolu nepřemístil on, tak kdo jiný? Přiznejte nám aspoň trochu inteligence.“

„Nic takového nepřipouštíme,“ řekl Parker, „ale –“

„Ale vždyť kdekdo říká, že to udělal on. Někdo ho rozhodně přenesl. Kdyby se do toho nebyl někdo připletl, měla to Dorlandová v suchu.“

„To je pravda. Starý Fentiman by byl prostě šel domů a tam ve vší tichosti vypustil duši – a Penberthy by byl vystavil úmrtní list.“

„Rád bych věděl, kolik nepohodlných lidí se dneska takhle likviduje. Je to přece tak strašně snadné.“

„Zajímalo by mě, jakým způsobem měl Penberthy dostat svůj podíl na kořisti.“

„Mě ne,“ řekl Hardy. „Podívejte se, je tu to děvče. Říká si umělkyně. Maluje špatné obrazy. Dobrá. A najednou potká toho doktora. On je fanda na žlázy. Mazaný chlap – ví, že ve žlázách jsou prachy. Ona se začne zajímat o žlázy. Proč?“

„To bylo před rokem.“

„Právě. Penberthy není bohatý. Vojenský lékař ve výslužbě, s mosaznou tabulkou na dveřích – ten dům má najatý ještě s dvěma jinými majiteli mosazných tabulek. Je živ z několika senilních dědečků z Bellony. Napadne ho, že kdyby si mohl otevřít omlazovací kliniku, vydělal by na ní miliony. Všichni ti sešlí staří proutníci, kteří by se chtěli vrátit do veselých dob mládí – to by byl pro člověka s trochou kapitálu a spoustou drzosti hotový zlatý důl. A do toho se mu připlete to děvče – dědička bohaté staré paní – a on po něm skočí. A domluví se spolu. On ji prokáže službu tím, že odstraní překážku, která jí stojí v cestě, a ona mu na oplátku slíbí peníze na tu jeho kliniku. Aby to nebylo nápadné, ona začne projevovat zájem o žlázy. Nechá malování a pustí se do medicíny. Co byste chtěli jasnějšího?“

„Jenže to pak znamená,“ vmísil se Wimsey, „že musela o závěti vědět už nejmíň před rokem.“

„Proč ne?“

„No, a tím se dostáváme k otázce: proč to tak dlouho odkládali?“

„A zároveň i k odpovědi,“ řekl Parker. „Čekali, až se zájem o žlázy a podobně natolik zakoření a Penberthy bude všeobecně uznáván, že by nikoho nenapadlo spojovat ho s generálovou smrtí.“

„Ovšem,“ řekl Wimsey. Měl pocit, že se mu události náhle úplně vymykají. Ale alespoň je John mimo nebezpečí.

„Kdy myslíte, že už v tom budete moct něco podniknout?“ otázal se Hardy. „Budete asi potřebovat pádnější důkazy, abyste ho mohli zatknout.“

„Musím si být jist, že se mi z toho nevykroutí,“ řekl Parker pomalu. „Nestačí dokázat, že se znali. Mohou ovšem existovat dopisy, možná že u Dorlandové nějaké najdeme. Nebo u Penberthyho – ačkoli ten mi nepřipadá jako člověk, který by někde nechával válet kompromitující materiál.“

„Slečnu Dorlandovou jste ještě nezadrželi?“

„Ne, necháváme ji volně běhat – na šňůrce. Jedno vám můžu říct určitě. Za celou tu dobu nedošlo mezi ní a Penberthym k žádnému styku.“

„Ovšemže nedošlo,“ řekl Wimsey. „Pohádali se.“

Ostatní dva na něho vyvalili oči.

„Jak to víš?“ otázal se Parker dotčeně.

„No – na tom nezáleží – já si to prostě myslím. A mimoto, jakmile spustil ten poplach, jistě si dali zatracený pozor, aby mezi nimi žádný styk nebyl.“

„Vida!“ přerušil ho Hardy. „Waffles jde. Zase pozdě, Wafflesi! – Kdepak ses zase toulal?“

„Interviewoval jsem Rushworthsovy,“ řekl Waffles a protáhl se na místo vedle Hardyho. Byl to tenký popelavý člověk s unavenými pohyby. Hardy ho představil Wimseymu a Parkerovi.

„Dověděl ses něco?“

„To bych řekl. Ty ženské jsou hrozné potvory. Matinka Rushworthsová je z těch popletených paniček, které mají věčně hlavu v oblacích a nikdy nic nevidí, dokud se jim to nestrčí pod nos – samozřejmě tvrdí, že vždycky považovala Annu Dorlandovou za jakýsi nezdravý zjev. Měl jsem sto chutí se jí zeptat, proč si ji v tom případě zvala do domu, ale pak jsem to neudělal. Nicméně paní Rushworthsová říká, že ji vlastně ani moc dobře neznaly. Bodejť. Je pozoruhodné, jak tyhle oduševnělé dámy hned začnou couvat při sebemenším náznaku nějaké nepříjemnosti.“

„Dověděl ses něco o Penberthym?“

„To víš – něco jsem se dověděl.“

„Stálo to za to?“

„Stálo.“

Hardy, s taktní zdvořilostí novináře vůči kolegovi, který chytil sólokapra, na něho dál nenaléhal. Rozhovor se vrátil k původnímu tématu. Waffles Newton souhlasil s Hardyho teorií.

„Rushworthsovi něco vědí. Matka možná ne, ale dcera určitě. Když je zasnoubená s Penberthym, nemohlo jí ujít, že s ním má nějaká jiná žena nějaké tajnosti. Ženské si takových věcí vždycky všimnou.“

„Snad si nemyslíš, že drahý doktor Penberthy měl někdy něco s někým jiným než s drahou Naomi?“ opáčil Newton. „Mimoto nejsou tak hloupé, aby nevěděly, že Penberthyho vztahy k Anně Dorlandové se musí za každou cenu ututlat. Vědí velice dobře, že to udělala, ale jeho přece nebudou kompromitovat.“

„Jistě ne,“ řekl Parker dosti úsečně. „Matka asi neví nic. Bylo by to něco jiného, kdybychom dostali dceru na lavici svědků –“

„Tu tam nedostanete,“ řekl Waffles Newton, „ledaže byste si zatraceně pospíšili.“

„Jak to?“

„Zítra mají svatbu,“ řekl Newton, „na zvláštní povolení. A Sally, tohle si nech pro sebe.“

„Neboj se, kamaráde.“

„Svatbu?“ řekl Parker. „Prokrista! Teď budeme muset něco podniknout. Já už radši poběžím. Na shledanou – a mockrát děkuju za tip, kamaráde.“

Wimsey s ním vyšel na ulici.

„Tu svatbu musíme okamžitě zarazit,“ řekl Parker a zuřivě zamával na taxík, který však proplul mimo a ani si ho nevšiml. „Nechtěl jsem jednat hned, protože nejsem připraven, ale bylo by to patrně peklo, kdyby se ta Rushworthsová provdala za Penberthyho a my jsme ji nemohli předvést jako svědka. Nejhorší na tom je, že jestli ona na té svatbě bude trvat, nemůžeme jí zabránit jinak než tím, že Penberthyho zatkneme. Když nemáme skutečný důkaz, je to velice nebezpečné. Myslím, že bychom si ho radši měli zavolat na Scotland Yard k výslechu a zadržet ho.“

„Ano,“ řekl Wimsey. „Ale – poslyš, Karle –“

U chodníku zastavilo taxi.

„Co?“ řekl Parker ostře, nohu na stupátku. „Já nemám čas, člověče, co chceš?“

„Já – podívej se, Karle – Je to celé úplně vedle,“ naléhal Wimsey. „Možná že jsi přišel na správné řešení, ale když to sečteš dohromady, nehraje to. To se mi stávalo ve škole, když jsem si našel výsledek na taháku, a pak jsem si musel prostředek příkladu dodatečně nějak vymyslet. Byl jsem hlupák. Měl jsem to o Penberthym vědět. Ale nevěřím tomu, že by ho Anna Dorlandová podplatila a svedla, aby starého pána zavraždil. Nejde mi to dohromady.“

„Dohromady s čím?“

„Dohromady s tím portrétem. Nebo s knihami. Nebo s tím, jak nám Annu Dorlandovou vylíčila sestra Armstrongová. Nebo s tvým vlastním líčením. Vysvětlení je sice mechanicky dokonalé, ale přísahám ti, že je nesprávné.“

„Je mechanicky dokonalé,“ řekl Parker, „a to mi stačí. Tohle se dá říct o málokterém vysvětlení. Tobě leží na srdci ten portrét. Asi proto, že jsi umělecky založený.“

Ze záhadných důvodů vyvolává výraz „umělecky založený“ prudkou reakci u lidí, kteří o umění něco vědí.

„Já ti dám umělecky založený!“ vyjel na něho Wimsey vztekle. „Je to proto, že jsem obyčejný člověk a znám ženské a mluvím s nimi jako s normálními lidmi.“

„Ty se svými ženskými!“ řekl Parker hrubě.

„No – já se svými ženskými, co má být? Člověk se od nich aspoň něco dozví. S tou Dorlandovou jsi na falešné stopě.“

„Já jsem s ní mluvil, kdežto ty ne,“ ohradil se Parker. „Ledaže mi něco zatajuješ, aspoň podle těch tvých všelijakých narážek. Zkrátka, já jsem s ní mluvil, a udělala na mě dojem, že je vinna.“

„A já jsem s ní nemluvil, a vezmu na to jed, že je nevinná.“

„Ty to samozřejmě víš líp.“

„Tohle náhodou vím.“

„Obávám se, že tvůj nepodložený názor sotva stačí, aby vyvrátil tíhu důkazů.“

„Když na to přijde, ty totiž žádné skutečné důkazy nemáš. Ani nevíš, jestli byli někdy spolu o samotě; nevíš, jestli Anna Dorlandová znala obsah závěti; nemůžeš dokázat, že Penberthy generálovi jed dal –“

„Pořád ještě doufám, že všechny potřebné důkazy získám,“ řekl Parker chladně, „když mě tady ovšem nebudeš takhle držet do večera.“ Přibouchl za sebou dvířka taxíku.

Tohle je ale potvora případ, pomyslel si Wimsey. Už je to za dnešek druhá hloupá a nechutná hádka. Jenže co teď? Na to je nejlepší ženská společnost. Ctnostná ženská společnost. Bez vzdechů. Půjdu na čaj k Marjorii Phelpsové.

XX

Dveře ateliéru mu otevřela dívka, kterou neznal. Nebyla vysoká, ale měla pevnou postavu štědrých tvarů. Jako první zaznamenal Wimsey široká ramena a pružnou sílu stehen. Světlo měla za zády, takže jí do obličeje nebylo vidět; Wimsey rozeznal jen husté, rovně zastřižené černé vlasy a ofinu na čele.

„Slečna Phelpsová není doma.“

„Ale? A kdy se vrátí?“

„Já nevím. Rozhodně se vrátí k večeři.“

„Mohl bych tady na ni počkat?“

„Jistě, když jste její známý.“

Dívka ustoupila ze dveří, aby mohl projít. Wimsey si položil klobouk a hůl na stůl a obrátil se k ní. Nevšímala si ho a přešla ke krbu. Zůstala tam stát, opřena o obrubu. Wimsey si nemohl sednout, dokud ona stála, a proto zamířil k modelovacímu stolku a nadzvedl vlhké plátno, které zakrývalo hliněný model. Hleděl s předstíraným zájmem na figurku květinářky, když dívka řekla:

„No ne!“

Držela v rukou jeho vlastní podobiznu.

„Jste to vy?“

„Jsem – z té lepší stránky, nezdá se vám?“

„Co si přejete?“

„Co si přeju?“

„Vy jste se sem přišel na mě podívat, viďte?“

„Přišel jsem navštívit slečnu Phelpsovou.“

„Ten policista na rohu jde patrně také navštívit slečnu Phelpsovou.“

Wimsey pohlédl z okna. Na rohu vskutku stál muž – lépe řečeno tam jaksi bezcílně postával.

„Je mi líto,“ řekl Wimsey, jemuž se náhle rozbřesklo. „Opravdu je mi hrozně líto, že vypadám tak hloupě a tak dotěrně. Ale na mou duši, neměl jsem nejmenší tušení, kdo jste, až teď.“

„Vážně? No, je to jedno.“

„Mám odejít?“

„Dělejte, jak chcete.“

„Jestli tohle myslíte doopravdy, slečno Dorlandová, tak bych tady radši zůstal. Já jsem se totiž celou dobu chtěl s vámi setkat.“

„To je od vás hezké,“ ušklíbla se, „nejdřív jste mě chtěl podvodně připravit o peníze, a teď se pokoušíte –“

„Co se pokouším?“

Anna Dorlandová potřásla širokými rameny.

„Nemáte právě příjemného koníčka, lorde Petře Wimsey.“

„Vy tomu nebudete věřit,“ řekl Wimsey, „ale ujišťuji vás, že jsem se nikdy žádného podvodu nezúčastnil. Ve skutečnosti jsem ho naopak odhalil. Opravdu.“

„No, teď už je to jedno.“

„Ale tohle mi prosím vás věřte.“

„Dobře. Když to říkáte, musím vám to věřit.“

Vrhla se na pohovku u krbu.

„Tohle už je lepší,“ řekl Wimsey. „Nevím už, jestli to řekl Napoleon nebo kdo, že člověk vždycky změní tragédii v komedii, jakmile si sedne. Je to svatá pravda, viďte? Pojďme si povídat o něčem úplně obyčejném, než se slečna Phelpsová vrátí. Co říkáte?“

„O čem si chcete povídat?“

„No – to je těžko říct. Co takhle o literatuře?“ Zamával rukou do neurčita. „Co jste poslední dobou četla?“

„Dohromady nic.“

„Já zas nevím, co bych si bez knih počal. Na mou duši, nedovedu si představit, co lidé za starých časů dělali. Když si uvědomíte, že oni taky měli všelijaká trápení – manželské hádky a milostná dobrodružství – marnotratné syny a služebnictvo a jiné starosti – a neměli knihu, aby se k ní uchýlili.“

„Lidé místo toho pracovali rukama.“

„Jo – to je všechno moc hezké, když to někdo dovede. Já jim sám závidím. Vy malujete, viďte?“

„Pokouším se.“

„Portréty?“

„Ne, to ne – většinou figurální věci a krajiny.“

„Ale?… Jeden můj přítel – nemá smyslu to zakrývat – on je totiž detektiv –, myslím, že ho znáte…“

„Toho? Ale ovšem. Na detektiva docela zdvořilý.“

„Říkal mi, že viděl některé vaše věci. Myslím, že ho dost překvapily. On totiž není právě modernista. Jemu se zdálo, že nejlepší jsou vaše portréty.“

„Nemám tam moc portrétů. Pár figurálních studií…“

„Ty ho trochu znepokojily,“ zasmál se Wimsey. „Jediné, čemu rozuměl, byl prý nějaký portrét muže –“

„A ten! – To byl jen takový experiment – čistě zpaměti. Nejlepší jsou skici, které jsem malovala před pár léty na Wiltshire Downs. Rovnou olejem, bez předběžné kresby.“

Anna Dorlandová mu řadu těchto obrazů popsala.

„Jak to líčíte, musí to být ohromné,“ řekl Wimsey. „To máte štěstí. Škoda že já nic takového nedovedu. Jak říkám, pro únik se musím uchylovat ke knihám. Čtení je pro mě opravdu únik. Pro vás ne?“

„Jak to myslíte?“

„No – myslím, že u většiny lidí to tak je. Služebné a fabričky čtou o krásných dívkách, které se pohybují ve zlacené nádheře, ověšené drahokamy, a do nichž se zamiluje krásný tajemný cizinec. A neukojené staré panny čtou Ethel M. Dellovou. A bezbarví úředníčci čtou detektivky. Nedělali by to, kdyby vražda a policie byly součástí jejich života.“

„Já nevím,“ řekla Anna Dorlandová. „Když chytili Crippena a Le Neveovou na lodi, četli si Edgara Wallace.“ Její hlas ztrácel původní bezvýraznou drsnost; mluvila téměř se zájmem.

„Le Neveová ho četla,“ řekl Wimsey, „ale nikdy jsem nevěřil, že ona o vraždě věděla. Myslím, že se zoufale snažila o ní nic nevědět – a četla si hrůzostrašné příběhy, aby sama sebe přesvědčila, že jí se nic takového nikdy nestane a nikdy stát nemůže. Lidé si takhle počínají, nemyslíte?“

„Já nevím,“ řekla Anna Dorlandová. „Ovšem, taková detektivka člověku zaměstná mozek. Trochu jako šachy. Hrajete šachy?“

„Mizerně. Mám je rád – ale pořád musím myslet na historii jednotlivých figurek a na pitoresknost jejich tahů. A tak vždycky prohraju. Nejsem šachista.“

„Já taky ne. Ale ráda bych byla.“

„Ano – šachy opravdu důkladně zaměstnají mysl. Dáma nebo domino nebo hlavolamy jsou ještě lepší. Ty člověku nic nepřipomínají. Vzpomínám si,“ dodal Wimsey, „jak jsem jednou, když se mi stalo něco velice ošklivého, hrál celé dny pasiáns. Byl jsem v nemocnici – otřes po výbuchu – a ještě nějaká maličkost. Hrál jsem jen jeden druh, ten nejjednodušší, jmenuje se démon… taková pitomá hra, úplně bez vtipu. Jen jsem karty skládal na hromádky a zase je sbíral… stokrát za večer… abych na nic nemyslel.“

„Tak vy taky…“

Wimsey čekal, ale Anna Dorlandová větu nedokončila.

„Působí to jako droga. Je to sice banální to takhle říkat, ale je to pravda.“

„Ano, je.“

„Taky jsem četl detektivky. Bylo to asi tak to jediné, co jsem byl schopen číst. Všechny ostatní knihy byly o válce – nebo o lásce – nebo o něčem nepříjemném, na co se mi nechtělo myslet.“

Anna Dorlandová se nepokojně pohnula.

„Tak vy to taky znáte?“ otázal se Wimsey mírně.

„Já?… No… všechno tohle není zrovna příjemné… víte, policie… a… a to všechno.“

„Policie vám přece starosti nedělá, že ne?“

Měla sice důvod, aby jí starosti dělala, kdyby to jen věděla, ale Wimsey tuto myšlenku zatlačil až na dno své mysli a zakázal jí, aby se odtamtud hnula.

„Je to všechno hrozně ošklivé, nemyslíte?“

„Něco vám ublížilo… to určitě… nemluvte o tom, když nechcete… byl to muž?“

„Obyčejně to bývá muž.“

Řekla to přímo vyzývavě, oči odvrácené.

„Prakticky vždycky,“ řekl Wimsey. „Naštěstí to vždycky zase časem přejde.“

„Podle toho, co to je.“

„Časem všechno přebolí,“ opakoval Wimsey pevně. „Tím spíš, když se s tím člověk někomu svěří.“

„Člověk se nemůže se vším svěřovat.“

„Nedovedu si představit nic, o čem by člověk opravdu nemohl s nikým mluvit.“

„Některé věci jsou tak ohavné.“

„To ano – spousta věcí. Porod je ohavný – a smrt – a trávení, když na to přijde. Když si někdy pomyslím, co se ve mně děje s takovým báječným supréme de sole, s kaviárem na topinkách a těmi roztomilými pokroucenými brambůrkami a jinými dobrotami – je mi do pláče. Ale je to tak a nedá se nic dělat.“

Anna Dorlandová se náhle zasmála.

„Tak se mi to líbí,“ řekl Wimsey. „Poslyšte, mně se zdá, že vy jste se tímhle tak dlouho uvnitř žrala, že jste si to všechno přehnaně zveličila. Buďme praktičtí a příšerně banální. Je to dítě?“

„Ne, kdepak!“

„No – to je dobře, protože takové děťátko, i když je samo o sobě nesporně znamenitá věc, trvá trochu moc dlouho a stojí spoustu peněz. Je to vydírání?“

„Proboha, to ne!“

„Výborně. Protože vydírání trvá ještě déle a je ještě nákladnější než děťátko. Je to něco freudovského nebo sadistického, nebo některá z těch oblíbených moderních zábav?“

„Pochybuji, že byste hnul brvou, kdyby to bylo.“

„Proč taky? – Nenapadá mě už nic horšího, leda to, co Rose Macoulayová nazývá ‚nepopsatelnými orgiemi‘. Nebo ovšem nemoc. Nemáte lepru nebo tak něco?“

„Vy ale máte nápady,“ řekla Anna Dorlandová a dala se do smíchu. „Ne, lepra to není.“

„Tak co vám tedy ten chlap udělal?“

Slečna Dorlandová se chabě usmála. „Dohromady nic.“

Kdyby jen pánbůh dal a Marjorie se ještě nevrátila, pomyslel si Wimsey. Teď se to dozvím… „Něco vám musel udělat, když vás to takhle rozrušilo,“ pokračoval nahlas. „Vy nejste osoba, která by se rozčilovala pro nic.“

„Myslíte, že nejsem?“ Anna Dorlandová vstala a podívala se mu přímo do očí. „On mi říkal… říkal, že si vymýšlím… Říkal… říkal, že jsem posedlá sexem. Snad je to přece jen freudistické,“ dodala rychle a ošklivě zrudla.

„A to je všechno?“ řekl Wimsey. „Já znám spoustu lidí, kteří by to považovali za kompliment… Ale vy zřejmě ne. Jaký druh posedlosti to měl být?“

„Prý ten druh, co číhá před kostelem na faráře a jen se na něho třese,“ vybuchla divoce. „Je to lež. On – on – předstíral, že – že mě chce, a tak… Zvíře!… Nemohu vám opakovat všechno, co říkal… a já jsem si počínala jako husa.“

Opět už seděla na pohovce a plakala. Po tvářích se jí řinuly veliké ošklivé slzy a posmrkávala do polštáře. Wimsey si sedl k ní. „Chuděrko,“ řekl. Tak tohle se tedy skrývalo za Marjoriinými tajemnými narážkami a zlomyslnými pošklebky Naomi Rushworthsové. Tohle děvče toužilo po milostných dobrodružstvích, to je jisté; možná že si je vymýšlelo. A byl tu ten Ambrose Ledbury. Mezi normalitou a abnormalitou je hluboká propast, ale tak úzká, že snadno svádí k falešným závěrům.

„Poslyšte.“ Položil Anně chlácholivě paži kolem cukajících ramen. „Nebyl ten člověk náhodou – Penberthy?“

„Jak to víte?“

„Ale – podle toho portrétu a spousty jiných věcí. Věcí, které jste mívala ráda, a teď jste je chtěla zahrabat a zapomenout na ně. Je to v každém případě darebák, že vám takové věci říkal – i kdyby to byla pravda, což není. Předpokládám, že jste ho poznala u Rushworthsových. Kdy to bylo?“

„Skoro před dvěma roky.“

„A tehdy se vám líbil?“

„Ne. Já – zkrátka mně se líbil někdo jiný. Jenže to byl taky omyl. On byl – no zkrátka byl takový…“

„Oni za to nemůžou,“ utěšoval ji Wimsey. „Kdy jste přesedlala?“

„Tamten druhý odjel. A pak doktor Penberthy – zkrátka, já nevím. Jednou nebo dvakrát mě doprovodil domů a pozval mě na večeři do Soho.“

„Říkala jste v té době někomu o té nesmyslné závěti lady Dormerové?“

„Ovšemže ne. Jak jsem mohla? Dověděla jsem se o ní až po její smrti.“

Její údiv zněl docela přirozeně.

„Co jste si myslela? Myslela jste, že ty peníze dostanete vy?“

„Věděla jsem, že něco dostanu. Tetička mi říkala, že se o mě postará.“

„Byli tu ovšem ti dva vnukové.“

„Ano. Myslela jsem, že většinu peněz odkáže jim. Škoda že to neudělala, chudinka stará. Nemuselo dojít ke všem těm ohavným nepříjemnostem.“

„Lidi tak často ztrácejí hlavu, když mají napsat závěť. Takže vy jste v té době byla vlastně jako sázka do loterie. Hm. Požádal vás ten povedený Penberthy o ruku?“

„Já jsem měla ten dojem. Ale on tvrdí, že ne. Mluvili jsme o té jeho klinice a jak bych mu při tom pomáhala.“

„A tenkrát jste nechala malování a začala jste číst lékařské knihy a chodit do kursů první pomoci. Věděla vaše teta o vašem zasnoubení?“

„On nechtěl, abych jí o tom říkala. Mělo to zůstat v tajnosti, dokud nebude mít lepší postavení. Bál se, aby si nemyslela, že si mě chce vzít pro peníze.“

„To věřím.“

„Předstíral, že mě má rád,“ řekla Anna nešťastně.

„Samozřejmě, milé dítě. Váš případ není ojedinělý. Řekla jste to některé ze svých přítelkyní?“

„Ne.“

Wimsey usoudil, že epizoda s Ledburym patrně zanechala jizvy. Mimoto – říkají ženy takové věci jiným ženám? Už o tom delší dobu pochyboval.

„Předpokládám, že jste byla ještě zasnoubená, když lady Dormerová zemřela.“

„Pokud se může mluvit o zasnoubení. Ovšem, on mi řekl, že s mrtvolou nebylo něco v pořádku. A tvrdil, že mě vy a Fentimanové chcete ošidit o moje peníze. Kdyby šlo jenom o mě, bylo by mi to jedno – ani bych nevěděla, co bych si s tolika penězi počala. Ale mohla za to být ta jeho klinika, chápete?“

„Ano, s půlmilionem se dá zařídit docela pěkná klinika. Proto jste mě tenkrát vyhodila z domu.“

Wimsey se zašklebil – a pak se na okamžik zamyslel.

„Poslyšte,“ řekl, „teď vám povím něco, co pro vás bude šok. Ale stejně byste se tomu nevyhnula. Napadlo vás někdy, že generála Fentimana zavraždil Penberthy?“

„Já – taky mě to napadlo,“ řekla pomalu. „Nemohla jsem přijít na to – kdo jiný to mohl být. Ale víte, že oni podezřívají mě?“

„To víte – cui bono a podobně – nemohli vás vynechat. Oni totiž musí podezřívat každou možnou osobu.“

„Já jim to nevyčítám. Ale neudělala jsem to, víte?“

„Samozřejmě. Udělal to Penberthy. Podívejte se na to takhle: Penberthy potřeboval peníze; měl už dost chudoby a věděl, že vy po lady Dormerové nějaké peníze určitě zdědíte. Patrně se doslechl o rodinné rozepři mezi ní a generálem a očekával, že vy dostanete všechno. Tak se s vámi seznámil. Ale byl opatrný. Žádal vás, abyste to nikomu neříkala – čistě pro všechny případy, chápete? Co kdyby byly peníze na vás převedeny tak, že byste mu je nemohla dát, nebo byste o ně mohla přijít, kdybyste se provdala, nebo byste z nich měla jen malou roční rentu? V tom případě by se musel ohlédnout po někom bohatším.“

„Všechno tohle jsme probrali, když jsme uvažovali o té klinice.“

„Ano. A pak se lady Dormerová rozstonala. Generál ji přišel navštívit a dověděl se, že peníze odkázala jemu. Dobelhal se k Penberthymu, a jak byl zesláblý, všechno mu to vyklopil. Dovedete si představit, jak mu říká: ‚Musíte mě dát dohromady aspoň na tak dlouho, abych se těch peněz dočkal.‘ – To musel být pro Penberthyho ošklivý šok.“

„To byl. On se totiž tenkrát vůbec nedozvěděl, že já dostanu dvanáct tisíc.“

„Ne?“

„Ne. Generál mu zřejmě řekl asi tohle: ‚Kdybych svou drahou Felicity přežil, budou peníze všechny moje. Jinak je dostane Anna a moji chlapci dostanou jen po sedmi tisících.‘ Proto –“

„Okamžik. Kdy vám tohle Penberthy řekl?“

„No, až později – když jsem mu řekla, že se chci s Fentimanovými dohodnout.“

„Tím se to vysvětluje. Bylo mi divné, proč jste na to tak rychle přistoupila. Myslel jsem si, že – no zkrátka Penberthy se dověděl o závěti a dostal geniální nápad odstranit generála Fentimana z cesty. Dal mu nějakou pilulku se zpomaleným účinkem –“

„Patrně prášek ve velice silném obalu, který se tráví hodně dlouho.“

„Dobrý nápad. Ano, velice pravděpodobně to bylo tak. A pan generál, místo aby zamířil přímo k domovu, jak se dalo očekávat, zajel do klubu a umřel tam. A Robert…“

Wimsey vysvětlil podrobně, co Robert provedl, a na závěr řekl: „No, a teď byl Penberthy v pěkné bryndě. Kdyby upozornil na zvláštní stav mrtvoly, nemohl by dost dobře podepsat úmrtní list. A tu by došlo k pitvě a analýze a zjistila by se přítomnost digitalinu. Když bude mlčet, může přijít o peníze a všechna jeho námaha bude na nic. To muselo pro něho být zatracené, co? Udělal, co mohl. Udal dobu smrti tak časně, jak si jen troufal, a ostatní přenechal osudu.“

„Říkal mi, že se vyskytnou pokusy vzbudit zdání, že smrt nastala později, než tomu ve skutečnosti bylo. Já jsem myslela, že vy se to snažíte všechno ututlat. A to mě ovšem tak dopálilo, že jsem řekla panu Pritchardovi, aby to sám pořádně vyšetřil a aby v žádném případě nepřistupoval na kompromis.“

„Zaplať pánbůh, že jste to udělala.“

„Proč?“

„Hned vám to povím. Ale ohledně Penberthyho – já nechápu, proč vás nepřemlouval, abyste se dohodla. Tím by byl sám dokonale krytý.“

„Ale vždyť on mě přemlouval! To jsme se poprvé pohádali. Jakmile se o tom dověděl, řekl mi, že jsem hloupá, že nechci kompromis. Já jsem nechápala, jak to může říct, když sám říkal, že něco nebylo v pořádku. Hrozně jsme se pohádali. Tehdy jsem mu řekla o těch dvanácti tisících, které tak jako tak dostanu.“

„A co on na to?“

„Že prý to nevěděl. A pak se mi omluvil a řekl, že právo je velice ošemetné a že by bylo přece jen lepší dohodnout se a o peníze se rozdělit. Tak jsem zavolala panu Pritchardovi, aby už v té věci nedělal potíže. A zase jsme se udobřili.“

„A den nato vám Penberthy řekl – no, tamto, viďte?“

„Ano.“

„Správně. Ale jedno vám říci můžu: nikdy by se nezachoval tak surově, kdyby se nebál o vlastní život. Víte, co se událo mezi tím?“ Anna Dorlandová zavrtěla hlavou.

„Zatelefonoval jsem mu, že se má konat pitva.“

„Oh!“

„Ono – poslyšte – už na to dál nemyslete. Věděl, že se na jed přijde, a když o něm bude známo, že je s vámi zasnouben, nutně padne podezření na něho. A tak si pospíšil a honem se s vámi rozešel – čistě v sebeobraně.“

„Ale proč to udělal tak surově?“

„Protože věděl, děvče drahé, že o takovém obvinění dívka vašeho druhu nikdy neřekne nikomu ani slovo. Naprosto vám znemožnil, abyste se k němu veřejně hlásila. A podepřel to zasnoubením s tou Rushworthsovou.“

„Bylo mu jedno, jak se trápím.“

„Byl jako zvěř zahnaná do díry,“ řekl Wimsey na jeho omluvu. „Ovšem přesto bylo ohavné vám něco takového udělat. Patrně ho to samotného strašně mrzí.“

Anna Dorlandová zaťala pěsti.

„Mně bylo tak příšerně stydno –“

„Ale teď už ne, viďte?“

„Ne – ne –.“ Jako by ji napadla nová myšlenka. „Lorde Petře, já pro tohle všechno nemám vůbec žádné důkazy. Všichni si budou myslet, že jsem s ním byla spolčená. A budou si myslet, že naše hádka a jeho zasnoubení s Naomi byly jen naoko, abychom se oba dostali z nepříjemné situace.“

„Dobře vám to myslí,“ řekl Wimsey uznale. „Teď už víte, proč jsem děkoval pánubohu, že jste zpočátku tak naléhala na vyšetření. Pritchard může bezpečně dokázat, že jste na vraždě nebyla přímo zúčastněná.“

„To ovšem může. Já jsem tak ráda, tak ráda!“ Vzrušením propukla v pláč a chytila Wimseyho za ruku. „Napsala jsem mu dopis – hned na začátku –, že jsem četla o jednom případě, kdy dokázali určit dobu něčí smrti podle obsahu žaludku, a ptala jsem se ho, jestli by nemohli generála Fentimana exhumovat.“

„Opravdu? To se vám povedlo. Máte hlavu na pravém místě… Ne, pozoruju, že je to omyl, protože ji máte na mém rameni. Jen si poslužte. Pořádně se vybrečte – já sám bych skoro taky brečel. Dělalo mi to hrozné starosti. Ale teď už je všechno v pořádku, viďte?“

„Já jsem husa… Ale přesto jsem vám hrozně vděčná, že jste přišel.“

„Já jsem taky rád. Tady máte kapesník. Chudinko… Á, tady je Marjorie.“ Wimsey pustil Annu Dorlandovou a vyšel vstříc Marjorii.

„Lord Petr! Prokrista!“

„Děkuji vám, Marjorie,“ řekl Wimsey vážně.

„Ne, počkejte. Mluvil jste s Annou? Já jsem si ji sem vzala k sobě. Je hrozně divná a venku stojí strážník. Ale ať udělala co udělala, nemohla jsem ji nechat samotnou v tom příšerném domě. Snad jste nepřišel, abyste – abyste…“

„Marjorie!“ řekl Wimsey. „Už mi nikdy nic nevykládejte o ženské intuici. Celou tu dobu jsem si myslel, že to děvče trápí zlé svědomí. Ale nebylo to tak. Byl to mužský, milé dítě – MUŽSKÝ.“

„Jak to víte?“

„Moje zkušené oko mi to povědělo na první pohled. Teď už je to v pořádku. Tytam jsou vzdechy a smutek. A já vyvedu vaši přítelkyni na večeři.“

„Ale proč mi neřekla, oč vlastně jde?“

„Protože,“ řekl Wimsey, „takové věci ženská ženské neříká.“

XXI

„To je pro mě novinka,“ řekl lord Petr, když spatřil zadním oknem taxíku jiný taxík, který je sledoval, „aby mě policie držela pod dohledem, ale je to baví a nám to neublíží.“

Převracel v hlavě různé možnosti důkazů. Na neštěstí všechny důkazy ve prospěch Anny Dorlandové svědčily zároveň proti ní – až ovšem na dopis Pritchardovi. Čert aby vzal Penberthyho!

V nejlepším případě může Anna Dorlandová uniknout veřejnému vyšetřování, jestliže soud uzná nedostatek důkazů. I kdyby byla osvobozena – i kdyby nebyla nikdy obviněna z vraždy, vždy tu zůstane pochybnost. Tuto otázku nerozřeší žádný geniální záblesk deduktivní logiky, ani nález otisku zkrvaveného prstu. Je to případ pro advokáta – a zvážení emocionální stránky případu dvanácti bezúhonnými občany. Jejich spojení může být patrně dokázáno – stýkali se a byli spolu na večeři; hádku mezi nimi by snad bylo možno snadno dokázat – ale co dál? Uvěří porota příčině hádky? Nebude ji považovat za napřed domluvenou clonu – nebo prostě za případ, kdy se dva darebáci nepohodli? Co si pomyslí o té nehezké, zamračené a málomluvné dívce, která nikdy neměla skutečné přátele a jejíž neobratné a nesmělé pokusy o lásku byly tak skryté a tak katastrofální?

A pan Penberthy – jenže jeho jednání je daleko pochopitelnější. Cynický a chudobou omrzelý Penberthy se seznámil s dívkou, která možná bude jednou bohatá. A jako lékař jistě snadno rozpoznal potřebu lásky, která ji činila tak snadno ovlivnitelnou. A tak v tom pokračoval – ačkoli ho samozřejmě nudila – a zachovával to v tajnosti, až jak to dopadne. A pak mu starý pán řekl o té závěti – a byla tu příležitost. A do toho Robertův zásah, který to všechno popletl… Uvidí to porota taky takhle?

Wimsey se vyklonil z okénka a řekl řidiči, aby zajel do Savoye. Když tam dorazili, odevzdal Annu Dorlandovou šatnářce.

„Jdu se nahoru převléknout,“ dodal, a když se otočil, měl potěšení uvidět, jak se jeho stín dohaduje s vrátným u vchodu. Bunter, předběžně přivolaný telefonem, už na něho čekal s frakem. Když se Wimsey převlékl, znovu prošel halou. Stín tam klidně čekal. Wimsey se na něho zazubil a nabídl mu skleničku.

„Já za to nemůžu, vaše lordstvo,“ řekl detektiv.

„Já vím. Patrně jste poslal pro kolegu ve fraku, aby vás vystřídal, ne?“

„Ano, vaše lordstvo.“

„Že mu přeju hodně štěstí. Na shledanou.“

Wimsey vyhledal svou chráněnku a vešli do jídelny. Anna Dorlandová v zelených šatech, které jí neslušely, byla nesporně nehezká. Ale nebyla všední; nestyděl se za ni. Podal jí jídelní lístek. „Co si dáme?“ zeptal se. „Humra a šampaňské?“

Anna se na něho zasmála.

„Marjorie říká, že jste velká autorita přes jídlo. Já nevěřím, že by si autorita přes jídlo dávala humra se šampaňským. Ostatně o humry moc nestojím. Jistě tady mají něco, co dělají zvlášť dobře. To si dejme.“

„Jdete na to správně,“ řekl Wimsey. „Já vám vyberu večeři.“

Zavolal vrchního a přistoupil k otázce vědecky.

„Ústřice Musgrave – v zásadě jsem proti teplé úpravě ústřic, ale tohle jídlo je tak vynikající, že v jeho případě lze porušit pravidlo. Jsou zapečené ve škeblích, slečno Dorlandová, s malými proužky anglické slaniny. Chcete to zkusit? Polévka ovšem musí být pravá želví. Ryba? Jen pouhé filátko z mořského jazyka, jen takové malé sousto jako pomlčka mezi předehrou a hlavním tématem.“

„Zní to báječně. Co bude hlavní téma?“

„Myslím, že pečený bažant s bramborami á la Byron. A salát na podporu trávení. A pane vrchní, hleďte, ať je salát suchý a dokonale křehký. A nakonec soufflé glacé. A přineste mi vinný lístek.“

Dali se do hovoru. Anna Dorlandová už nebyla v defenzívě a její chování bylo docela příjemné; jen možná trochu přímé a agresívní v názorech, ale stačí je jen zmírnit.

„Co soudíte o tomhle Romanée Conti?“ otázal se Wimsey náhle.

„Já se ve vínech moc nevyznám. Je dobré. Není tak sladké jako Sauterne. Je trochu – no – trochu drsné. Ale přitom není řídké – na rozdíl od toho Chianti, co se věčně pije na večírcích v Chelsea.“

„Máte pravdu, je trochu nezralé, ale má hutnost – za deset let to bude báječné víno. Je to ročník 1915. Počkejte. Pane vrchní, odneste to a přineste láhev ročníku 1908.“

Naklonil se ke své společnici.

„Slečno Dorlandová – smím být impertinentní?“

„Jak? Proč?“

„Žádný umělec, žádný bohém a žádný člověk svobodného povolání. Muž světa.“

„Co chcete říct těmihle záhadnými slovy?“

„Myslím pro vás. Takovému člověku se budete líbit. Vezměte to víno, co jsem dal odnést – nehodí se pro člověka, který má rád humra se šampaňským, ani pro velice mladé lidi – je příliš velké a drsné. Jen velice zkušený jazyk je ocení. Ale vy i ono dojdete jednou ocenění. Chápete mě?“

„Myslíte?“

„Ano. Ale váš muž nebude vůbec takový, jakého si ho představujete. Vy jste vždycky čekala, že vás bude někdo ovládat, není to tak?“

„No –“

„Ale uvidíte, že vedoucí duch z vás dvou budete vy. On na to bude velice hrdý. A bude to člověk spolehlivý a laskavý a ohromně dobře vám to půjde.“

„Nevěděla jsem, že jste prorok.“

„Ale já jsem.“

Wimsey vzal láhev ročníku 1908 od vrchního a přes hlavu Anny Dorlandové pohlédl ke dveřím. Právě vcházel muž ve fraku, doprovázen ředitelem.

„Jsem prorok,“ řekl Wimsey. „Dávejte pozor. Teď se stane něco nepříjemného – asi tak za minutu. Ale nic si z toho nedělejte. Napijte se vína a věřte mi.“

Ředitel přivedl k jejich stolu muže. Byl to Parker.

„Á,“ řekl Wimsey zvesela. „Doufám, že promineš, že jsme začali jíst bez tebe. Sedni si. Slečnu Dorlandovou přece znáš.“

Parker se uklonil a sedl si.

„Přišel jste mě zatknout?“ zeptala se Anna.

„Jen vás požádat, abyste se mnou zajela na Scotland Yard,“ řekl Parker zdvořile a rozložil si ubrousek.

Anna žalostně pohlédla na Wimseyho a napila se červeného vína. „Správně,“ řekl Wimsey. „Slečna Dorlandová vám může povědět spoustu věcí. Po večeři se nám to báječně hodí. Co si dáš?“

Parker postrádal obrazotvornost, a proto si objednal steak na rožni. „Setkáme se na Scotland Yardu ještě s dalšími přáteli?“ pokračoval Wimsey.

„Možná,“ řekl Parker.

„Tak se přestaň mračit. Koukáš tak přísně, žes mi zkazil chuť k jídlu. Copak, pane vrchní, co si přejete?“

„Promiňte, vaše lordstvo – je tento pán detektiv inspektor Parker?“

„Ano,“ řekl Parker. „Co je?“

„Volají vás k telefonu.“

Parker odešel.

„Je to v pořádku,“ řekl Wimsey Anně. „Já vím, že jste nic neprovedla, a nenechám vás v bryndě.“

„Co mám dělat?“

„Říct pravdu.“

„Zní to tak hloupě.“

„Už jsem slyšel spoustu daleko hloupějších historií, než je ta vaše.“

„Ale – já nechci – nechci ho –“

„Vy ho máte pořád ráda?“

„Ne! – Ale nechtěla bych, abych to byla zrovna já –“

„Řeknu vám to otevřeně. Podezření se bude pohybovat mezi vámi dvěma.“

„V tom případě –,“ Anna zaťala zuby, „ať má, co si zaslouží!“

„Zaplať pánbůh! Obával jsem se, abyste nedělala šlechetnou a obětavou a všechno to nezkomplikovala. Víte, jak to myslím. Jako lidi, jejichž ušlechtilé úmysly jsou zneuznány v první kapitole a kteří zapletou do svých trapných komplikací desítky lidí, až to nakonec příslušný rodinný advokát na předposlední stránce zase rozplete.“ Parker se vrátil od telefonu.

„Promiňte na okamžik,“ a naklonil se k Petrovu uchu.

„Co je?“

„Zase nová komplikace. John Fentiman –“

„No?“

„Našli ho v Clerkenwellu.“

„V Clerkenwellu?“

„Ano. Patrně se nějak dostal zpátky autobusem. Je na policii a přiznal se.“

„Prokrista!“

„K vraždě svého dědečka.“

„Neříkej!“

„Je to otrava. Musím to ovšem přešetřit. Snad bych měl raději odložit výslech Dorlandové a Penberthyho. Mimochodem, co s ní tady děláš?“

„Vysvětlím ti to potom. Podívej se – zavezu slečnu Dorlandovou napřed k Marjorii Phelpsové a přijedu za tebou. Anna neuteče, vím to určitě. A stejně ji jeden z tvých lidí hlídá.“

„Ano, byl bych rád, kdybys tam šel se mnou. Fentiman je nesporně v divném stavu. Poslali jsme pro jeho ženu.“

„Správně, tak ty běž a já přijedu za tebou – dejme tomu za tři čtvrti hodiny. Kam mám přijet? Lituji, žes přišel o večeři.“

„To už patří k věci,“ zavrčel Parker a rozloučil se.

John Fentiman je přivítal se znaveným, bledým úsměvem.

„Tiše,“ řekl. „Už jsem jim to pověděl. On spí, nesmíte ho probudit.“

„Kdo spí, miláčku?“ otázala se Sheila.

„Já ho nesmím jmenovat,“ řekl John vychytrale. „Slyšel by to, i když spí – i kdybyste to jen zašeptali. Ale je unavený a usnul. Tak zatímco chrápal, běžel jsem sem a všechno jsem jim to pověděl.“

Policista za Sheilinými zády si významně zaťukal na čelo.

„Udělal prohlášení?“

„Ano, trval na tom, že to sám sepíše. Tady to je. Ovšem…“

Policista pokrčil rameny.

„To nevadí,“ řekl John. „Mně se chce taky spát. Celý den jsem ho hlídal, víte? Teď si půjdu lehnout. Sheilo – je čas jít spát.“

„Ano, miláčku.“

„Budeme si ho tady asi muset nechat do rána,“ zašeptal Parker.

„Byl u něho lékař?“

„Poslali jsme pro něho.“

„No, paní Fentimanová, myslím, že bude nejlepší, když zavedete svého manžela do místnosti, kterou vám tady kolega ukáže. A jakmile lékař přijde, pošleme vám ho. Snad by bylo dobře, kdyby ho prohlédl i jeho vlastní lékař. Pro koho bychom měli poslat?“

„Myslím, že ho nějaký čas léčil doktor Penberthy,“ vmísil se Wimsey. „Proč nezavolat jeho?“

Parker bezděčně prudce nabral dech.

„Mohl by nám vysvětlit příznaky,“ pokračoval Wimsey kamenně. Parker přikývl.

„Dobrý nápad,“ souhlasil. Vzal do ruky telefon.

John se usmál a Sheila ho vzala kolem ramen.

„Jsem unavený,“ řekl John, „hrozně unavený. Jde se spát, holka zlatá.“

Strážník jim otevřel dveře a vyšli společně; John se vší vahou opíral o Sheilu. Sotva vlekl nohy.

„Podívejme se na tu jeho výpověď,“ řekl Parker.

Byla napsána kostrbatým písmem, se spoustou kaněk a škrtů, s občas vynechaným nebo naopak přidaným slovem.

Píši tuto výpověď ve spěchu, dokud spí, protože kdybych čekal déle, probudil by se a zabránil by mi v tom. Řeknete si, že on mě k tomu svedl, jenže oni nikdy nepochopí, že on jsem já a já jsem on. Otrávil jsem dědečka digitalinem. Vzpomněl jsem si na to, teprve když jsem uviděl nápis na lahvičce, ale oni po mně od té doby šli, tak vím, že jsem to musel udělat já. Proto za mnou všude chodili, ale on je hrozně mazaný a zavedl je na falešnou stopu. To ještě nespal. Včera jsme spolu celou noc tančili, a proto je tak unavený. Nařídil mi, abych tu lahvičku rozbil, abyste na to nepřišli, ale oni vědí, že já jsem byl poslední, kdo s ním mluvil. Je hrozně mazaný, ale když se k němu rychle přiblížíte teď, když spí, můžete ho spoutat do okovů a uvrhnout do doby a já budu moci klidně usnout.

John Fentiman.

„Pomátl se, chudák,“ řekl Parker. „Tohle nemůžeme brát příliš vážně. Co říkal vám, pane kolego?“

„Jen přišel a řekl: ‚Já jsem John Fentiman a jdu vám říct, že jsem zabil dědečka.‘ Vyptával jsem se ho na podrobnosti, ale on jen chvíli blábolil a pak mě požádal o pero a papír, že to napíše. Řekl jsem si, že bychom ho měli zadržet, a zavolal jsem na Scotland Yard.“

„Správně,“ řekl Parker.

Dveře se otevřely a vstoupila Sheila.

„Už spí,“ řekla. „To je zase ten jeho záchvat. On si totiž vždycky myslí, že je ďábel. Už se mu to stalo dvakrát předtím,“ dodala prostě. „Půjdu zase k němu a počkám na doktora.“

Policejní lékař přišel první a asi po čtvrthodině se dostavil Penberthy. Vypadal ustaraně a Wimseyho pozdravil odměřeně. Také on zašel do sousední místnosti za Johnem. Ostatní bezradně postávali kolem, až se k nim připojil Robert Fentiman, kterého naléhavý vzkaz zastihl na návštěvě u známých.

Po chvíli oba lékaři opět vyšli.

„Nervový šok doprovázený chorobnými představami,“ řekl policejní lékař stručně. „Zítra, až se z toho vyspí, bude zase v pořádku. Vyrozuměl jsem, že se mu to stalo už víckrát. Právě. Před sto lety by tomu říkali posedlost ďáblem, ale dneska už jsme o něco dál.“

„Ano,“ řekl Parker, „ale myslíte, že jsou to u něho chorobné představy, když říká, že zavraždil svého dědečka? Nebo ho pod vlivem takové představy doopravdy zabil? O to jde.“

„Vy tedy myslíte, že je skutečný – blázen?“ otázal se Robert v náhlé úzkosti.

„Ne, nemyslím. Je to zřejmě to, čemu se běžně říká nervové zhroucení. Zajisté je to také váš názor, pane kolego,“ dodal k Penberthymu.

„Ano, je to můj názor.“

„A co soudíte o těch jeho chorobných představách vy, doktore Penberthy?“ pokračoval Parker. „Myslíte, že ten šílený čin skutečně udělal?“

„On si to rozhodně myslí,“ řekl Penberthy. „Nemohl bych s určitostí říci, zda je toto jeho tvrzení opodstatněné. Nesporně mívá občas takové záchvaty, kdy si myslí, že ho posedl ďábel, a je ovšem těžko říci, co člověk pod vlivem takové představy může nebo nemůže udělat.“

Penberthy se vyhýbal Robertovu úzkostnému pohledu a mluvil výhradně k Parkerovi.

„Mně se zdá,“ řekl Wimsey, „smím-li takto vnucovat svoje mínění – že je to prostě otázka faktů, která se dá vyřešit beze zmínky o Fentimanovi a jeho chorobných představách. Existovala jen jediná příležitost, kdy mohl generál pilulku dostat – aby se její účinek dostavil v daný okamžik. Je to tak? Kdyby nemohla zapůsobit v osm hodin, pak ji tehdy nedostal, a tím to končí.“

Oči měl upřené na Penberthyho a viděl, jak si lékař přejel jazykem vyprahlé rty, než odpověděl.

„To nemohu říci jen tak,“ řekl.

„Ta pilulka mohla být přidána do generálovy zásoby pilulek kdykoli,“ řekl Parker.

„To jistě,“ přisvědčil Penberthy.

„Měla stejný tvar a vzhled jako jeho obvyklé pilulky?“ otázal se Wimsey, s pohledem stále upřeným na Penberthyho.

„Jelikož jsem zmíněnou pilulku neviděl, nevím,“ řekl Penberthy.

„V každém případě,“ pokračoval Wimsey, „zmíněná pilulka byla, jak jsem vyrozuměl, ze zásoby paní Fentimanové a obsahovala vedle digitalinu také strychnin. Analýza obsahu žaludku by patrně zjistila přítomnost strychninu. To si můžeme ověřit.“

„Ovšem,“ řekl policejní lékař. „Nu, pánové, myslím, že se už dnes večer nedá mnoho dělat. Předepsal jsem pacientovi lék, s plným souhlasem doktora Penberthyho.“

Uklonil se; Penberthy se rovněž uklonil. „Dám lék připravit a vy se zajisté postaráte o to, aby si ho vzal. Přijdu zase ráno.“

Podíval se tázavě na Parkera a Parker přikývl.

„Děkuji vám, doktore; zítra ráno vás požádám o další zprávu. Postarejte se o to, aby paní Fentimanová měla všechno, co potřebuje, pane kolego. Jestli tu chcete zůstat s bratrem a s paní Fentimanovou, pane majore, samozřejmě můžete, a zde kolega se postará o vaše pohodlí – pokud to bude v jeho silách.“

Wimsey vzal Penberthyho pod paží.

„Pojďte se mnou na chvíli do klubu, Penberthy,“ řekl. „Chtěl bych si s vámi promluvit.“

XXII

V knihovně klubu Bellona nikdo nebyl; nikdy tam nikdo nebývá. Wimsey zavedl Penberthyho do nejzazšího výklenku a poslal číšníka pro dvě dvojité whisky.

„Na zdraví.“

„Na zdraví,“ odpověděl Penberthy. „Oč jde?“

„Podívejte se,“ řekl Wimsey. „Vy jste byl ve válce. A myslím, že jste slušný člověk. Viděl jste Johna Fentimana. Hrozné, co?“

„Jak to myslíte?“

„Kdyby nebyl Fentiman přišel s tou svou chorobnou představou,“ řekl Wimsey, „byli by vás zatkli pro vraždu už dneska večer. Situace vypadá takhle. Jak se věci mají, když zatknou vás, nic nemůže zabránit zatčení slečny Dorlandové pro totéž obvinění. Je to velice hodné děvče a vy jste se k ní nezachoval právě nejlíp, viďte? Nemyslíte, že byste ji měl zbavit podezření tím, že řeknete pravdu?“

Penberthy chvíli seděl, bledý jako stěna, a neříkal nic.

„Jak ji totiž jednou dostanou na lavici obžalovaných,“ pokračoval Wimsey, „ulpí na ní provždycky podezření. I když porota uvěří její výpovědi – a ona jí třeba neuvěří, protože porotci bývají většinou dost omezení – budou si lidé vždycky myslet, že na tom něco bylo. Budou říkat, že měla z pekla štěstí, že se z toho dostala. A to je pro mladé děvče zatracená situace, nezdá se vám?

Dokonce ji můžou uznat vinnou. Vy a já víme, že vinna není – ale – vy přece jistě nechcete, aby ji pověsili, Penberthy, že ne?“

Penberthy bubnoval prsty po stole.

„Co tedy chcete, abych udělal?“ řekl nakonec.

„Napište jasné vylíčení toho, co se skutečně stalo,“ řekl Wimsey, „tak, aby všichni ostatní byli očištěni. Aby bylo jasné, že s tím slečna Dorlandová neměla nic společného.“

„A dál?“

„Dál dělejte, co chcete. Na vašem místě bych věděl, co bych udělal.“

Penberthy si opřel hlavu do dlaní a několik minut upřeně hleděl na Dickensovy spisy ve zlacené kožené vazbě.

„Dobrá,“ řekl nakonec. „Máte naprostou pravdu. Měl jsem to udělat dávno. Ale – k čertu! – jestli někdo měl v životě smůlu… Kdyby se jen Robert Fentiman nebyl pokusil o ten podvod! Je to k smíchu, nezdá se vám? To je ta vaše krásná poetická spravedlnost. Kdyby byl Robert Fentiman poctivý člověk, byl bych dostal půl milionu a Anna Dorlandová by dostala docela slušného manžela, a svět by přitom získal dobrou kliniku. Ale protože Robert je podvodník – dopadlo to takhle…

Nechtěl jsem se k Anně zachovat jako darebák. Kdybych si ji byl vzal, byl bych na ni hodný. Přiznám se, že mě trochu nudila. Byla strašně sentimentální. To, co jsem jí řekl, je pravda – ona je trochu sexuálně vyšinutá. Spousta děvčat bývá. Například Naomi Rushworthsová. Proto jsem ji požádal o ruku. Potřeboval jsem být s někým zasnoubený, a věděl jsem, že ta skočí po prvním, který se naskytne…

Bylo to tak odporně snadné… to bylo na tom to nejhorší. Starý pán přišel a přímo se mi vydal na milost a nemilost. Jedním dechem mi řekl, že nemám nejmenší naději na ty peníze, a příštím dechem mě požádal o lék. Stačilo mu dát pár prášků v oplatkových obalech a říct mu, aby si je v sedm hodin vzal. Uložil si je do pouzdra na brýle, aby na ně nezapomněl. Nikde nezůstal ani papírek, aby mě prozradil. A stačilo, abych příští den pořídil novou zásobu drogy a zásobu v ordinaci doplnil. Dám vám adresu lékárny, kde jsem drogu koupil. Snadné? Bylo to až směšně snadné… Lidé vám sami dávají do rukou takovou moc…

Nikdy jsem neměl v úmyslu se dát svést k něčemu tak nečestnému – udělal jsem to jen v sebeobraně. Ještě dnes vůbec nelituji, že jsem starého pána zabil. Byl bych těch peněz použil líp než Robert Fentiman. Ten nemá v hlavě jedinou myšlenku a je dokonale spokojen s tím, čím je. Ačkoli teď patrně odejde z armády…

Pokud jde o Annu, ta by mi měla vlastně být do jisté míry vděčná. Nesporně jsem jí zajistil peníze.“

„Ovšem, dokud neřeknete jasně, že neměla na zločinu žádný podíl,“ připomněl mu Wimsey.

„To je pravda. Dobrá. Já vám to napíšu. Můžete mi na to dát hodinu času?“

„Samozřejmě.

Wimsey opustil knihovnu a zašel do kuřárny. Seděl tam plukovník Marchbanks a pozdravil ho s přátelským úsměvem.

„To jsem rád, že jste tady, pane plukovníku. Mohu si k vám na chvilku přisednout?“

„Samozřejmě, chlapče. Já domů nepospíchám. Moje žena tu není. Co pro vás mohu udělat?“

Wimsey mu to pověděl tlumeným hlasem. Plukovník se zatvářil zarmouceně.

„Nu,“ řekl, „podle mě jste udělal to nejlepší, co jste mohl udělat. Já se ovšem na tyhle věci dívám jako voják. Nejlepší je s pravdou ven. Na mou duši, lorde Petře, mám někdy dojem, že válka měla na některé ty mladé lidi opravdu zhoubný vliv. Ale nejsou ovšem všichni vojáci z povolání, a v tom je veliký rozdíl. Pozoruji u nich rozhodně daleko menší smysl pro čest, než tomu bylo za našich mladých let. Tehdy se lidem tolik neodpouštělo; byly věci, které se mohly dělat, a pak věci, které se prostě nedělaly. Dnes se muži – musím s politováním konstatovat, že i ženy – poddávají svým náladám způsobem, který je mi naprosto nepochopitelný. Chápu, když někdo někoho zavraždí v návalu vzteku – ale otrávit někoho a pak přivést hodnou, slušnou dívku do prekérní situace – to ne! To nepochopím. Ale, jak říkáte, nakonec přece jen zvolil správnou cestu.“

„Ano,“ řekl Wimsey.

„Omluvte mě na okamžik,“ řekl plukovník a vyšel.

Když se vrátil, doprovodil Wimseyho do knihovny. Penberthy už dopsal a pročítal svou výpověď.

„Stačí to takhle?“ otázal se.

Wimsey si ji přečetl a plukovník Marchbanks mu přitom četl přes rameno.

„To je v pořádku,“ řekl Wimsey. „Plukovník Marchbanks ji jako svědek podepíše se mnou.“

Když to bylo vykonáno, Wimsey sebral papíry a zasunul je do náprsní kapsy. Pak se mlčky obrátil k plukovníkovi, jako kdyby mu odevzdával slovo.

„Doktore Penberthy,“ řekl starý pán, „teď, když má papíry lord Petr v ruce, chápete, že mu nezbývá, než je odevzdat policii. Ale protože by to způsobilo vám i jiným značné nepříjemnosti, předpokládám, že byste rád řešil situaci jinak. Jako lékař si v tom snad poradíte sám. Když ne –“

Plukovník vytáhl z kapsy předmět, pro který si před chvílí došel. „Když ne, přinesl jsem si náhodou toto ze své soukromé skříňky. Dám to tady do zásuvky ve stole, abych si to zítra vzal s sebou na venkov. Je nabitý.“

„Děkuji vám,“ řekl Penberthy.

Plukovník pomalu zavřel zásuvku, ustoupil o pár kroků a vážně se uklonil. Wimsey položil na okamžik Penberthymu ruku na rameno a pak vzal plukovníka pod paží. Jejich stíny se pohnuly, prodlužovaly se, zkracovaly,překrývaly se a křížily, jak míjeli sedm světel v sedmi výklencích knihovny. Dveře se za nimi zavřely.

„Co takhle whisky, pane plukovníku?“ řekl Wimsey.

Zašli do baru, kde se právě chystali zavírat na noc. Bylo tam ještě sedm lidí, kteří se bavili o svých plánech na Vánoce.

„Já pojedu někam na jih,“ řekl Tin-Tummy Challoner. „Už mám toho našeho podnebí dost.“

„Měl byste se podívat k nám, Wimsey,“ řekl další muž. „Pěkně byste si u nás zastřílel. Budeme tam mít celou společnost; to víte, moje žena – musí pořád kolem sebe mít mladé lidi – a strašně moc ženských. Ale sehnal jsem pár chlapů, kteří umějí hrát bridž a zacházet s puškou, a byl by to od vás přímo dobrý skutek, kdybyste mi přijel píchnout. Taková otrava, tyhle Vánoce – kdo si to vlastně vymyslel?“

„Je to docela hezké, když máte malé děti,“ přerušil ho mohutný muž s brunátnou tváří a holou lebkou. „Ti caparti mají takovou radost! Měl byste si založit rodinu, Anstruthere.“

„To se vám řekne,“ odpověděl Anstruther, „vy jste od přírody stvořený k tomu, abyste dělal Mikuláše. Řeknu vám, že jedno k druhému, když člověk zve lidi a chodí po návštěvách a musí si držet tolik služebnictva na tak velký dům, jako je ten náš, je rád, že nějak vyjde. Jestli o něčem vhodném víte, tak mi dejte vědět. Ne snad, že bych –“

„Slyšíte?“ řekl Challoner. „Co to bylo?“

„Asi motocykl,“ řekl Anstruther. „Jak jsem říkal, ne snad že bych –“

„Něco se stalo,“ přerušil ho muž s brunátnou tváří a postavil sklenici. Bylo slyšet hlasy a rychlé kroky. Dveře se rozletěly. Polekané tváře se k nim obrátily. Do baru vtrhl Wetheridge, bledý a rozkacený. „Abyste věděli,“ zvolal, „tak zase nová nepříjemnost! Penberthy se zastřelil v knihovně. Lidi by měli mít trochu víc ohledů k ostatním členům. Kde je Culyer?“

Wimsey se protlačil do vstupní haly. Tam, jak očekával, nalezl detektiva, který měl na starosti sledovat Penberthyho.

„Pošlete pro inspektora Parkera,“ řekl mu. „Mám pro něho dopis. A váš úkol skončil. Toto je konec případu.“

EPILOG

„A John už je v pořádku?“

„Zaplať pánbůh, je – báječně se zotavuje. Doktor říká, že si to všechno namluvil ze samého strachu, že podezření padne na něho. Mě to nikdy nenapadlo – ale John si to dovedl velice rychle spočítat.“

„Samozřejmě, věděl, že byl jeden z posledních lidí, kteří s dědečkem mluvili.“

„Ano, a když viděl tu cedulku na mém léku – a policii za dveřmi –“

„Luplo mu v hlavě. A už je z toho opravdu docela venku?“

„Docela. Jak se dověděl, že se to všechno vysvětlilo, jako kdyby vylezl zpod deky. Mimochodem vás nechá moc pozdravovat.“

„No, jakmile bude úplně zdráv, musíte se mnou jít na večeři…“

„… Samozřejmě, jednoduchý případ, jakmile se vyjasnila ta zápletka s Robertem.“

„Naopak, zatraceně neuspokojivý případ, Karle. Takové já nemám rád. Neměli jsme v ruce ani jediný důkaz.“

„My jsme s tím ovšem nemohli nic dělat. Je dobře, že to nepřišlo před soud. S porotou člověk nikdy neví.“

„To je pravda. Mohli buď Penberthyho osvobodit, nebo je odsoudit oba.“

„Právě. A řeknu ti, že Anna Dorlandová měla z pekla štěstí.“

„No tohle! – To jsi celý ty…“

„… Samozřejmě, Naomi Rushworthsové je mi líto. Ale nemusela by být tak zlomyslná. Teď chodí a všelijak naznačuje, že ovšem ta Dorlandová drahého Waltera převezla a že on se obětoval, aby ji zachránil.“

„No, to je snad dost přirozené. Sama jste kdysi myslela, že to slečna Dorlandová udělala, jen si vzpomeňte, Marjorie.“

„Tenkrát jsem nevěděla, že byla s Penberthym zasnoubená. A myslím si, že dostal, co mu patřilo… Já vím, že už je mrtvý, ale takhle se s dívkou nezachází, a Anna si něco takového nezaslouží. Člověk má plné právo se zamilovat. Vy muži si vždycky myslíte –“

„Já ne, Marjorie. Já si nic nemyslím.“

„Copak vy! Vy jste skoro lidský. Byla bych sama schopná s vámi chodit, kdybyste mě o to požádal. Ale vy asi na to nepomýšlíte, co?“

„Milá zlatá – kdyby stačila velká náklonnost a přátelství, udělal bych to – a hned. Jenže to by vás neuspokojilo, viďte?“

„Neuspokojilo by to vás, Petře. Škoda. Zapomeňte na to.“

„To nezapomenu. Je to největší poklona, jakou mi kdy kdo udělal. Proboha, jen kdyby –“

„To stačí, nemusíte pronášet dlouhou řeč. Ale doufám, že neodejdete taktně navždy, viďte, že ne?“

„Když si to nebudete přát, tak ne.“

„A nebude vás to uvádět do rozpaků?“

„Ne, nebude mě to uvádět do rozpaků. Portrét mladého muže, jak prohrabuje uhlí v krbu, poukazuje na dokonalý nedostatek rozpaků. Pojďme se někam najíst, co říkáte?…“

„… A jak jste se vyrovnal s dědičkou a advokáty a tím vším?“

„Copak to, to bylo dlouhé vyjednávání. Slečna Dorlandová trvala na rozdělení peněz, a já jsem o tom nechtěl za nic na světě slyšet. Říkala, že ty peníze zdědila jen dík vraždě, a já jsem zase říkal, že to bude vypadat, jako že těžím ze svého pokusu o podvod, a ona, že kdepak, a tak jsme mluvili pořád dokola, však to znáte. Je to zatraceně slušné děvče, Wimsey.“

„Já vím. Jakmile jsem zjistil, že dává přednost burgundskému před šampaňským, získala si moji úctu.“

„Ne, ale vážně – je taková milá a upřímná.“

„Jistě, je to hodná holka. Ačkoli bych neřekl, že je to poklidný typ.“

„Proč myslíte?“

„No, to víte, maluje a tak. A pak, krása není její silná stránka.“

„Nemusíte lidi hned urážet, Wimsey. Snad dovedu ocenit inteligentní a charakterní ženu. Nejsem možná intelektuál, ale přesto vidím dál než na první řadu tanečnic. A při pomyšlení, co to děvče prodělalo s tím chlapem Penberthym, se ve mně pění krev.“

„Tak vy už jste o tom slyšel?“

„Ano. Řekla mi to, a já si jí za to vážím. Bylo to od ní velice statečné. Už je nejvyšší čas, aby někdo vnesl do života té chudinky trochu jasu. Nedovedete si představit,jak byla hrozně opuštěná. Musela se dát na malování, aby měla v životě nějaký cíl, chuděra malá, ale ve skutečnosti je stvořena pro obyčejný normální život ženy. Vy s vašimi názory tomu asi nerozumíte, ale ona má opravdu hrozně milou povahu.“

„Omlouvám se, Fentimane.“

„Až mě to zahanbilo, jak to všechno vzala v dobrém. Když si představím, do jakého maléru jsem ji dostal tím svým podfukem a tím – no však víte –“

„Ale kamaráde, vždyť to byl dar prozřetelnosti. Nebýt toho vašeho podfuku, jak tomu říkáte, byla by dneska provdaná za Penberthyho.“

„To je pravda – a proto se tak divím, že mi to odpustila. Ona totiž toho chlapa měla ráda, Wimsey. To vy nevíte. Je to hrozně dojemné.“

„No, musíte se vynasnažit, aby na to co nejdřív zapomněla.“

„Považuji to za svou povinnost, Wimsey.“

„Právě. Co děláte dnes večer? Nešel byste do divadla?“

„Promiňte – ale jsem zadaný. Jdu totiž se slečnou Dorlandovou do Palladia na ten nový kus. Myslel jsem si, že jí to udělá dobře – že ji to rozptýlí a tak.“

„Správně, kamaráde. Na vaše zdraví!“

„… a vaří se tady taky čím dál tím hůř. Zrovna včera jsem si na to stěžoval Culyerovi. Ale ten nehne prstem. Já nevím, k čemu máme výbor. Klub už není to, co býval. Povím vám, Wimsey, že pomýšlím na to, že vystoupím.“

„To nedělejte, Wetheridgi. Bez vás už by to nebylo ono.“

„Jen se podívejte na ten rozruch, co jsme tu nedávno měli. Policii a reportéry – a pak se Penberthy zastřelí v knihovně. A uhlí je samá břidlice. Zrovna včera to vybuchlo jako granát – na mou duši, úplně jako granát – v herně. A málem jsem to dostal do oka. Však jsem taky řekl Culyerovi, že se to nesmí víckrát opakovat. Jen se smějte, ale znám člověka, který při takovém výbuchu přišel o oči. Před válkou se tohle nemohlo stát – a proboha! Proboha, Williamsi! Podívejte se na to víno! Čichněte si k němu. Ochutnejte ho! Že je cítit zátkou? To bych si vyprosil, že je cítit zátkou. Panebože! Já nevím, kam to s klubem spěje.“