FRANK SCHÄTZING

VZPOURA OCEÁNŮ

14. ledna

Huanchaco, peruánské pobřeží

Oné středy se naplnil osud Juana Narcisa Ucanana, aniž by si toho byl svět povšiml.

V širším kontextu to ovšem svět zaznamenal jen pár týdnů poté, ale Ucananovo jméno přitom nikde nepadlo. Ucanan byl totiž jen jedním z mnoha. Ale kdyby bylo možné zeptat se ho bezprostředně, co se stalo onoho časného rána, paralely k tomu, co se udalo současně po celé zeměkouli, by bývaly byly zjevné. A možná by rybářův pohled na věc právě proto, že pramenil z té naivní části světa, odhalil celou řadu komplexních souvislostí. Jenže ani Juan Narciso Ucanan, ani Tichý oceán na severním pobřeží Peru žádné svědectví nepodali. Ucanan zůstal němý jako ryby, které lovil celý svůj život. Když jsme pak na něj konečně narazili ve statistikách, události mezitím pokročily do dalšího stadia a nahodilé výpovědi o Ucananově osudu už nikoho dvakrát nezajímaly.

Zvlášť když ani před 14. lednem neexistoval nikdo, kdo by se o něj mohl nějak zvlášť zajímat.

Aspoň takhle to viděl sám Ucanan, jenž měl pramalou radost z toho, že se z Huanehaka během let stal mezinárodně žádaný ráj mořského koupání. Neměl nic z toho, když naprosto cizí lidé věřili, že svět je v pořádku tam, kde domorodci vyrážejí na moře v archaicky působících člunech pletených ze sítiny. Archaické bylo spíš to, že vůbec ještě vyplouvali. Většina jeho krajanů si vydělávala na živobytí v plovoucích fabrikách na chytání ryb nebo v továrnách na rybí moučku a rybí tuk. Díky jim stálo Peru navzdory ubývajícím hejnům ryb pořád v čele světového žebříčku rybářských velmocí spolu s Chile, Ruskem, USA a asijskými tygry. Navzdory El Ninu se Huanchaco rozrůstalo všemi směry, hotely se kupily jeden na druhý a tomu bez rozmyslu padaly za oběť poslední zbytky přírody. Všichni koneckonců přece jen dělali svou práci. Všichni kromě Ucanana, kterému nezbylo víc než jeho malebný člunek „caballito“, „koníček“, jak jej kdysi nadšení conquistadoři pojmenovali pro jeho svéráznou konstrukci. Ale jak to vypadalo, ani caba llitos tu už dlouho nebudou.

Nové tisíciletí se zjevně rozhodlo Ucanana vyloučit.

Ten mezitím ztratil vládu nad svými pocity. Na jedné straně se cítil trestán. Trestal ho El Nino, který se do Peru navracel od nepaměti a proti němuž člověk nic nezmohl. Zdálo se mu, že je trestán i ochránci životního prostředí, kteří na kongresech vykládali o nadměrném rybolovu a záhubě moří. Výsledkem bylo, že politici zvolna otáčeli hlavy směrem k provozovatelům rybářských flotil a zírali na ně, dokud jim nedošlo, že vlastně civí do zrcadla. Poté se jejich pohledy stočily na Ucanana, jenž za ekologickou katastrofu přece nemohl. Nikoho se přece neprosil o plovoucí továrny ani o japonské a korejské trawlery, které za pásmem dvou set námořních mil čekaly jen na to, aby se přiživily na místních rybách. Ucanan nenesl za nic z toho vinu, ale už tomu sám přestával věřit. To byl druhý mizerný pocit, který se v něm usazoval. Jako by to byl on, kdo z moře těží miliony tun makrel a tuňáků.

Bylo mu dvacet osm let a byl jedním z posledních představitelů svého druhu.

Všech pět jeho starších bratrů pracovalo v Limě a o něm si mysleli, že je padlý na hlavu, když je ochoten vyplouvat se svým člunem, který nebyl o moc víc než jakýsi předchůdce surfovacího prkna, aby ve zpustošených pobřežních vodách čekal na bonitos a makrely, které nepřicházely. Bratři mu neustále vysvětlovali, že mrtvému už nikdo život nevdechne. Jenže šlo o dech jeho otce, který vyrážel na moře navzdory blížící se sedmdesátce. Každopádně ještě před pár týdny. Teď otec ležel doma, sužoval ho zvláštní kašel a skvrny v obličeji a zdálo se, že pomalu ztrácí rozum. Juan Narciso se upnul k myšlence, že starce udrží naživu, když on bude držet při životě tradici.

Šáchorové čluny používali Ucananovi předci, Indiáni Yunga Moche, tisíc let, už dávno předtím, než do země přišli Spanělé. Předkové obývali pobřežní krajiny od dalekého severu až dolů k dnešnímu městu Pisco a zásobovali rybami mohutnou metropoli Chán Chán. Tehdy bylo okolí bohaté na pobřežní bažiny wachaques, jež byly zásobárnou sladké vody z podzemních pramenů. Zde rostl šáchor, z něhož Ucanan a jemu podobní pořád ještě vázali své caballitos úplně stejně jako jejich dávní předkové. Postavit caballito vyžadovalo zručnost a vnitřní klid. Konstrukce byla jedinečná. Při tří až čtyřmetrové délce a s do výšky zvednutým obloukem přídě byl svazek rohoží lehký jako pírko a prakticky nepotopitelný. Tisíce takových člunů kdysi brázdily vlny kolem pobřeží kraje nazývaného „Zlatá ryba“, protože se i ve špatných dnech vracely s bohatší kořistí, než o jaké se mužům jako Ucanan zdálo v těch nejodvážnějších snech.

Jenže i bažiny mizely a s nimi také šáchor.

S El Ninem se aspoň dalo počítat. Každých pár let se v době kolem Vánoc ohřál jinak studený Humboldtův proud následkem vynechaných pasátních větrů. Vinou toho nepřinášel potravu, makrely, bonitos ani sardele se v něm vůbec neukázaly, protože tam neměly co žrát. Ucananovi předkové tento jev nazvali El Nino, neboli „Ježíšek“. Někdy Ježíšek vynechal, někdy jen trochu zmátl přírodu, ale vždy jednou za čtyři nebo pět let se na člověka snesl trest boží, jako kdyby chtěl lidské plémě vyhladit. Tornáda, třicetinásobné množství srážek a smrtící laviny bláta, a pokaždé přicházely o život stovky lidí. El Nino se objevil a zase odešel, a vždycky tomu tak bylo. Člověk se s ním nemohl spřátelit, ale nějak se podle něj zařídit dokázal. Avšak od doby, kdy bohatství Pacifiku končilo ve vlečných sítích obrovských tak, že by se na plochu zátahu jedné z nich naskládalo dvanáct jumbo jetů, nepomáhaly už ani modlitby.

Možná jsem opravdu hloupý, honilo se Ucananovi hlavou, zatímco příboj houpal jeho caballitem. Jsem hlupák a jsem vinen. Všichni neseme vinu, protože jsme si zadali s křesťanským patronem, který nedělá nic ani proti El Nino, ani proti rybářským trustům a státním smlouvám.

Dřív jsme v Peru měli šamany, pomyslel si. Ucanan znal z vyprávění, co archeologové našli v chrámech předkolumbovské éry u města Trujillo, hned za Měsíční pyramidou. Devadesát koster mužů, žen a dětí, všichni byli ubiti nebo probodeni. V zoufalém pokusu zastavit blížící se potopu v roce 560 obětovali vysocí kněží životy devadesáti lidí a El Nino skutečně odešel.

Koho by museli obětovat dnes, aby zastavili drancování moří? Ucanan se zděsil své vlastní myšlenky. Byl dobrý křesťan. Miloval Ježíše Krista a uctíval svatého Petra, patrona rybářů. Prožíval pokaždé celým srdcem jeho svátek, kdy dřevěného světce vozili na člunu od vesnice k vesnici. A přece! Dopoledne se sice všichni hrnuli do kostela, ale večer to pak pořádně roztočili. Šamanismus bujel na plné obrátky. Vždyť který bůh dokáže pomoci tam, kde i sám Ježíšek ujišťuje, že s novou bídou rybářů nemá nic společného a jeho vliv se vyčerpává ve zmatku přírody a jejích ničivých silách, a všechno ostatní je pěkně prosím věcí politiků a lobbistů?

Ucanan vzhlédl k nebi a přimhouřil oči. Nebe slibovalo nádherný den.

Severní pobřeží Peru se v okamžiku změnilo v nádhernou idylu. Už několik dní nebyl na obloze vidět ani mráček. Surfaři takhle časně ráno ještě vyspávali. Ucanan spolu s tuctem dalších rybářů pádloval už půl hodiny proti něžně dorážejícím vlnám. Všichni vyrazili před úsvitem. Slunce, které se nyní objevilo za horami v mlžném oparu, zalilo moře pastelovým světlem. Nekonečná dálka, dosud ještě spíše stříbřitá, se začala měnit v jemnou modř. Na obzoru již bylo možné tušit siluety obrovských nákladních lodí, které mířily do Limy.

Krása nadcházejícího jitra však na Ucanana neudělala žádný dojem. Sáhl za sebe a podal si cakal, tradiční červenou síť rybářů caballitos. Je několik metrů dlouhá a kolem dokola opatřená háky různých velikostí. Kritickým zrakem si prohlížel jemně utkaná oka. Dřepěl přitom přímo na rákosí své pletené lodičky, protože caballitos žádné vnitřní místo k sezení nemají, zato na zádi je velkorysý prostor pro výzbroj a síť. Před sebe napříč položil pádlo, rozpůlenou tyčku guayaquilského rákosu, jaké už nikdo v Peru nepoužíval. Patřilo jeho otci. Vzal si je, aby stařec vnímal sílu, kterou jím Juan Narciso zabírá ve vodě. Každý večer, co byl otec nemocný, mu syn vkládal pádlo do levé i pravé ruky, aby pocítil pokračování tradice, a tím i smysl života.

Doufal, že otec pozná, čeho se dotýká. Svého syna už nepoznával. Ucanan dokončil prohlídku cakalu. Zkontroloval ho už na pevnině, ale sítě byly vzácností a musela se jim věnovat náležitá péče. Ztráta sítě znamenala konec. Ucanan stál rád na straně těch, kdo v pokeru o zbylé zdroje Pacifiku prohrávali, ale neměl ani v nejmenším v úmyslu prohrát kvůli sebenepatrnější nedbalosti, a už vůbec ne zařadit se mezi ty, kdo se svěřovali láhvi. Co nemohl snést, byl pohled na zoufalce, kteří své čluny a sítě nechali chátrat. Ucanan věděl, že kdyby takovou vyhaslou tvář spatřil v zrcadle, nepřežil by to.

Ohlédl se. Po obou stranách se dobrý kilometr od pláže rozprostíralo pole s malou flotilou caballitos, která jako on vyrazila dnes ráno. Koníčci dnes netančili na vlnách jako jindy. Vlnění bylo téměř neznatelné. Příští hodiny stráví rybáři na moři, ozbrojeni téměř fatalistickou trpělivostí. Mezitím se přidružily větší čluny ze dřeva a také jeden trawler, který projel kolem nich a směřoval dál, na otevřené moře. Ucanan nerozhodně přihlížel, jak muži a ženy jeden po druhém spouštějí do vody své cakaly a pečlivě dbají na to, aby byly pevně připoutány lanem ke člunu. Červené kulaté boje poskakovaly na hladině. Ucanan věděl, že i jeho čas nadešel, ale pomyslel na minulé dny a nedělal nic. Jenom dál nepřítomně zíral. Pár sardinek, to bylo všechno.

Sledoval pohledem zmenšující se trawler. I tento rok se dostavil El Nino, ale ve srovnání s jinými byl celkem neškodný. Pokud se drží v mezích, El Nino někdy ukazuje svou druhou tvář. Úsměvnou a dobrotivou. Nalákáni příjemnými teplotami zabloudí do Humboldtova proudu, který je jim za normálních okolností nepříjemný, velcí tuňáci žlutoploutví a žraloci kladivouni. Sice pak i těch pár malých ryb skončí v jejich žaludcích místo v sítích rybářů, ale člověk nemůže mít všechno. Kdo za takového dne vyrazil dál na moře, měl šanci vrátit se domů s jedním z těch pořádných kousků.

Jenže to byly zbytečné úvahy. Rybáři na caballitos nevyplouvali tak daleko. Ve skupině, která jim skýtala ochranu, se několikrát odvážili až deset kilometrů od pevniny. Koníčci vzdorovali silnému vlnobití, jednoduše jeli přes hřebeny vln. Problémem tam daleko bylo proudění. Když bylo silné a vítr navíc foukal od pevniny, rybář musel pořádně napínat svaly, aby dopádloval zpátky na břeh.

Někteří se už nevrátili.

Ucanan seděl rovně jako svíčka na spleteném šáchoru a ani se nepohnul. V ranním světle začínalo čekání na hejna ryb, která se ani dnes neměla objevit. Pátral ve stopě po trawleru. Byly časy, kdy mohl bez námahy dostat práci na velké lodi nebo v továrně na rybí moučku. Ale po zničujících El Ninos počátkem devadesátých let ztráceli zaměstnání dokonce i tovární dělníci. Velká hejna sardelí se už nikdy nevrátila.

Co si měl počít? Nemohl se už ani jeden den vrátit bez úlovku.

Mohl bys přece učit seňoritas surfovat.

Taková alternativa se nabízela. Práce v jednom z těch nesčetných hotelů, pod jejichž nadvládou se staré Huanehaco scvrkávalo. Dělat turistům rybářského průvodce. Nosit legrační sáčko a míchat koktejly. Nebo se starat, aby zhýčkané Američanky řičely rozkoší. Při surfování, vodním lyžování a pozdě večer na pokoji.

Jenže v den, kdy by se Juan odstřihl od minulosti, by otec zemřel. Třebaže už starce opouštěl rozum, určitě by nějak vytušil, že i jeho nejmladší ztratil víru.

I Fcaftan sevřel pěsti, až mu zbělely klouby. Pak se chopil pádla a odhodlaně, plnou silou začal sledovat mizící trawler. Jeho pohyby byly prudké a rázné vztekem. S každým ponořením pádla se vzdálenost od ostatních caballitos zvětšovala. Postupoval rychle kupředu. Dnes ho, a to věděl, nebudou omezovat při návratu žádné nečekané nárazové vlny, žádné zrádné proudění, žádný prudký severozápadní vítr. Když to neriskne dnes, tak už nikdy. V hlubokých vodách tu pořád ještě byli tuňáci, bonitos a makrely, a ty ryby tu nebyly jen pro trawlery. Patřily i jemu.

Po hodné chvíli se zarazil a ohlédl zpátky. Huanehaco se svými natěsnanými domy se zmenšilo. Kolem sebe viděl jen vodu. Žádné caballitos, jejichž majitelé by následovali Ucananova příkladu. Malá flotila zůstala daleko vzadu.

Dřív jsme měli v Peru jednu poušť, vyprávěl kdysi otec. Tu ve vnitrozemí. A teď máme pouště dvě. Tou druhou je moře přede dveřmi našeho domu. Stali jsme se obyvateli pouště, kteří se bojí deště.

Byl pořád ještě příliš blízko.

Zatímco dál pádloval mocnými údery do vody, Ucanan cítil, jak se mu vrací stará sebedůvěra. Najednou měl skvělou náladu a představoval si, jak jede na svém koníčku po nekonečných vodách tam, kde zpod jejich povrchu po tisících vystřelují stříbřitě lesklé hřbety ryb, jiskřivé kaskády ve slunečním svitu, z hlubin se vynořují velryby a vyskakují mečouni. Záběry pádlem ho jeden za druhým unášely pryč, daleko od zápachu zrady. Ucananovy paže se pohybovaly jakoby samy od sebe, a když konečně nechal pádlo ponořené ve vodě a znovu se ohlédl, rybářská vesnice byla už jen hranatou siluetou s bílými puntíky všude kolem. To se ve slunci lesklo neustále se šířící pozlátko nové doby, hotely.

Ucanan cítil, jak se ho zmocňuje bázeň. Tak daleko se ještě nikdy předtím neodvážil. Nejen na caballitu. A bůh ví, že bylo něco jiného stát nohama na palubě skutečné lodi než mít pod zadkem špičatý zobák ze sítiny. Ranní opar nad vzdáleným městem ho možná šálil, ale mezi ním a Huanehakem se určitě rozprostíralo dobrých dvanáct kilometrů, a možná ještě víc.

Byl sám.

Ucanan se na okamžik zarazil. Vyslal krátkou modlitbu ke svatému Petrovi, aby ho šťastně a ve zdraví vrátil domů s lodí plnou ryb. Pak se zhluboka nadechl slaného ranního vzduchu, vytáhl zezadu cakal a beze spěchu ho nechal klouzat do vody. Oka s háčky mizela jedno po druhém ve skelné temnotě, až se kolem caballita pohupovaly jenom červené boje.

Co se mohlo stát? Počasí bylo krásné, a krom toho Ucanan věděl naprosto přesně, kde se nachází. V bezprostřední blízkosti se z mořského dna tyčil masiv ztuhlé lávy, malý, rozeklaný horský pás. Jeho vrcholy sahaly až těsně pod hladinu. Na nich sídlily mořské sasanky, mušle a krabi. A bezpočet malých ryb v jeho proláklinách a rozsedlinách. Ale připlouvaly sem rovněž velké ryby jako tuňáci, bonitos a mečouni, kteří zde lovili. Pro trawlery to tu bylo nebezpečné, protože mohly narazit a poškodit se o ostré útesy, a tahle oblast navíc nebyla natolik vydatná, aby se v ní vyplatilo lovit ve velkém.

Pro odvážného jezdce na caballitu to však bylo víc než dost.

Ucanan se toho dne poprvé usmál. Houpal se nahoru a dolů. Vlny zde byly o něco větší než blízko u pobřeží, ale na svém plavidle měl pořád ještě pohodlí. Protáhl si údy a zamhouřil oči proti slunci, jež bledě žluté vyšlo nad horami. Pak se znovu chopil pádla a několika rázy dovedl svého caballita do proudu. Nato si dřepl a narovnal se, aby další hodinu pozoroval boji, která se pohupovala na vodě kousek od člunu.

Za necelou hodinu chytil tři bonitos. Tučné ryby se leskly v otevřeném nákladním prostoru jeho caballita.

Ucananovi se zvedla nálada. To bylo lepší než všechen úlovek za poslední čtyři týdny… Klidně by se teď mohl vrátit, ale když už tu jednou byl, zrovna tak dobře může vyčkávat dál. Den začal skvěle a možná skončí ještě lépe.

Mimoto by nevěděl, co s časem.

Zatímco jel na svém caballitu pohodlně podél útesů, popouštěl šňůru cakalu a díval se, jak se pohupující se boje vzdalují, neustále pátral pohledem po světlých místech, kde vyčnívaly skály až k hladině. Bylo nezbytné udržet dostatečný odstup, aby se o ně síť nezachytila. Ucanan zívl.

Na laně bylo cítit lehké poškubávání.

V následujícím okamžiku boje zmizela ve změti vln. Pak se vynořila, vymrštila se vzhůru a znovu byla stržena dolů.

Ucanan popadl lano. To se však napnulo a sedřelo mu kůži na dlaních. Ucanan zaklel. V tom se jeho caballito převrátil na stranu. Ucanan pustil lano, aby neztratil rovnováhu. Boje se červeně blyštěla hluboko ve vodě. Lano bylo napnuté jako tětiva luku a stahovalo záď malého rákosového člunu dolů.

Co se to u všech čertů děje?

Něco se muselo dostat do sítě. Něco velkého a těžkého. Třeba mečoun. Jenže mečoun by byl vyvinul větší tempo a caballita strhl s sebou. Ať už však v okách sítě uvízlo cokoli, chtělo to dolů.

Ucanan se znovu pokusil popadnout lano. Člunem opět něco škublo. Ucanana to strhlo dopředu a přistál ve vlnách. Při potopení se mu dostala voda do plic. Když se vynořil, kašlal a plival a uviděl, že jeho caballito je napůl ponořený. Špičatá příď trčela vzhůru. Z nákladního prostoru se svezli do moře tři ulovení bonitos. Pohled na mizející ryby ho zalil vztekem a hořkostí. Byly ztracené! Nemohl se za nimi potopit, protože měl plné ruce práce, aby zachránil člun, a tím i sám sebe.

Dopolední úlovek. Všechno bylo zbytečné!

Kousek dál se pohupovalo pádlo. Nevěnoval mu pozornost, může si pro něj doplavat později. Vší silou se obtočil kolem přídě a pokusil se ji stlačit dolů. Jenže tím se dostal pod vodu i se člunem, který byl beznadějně stahován do hloubky. Horečnatě přeručkoval po hladkém šáchoru k zádi. Jeho pravice šmátrala v nákladním prostoru, až nahmátla, co hledal. Díky, svatý Petře! Ucananův nůž nevypadl do moře a zůstala tam i potápěčská maska, což byla vedle cakalu jeho druhá vzácnost.

Jediným pohybem přeřízl lano.

Caballito začal ihned stoupat vzhůru a otáčel Ucananem kolem své osy tak, že ten viděl nad sebou kroužit nebe. Znovu se dostal hlavou pod vodu a pak konečně s hekáním zůstal ležet ve člunu, který se líně pohupoval, jako by se nic nestalo.

Narovnal se, celý zmatený. Po boji nikde ani stopy. Pak začal hledat pádlo. To plavalo na vlnách kousek od něj. Ucanan k němu doplul poháněje člun rukama a přitáhl si ho. Položil ho před sebe a začal zkoumat nejbližší okolí.

Tady byly, ty světlé skvrny v křišťálové vodě!

Ucanan klel dlouho nahlas a bez ustání. Dostal se moc blízko k podmořským útvarům a cakal se o ně zachytil. Jaký div, že ho to táhlo dolů. To zatracené idiotské denní snění, kterému se oddával! A kde byla síť, tam byla samozřejmě i boje. Nemohla se vynořit, protože je přivázaná k uvízlé síti.

Ucanan přemýšlel.

Ano, takhle se to muselo stát. Přesto žasl nad silou, která ho jen o vlásek nestrhla do záhuby. Jako jediné přijatelné vysvětlení Ucananovi připadalo, že ho o síť připravil útes pod hladinou, ale pochybnosti v něm přetrvávaly.

Síť byla ztracena!

Nesmí ztratit síť.

Rychlými záběry se s člunem vrátil tam, kde se odehrálo krátké drama. Pátral pohledem dole pod sebou a pokoušel se v čiré vodě něco rozeznat. Ale kromě jasných míst bez pevných obrysů neviděl nic. Po síti a boji ani památky.

Bylo to skutečně tady?

Ucanan byl námořník. Na moři strávil celý život. I bez technického vybavení věděl, že je na správném místě. Tady musel odříznout lano, aby zachránil člun před zničením. A někde tady dole je i síť.

Měl by si pro ni dojít.

Myšlenka, že se pro ni bude muset potopit, však byla všechno, jen ne příjemná. I když byl výtečný plavec, v zásadě se, tak jako většina rybářů, vody štítil. Skoro žádný rybář nemiloval moře doopravdy. Moře rybáře vyzývalo každý den znovu a mnozí z těch, kdo celý život rybařili, by bez něj nedokázali žít. Ale s jeho všudypřítomností se jim také nežilo dvakrát dobře. Moře spotřebovávalo jejich životní sílu. Po každém zátahu na ryby si z ní vzalo něco pro sebe a v přístavních zapadácích zanechávalo vyprahlé, zamlklé postavy, které už od života nic nečekaly.

Ale Ucanan měl přece poklad! Dárek od jednoho turisty, s nímž měl co do činění někdy vloni. Vytáhl ze zádě potápěčskou masku, plivl na ni a pečlivě rozetřel sliny, aby se mu pod vodou nezamžila. Pak ji opláchl v mořské vodě, přitiskl na obličej a utáhl řemínek vzadu na hlavě. Byla to poměrně drahá maska z měkkého, přilnavého latexu. Dýchací přístroj nebo aspoň šnorchl neměl, ale Ucanan nic takového ani nepotřeboval. Dokázal nabrat do plic dostatečné množství vzduchu, aby se mohl potopit pořádný kus pod hladinu a uvolnit síť.

Uvažoval, jak velké hrozí nebezpečí, že ho napadne žralok. Ale všeobecně se v těchto šířkách nevyskytovaly exempláře, které by byly člověku nebezpečné. Ojediněle zde byli spatřeni kladivoun, mako a žralok sledový, kteří rybářům ničili sítě, ale to bylo stejně dál na volném moři. Velcí bílí žraloci se u pobřeží Peru neobjevovali. Mimoto byl rozdíl potápět se ve volné vodě a v bezprostřední blízkosti skal a útesů, které skýtají jisté bezpečí. A určitě to nebyl žralok, kdo měl na svědomí jeho síť, uvažoval Ucanan.

Zavinil si to svou vlastní nedbalostí. To je všechno.

Napumpoval do plic vzduch a skočil po hlavě do vln. Bylo důležité dostat se co nejrychleji dolů, protože jinak by ho vzduch v plicích držel nahoře jako balon. Tělo svisle dolů, hlavou napřed se vzdaloval hladině. Jestliže se ze člunu voda zdála temná a neproniknutelná, tady dole se mu otevřel světlý a přátelský svět s jasným výhledem na vulkanické útesy, které se zde táhly v délce několika set metrů. Skály byly pokropeny slunečním světlem. Ryby Ucanan neviděl, ale ty ho teď ani nezajímaly. Hledal na skalním útvaru svůj cakal. Příliš dlouho se zde zase zdržovat nemohl, pokud nechtěl riskovat, že mu vlny odnesou caballita moc daleko. Jestli ho v příštích vteřinách nenajde, bude se muset vynořit a potopit znovu.

Ale i kdyby se o to měl pokoušet desetkrát! I kdyby to mělo trvat půl dne. Bez sítě se vrátit nemůže.

Pak uviděl boji.

V hloubce deseti nebo patnácti metrů se vznášela nad rozeklaným výčnělkem. Síť visela přímo pod ním. Zdálo se, že je zaháknutá na více místech. Oka sítě obklopovalo hejno malých rybiček, které se rozprchly, když se Ucanan přiblížil. Ten se ve vodě postavil, šlapal nohama a pokoušel se uvolnit uvízlý cakal. Proudění nadouvalo jeho nezapnutou košili.

Překvapilo ho, že je síť úplně roztrhaná.

Nechápavě zíral na dílo zkázy. Tohle snad přece nemohly způsobit jenom skály.

Pro všechno na světě, co to tady řádilo?

A kde to něco je právě teď?

Ucanana se zmocňoval neklid, když vyprošťoval síť. Vypadalo to, že ji bude spravovat dlouhé dny. Začal mu docházet vzduch. Najednou to asi nezvládne, ale i zničený cakal pořád ještě představuje nějakou hodnotu.

Raději toho nechal.

Nemá to cenu. Vynoří se, poohlédne se po caballitu a pak se potopí ještě jednou.

Zatímco takhle uvažoval, kolem něj se udaly změny. Ucaňan si napřed myslel, že slunce zakryl mrak. Tančící světelné skvrny zmizely ze skal, jejich struktury a rostliny už nevrhaly stín.

Ucanan se zarazil.

Jeho ruce, síť a vůbec všechno ztratilo barvu a zesinalo. Tak náhlý přechod se nedal vysvětlit mrakem. Nebe se nad Ucananem zatmělo během pár vteřin.

Pustil cakal a podíval se nahoru.

Kam až dohlédl, všude se těsně pod hladinou stahovalo hejno blyštivých ryb dlouhých jako paže. Ucanan samým úžasem vypustil část vzduchu z plic. Ten perlil nahoru. Kde se tu najednou vzalo tak obrovské hejno? ptal se Ucanan sám sebe. Nikdy předtím nic takového neviděl. Těla ryb se zdála téměř nehybná, jen tu a tam se mrskla ocasní ploutev nebo některá ryba přeplula z jednoho místa na druhé. Pak najednou hejno provedlo korekturu své pozice o několik málo stupňů. Pohnuly se všechny ryby kolektivně a naráz a jejich těla se ještě víc semkla.

Bylo to vlastně typické chování hejna, ale něco tu nesouhlasilo. Nebylo to však chování ryb, co Ucanana zmátlo. Byly to ryby samotné.

Bylo jich zkrátka strašně moc.

Ucanan se otočil kolem své osy. Kam až dohlédl, do nekonečna se rozprostíralo obrovské množství ryb. Zaklonil hlavu a pohlédl vzhůru. Škvírou mezi rybami uviděl stín svého caballita, jak se rýsuje v křišťálové vodě. Poté se mu zavřel i tento poslední výhled. Nastala ještě větší tma a zbytek vzduchu ho bolestivě pálil v plicích.

Koryfeny, říkal si a nic nechápal.

V jejich návrat se už sotva kdo odvážil doufat. Ucanan by se měl radovat. Koryfeny velké se na trhu dobře platily a plná síť by na nějakou dobu zajistila obživu pro rybáře i jeho rodinu.

Ale Ucanan nepociťoval radost. Místo ní ho přepadl plíživý děs.

To hejno bylo neuvěřitelné. Sahalo od horizontu k horizontu.

Byly to makrely, co zničilo jeho cakal. Hejno koryfen? Ale jak by to bylo možné?

Musíš nahoru, vzpomněl si.

Odrazil se nohama od skály. Aby si uchoval vnitřní klid, stoupal pomalu, vypouštěl zbytky vzduchu a snažil se mít všechno pod kontrolou. Jeho tělo směřovalo proti stěsnaným rybím tělům, jež ho oddělovala od povrchu vodní hladiny, od slunečního záření a od jeho člunu. V hejnu mezitím ustal jakýkoli pohyb, proměnilo se v tupě hledící masu lhostejnosti. A přesto měl Ucanan pocit, že se všechny ty ryby vynořily z ničeho jen kvůli němu, jako by tu na něj čekaly.

Snaží se mě zadržet, blesklo mu hlavou. Chtějí mi zabránit, abych se dostal ke člunu.

Vtom jím projel studený děs. Srdce se mu rozbušilo.

Už nemyslel na svou rychlost, ani na roztrhaný cakala. boji, ba ani svému caballitu nevěnoval jedinou myšlenku. Myslel jenom na to, jak prorazit onu děsivou neprostupnost nad sebou, jak se dostat zpátky nad hladinu, na světlo, do svého živlu, do bezpečí.

Několik ryb uhnulo stranou.

Z jejich středu se k Ucananovi cosi vlnilo jako had.

Po hodné chvíli se zvedl vítr.

Na obloze dosud nebyl ani mráček. Byl pořád ještě nádherný den. Příboj rozhodně nezesílil do takové míry, aby to muži v malém člunu mohlo být nepříjemné.

Ale žádného muže nebylo vidět.

Nikde široko daleko.

Jen caballito, jeden z posledních svého druhu, který byl pomalu unášen na širé moře.

První díl

Anomálie

Zatím druhý anděl vylil koflík svůj na moře, a všechno učiněno jest jako krev umrlého, a všeliká duše živá v moři umřela. Potom třetí anděl vylil koflík svůj na řeky a na studnice vod, i obráceny jsou v krev. I slyšel jsem anděla vod, řkoucího: Spravedlivý jsi…

Zjevení Janovo, kapitola 16

Na chilské pobřeží bylo minulý týden vyplaveno obrovské, nedefinovatelné mrtvé tělo, které se na vzduchu rychle rozkládalo. Podle sdělení chilské pobřežní stráže se u této beztvaré hmoty jedná pouze o malou část větší hmoty, jež byla předtím spatřena, jak je unášena vodou. Chilští odborníci nenašli žádnou kost, kterou by obratlovec v tomto stavu ještě mohl mít. Hmota byla příliš veliká na kůži z velryby, a ani tak nepáchla. Dle dosavadních poznatků překvapivě vykazuje paralely s takzvanými globstery. Tyto rosolovité hmoty jsou opakovaně vyplavovány na některé části pobřeží. Avšak z kterého druhu zvířete pocházejí, to se můžeme jen dohadovat.

CNN, 17. dubna 2003

4. března

Trondheim, pobřeží Norska

Pro vysoké školy a výzkumná střediska bylo město až příliš útulné. Zvlášť v Bakklandetu nebo na Mollenbergu nemohlo ani za nic docílit obrazu technologické metropole. V pestré idyle modernizovaných dřevěných domů, parků a venkovsky působících kostelů, domů na kůlech u řeky a pitoreskních zadních dvorů, se cit pro pokrok úplně ztratil, přestože NTNU, největší norská technická univerzita, stála hned za rohem.

Sotva které město v sobě dokázalo skloubit minulé a budoucí tak geniálně jako Trondheim. Právě proto se Sigur Johanson cítil tak šťastný, že může bydlet v mollenbergské Kirkegatě, kde jako by se zastavil čas, v přízemí okrového domečku s lomenicovou střechou, bíle natřeným vnějším schodištěm a dveřním překladem, při pohledu na nějž by každému hollywoodskému režisérovi vyhrkly slzy. Třebaže vděčil osudu za to, že ho svázal s biologií moře a tím i s jedním z nejsoučasnějších oborů lidského konání, teda. Tady ho zajímalo jen velice málo. Johanson byl vizionář a jako všichni vizionáři planul nadšením jak pro všechno nejnovější, tak pro ideály minulosti. Jeho život se nesl v duchu Julesa Vernea. Nikdo nedokázal výstižněji vědomě spojit žhavý dech věku strojů, bytostnou rytířskost a touhu po nemožném jako tento veliký Francouz. Přítomnost byla jenom šnek, jenž s sebou ve svém domečku vláčí tlak nutnosti a věci profánní. Pro ty v mikrokosmu Sigura Johansona nebylo místa. Johanson přítomnosti sloužil, věděl, co od něj požaduje, obohacoval její fundus a pohrdal jí za to, jak s ním nakládá.

Když onoho pozdního dopoledne seděl za volantem svého Jeepu a jel přes zimní Ovre Bakklandet do vědeckého areálu NTNU a po pravici měl výhled na bystrý tok Nidelvy, minulost si nárokovala právo na prodloužený víkend. Johanson pobýval v lesích a navštěvoval odlehlé vesnice, které se minuly s časem. V létě jezdil Jaguárem a v kufru měl piknikový koš s čerstvě upečeným chlebem, ve staniolu zabalenou paštiku z husích jater z lahůdkářství a láhev červeného tramínu, oblíbený ročník 1985. Co se sem Johanson přestěhoval z Oslo, přijal za vlastní celou řadu míst, kde se to nehemží turisty ani lufťáky z Trondheimu. Před dvěma lety ho náhoda přivedla na břeh skrytého jezera, kde narazil na malý venkovský domek, jenž potřeboval renovaci. Byl jím zcela uchvácen. Dopátrat se majitele ho stálo spoustu času, pracoval ve vedoucí pozici v norské státní společnosti pro těžbu ropy Statoila bydlel zatím ve Stavangeru –, ale o to rychleji pak proběhla transakce. Majitel byl rád, že se našel někdo, kdo se péče o dům chopí, a prodal ho za směšnou cenu. V následujících týdnech Johanson zaměstnal opravou domu několik Rusů pobývajících ilegálně v Norsku a ti mu ho dali do pořádku tak, aby odpovídal jeho představě venkovského sídla jakožto refugia podle vkusu bonvivánů devatenáctého století.

Zde, s výhledem na jezero, trávil dlouhé letní večery na verandě. Četl vizionářskou klasiku od Thomase Morea po Jonathana Swifta a H. G. Welise, poslouchal Mahlera a Sibelia, hru na klavír Glenna Goulda a Celibidacovy nahrávky Ravelových symfonií. Opatřil si obsáhlou knihovnu a stejně jako cédéčka si pořizoval i své oblíbené knihy dvojmo, aby je měl po ruce, ať se nachází tu či onde.

Johanson přijížděl se svým vozem na mírně stoupající pozemek. Před ním stála hlavní budova NTNU, mohutná stavba z počátku dvacátého století, podobná zámku, pokrytá sněhovým popraškem. Za ní se rozprostíral vlastní areál univerzity s budovami pro výuku a laboratořemi. Celý prostor obývalo deset tisíc studentů a bylo to malé město samo pro sebe. Všude panoval čilý ruch. Johanson si blaženě povzdychl. Jak krásně bylo u jezera, jak inspirující byla samota! Minulé léto tam vzal několikrát s sebou asistentku vedoucího kardiologického oddělení a šli poměrně rychle hned na věc. Ale koncem léta Johanson prohlásil vztah za ukončený. Nechtěl se vázat, poté co si uvědomil realitu. Bylo mu šestapadesát, ona byla o třicet roků mladší. Na pár týdnů to bylo hezké, ale nepřicházelo to v úvahu pro život. Během něj Johanson beztak jen málokomu dovolil překročit svůj práh. Zaparkoval na svém vyhrazeném místě a kráčel naproti do budovy přírodovědecké fakulty. Cestou do kanceláře se ještě jednou v myšlenkách vrátil k jezeru a téměř přehlédl Tinu Lundovou, jež stála u okna a otočila se, když Johanson vstoupil.

„Jdeš trochu pozdě,“ rýpnula si. „Bylo to červené víno, nebo tě někdo nechtěl pustit?“

Johanson se zašklebil. Lundová pracovala pro Statoil a pohybovala se toho času přednostně po výzkumných pracovištích Sintefu. Nadace Sintef patřila k největším nezávislým výzkumným zařízením v Evropě. Speciálně norský „offshore“, pobřežní průmysl, jí vděčil za několik průkopnických řešení. V neposlední řadě to byla i těsná spolupráce Sintefu a NTNU, co založilo věhlas Trondheimu jakožto střediska technologického výzkumu. Zařízení Sintefu byla roztroušena po celém trondheimském okolí. Lundová, jež v krátké době udělala strmou kariéru a stala se zástupkyní vedoucího projektu objevování nových zásob ropy, před pár týdny rozbila svůj stan v institutu mořských technologií Marintek, rovněž pobočce Sintefu.

Johanson si prohlížel její vysokou, štíhlou postavu, zatímco se soukal z kabátu. Tinu Lundovou měl rád. Před pár lety si už málem něco spolu začali, ale pak si v půli cesty tak nějak uvědomili, že bude lepší zůstat přáteli. Od té doby si povídali o své práci a šli se občas spolu najíst.

„Starý člověk se potřebuje vyspat,“ odvětil Johanson. „Dáš si kafe?“

„Jo, jestli tu nějaký je.“

Nahlédl do sekretariátu a objevil tam plnou konvici. Sekretářku nikde neviděl.

„Jenom s mlíkem!“ zavolala na něj Lundová.

„Já vím.“ Johanson nalil kávu do dvou velkých pohárků a do jejího přidal mléko. Pak se vrátil do kanceláře. „Já přece o tobě vím všechno. Copak jsi zapomněla?“

„Tak daleko ses nikdy nedostal.“

„Ne, díky bohu. Sedni si. Co tě sem přivádí?“

Lundová si vzala svou kávu, trochu z ní usrkla, ale k sezení se neměla.

„Myslím, že nějaký červ.“

Johanson zvedl obočí a přejel ji zkoumavým pohledem. Lundová mu ten pohled vrátila, jako by čekala jeho stanovisko dřív, než mu položí otázku. Bylo to pro ni typické. Měla značně netrpělivou povahu.

Johanson se napil.

„Ty myslíš?“

Místo odpovědi vzala z okenního parapetu kontejner z matné oceli a postavila ho před Johansona na psací stůl. Kontejner byl uzavřený. „Podívej se dovnitř!“

Johanson odjistil víko a odklopil ho. Kontejner byl do poloviny naplněn vodou a uvnitř plavalo něco dlouhého a chlupatého. Johanson si obsah pozorně prohlížel.

„Máš tušení, co to je?“ zeptala se Lundová.

Johanson pokrčil rameny.

„Červi. Dva kousky. Pěkní mackové.“

„To si myslíme taky, ale lámeme si hlavu, co je to za druh.“

„Však taky nejste biologové. Jsou to Polychaeta. Mnohoštětinatci, jestli ti to něco říká.“

„Já vím, co jsou Polychaeta.“ Ale pak zaváhala. „Mohl bys je prozkoumat a zařadit? Posudek potřebujeme co nejdřív.“

„Tak jo.“ Johanson se sklonil níž k malé nádrži. „Jak už jsem řekl, jsou to s konečnou platností mnohoštětinatci. Mimochodem pěkní, hezky pestří. Mořské dno je přece plné takových potvor, s čím si tedy lámete hlavu?“

„To kdybychom věděli.“

„Ani to nevíte?“

„Pocházejí z kontinentálního okraje. Z hloubky sedm set metrů.“

Johanson se podrbal na bradě. Živočichové v kontejneru sebou trhli a otočili se. Chtějí žrát, uvědomil si Johanson. Jenže tady není nic, co by žrát mohli. Shledal pozoruhodným, že jsou vůbec ještě naživu. Většině organismů nedělá dobře, když se dostanou z hloubky takhle nahoru.

Johanson vzhlédl.

„Musím si je prohlédnout. Stačí zítra?“

„To by bylo fajn.“ Odmlčela se. „Bylo ti na nich něco nápadné, viď? Viděla jsem ti to na očích.“

„Možná.“

„Co to je?“

„To nemůžu s jistotou říct. Nejsem taxonom. Existují mnohoštětinatci všech možných barev a tvarů. Ani já je neznám všechny, a že jich znám hodně. Tady ti mi připadají… Jenže to právě nevím.“

„Škoda.“ Lundová se zakabonila. Ale pak se hned usmála. „A proč se do toho nepustíš hned? Mohl bys mi pak u oběda rovnou říct, na co jsi přišel.“

„Takhle narychlo? Co si vlastně myslíš, že tady dělám?

„No…, teda když uvážím, v kolik hodin jsi dorazil, tak se tu určitě nepřetrhneš.“

Bylo to hloupé, ale měla pravdu.

„No tak jo,“ povzdychl si Johanson. „Sejdeme se v jednu v kavárně. Můžu si z nich kousek uříznout, nebo s nimi chceš navázat bližší přátelství?“

„Udělej, co uznáš za vhodné. Tak zatím, Sigure!“

Lundová vystřelila ven. Johanson se za ní díval a uvažoval, jestli to přece jenom nemohla být docela legrace, kdyby se bývali dali dohromady. Jenže Tina Lundová trávila život v poklusu, a to bylo příliš hektické pro někoho, kdo měl rád své pohodlí a nerad dobíhal za ostatními.

Prošel poštu, vyřídil plno zmeškaných hovorů a pak konečně dopravil kontejner s červy do laboratoře. Nebylo pochyb, že to jsou Polychaeta. Patří stejně jako pijavice do kmene Annelida, kroužkovců, a v zásadě nepředstavují žádnou složitou formu života. Zoology fascinují z úplně jiného důvodu. Polychaeta patří k nejstarším známým živočichům vůbec. Nálezy zkamenělin dokazují, že existují v téměř nezměněné formě od středního kambria, a to přece bylo před pěti sty miliony let. Zatímco v sladké vodě nebo ve vlhké půdě na ně narazíme jen zřídka, v hojném počtu obývají všechna moře a hloubky. Kypří sediment a slouží za potravu rybám a rakům. Většina lidí si je oškliví už proto, že konzervací v lihu ztrácejí své nádherné barvy. Naproti tomu Johanson v nich spatřoval přežívající zástupce dávno minulého světa, a to, co viděl, se mu jevilo jako výjimečně krásné.

Několik minut pozoroval v nádrži růžová těla s tykadlovitými výběžky a bílými chomáčky štětin. Pak jednoho červa po druhém pokropil roztokem chloridu horečnatého, aby je relaxoval. Existují různé způsoby, jak červa usmrtit. Běžně se dávají do alkoholu, vodky nebo čirého aquavitu. Z pohledu člověka je to smrt v opojení, tedy ne právě nejhorší způsob loučení se životem. Ovšem červi to vidí jinak a v smrtelném boji se stahují do tvrdých chuchvalců, pokud se předtím nezrelaxují. K tomu právě slouží chlorid horečnatý. Svaly živočichů ochabnou a následně si s nimi můžeme dělat, co chceme.

Johanson jednoho červa pro jistotu zmrazil. Vždycky je dobré mít jeden rezervní exemplář, kdyby chtěl v budoucnu provést genetickou analýzu nebo zkoumat stabilní izotopy. Druhého červa fixoval v alkoholu, znovu ho chvíli pozoroval a pak ho položil na pracovní plochu a změřil. Byl dlouhý skoro sedmnáct centimetrů. Potom ho podélně rozřízl a vyrazil ze sebe tiché hvízdnutí.

„Hochu, hochu,“ řekl si. „Ty máš ale pěkná kusadélka.“

I zevnitř ukazovala charakteristická stavba živočicha jednoznačně na kroužkovce. Sosák, který Polychaeta při lapení kořisti dokáže bleskurychle vysunout, měl stočený uvnitř tělesné schránky. Byl osazený chitinovými čelistmi s vícero řadami nepatrných zubů. Johanson už viděl pěknou řádku podobných stvoření zvenčí i zevnitř, ale velikost těchto čelistí překonávala všechno, co doposud znal. Čím déle červa pozoroval, tím silněji v něm klíčilo podezření, že tento druh ještě nebyl evidován.

To je praktické, pomyslel si. Čest a sláva! Kdy se zas jednou podaří objevit nový druh?

Ale úplně jistý si ještě nebyl, a tak se odebral k intranetu. Chvíli bloudil v džungli dat a bylo to vskutku ohromující. Jednou tenhle červ existoval, a pak zase ne. Johanson začal být opravdu zvědavý. Byl natolik zaujat svou prací, že skoro zapomněl, proč vlastně živočicha zkoumá. Když se potom konečně pod skleněnými střechami univerzitních ulic hnal do kavárny, měl už čtvrt hodiny zpoždění. Vtrhl dovnitř, vypátral Lundovou u stolu v rohu a spěchal k ní. Seděla ve stínu palmy a mávala na něj.

„Promiň,“ řekl. „Čekáš dlouho?“

„Věčnost. Umírám hlady.“

„Mohli bychom si dát krůtí nudličky,“ navrhl Johanson. „Minulý týden je tu měli výtečné.“

Lundová přikývla. Kdo Johansona znal, ten věděl, že v otázkách chuti se na něj může plně spolehnout. Ona si k jídlu objednala kolu, on si dopřál sklenku chardonnay. Zatímco ji držel před nosem, jestli neucítí zápach po korku, Lundová se neklidně vrtěla na židli.

„Tak co?“

Johanson se trochu napil a mlaskl rty.

„Slušné. Svěží a výrazného charakteru.“

Lundová na něj pohlédla naprosto nechápavě a pak protočila panenky.

„No dobře.“ Odložil sklenku a přehodil nohu přes nohu. Bavilo ho napínat její trpělivost. Přinejmenším tehdy, když mu hned v pondělí ráno naložila práci, si natáhnout na skřipec zasloužila. „Annelida, třída Polychaeta, to už jsme věděli. Doufám, že nečekáš obsáhlou zprávu, protože to bude trvat týdny a měsíce. Předběžně bych oba tvé exempláře zařadil buď jako mutace, nebo jako nový druh. Nebo jako obojí, abych byl přesný.“

„Jsi všechno možné, jen ne přesný.“

„Promiň. Kde přesně jste je našli?“

Lundová mu popsala místo. Nacházelo se velký kus od pevniny tam, kde se norský šelf propadá do hlubokého moře. Johanson zamyšleně naslouchal.

„Můžu se zeptat, co tam děláte?“

„Zkoumáme tresky obecné.“

„Ohó! A ony ještě nějaké existují? Jak potěšitelné!“

„Nech si ty vtipy. Znáš přece ty problémy, když se snažíš dostat k ropě. Nechceme, aby nám pak předhazovali, že jsme něco zanedbali.“

„Stavíte ropné plošiny? Myslel jsem, že těžba klesá.“

„To teď není můj problém,“ odpověděla Lundová mírně podrážděně. „Můj problém je, jestli se tam vůbec dá stavět. Tak daleko v moři jsme ještě nikdy nevrtali. Potřebujeme vyzkoušet technické možnosti. Musíme dokázat, že nenarušujeme životní prostředí. Jdeme se tedy podívat, co všechno tam dole plave a jaké povahy je ekosystém, abychom mu nešlapali na paty.“

Johanson přikývl. Lundová se oháněla výsledky konference o Severním moři, uspořádané potom, co norské ministerstvo rybolovu upozornilo, že se denně do moře pumpují miliony tun zamořené technické vody. Ta se těží z mořského dna v nesčetných „offshore“ zařízeních v Severním moři a před pobřežím Norska spolu s ropou, k níž byla po miliony let přimísena a za tu dobu nasycena chemikáliemi. Odpadní voda se při těžbě obyčejně jen mechanicky oddělovala od ropy a odváděla zpátky do moře. Po celá desetiletí tuto praxi nikdo nezpochybňoval, dokud norská vláda nezadala Oceánografickému institutu studii, jejíž kvintesence vyděsila stejnou měrou ochránce životního prostředí i ropné koncerny. Jisté substance odpadní technické vody poškozovaly rozmnožovací cyklus tresky obecné. Působily jako ženské hormony. Samčí ryby se stávaly neplodnými nebo měnily pohlaví. Mezitím se ukázalo, že jsou ohroženy i další druhy. Byl vznesen požadavek na okamžité zastavení těžby, což nutilo producenty zkoumat alternativy.

„To je v naprostém pořádku, když dokážete dohlédnout dál než na špičku vlastního nosu,“ řekl Johanson. „Čím dál, tím líp.“

„Ty seš mi teda pomocník,“ povzdychla si Lundová. „Každopádně když jsme se šťourali ve svahu, dostali jsme se dost hluboko. Provedli jsme seizmická měření a poslali robota do hloubky sedmi set metrů, aby tam pořídil obrázky.“

„Červů.“

„Byli jsme dokonale překvapeni. Vůbec jsme nečekali, že se tam dole budou vyskytovat.“

„Nesmysl. Červi jsou všude. A nad těmi sedmi sty metry? Taky jste je tam našli?“

„Ne.“ Lundová se netrpělivě vrtěla na židli. „Tak co je s těmi zatracenými potvorami? Ráda bych tu věc odložila ad acta, protože máme před sebou ještě obrovskou fůru práce.“

Johanson si podepřel bradu rukama.

„Problém s tvým červem je ten,“ řekl Johanson, „že to jsou vlastně červi dva.“

Lundová nic nechápala.

„Samozřejmě. Přinesla jsem přece dva červy.“

„Tak jsem to nemyslel. Jde o živočišný rod. Jestli se nemýlím, patří k nedávno popsanému druhu, o kterém se doposud nic nevědělo. Byl objeven v Mexickém zálivu, kde se pohybuje po mořském dně a zjevně profituje z bakterií, které zas jako zdroj energie a růstu využívají metan.“

„Říkáš metan?“

„Ano. A teď to začíná být napínavé. Tvoji červi jsou na svůj druh příliš velcí. Tedy, existují mnohoštětinatci měřící dva metry i víc. Ovšem jsou taky staří. Ale tohle je docela jiný kalibr a pochází odněkud, úplně odjinud. Jestli jsou tví červi identičtí s těmi z Mexického zálivu, pak museli od svého objevení pořádně vyrůst. Tamti měří maximálně pět centimetrů, ti tvoji jsou třikrát větší. A kromě toho na norském kontinentálním svahu nebyli dosud popsáni.“

„To je zajímavý. Jak si to vysvětluješ?“

„Děláš si srandu? Já pro to nemám vysvětlení. Jediná odpověď, kterou ti můžu dát, je, že jste narazili na nový druh. Blahopřeju. Navenek se podobá mexickému ledovému červu, ale velikostí a jistými znaky zase úplně jinému druhu. Přesněji řečeno předku červa, o kterém jsme se domnívali, že už dávno vyhynul. Malá obluda z kambria. Jen mě udivuje…“

Johanson zaváhal. Ropné společností měly region pod lupou tak důkladně, že takhle veliký červ by jim musel být už dávno nápadný.

„Co tě udivuje?“ naléhala Lundová.

„No, buď jsme byli všichni úplně slepí, nebo tady ti tvoji kamarádi nikdy předtím nebyli. Možná pocházejí z ještě větší hloubky.“

„Což nás přivádí k otázce, jak se mohli dostat tak vysoko nahoru.“ Lundová se na chvíli odmlčela. Potom řekla: „Kdy tu zprávu můžeš mít hotovou?“

„Vidím, že už se zase stresuješ.“

„V žádným případě na tu zprávu nemůžu čekat měsíc!“

„No tak dobře,“ pozvedl Johanson konejšivě ruce. „Budu ty tvoje červy muset poslat kolem světa, ale na to mám koneckonců lidi. Dej mi dva týdny. A nepokoušej se smlouvat. Rychleji to při nejlepší vůli opravdu nejde.“

Lundová na to neřekla nic. Zatímco nepřítomně civěla, přinesli jim jídlo. Ale ani se ho nedotkla.

„A ti červi se živí metanem?“

„Bakteriemi požírajícími metan,“ opravil ji Johanson. Ale to platí pro červa, o kterém se domnívám, že je příbuzný s tím tvým. Nemáme ještě žádný důkaz.“

„Jestli je větší než ten z Mexického zálivu, pak má taky větší hlad,“ zamudrovala si Lundová.

„Každopádně větší než ty,“ podotkl Johanson při pohledu na netknutý talíř. „Mimochodem, pomohlo by mi, kdybys mohla sehnat ještě další exempláře.“

„O ty není taková nouze.“

„Máte ještě nějaké?“

Lundová přikývla se zvláštním výrazem v očích. Pak se bez dalších řečí pustila do jídla.

„Asi tucet,“ odpověděla po chvíli. „Ale tam dole je jich mnohem a mnohem víc.“

„Kolik?“

„To bych musela hádat,“ udělala přestávku. „Ale řekla bych, že pár milionů určitě.“

12. března

Vancouver Island, Kanada

Dny ubíhaly, ale déšť neustával.

Leon Anawak si už ani nevzpomínal, v kterém roce naposledy pršelo takhle v jednom kuse. Díval se do dálky na jednotvárně hladký oceán. Obzor se jevil jako čára barvy rtuti mezi vodní plochou a mohutnými, nízkými mraky. Tam vzadu to vypadalo na přestávku v nepřetržitém dešti. Nic bližšího se nedalo říct. Zrovna tak se mohla zvednout mlha. Tichý oceán sesílal, co se mu zlíbilo, a nic předem neohlašoval.

Aniž by přestal sledovat linii obzoru, zrychlil Anawak Blue Sharka a popojel dál dopředu. Zodiak, jak se říkalo velkým nafukovacím člunům se silným motorem, byl plně obsazen. Dvanáct lidí v overalech do deště, vyzbrojených dalekohledy a kamerami, to právě přestalo bavit. Vydrželi hodinu a půl v naději, že spatří plejtvákovce šedé a keporkaky dlouhoploutvé, kteří v únoru opouštějí teplé zátoky kolem Baja California a vody u Havaje a nastupují pouť do letních nalezišť potravy v Arktidě. Pokaždé přitom urazí šestnáct tisíc kilometrů tam a zpět. Jejich cesta vede z Pacifiku Beringovým a Čukotským mořem až k hranici, kde se kupí ledové kry, aby si v tomhle ráji nacpali břicha blešivci a garnáty. A až se dny opět začnou zkracovat, vydají se na dlouhou cestu zpátky do Mexika. Zde, chráněni před svým úhlavním nepřítelem, kosatkami, přivedou na svět mladé. Dvakrát ročně míjejí stáda obrovských mořských savců Britskou Kolumbii a vody u Vancouver Islandu. V těchto měsících bývají místa jako Tofino, Ucluelet a Victoria i jejich velrybí pozorovací stanice zcela vyprodané.

Ne tak letos.

Zástupci jednoho či druhého druhu by se byli museli už dávno ukázat a zapózovat před objektivy. Pravděpodobnost potkat zde touto dobou obří savce byla tak veliká, že Davies Whaling Station zaručovala pozorování velryb a v případě neúspěchu nabízela opakování zdarma. Nespatřit velrybu pár hodin se sice mohlo přihodit, ale celý den, to už byla vyložená smůla. Týden bez velryb už byl důvodem k starostem, to se však ještě nikdy nestalo.

Tentokrát se ovšem zdálo, že se zvířata ztratila někde mezi Kalifornií a Kanadou. Ani dnes se žádné dobrodružství nekonalo. Kamery se opět zapakovaly a doma nebude o čem vyprávět, leda tak o plavbě podél půvabného skalnatého pobřeží, které prosvítalo v dešťových clonách.

Anawakovi, jenž byl zvyklý podávat ke všem pozorováním zasvěcený výklad, se už lepil jazyk na patro. Za poslední hodinu a půl odvyprávěl všechny místní historky a dal k lepšímu pár anekdot, aby nálada úplně nevyhasla. Začínalo mu připadat, že o velrybách a medvědech baribalech už nikdo nechce nic slyšet. Anawakovy zásoby zastíracích manévrů byly do dna vyčerpané. Hlavou se mu honila otázka po místě pobytu velryb. Měl by se spíš starat o pobyt platících turistů, ale vysvléknout se ze své kůže nedokázal.

„Vrátíme se,“ oznámil.

Rozhostilo se zklamané mlčení. Pro návrat skrz Clayoquot Sound budou potřebovat dobré tři čtvrtě hodiny. Rozhodl se, že odpoledne aspoň ukončí razantně. Zodiak byl vybaven dvěma nadupanými motory, které, vytočené do plných obrátek, zaručovaly jízdu na vysoké hladině adrenalinu. Poslední, co těm lidem Anawak ještě mohl nabídnout, byla rychlost.

Když se objevilo Tofino se svými domy na kůlech a molem u stanice, přestalo najednou pršet. Kopce a horský hřbet vypadaly jako vystřižené z šedivého papundeklu, vrcholy byly zahalené v páře a mracích.

Anawak pomohl pasažérům vystoupit, ale předtím zodiak uvázal. Schody k molu klouzaly. Na terase staniční budovy byli shromážděni další dobrodruzi, kteří své dobrodružství budou hledat marně. Anawak jim nevěnoval pozornost. Nepřipouštěl si starosti těch druhých.

„Jestli to takhle půjde dál, budeme muset přesedlat na něco jiného,“ řekla Susan Stringerová, když Anawak vstoupil do haly, kde se prodávaly jízdenky a suvenýry. Stála za pultem a rovnala prospekty do stojanu. „Můžeme třeba pozorovat veverky v lese, co říkáš?“

Whaling Station byl celkem příjemný bazar nacpaný výrobky uměleckých řemesel, suvenýry, oděvy a knihami. Susan Stringerová pracovala u Davies jako office manager. Jako kdysi Anawak, i ona si tu vydělávala na studia. Anawak promoval už před čtyřmi lety a zůstal Davies věrný jako skipper, kapitán a průvodce v jedné osobě. Letní měsíce ni i milých roků využil k tomu, aby napsal a vydal velice ceněnou knihu O Inteligenci a sociální struktuře mořských savců, a svými spektakulárními experimenty si získal uznání odborného světa. Zatím s Anawakem zacházeli jako s vycházející hvězdou. Dostával zajímavé nabídky, lákali ho na štědře dotované posty, vedle nichž nenáročný život uprostřed přírody na Vancouver Islandu ztrácel na drsnosti. Anawak věděl, že se ho dříve nebo později bude muset vzdát a přestěhovat se do jednoho z těch měst, odkud nabídky přicházely. Jeho další dráha byla předznamenaná. Bylo mu jednatřicet let. Brzy získá docenturu nebo badatelský post na některém velkém institutu, bude publikovat články v odborných časopisech, jezdit na kongresy a obývat hořejší patro domu, jehož základy budou otřásat dopravní špičky.

Začal si rozepínat svůj mundúr do deště.

„Kdyby se aspoň dalo něco dělat,“ řekl zasmušile.

„A co?“

„Hledat.“

„Nechceš si promluvit s Rodem Palmem o vyhodnocení telemetrických výzkumů?“

„Už jsem s ním mluvil.“

„No a?“

„Zas tak moc se neděje. V lednu opatřili pár delfínů a lvounů tachografy a to je všechno. Data jsou k dispozici, ale veškeré zápisy končí krátce po začátku migrace. A pak: konec vysílání.“

Stringerová pokrčila rameny. „Nedělej si hlavu. Ony přijdou. Několik tisíc velryb se přece nemůže jen tak ztratit.“

„To asi ne.“

Stringerová se ušklíbla. „Třeba trčí v zácpě před Seattlem. Před Seattlem je vždycky zácpa.“

„To je fakt sranda.“

„Ale no tak, pusť to z hlavy! V minulých letech se taky několikrát opozdily. Co říkáš, uvidíme se večer u Schooneru?“

„Já… ne. Musím připravovat pokus s běluhou.“

Podívala se na něj přísně. „Já si myslím, že už to s tou prací trochu přeháníš.“

Anawak zavrtěl hlavou.

„Musím to udělat, Susan. Moc mi na tom záleží a krom toho se nevyznám v kurzech akcií.“

Narážka platila Roddymu Walkerovi, příteli Stringerové. Byl brokerem ve Vancouveru a trávil pár dní v Tofinu. Jeho představa o dovolené se zakládala na tom, že střídavě nikomu lezl na nervy buď se svým mobilem nebo nějakými finančními tipy, což oboje prováděl na vysoké decibely. Stringerová už dávno pochopila, že z toho žádné přátelství nevzejde, zvlášť potom, co Walker Anawaka celý večer mučil vyptáváním se po jeho původu.

„Asi mi to nebudeš věřit,“ řekla, „ale Roddy se umí bavit i o úplně jiných věcech.“

„Vážně?“

„Když ho hezky poprosíš.

Znělo to trochu jako rýpnutí.

„No tak dobře,“ odpověděl Anawak. „Stavím se později.“

„Kecy. Stejně nepřijdeš.“

Anawak se zašklebil.

„Když mě hezky poprosíš.

Samozřejmě že nepřijde. Věděl to a Stringerová taky. Přesto mu ještě řekla: „Budeme tam v osm, kdyby sis to rozmyslel. Taky bys moh někdy zvednout tu svou prdel, co ti obrůstá mušlema. Bude tam Tomova sestra, a ta po tobě jede.“

Tomova sestra, to nebyl špatný argument. Jenže Tom Shoemaker byl u Davies odpovědným vedoucím prodeje a Anawakovi se nezamlouvala myšlenka vázat se na místo, které se sám sobě právě pokoušel rozmluvit.

„Ještě to zvážím.“

Stringerová se zasmála, zavrtěla hlavou a odešla.

Anawak chvíli obsluhoval zákazníky, dokud nepřišel Tom a pro zbytek dne ho nevystřídal. Anawak vyšel na tofinskou hlavní třídu. Davies Whaling Station stála hned u vjezdu do obce. Byla to hezký dům, typická dřevěná budova s červenou lomenicí, zastřešenou terasou a trávníkem před domem, na němž se jako poznávací znamení tyčila do výšky sedmimetrová ocasní ploutev velryby z cedrového dřeva. V těsném sousedství začínal hustý jedlový les. Vypadalo to tu přesně tak, jak si Evropané představují Kanadu. Zdejší obyvatelé k tomu značnou měrou přispívali vyprávěním při svíčkách o setkání s medvědem v předzahrádce nebo o jízdě na hřbetě velryby. Ne všechno z toho byla pravda, ale většina ano. Vancouver Island horlivě pečoval o svůj mýtus kvintesence všeho kanadského. Pás západního pobřeží mezi Tofinem a Port Renírew s mírně se svažujícími plážemi, kde kolem zálivů, močálů a řek rostou v členité krajině osamělé stoleté jedle a cedry, lákal každoročně davy návštěvníků. S trochou štěstí bylo možné pozorovat přímo ze břehu plejtvákovce šedé, vydry a lvouny, kteří se slunili blízko pobřeží. A i když moře seslalo na zem záplavu deště, stejně mnohým ostrov připadal jako ráj.

Anawak pro tohle neměl smysl.

Šel kousek směrem k městu a pak odbočil k molu. Tam kotvila dvanáct metrů dlouhá plachetnice, stará a zchátralá. Patřila Daviemu. Šéf stanice se děsil, kolik by stálo učinit ji znovu schopnou plavby. Místo toho ji za směšnou sumu pronajímal Anawakovi, který tu žil a svůj vlastní domov, maličký byt ve Vancouver City, navštěvoval jen zřídka. Vzal jím zavděk pouze tehdy, když měl delší čas co dělat ve městě.

Sešel do podpalubí, vzal si tam balík podkladů a běžel zpátky na stanici. Ve Vancouveru sice měl auto, zrezavělou fordku, ale na ostrově mu stačilo, když si občas půjčil Shoemakerův starý Landeruiser. Nastoupil, nastartoval motor a jel do Wickaninnish Inn, prvotřídního hotelu jen pár kilometrů odtud. Stál na skalním výběžku a skýtal fantastický výhled na oceán. Dobře udržovaná silnice vedla hustým lesem. Po deseti minutách odstavil vůz na malém parkovišti a pokračoval pěšky kolem padlých a pomalu dějících obrovských stromů. Stoupající stezka se vinula zeleným přítmím a byla cítit vlhkou zemí. Voda skapávala z větví borovic a pod nimi bujelo kapradí a mech. Všechno ožívalo.

Ještě než se před ním objevil Wickaninnish Inn, začalo působit krátké odloučení od společnosti lidí. Když se teď mírně vyjasnilo, mohl si se svými materiály v klidu sednout na pláž. Světlo ještě chvíli vydrží. A pak, napadlo ho, zatímco sestupoval po dřevěných schodech klikatících se od hotelu k moři, si třeba dopřeje večeři ve Wickaninnish Inn, kuchyni tu mají báječnou. Náladu mu ještě zlepšila představa, že tady ho Walker a jeho protivné počínání nedostihne a bude v klidu moci pozorovat západ slunce.

Asi deset minut potom, co se uvelebil s konceptem a laptopem u vyvráceného stromu, uviděl nějakou postavu, jak schází po schodech dolů a loudá se podél pláže. Odliv pokročil a písek byl poset vyplaveným dřevem, které se lesklo na slunci. Ta osoba zjevně nikam nespěchala, ale bylo jasné, že velkým obloukem míří k Anawakovu stromu. Zamračil se a snažil se vypadat co nejvíc zaměstnaně. Po chvíli uslyšel měkký, křupavý zvuk blížících se kroků. Dál usilovně civěl do svých podkladů, ale soustředění bylo v háji.

„Hallo!“ zazněl hluboký hlas.

Anawak vzhlédl.

Před ním stála drobná, atraktivní žena s cigaretou a přátelsky se usmívala. Muselo jí být hodně přes padesát. Nakrátko ostříhané vlasy měla chladně šedivé a její snědý obličej byl protkán spoustou vrásek. Šla jen tak naboso, na sobě měla džínsy a větrovku.

„Hallo!“ Zaznělo to méně stroze, než zamýšlel. Ve chvíli, kdy k ní zvedl oči, přestal její přítomnost pociťovat jako rušivou. Její temně modré oči zářily zvědavostí. Zamlada musela být velice žádoucí. Pořád ještě z ní vyzařovalo něco neurčitě erotického.

„Copak to tady děláte?“ zeptala se.

Za jiných okolností by byl dal neurčitou odpověď a hleděl si svého. Existuje řada způsobů, jak někomu naznačit, aby táhl k čertu.

Místo toho slyšel sám sebe, jak odpovídá. „Pracuji tu na zprávě o běluhách. A vy?“

Žena potáhla z cigarety. Pak se posadila vedle něj na kmen, jako kdyby ji pozval. Prohlížel si její profil, úzký nos a vysoké lícní kosti, a najednou mu přišlo, že ji zná. Že už ji někde viděl.

„Taky dělám na zprávě,“ řekla. „Ale obávám se, že si ji nikdo nebude chtít přečíst, až bude připravená k zveřejnění.“ Odmlčela se a podívala se na Awanaka. „Byla jsem dnes na vašem člunu.“

Tak proto mu byla povědomá. Malá žena ve slunečních brýlích a kapucou přes hlavu.

„Co je to s velrybami?“ zeptala se. „Neviděli jsme ani jednu.“

„Žádné tu nejsou.“

„A proč?“

„O tom právě přemýšlím, kudy chodím.“

„Vy to nevíte?“

„Ne.“

Žena přikývla, jako by jí to bylo všechno jasné.

„Dovedu si představit, co se vám honí hlavou. Ti moji taky nepřicházejí, ale na rozdíl od vás znám příčinu.“

„Vaši co nepřicházejí?“

„Asi byste měl přestat čekat a začít hledat,“ navrhla mu, aniž by odpověděla na jeho otázku.

„Však taky hledáme.“ Odložil papíry stranou a divil se své vlastní otevřenosti. Bylo mu, jako kdyby mluvil se starou známou. „Hledáme každým myslitelným způsobem.“

„A jak to děláte?“

„Přes satelit. Pozorování na dálku. Jsme schopni lokalizovat pohyby skupin cestou echonavigace. Je spousta možností.“

„A přesto vám unikají?“

„Nikdo nepočítal s tím, že se nedostaví. Začátkem března se ještě prováděla pozorování z výšky u Los Angeles. A byly tam.“

„Asi jste se za nimi měli dívat lépe.“

„To asi měli.“

„A zmizely všechny?“

„Ne, všechny ne.“ Anawak si povzdychl. „To je trochu složitější. Chcete si to poslechnout?“

„Jinak bych se vás neptala.“

„Jsou tu velryby. Rezidenti.“

„Rezidenti?“

„Před Vancouver Islandem pozorujeme třiadvacet různých druhů velryb. Některé tudy táhnou pravidelně, jako třeba plejtvákovci šedí, běluhy mořské a plejtváci, a některé tu žijí stále. Máme tři druhy takzvaných mečovek.“

„Mečovek?“

„Kosatky.“

„Aha! Zabijáci!“

„Tohle pojmenování je naprostý nesmysl,“ řekl Anawak nazlobeně. „Kosatky jsou přátelské, nejsou doloženy žádné jejich útoky na člověka ve volné přírodě. Velryba zabiják, tyhle pitomosti rozšířili hysterici jako Cousteau. Svět se nechal zblbnout a považuje kosatky za nepřítele člověka číslo jedna. Nebo Plinius a jeho Dějiny přírody! Víte, co tam píše? Nestvůrná kupa masa, ozbrojená, barbarskými zuby. Taková slabomyslnost! Copak mohou být zuby barbarské?“

„Zubaři mohou být barbaři.“ Potáhla ze své cigarety. „Jasně, chápu. Co to vlastně znamená, kosatka?“

Anawak byl překvapen. Tuhle otázku mu ještě nikdo nepoložil.

„Je to vědecké názvosloví.“

„A co to znamená?“

„Orcinus Orca. Ten, jenž náleží říši mrtvých. Ale neptejte se mě proboha, kdo to vymyslel!“

Žena se neznatelně usmála.

„Říkal jste, že existují tři druhy kosatek.“

Anawak ukázal na oceán. „O těch prvních toho víme velice málo. Přitáhnou a zas odejdou, většinou ve velikém houfu. Převážně se zdržují daleko na volném moři. Transienti naproti tomu putují jako nomádi v malých skupinách. Ti snad nejspíš odpovídají vaší představě zabijáka.

Žerou všechno možné. Tuleně, lvouny, delfíny, taky ptáky, dokonce napadají i plejtváky obrovské. Tady, kde je pobřeží skalnaté, se zdržují výhradně ve vodě, ale v Jižní Americe najdete transienty, kteří loví na pláži. Vyrážejí na souš a útočí na tuleně a další zvířata. Je to fascinující!“

Zastavil se v očekávání další otázky, ale žena mlčela, jen vyfoukla trochu kouře do večerního vzduchu.

„Třetí druh žije bezprostředně kolem ostrova,“ pokračoval Anawak. „Rezidenti. Velké rodiny. Znáte ostrov?“

„Tak trochu.“

„Na východě, mezi pevninou a ostrovem, je mořská úžina. Johnstone Strait. Tam žijí rezidenti po celý rok. Žerou výhradně lososy. Od počátku sedmdesátých let zkoumáme jejich sociální strukturu.“ Udělal přestávku a zmateně se rozhlížel. „Jak jsme se k tomu dostali? Co jsem vám to vlastně chtěl povídat?“

Žena se zasmála. „Promiňte, je to moje vina. Vyvedla jsem vás z konceptu, ale já musím vědět všechno úplně přesně. Asi vám s tím svým vyptáváním lezu strašně na nervy.“

„Choroba z povolání?“

„Mám to vrozené. Ostatně, chtěl jste mi vysvětlit, které velryby zmizely a které ne.“

„Ano, to jsem chtěl, ale…“

„Nemáte na to čas.“

Anawak zaváhal. Vrhl pohled na své papíry a laptop. Během večera tu zprávu bude muset sepsat. Ale večer byl ještě dlouhý. A mimoto začínal mít hlad.

„Bydlíte ve Wickaninnish Inn?“ zeptal se.

„Ano.“

„Co děláte dnes večer?“

„Ohó!“ Zvedla obočí a usmála se na něj. „Tak na tohle se mě někdo naposledy ptal před deseti lety. Jak vzrušující!“

Anawak opětoval úsměv. „Abych byl upřímný, mám už hlad. Myslel jsem, že bychom mohli pokračovat u večeře.“

„Bezva nápad!“ Svezla se z kmene stromu, típla cigaretu a nedopalek zastrčila do kapsy u bundy. „Ale varuju vás. Mluvím s plnou pusou. Mluvím a vyptávám se nepřetržitě, pokud mě ovšem někdo nebaví zrovna takovým způsobem, že nejsem mocna slova. Takže se předveďte. Mimochodem,“ napřáhla k němu pravou ruku, „Samantha Croweová. Říkejte mi Sam, dělají to všichni.“

Ukořistili místo u okna v restauraci prosklené kolem dokola. Ta trůnila na skále před hotelem, jako kdyby se chystala vyplout na moře. Vyvýšená pozorovatelna poskytovala fantastické panorama Clayoquot Soundu s jeho ostrovy, zálivu a lesů rozprostírajících se za ním. Bylo to ideální místo ke sledování velryb. Ovšem letos se pozorovatel na tomto vysoce exponovaném místě musel spokojit s mořskými živočichy, kteří přicházeli z kuchyně.

„Problém je, že transientní kosatky ani ty, co se zdržují na volném moři, nedorazily,“ vysvětloval Anawak. „Proto na západním pobřeží momentálně žádné nevidíme. Rezidenti jsou ve stejném počtu jako obvykle, ale nechce se jim vůbec na tuhle stranu, třebaže jim Johnstone Strait začíná být nepohodlný.“

„A proč?“

„Jak by bylo vám, kdybyste svůj domov musela sdílet s neustále rostoucím počtem trajektů, nákladních lodí, luxusních parníků a sportovních rybářů? Vrčí tady spousta motorových člunů. A navíc region žije z dřevoprůmyslu. Cargolinery odvážejí celé lesy do Asie. Až stromy zmizí, řeky se zanesou pískem a lososi přijdou o svá trdliště. A rezidenti přece nežerou nic jiného než lososy.“

„Chápu. Ale vy si neděláte starosti jen kvůli kosatkám, že ne?“

„Z plejtvákovců šedých a keporkaků dlouhoploutvých nám může prasknout hlava. Třeba udělali okliku nebo se už nechtějí nechat očumovat z člunů.“ Anawak zavrtěl hlavou. „Ale tak jednoduché to právě není. Když velká stáda počátkem března dorazí k Vancouver Islandu, neměla už měsíce nic v žaludku. Během zimy v Baja California žijí z nahromaděného tuku. A ten jim jednou dojde. Teprve tady zas poprvé něco pozřou.“

„Třeba táhly kolem o hodně dál.“

„Tam pro ně není dost jídla. Například plejtvákovcům šedým poskytuje Wickaninnish Bay hlavní součást potravy, která se v otevřeném oceánu nevyskytuje. Je to Onuphis elegans.“

„Elegans? To zní dobře.“ Anawak se zasmál.

„To je červ. Dlouhý a tenký. Záliv je písčitý a červů je v něm neuvěřitelné množství. Plejtvákovci je žerou s gustem. Bez tohohle chodu by těžko zvládli cestu do Arktidy.“ Napil se vody. „V polovině osmdesátých let se už stalo, že velryby netáhly. Ale to jsme znali příčinu. Plejtvákovci šedí byli tenkrát prakticky vyhubeni. Uštváni k smrti. Od té doby jsme je zase vypiplali. Odhaduju, že byste po celém světě napočítala tak dvacet tisíc exemplářů a z toho většinu ve zdejších vodách.“

„Všichni nepřitáhli?“

„I mezi plejtvákovci jsou rezidenti. Ti tady jsou. Ale je jich málo.“

„A keporkakové?“

„Stejná historie. Zmizeli.“

„Neříkal jste, že pracujete na zprávě o běluhách?“

Anawak si ji prohlížel.

„A co kdybyste mi pro změnu řekla něco o sobě vy?“ řekl. „I ostatní lidé jsou totiž zvědaví.“

Croweová na něj vrhla pobavený pohled.

„Vážně? To nejdůležitější už přece víte. Lezu každému na nervy a pořád se ptám.“

Přišel číšník a naservíroval jim grilované obří garnáty s šafránovou rýží. Vlastně jsem tu dneska večer chtěl sedět sám, vzpomněl si Anawak. A ne s někým žvanit. Ale Croweová se mu líbila.

„Na co se ptáte? Koho a proč?“

Croweová vyloupla garnáta vonícího česnekem z krunýře.

„Úplně jednoduše. Ptám se: je tam někdo?“

„Je tam někdo?“

„Opravdu?“

„A jak zní odpověď?“

„Ještě jsem žádnou nedostala.“

Garnátí maso nenávratně zmizelo mezi dvěma řadami pravidelných bílých zubů.

„Asi byste se měla ptát víc nahlas,“ prohodil Anawak jako narážku na její komentář na pláži.

„To bych ráda,“ odpověděla Croweová žvýkajíc, „ale momentálně dostupné prostředky mě omezují na okruh kolem dvou set světelných let. Ale i tak jsme v půlce devadesátých let vyhodnotili šedesát bilionů měření, a o sedmatřiceti si dodnes nejsme jisti, zda jsou přirozeného původu, nebo jestli nás opravdu někdo pozdravil.“

Anawak na ni jenom zíral.

„SETI?“ zeptal se. „Vy jste od SETI?“

„Naprosto správně. Search for Extra Terrestrial Intelligence. Výzkumný projekt PHOENIX, abych byla přesná.“

„Vy odposloucháváte vesmír?“

„Asi tisíc hvězd podobných Slunci, které jsou starší než tři miliardy

let. Je to jeden projekt z mnoha, ale patrně ten nejdůležitější, abych byla trochu ješitná.“

„Krucinál!“

„Zadržte, Leone! Zas tak mimořádná věc to není. Vy analyzujete zpěv velryb a pokoušíte se vypátrat, jestli si spolu něco povídají. My zas nasloucháme vesmíru, protože jsme přesvědčeni, že se to v něm inteligentními civilizacemi jen hemží. Vy budete se svými velrybami pravděpodobně mnohem dál než my.“

„Já mám jenom několik oceánů, vy máte kompletní univerzum.“

„Přiznávám, že máme naprosto rozdílná měřítka. Proto pořád slyším, že o hloubkách oceánů toho víme méně než o vesmíru.“

Anawak žasl.

„A vy jste opravdu už někdy zachytili signály, které inteligentní život dokazují?“

Croweová zavrtěla hlavou.

„Ne. Zachytili jsme signály, které nemůžeme zařadit. Šance navázat kontakt je nepatrná. Je dokonce mimo jakoukoli pravděpodobnost. Přesně vzato, musela bych frustrovaná skočit z prvního mostu, ale já strašně ráda jím tyhle ty věci a mimoto jsem tou věcí naprosto posedlá. Asi jako vy svými velrybami.“

„O kterých vím aspoň to, že existujou.“

„Teď zrovna to asi nevíte,“ zasmála se Croweová.

Anawak cítil, že se potřebuje zeptat na tisíc věcí. SETI ho odjakživa zajímalo. Projekt hledání mimozemských inteligencí odstartovala NASA počátkem devadesátých let, symbolicky v roce výročí Kolumbova příchodu do Ameriky. V portorickém Arecibu nainstalovali největší radioteleskop na světě a s úplně novým programem. Mezitím SETI díky velkorysým sponzorům rozjelo další projekty, které se po celé zeměkouli věnovaly hledání života ve vesmíru. PHOENIX patřil k těm nejznámějším.

„Vy jste ta žena, kterou hrála Jodie Fosterová v Kontaktu?“

„Jsem žena, která by ráda nastoupila do vesmírné lodi, co ve filmu odnáší Jodie Fosterovou k mimozemšťanům. Víte, Leone, udělám výjimku. Normálně začnu ječet jako tur, když se mě lidi vyptávají na mou práci. Pokaždé musím vysvětlovat celou věčnost, co vlastně dělám.“

„To já taky.“

„No právě. Vy už jste mi něco pověděl a já jsem vám tím pádem zůstala dlužná. Co byste chtěl vědět?“

Anawak se nemusel, pokud jde o otázky, dlouho rozmýšlet.

„Proč jste dosud neměli žádný úspěch?“

Croweovou to pobavilo. Naložila si na talíř dalšího garnáta a s odpovědí si dala načas.

„A kdo říká, že jsme žádný neměli? Krom toho, naše Mléčná dráha obsahuje na sto miliard hvězd. Dokázat existenci planet podobných Zemi je obtížné, protože jejich světlo je moc slabé. Můžeme je vyhmátnout jen nějakými vědeckými triky, ovšem teoreticky je jich tam spousta. Ale, odposlouchávejte sto miliard hvězd!“

„Pravda,“ pousmál se teď Anawak. „S dvaceti tisíci velrybami je to nesrovnatelně lehčí.“

„Vidíte přece, jak nad tímhle úkolem člověk zestárne a zešediví. Je to jako byste měl dokázat existenci jedné nepatrné rybky, a musel kvůli tomu postupně zvlášť podrobně prozkoumat každý litr vody, která teče v oceánu. Jenže ryba se pohybuje. Tuhle proceduru můžete opakovat do soudného dne a třeba dojdete k závěru, že dotyčná ryba vůbec neexistuje. Ale ona se ve skutečnosti vyskytuje v obrovském množství, akorát že plave vždycky v jiném litru oceánu než v tom, který právě zkoumáte. PHOENIX sice nabírá víc litrů najednou, ale zato se omezuje řekněme na Strait of Georgia. Chápete? Tam nahoře jsou civilizace. Nemůžu to dokázat, ale jsem přesvědčená, že jejich počet je nekonečný. A vesmír je jako naschvál ještě nekonečně větší. To zužuje naše šance tak, že jsou slabší než cestičky, kterými se v Arecibu promačkává pára v automatu na espresso.“

Anawak zauvažoval.

„NASA nikdy sama nevyslala poselství do vesmíru?“

„Ach tak.“ V očích se jí blýsklo. „Myslíte jako, že tu nemáme jen tak pasivně sedět a poslouchat, ale sami se pěkně nahlas ozvat. Ano, vyslala. V roce 1974 jsme z Areciba odpálili poselství do M 13, to je hvězdokupa hned za rohem. Byla by to neuvěřitelná náhoda, kdyby ho někdo zachytil. Mimoto je poslouchání cennější než vysílání.“

„Ale i tak. Zvýšilo by to vaše šance.“

„Třeba to ani nechceme!

„A proč ne?“ zeptal se zaskočený Anawak. „Já myslím, že…“

„My to chceme. Ale plno lidí se na to dívá skepticky. Leckde převláda názor, že by bylo lepší vůbec na sebe neupozorňovat. Oni by mohli přijít a sebrat nám naši překrásnou Zemi. Baf! Sežrat by nás mohli!“

„To je přece blbost.“

„Nevím, jestli je to blbost. Já osobně si taky myslím, že inteligence, která to dotáhla až k mezihvězdným kosmickým letům, už musí mít stadium nepokojů dávno za sebou. Ale na druhé straně, nemyslím si, že tenhle argument lze jen tak smést ze stolu. Lidé by se měli lépe zamyslet nad tím, jak na sebe chtějí upozornit. Jinak totiž hrozí nebezpečí, že dojde k nedorozumění.“

Anawak mlčel. Najednou byl znovu zaujat velrybami.

„Neztrácíte někdy odvahu?“ zeptal se.

„A kdo by ji neztrácel. Ale od toho jsou cigarety a videofilmy.“

„A když svého cíle dosáhnete?“

„Dobrá otázka, Leone.“ Croweová se odmlčela a bezmyšlenkovitě jezdila prsty po stole. „V podstatě se ptám už léta, co je vlastně náš skutečný cíl. Myslím, že kdybych znala odpověď, přestala bych nad tím bádat. Odpověď vždycky znamená konec hledání. Třeba nás trápí osamělost naší existence. Ta představa, že jsme jen náhodou, která se nikde nezopakovala. Ale třeba taky chceme získat opačný důkaz, že kromě nás nic jiného neexistuje a že ve stvoření zaujímáme zvláštní místo, které nám údajně náleží. Nevím. A proč vy zkoumáte velryby a delfíny?“

„Já… jsem zvědavý.“

Ne, to není tak úplně pravda, pomyslel si v témž okamžiku. Je to víc než jen pouhá zvědavost. Takže, co já to hledám?

Croweová měla pravdu. V podstatě dělali oba totéž. Každý naslouchal svému kosmu a doufal, že se dočká odpovědi. Každý z nich v sobě nesl hlubokou touhu po společnosti. Společnosti inteligentních bytostí, jež nejsou lidmi.

Je to ujeté. Všechno.

Croweová zjevně uhodla Anawakovy myšlenky.

„Na konci nestojí jiná inteligence,“ řekla. „Nic si nenamlouvejme. Na konci stojí otázka, co z nás ta jiná inteligence ponechá. Kým pak budeme. A kým už nebudeme.“ Zabořila se do opěradla a usmála se svým přátelským, hezkým úsměvem.

„Víte, Leone, já si myslím, že na konci zcela jednoduše stojí otázka po smyslu.“

Dál už si povídali o všem možném, jen ne o velrybách ani o mimozemských civilizacích. Kolem půl jedenácté, když si u krbu v salonu dali ještě jeden drink, Croweová bourbon, Anawak jako obyčejně vodu, se rozloučili. Croweová mu oznámila, že pozítří zase odjede.

Pak ho doprovodila ven. Mraky se definitivně roztáhly. Nad nimi se rozpínala hvězdná obloha a zdálo se, že je chce do sebe vtáhnout. Chvíli se jen tak dívali na nebe.

„Nemáte někdy těch svých hvězd už dost?“

„A nemáte vy někdy už dost těch svých velryb?“

Zasmál se. „Ne, to určitě ne.“

„Velice doufám, že svá zvířata zase najdete.“

„Budu vám o tom povídat, Sam.“

„Tak jako tak se to dozvím. Známosti jsou pomíjivé. Byl to pěkný večer, Leone. Bude mě těšit, když se naše cesty zase někdy zkříží, ale víte, jak to chodí. Opatrujte své chráněnce. Myslím, že zvířata ve vás mají skvělého přítele. Jste dobrý člověk.“

„Jak to můžete vědět?“

„V mé situaci se nacházejí víra a vědění nevyhnutelně na stejné vlnové délce. Dávejte na sebe pozor!“

Potřásli si rukama.

„Třeba se znovu potkáme jako kosatky,“ zažertoval Anawak.

„Proč zrovna jako kosatky?“

„Indiáni kmene Kwakiutl věří, že každý, kdo byl ve svém životě dobrým člověkem, se znovu narodí jako kosatka.“

„Vážně? To se mi líbí!“ Croweové se rozšířil úsměv přes celý obličej. Většina těch jejích vrásek, konstatoval Anawak, je určitě od toho, jak se směje.

„A věříte tomu?“

„Samozřejmě že ne.“

„A proč ne? Nejste snad jeden z nich?“

„Jeden co?“ zeptal se, i když mu bylo jasné, co tím myslela.

„Indián.“

Anawak cítil, jak uvnitř tuhne. Viděl se jejíma očima. Středně veliký muž s přikrčenou postavou, široké, vysedlé lícní kosti a kůže měděné barvy, přivřené oči a dlouhé, husté, lesklé černé vlasy padající do čela.“

„Něco na ten způsob,“ řekl po dlouhé odmlce.

Samantha Croweová si ho prohlížela. Pak vytáhla z kapsy větrovky krabičku s cigaretami, jednu si zapálila a mocně potáhla.

„Jo. Tímhle jsem bohužel taky posedlá. Mějte se hezky, Leone.“

„Mějte se hezky, Sam.“

13. března

Norské pobřeží a moře

Sigur Johanson o Tině Lundové nevěděl nic celý týden. Mezitím zaskakoval za onemocnělého profesora a měl pár přednášek mimo plán. Navíc byl zaměstnán článkem pro National Geographic a rozšiřováním svého vinného sklípku, pročež obnovil uspanou korespondenci s jedním známým v alsaském Riquewihru, jenž byl zástupcem renomovaného vinařství Hugel & Fils a určitě měl nějaké rarity. Jednu takovou si Johanson chtěl dopřát k narozeninám. Kromě toho sehnal gramodesku s Prstenem Nibelungů z roku 1959 řízeným sirem Georgem Soltim a krátil si jí dlouhé večery. Červi Tiny Lundové se pod spojeným tlakem Hugela a Soltiho stáhli do druhé řady, přinejmenším do té doby, než budou nějaké další výsledky.

Devátý den od jejich setkání se Lundová konečně ozvala a měla skvělou náladu.

„Jsi parádně rozpustilá,“ konstatoval Johanson. „Mám si snad dělat starosti o tvou vědeckou objektivitu?“

„Třeba jo,“ řekla záhadně.

„To mi teda vysvětli!“

„Později. Poslouchej mě! Thorvaldson bude zítra u kontinentálního okraje spouštět robota. Nechceš být u toho?“

Johanson si v duchu projel své termíny.

„Dopoledne mám práci,“ řekl. „Musím studenty důkladně obeznámit se sexappelem sirných bakterií.“

„To je blbý. Loď vyráží už za časného rána.“

„Odkud?“

„Z Kristiansundu.“

Kristiansund se nacházel dobrou hodinu jízdy autem jihozápadně od Trondheimu na skalnatém pobřeží bičovaném větry a vlnami, Z blízkého letiště startovaly vrtulníky k vrtným ostrovům, které se táhly podél Norského příkopu. Jen před Norskem bylo na sedm set plošin sloužících k těžbě ropy a plynu.

„Můžu dorazit později?“ navrhl Johanson.

„Snad ano,“ řekla po krátké odmlce. „To není špatný nápad. Když o tom tak přemýšlím, mohli bychom tam jet spolu. Co děláš pozítří?“

„Nic, co by se nedalo přesunout.“

„Pak je všechno v cajku. Přijedeme tam spolu, přenocujeme na Thorvaldsonu a budeme mít spoustu času na pozorování a vyhodnocování.“

„Rozuměl jsem dobře? Ty tam chceš jet taky?“

„No jo. Já totiž… Napadlo mě, že bych mohla strávit půlden na pobřeží, a ty dorazíš brzy odpoledne. Poletíme pak společně na Gullfaks a tam si vezmeme transfer na Thorvaldson.“

„Tohle miluju, ty tvoje improvizace. Smím vědět, proč si to tak komplikuješ?“

„Jak to? Já ti to přece zjednodušuju.“

„Ano, mně. Ale ty bys přece mohla být na palubě už od rána.“

„Bude mi potěšením dělat ti společnost.“

„Jak šarmantní lež,“ řekl Johanson. „Budiž po tvém. Takže budeš na pobřeží. Kde tě mám nabrat?“

„Jeď do Sveggesundetu.“

„Panebože! Do takový díry? Proč zrovna do Sveggesundetu?“

„Je to velice půvabné hnízdo,“ řekla Lundová důrazně. „Sejdeme se ve Fiskehusetu. Víš, kde to je?“

„S civilizačními vymoženostmi Sveggesundetu jsem obeznámen dostatečně. Je to restaurace na pobřeží vedle starého dřevěného kostela.“

„Přesně.“

„Ve tři?“

„Ve tři je to v pohodě. Postarám se o vrtulník. Ten nás tam vyzvedne.“ Pak udělala přestávku. „Dostals už nějaké výsledky?“

„Bohužel ještě ne. Ale snad zítra.“

„To by bylo skvělý!“

„Bude. Nedělej si starosti.“

Lundová ukončila hovor. Johanson vraštil čelo. A je zase tady, ten červ! Protlačil se zpátky na přední místo a nehodlá se s nikým dělit o pozornost.

Ve skutečnosti to je úžasné, když se objeví jen tak z ničeho v podrobně známém ekosystému nový druh. Samo o sobě na červech nebylo nic znepokojivého. Nechtěli, aby se jimi kdekdo zabýval, a lidem by se zásadně nelíbila představa organického kolektivu, což mělo především psychologické důvody. Jinak byli červi spíš užiteční.

Dokonce to má smysl, že tu jsou, uvažoval Johanson. A jestli jsou skutečně příbuzní ledového červa, živí se nepřímo metanem. A zásoby metanu jsou na všech kontinentálních svazích, i před Norskem.

Ale kuriózní to bylo.

Výsledky taxonomů a biochemiků dají odpověď na všechny otázky. Ale dokud nejsou na stole, může se Johanson zrovna tak dobře věnovat červeným tramínům ze svahu. Ty se na rozdíl od červů vyskytují jen opravdu zřídka. Přinejmenším jisté ročníky.

Když Johanson druhý den vstoupil do kanceláře, našel tam dva dopisy adresované jemu osobně. Obsahovaly taxonomické posudky. Navýsost spokojen přelétl rezultáty a chystal se je odložit. Ale pak si je přečetl ještě jednou a pečlivěji.

Pozoruhodní živočichové, vskutku!

Nacpal to všechno do aktovky a šel na přednášku. O dvě hodiny později už seděl v Jeepu a jel kopcovitou krajinou nad fjordy směrem na Kristiansund. Nastalo tání. Velká část sněhu už zmizela a obnažila černohnědou krajinu. V tomhle počasí bylo těžké správně se obléknout. Polovina osazenstva univerzity byla nachlazená. Johanson se na to patřičně připravil a sbalil si kufr, jehož váha byla pro vrtulník ještě přípustná. Neměl náladu na to, aby na Thorvaldsonu chytil rýmu, ale také se nechtěl vybavit jen tím nejnutnějším. Kdyby mohlo být po jeho, přibalil by ještě přenosnou saunu. Krom toho jeho zavazadlo obsahovalo i pár věcí, kterých si lze užít ve dvou, když člověk tráví noc společně na lodi. Johanson a Lundová byli sice přátelé, ale kvůli tomu snad člověk nemusí hned držet odstup.

Johanson jel pomalu. Do Kristiansundu by mohl dojet za hodinu, ale nerad spěchal. Vpůli cesty vedla silnice podél vody a přes řadu mostů. Kochal se pohledem na divoké panorama. U Halsy si vzal přívoz přes fjord a pokračoval dál do Kristiansundu. A znovu vedly mosty přes břidlicově šedé moře. Kristiansund se rozkládal na několika ostrovech. Johanson projel městem a přesunul se na památný ostrov Averoy, jedno z prvních míst, jež bylo osídleno hned po skončení poslední doby ledové. Sveggesundet ležel na nejodlehlejším cípu ostrova a byla to hezká rybářská vesnice. Ve vrcholné sezóně se to tu hemžilo davy turistů. Čluny vyjížděly bez ustání k okolním ostrovům. Teď ovšem nebylo místo tak frekventované a dřímalo v očekávání lukrativního léta.

Nebyl zde skoro nikdo, když Johanson po téměř dvou hodinách jízdy zamířil se svým Jeepem na štěrkové parkoviště před Fiskehusetem, restaurací s terasou a výhledem na moře. Měli zavřeno. Lundová nedbajíc chladu seděla u jednoho z dřevěných stolů před domem. Doprovázel ji mladý muž, kterého Johanson neznal. Podle toho, jak vedle sebe dřepěli na dřevěné lavici, začalo v Johansonovi klíčit podezření. Přistoupil blíž a zakašlal.

„Nejsem tu moc brzy?“

Lundová k němu vzhlédla. V očích měla zvláštní lesk. Johanson pohlédl na mladého muže vedle ní. Byl to atleticky stavěný skoro třicátník, špinavý blonďák s dobře tvarovaným obličejem, a jeho podezření se změnilo v jistotu.

„Můžu přijít jindy,“ řekl váhavě.

„Kare Sverdrup,“ představovala Lundová. „Sigur Johanson.“

Blonďák se na Johansona usmál a napřáhl k němu pravici.

„Tina mi o vás hodně vyprávěla.“

„Doufám, že neříkala nic, co by vás muselo znepokojovat.“

Sverdrup se zasmál.

„Prý jste byl mimořádně atraktivní zástupce cechu přednášejících.“

„Mimořádně atraktivní vysloužilec,“ opravila ho Lundová.

„Vilný vysloužilec,“ doplnil Johanson. Posadil se na lavici proti nim, vyhrnul si límec větrovky a položil vedle sebe desky s posudky. „Taxonomická část. Velice podrobná. Můžu ti ji shrnout.“ Podíval se na Sverdrupa. „Neradi bychom vás nudili, Kare. Řekla vám Tina, oč tu kráčí, nebo jen zamilovaně vzdychala?“

Lundová na něj vrhla zlostný pohled.

„Rozumím.“ Johanson otevřel desky a vyndal z nich obálku s posudky. „Takže, jednoho z těch tvých červů jsem poslal do Senekenbergova muzea ve Frankfurtu a druhého do Smithsonian Institute. Tam i tam působí nejlepší taxonomové, jaké znám. Další červ putoval do Kielu na rastrovou elektronovou mikroskopii. Zprávu ještě nemám a ze spektrometrické analýzy hmoty taky ne. Především ti řeknu, v čem se experti shodují.“

„A v čem?

Johanson se zaklonil a přehodil si nohu přes nohu.

„Shodují se v tom, že se v ničem neshodují.“

„Velmi poučné.“

„V tom podstatném potvrdili můj první dojem. S pravděpodobností, která hraničí s jistotou, se jedná o druh Hesiocaeca methanicola, známý též jako ledový červ.“

„Metanožrout?“

„Není to korektní výraz, miláčku, ale to je fuk. Potud díl první. Díl druhý je, že si o tom oba myslí, že mají enormně vyvinuté čelisti a řady zubů. Takové známky vykazují buď dravci, nebo živočichové, kteří se zavrtávají nebo potravu drtí. A to je vzácné.“

„Proč?“

„Protože methanicoly takové obří aparáty vůbec nepotřebují. Mají sice čelisti, ale podstatně menší.“

Sverdrup se rozpačitě zasmál.

„Promiňte, pane doktore, já těmhle živočichům moc nerozumím, ale zajímá mě to. Proč nepotřebujou čelisti?“

„Protože žijí v symbióze,“ vysvětloval Johanson. „Pohlcují bakterie, které se zase živí metanhydrátem…“

„Hydrátem?“

Johanson krátce pohlédl na Lundovou. Ta pokrčila rameny.

„Vysvětli mu to!“

„Je to prosté,“ vysvětloval Johanson. „Snad jste slyšel, že oceány jsou plné metanu.“

„Ano. Teď se o tom pořád někde píše.“

„Metan je plyn. Jeho velké zásoby jsou uloženy v mořském dně a na kontinentálních svazích. Část metanu na dně zmrzne. Voda a metan se spojí do formy ledu, která může existovat jen pod vysokým tlakem a při nízkých teplotách. Proto ho nacházíme až v určitých hloubkách. Tento led se nazývá metanhydrát. Je zatím všechno jasné?“

Sverdrup přikývl.

„Dobrá. Všude v oceánu jsou bakterie. Některé zužitkovávají metan. Požírají ho a vylučují sirovodík. Bakterie sice mají pouze mikroskopickou velikost, ale je jich tak obrovské množství, že pokrývají mořské dno jako matrace. Mluvíme o bakteriových trávnících. Takové trávníky nacházíme především tam, kde je uložen metanhydrát. Dotazy?“

„Ještě ne,“ řekl Sverdrup. „Domnívám se, že teď se zapojí do hry vaši červi.“

„Domníváte se správně. Existují červi, kteří se živí tím, co bakterie vylučují. Navazují s nimi symbiotické vztahy. V některých případech červ bakterie požírá a ty jsou uvnitř něho, v jiných zas bakterie žijí na povrchu červů. Tak či onak, bakterie zásobují červy potravou. Červa to tedy přitahuje k hydrátům. Tam se pohodlně usadí, dopřává si řádné porce bakterií a dohromady nic nedělá. Nemusí se například nikam zavrtávat, protože nežere led, nýbrž bakterie na něm. Všechno, co se děje, je to, že svým vlněním roztaví v ledu malou prohlubeň a tam spokojeně setrvává.“

„Rozumím,“ řekl Sverdrup pomalu. „Červ nemá důvod pronikat hlouběji. A jiní červi to dělají?“

„Existují nejrůznější druhy červů. Někteří žerou sediment nebo látky, které se v sedimentu nacházejí, někteří zpracovávají detritus.“

„Detritus?“

„Všechno, co od mořské hladiny klesne do hloubky. Zdechliny, jejich části, zbytky všeho druhu. Řada červů, kteří nežijí v symbióze s bakteriemi, disponuje silnými čelistmi, aby mohli uchopit kořist nebo se někam zahrabat.“

„Ledový červ v žádném případě čelisti nepotřebuje.“

„Možná ano, aby rozmělnil nepatrná množství hydrátu a přefiltroval si z nich bakterie. Řekl jsem ano, má jakési čelisti. Ale ne takovéhle bagry jako Tininy exempláře.“

Sverdrupa ta věc začínala bavit.

„Jestliže červi, které Tina objevila, žijí v symbióze s bakteriemi…“

„… musíme si položit otázku, k čemu ten zbrojní arzenál čelistí a zubů slouží.“ Johanson přikývl. „A teď to bude ještě napínavější. Taxonomové totiž našli druhého červa, k němuž se zdánlivě hodí ona struktura čelistního aparátu. Jmenuje se Nereis, je to dravec a vyskytuje se ve všech možných hloubkách. Tinin miláček má tedy čelisti a zuby z Nereis, ovšem utvořené tak, že spíš můžeme myslet na prehistorického předka Nereis. Řekněme na Tyrannereis rex.

„To zní hrozivě.“

„Zní to jako bastard. Musíme počkat na mikroskopii a genetickou analýzu.“

„Na kontinentálním svahu je nekonečně metanhydrátu,“ řekla Lundová. V zamyšlení si skousla dolní ret. „To do sebe zapadá.“

„Vyčkáme.“ Johanson si odkašlal a měřil si Sverdrupa.

„A co děláte vy, Kare? Taky v ropě?“

Sverdrup zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl zvesela. „Mě jenom zajímá všechno, co se dá jíst. Já jsem totiž kuchař.“

„No to je mi obzvláště milé! Nemáte tušení, jak člověka vyčerpává, když se dennodenně dohaduje s akademiky.“

„Vaří fantasticky,“ řekla Lundová.

Pravděpodobně nejen to, pomyslel si Johanson. Je to bída. Ale přesto se s Lundovou rozdělí o pochoutky, které veze s sebou. Tina Lundová ho sváděla už kolikrát, ale sotva vypadla z pokoje, pokaždé znovu děkoval osudu, že odolal. Zkrátka ho příliš unavovala.

„A jak jste se vlastně seznámili?“ zeptal se Johanson, aniž by ho to dvakrát zajímalo.

„Loni jsem převzal Fiskehuset“ řekl Sverdrup. „Tina tu párkrát byla, ale vlastně jsme se jenom tak zdravili.“ Položil jí ruku kolem ramen a ona se k němu při tulila. „Až do minulého týdne.“

„Bylo to asi, jako když udeří blesk,“ řekla Lundová.

„Ano,“ pronesl Johanson, zatímco se díval na nebe. Zdálky se blížil rachot motorů. „To je hned znát.“

Za půl hodiny už seděli v helikoptéře spolu s tuctem naftařů. Johanson se mlčky díval ven. Pod nimi se táhla jednotvárná, šedivá a vířící mořská hladina. Neustále přelétávali tankery s ropou a plynem, nákladní lodě a trajekty. Od té doby, co zde americká naftařská společnost jedné bouřlivé zimní noci roku 1969 objevila ropu, se Severní moře proměnilo v bizarní průmyslovou krajinu, která stála na pilotech a rozprostírala se od Holandska po Haltenskou lavici před Trondheimem. Za jasných dnů bylo i z člunu možno přehlédnout jedním pohledem tucty gigantických plošin. Z helikoptéry působily jako hračky pro obry.

Prudké nárazy větru strojem silně otřásaly. Ten neustále klesal a stoupal. Všichni měli protihlukové chrániče a ochranné oděvy. Bylo tu tak těsno, že se dotýkali koleny a každý pohyb musel být koordinován. Povídat si v tom rámusu nemohli. Lundová zavřela oči. Létala sem často a už si na ten kravál zvykla.

Vrtulník se naklonil do zatáčky a házel sebou dál směrem na jihozápad. Jejich cíl, Gullfaks, byla soustava plošin v majetku ropné společnosti Statoil. Těžební zařízení Gullfaks C patřilo k největším plošinám na horním okraji Severního moře. Posádka dvou set osmdesáti lidí tvořila téměř malou obec. Přísně vzato, Johanson by zde ani nesměl vystoupit. Před lety sice absolvoval předepsaný kurz, kterým se musel prokázat každý, kdo chtěl získat přístup na plošinu, ale bezpečnostní předpisy se od té doby zpřísnily. Lundová však zapojila své kontakty. Beztak šlo jen o mezipřistání, po kterém hned nastoupí na palubu Thorvaldsonu, který už dobrou hodinu kotvil před Gullfaksem.

Prudká turbulence najednou srazila helikoptéru dolů. Johanson se pevně chytil opěradla. Jinak nikdo nereagoval. Pasažéři byli převážně muži zvyklí na bouře jiného kalibru. Lundová otočila hlavu, na okamžik otevřela oči a zamrkala na Johansona.

Kare Sverdrup byl něco jako dítko Štěstěny.

Ale jestli tohle dítko štěstěny zvládne životní tempo Lundové, to se teprve ukáže.

Po chvíli šla helikoptéra dolů a znovu nalétávala do zatáčky. Moře se přivrátilo směrem k Johansonovi. Objevil se vysoký bílý dům, který se jakoby vznášel nad vodou. Na chvíli byl postranním oknem vidět celý Gullfaks C. Kolos na čtyřech železobetonových sloupech vážil jeden a půl milionu tun a jeho celková výška byla skoro čtyři sta metrů. Jeho větší polovina byla pod vodou, kde sloupy vyrůstaly z lesa nádrží. Vysoký bílý dům, v němž byl obytný trakt, tvořil jen malou část celého gigantu. To hlavní se laikovi jevilo jako změť přes sebe naskládaných palub přeplněných technikou a záhadnými přístroji a pospojovaných propletencem metr tlustého potrubí. Zásobovací jeřáby po stranách korunovaly tuto katedrálu naftařů a těžařství. Z vrcholu obrovského ocelového ramena výložníku daleko nad mořem šlehal nikdy nevyhasínající plamen. To se bez užitku odstraňoval plyn oddělený od ropy.

Helikoptéra klesala na přistávací plochu před obytným traktem. Pilot s ní přistál překvapivě hladce. Lundová zívla, protáhla si údy, jak to v tom těsném prostoru jen šlo, a čekala, až se rotory zastaví.

„Byl to docela příjemný let,“ řekla.

Někdo se zasmál. Výstup se otevřel a všichni sešplhávali do volného prostoru. Johanson postoupil ke kraji přistávací plochy a podíval se dolů. Moře pěnilo skoro sto padesát metrů pod ním. Rezavý vítr nadouval jeho overal.

„Existuje možnost, že by se ta věc převrátila?“

„Všechno se může převrátit. Pojď, ať mi tu nezapustíš kořeny!“ Lundová ho popadla za paži a táhla ho za ostatními pasažéry, kteří už z přistávací plochy zmizeli. Malý, podsaditý muž s mohutným bílým knírem stál na jednom stupni ocelového schodiště a mával na ně.

„Tino!“ zavolal. „Zastesklo se ti po naftě?“ To je Lars Jörensen,“ řekla Tina. „Odpovídá za dohled nad vzdušnou a lodní dopravou na Gullfaksu C. Ten se ti bude moc líbit, je to vynikající šachista.“

Jorensen jim vyšel vstříc. Měl na sobě tričko s logem Statoilu a Johansonovi připadal spíš jako hlídač nádrže.

„Zastesklo se mi po tobě,“ zasmála se Lundová.

Jorensen se zašklebil. Přitiskl si Lundovou na prsa, což mělo za následek, že jeho bílá kštice zmizela pod její bradou. Pak Johansonovi potřásl rukou.

„Nevybrali jste si hezkej den,“ řekl. „Za pěknýho počasí vidíte celou pýchu norskýho ropnýho průmyslu. Jeden ostrov vedle druhýho.“

„Děje se toho teď hodně?“ zeptal se Johanson sestupuje po točitých schodech.

Jorensen zavrtěl hlavou.

„Ne víc než jindy. Byls už někdy na plošině?“ Jörensen jako většina Skandinávců přešel rychle na tykání.

„Kdysi dávno. Kolik těžíte?“

„Obávám se, že čím dál míň. Na Gullfaksu je to už dlouho stabilní množství, kolem dvou set tisíc barelů z jedenadvaceti vrtů. Vlastně bychom měli být spokojení. Ale nejsme. Konec je v dohledu.“ Ukázal na moře. O několik set metrů dál uviděl Johanson tanker kotvící u boje.

„Zrovna ho naplňujeme. Přijede ještě jeden a to je pro dnešek konec. Časem to bude pořád míň. Tady už ropa pomalu dochází a s tím nic nenaděláme.“

Místa těžby nebyla přímo pod plošinou, ale v širokém okruhu kolem ní. Když se ropa dostala nahoru, čistila se vodou a solí, oddělil se plyn a ropa se skladovala v nádržích kolem pilotů plošiny. Odtud se pumpovala skrz potrubí do plovoucích nádrží. Kolem plošiny bylo bezpečnostní pásmo pěti set metrů a žádná loď do něj nesměla vplout, kromě opravářských, které patřily k plošině.

Johanson se zvědavě rozhlížel přes železné zábradlí.

„Nemá tu někde být Thorvaldson?“ zeptal se.

„Je u jiný bóje. Tady odtud ho neuvidíte.“

„Ani výzkumné lodě sem nesmějí?“

„Ne, nepatří ke Gullfaksu a na náš vkus je moc velká. Šmytec! Stačí, že pořád vysvětlujeme rybářům, aby si ráchali prdel ve vodě někde jinde.“

„Nazlobíte se s rybáři hodně?“

„Celkem to ujde. Minulej tejden jsme jich pár sbalili, pronásledovali hejno až pod plošinu. Ale tohle je tu každou chvíli. Zato na Gullfaksu A to bylo posledně horký. Narazil do nich malej tanker, měl poškozený stroje. Poslali jsme tam pár našich lidí, aby jim ho pomohli odtlačit, ale nakonec to zvládli sami.“

Co Jörensen vyprávěl celkem lhostejně, to ve skutečnosti popisovalo možnou katastrofu, které se každý děsil. Po okraj naplněný tanker se utrhne a žene se k plošině. Menší ostrovy by kolize mohla rozhoupat, ale mnohem větší bylo nebezpečí výbuchu. I když plošina byla vybavena hasicím systémem, který při sebemenším náznaku ohně uvede do pohybu tuny vody, exploze tankeru by znamenala konec. Taková neštěstí se ovšem stávala jen zřídka a spíš v Jižní Americe, kde se bezpečností opatření berou dost laxně. V Severním moři se dodržovaly předpisy. Když foukal silný vítr, tankery se vůbec nenakládaly.

„Ty jsi zhubl,“ všimla si Lundová, zatímco jí Jörensen přidržoval otevřené dveře. Vstoupili dovnitř obytného prostoru a kráčeli chodbou, z níž po obou stranách vedly úplně stejné dveře do ubikací. „Nevaří vám tu dobře?“

„Až moc dobře,“ uchechtl se Jörensen. „Kuchař je vážně skvělej. Měli byste vidět naši jídelnu,“ pokračoval směrem k Johansonovi. „Hotel Ritz je proti tomu stánek s buřtama. Zato šéf naší plošiny má něco proti severomořským pupkům a vydal nařízení, že všechny přebytečný kila musej dolů, jinak končíme.“

„Vážně?“

„Direktiva Statoilu. Nevím, jestli by opravdu zašli tak daleko, ale ta hrozba funguje. Nikdo nechce přijít o práci.“

Došli k úzkému schodišti a šli dolů. Naproti nim stoupali naftaři. Jörensen je pozdravil a pokračovali na dolní platformu.

„Tak, a jsme na konečný. Můžete si vybrat. Doleva znamená, že si ještě můžete půl hodinky poklábosit u kafe. Doprava se jde ke člunu.“

„Já bych si docela rád dal kávu…,“ začal Johanson.

„Díky,“ skočila mu do řeči Lundová. „Je to tak tak.“

„Thorvaldson bez vás stejně neodpluje,“ odmlouval Jörensen. „Klidně si ještě můžete…“

„Nechci nastoupit na palubu až na poslední zvonění. Příště si udělám čas, slibuju. A Sigura vezmu zase s sebou. Už je načase, aby ti to někdo natřel.“

Jorensen se rozesmál a s pokrčením ramen vyšel ven. Lundová a Johanson ho následovali. Vítr jim bičoval tváře. Nacházeli se na dolním bočním kraji obytného bloku. Podlaha průchodu, kterým pokračovali, byla svařena z tlustého ocelového mřížoví. Skrz oka mříží bylo vidět mořské vlny. Byl zde ještě větší hluk než na přistávací ploše pro vrtulníky. Vzduch naplňovalo neustálé syčení a dunění. Jörensen je přivedl na krátký přístupový můstek. Na jeřábu tu visel oranžový krytý člun z umělé hmoty.

„Co budete dělat na Thorvaldsonu?“ zeptal se jen tak zběžně. „Slyšel jsem, že Statoil chce stavět ještě dál na moři.“

„Možná,“ odpověděla Lundová.

„Plošinu?“

„To neřekli. Možná taky SWOP.“

SWOP byla zkratka pro Single Well Offshore Production System. Od hloubky vrtu tři sta padesát metrů se používala tato zařízení, obrovské nádrže s čerpacím systémem. Byla to ohebná vrtná vedení spojená s vrtací hlavou. Těmi se surová ropa pumpovala z mořského dna a tankery sloužily zároveň jako mezisklady.

Järensen pohladil Lundovou po tváři.

„Ať mi tam nedostaneš mořskou nemoc, maličká.“

Nastoupili do člunu. Byl velký a prostorný, s tvrdým pažením a řadami lavic. Mimo Lundovou a Johansona byl na palubě už jen kormidelník. Trupem lodi proběhlo lehké škubnutí, když se naviják jeřábu dal do pohybu a člun začal klesat. A najednou se houpal na vlnách. Za postranními okénky zmizela popraskaná šedivá betonová plocha. A pak už se háky navijáku uvolnily a člun podjel plošinu.

Johanson se postavil za kormidelníka. Jen s námahou se udržel na nohou. Ale teď mohl spatřit Thorvaldson. Záď výzkumné lodi se vyznačovala charakteristickým výložníkem, kterým se do moře spouštěly vědecké přístroje a ponorky. Kormidelník natočil člun bokem. Přirazili a vystupovali po ocelovém, a po obou stranách jištěném žebříku. Johanson s námahou vlekl své zavazadlo, a hned mu přišlo na mysl, že to nebyl dobrý nápad, brát si s sebou půl šatníku. Lundová, která šplhala před ním, se otočila.

„Ten tvůj kufr vypadá, jak kdyby sis vyrazil na prázdniny,“ řekla naprosto bezvýrazně.

Johanson odevzdaně vzdychl.

„A já už myslel, že si toho nevšimneš.“

Každé větší pobřeží na světě obklopuje zóna relativně mělkých vod zvaných šelfy, které jsou hluboké nanejvýš dvě stě metrů. V podstatě není šelf nic jiného než podmořské pokračování kontinentální desky. V některých částech světa je šelf velice úzký, jinde se zas šelfové moře táhne stovky kilometrů, než se dno propadne do hlubokého moře. Na mnoha místech je přechod náhlý a strmý, jinde zas terasovitý a spíše mírný. Za šelfy začíná neznámé univerzum, o němž věda skutečně ví méně než o kosmu.

Na rozdíl od hlubokých moří mají lidé šelfy pod téměř dokonalou kontrolou. Přestože mělká moře představují jen osm procent světové mořské hladiny, výnosy skoro celého světového rybolovu pocházejí právě odtud. Suchozemské zvíře člověk žije z vody, pročež dvě třetiny zástupců tohoto druhu sídlí na šedesát kilometrů úzkých pruzích kolem pobřeží.

Před Portugalskem a severním Španělskem se šelfy na oceánografických mapách jeví jako úzké proužky. Britské ostrovy a Skandinávie jsou naopak obklopeny šelfy tak velkoplošnými, až přecházejí jeden do druhého a tvoří Severní moře, které je poměrně mělké, protože jeho hloubka se pohybuje mezi dvaceti a sto padesáti metry.

Na první pohled nebylo nic zvláštního na malém moři na severu Evropy i s jeho složitým prouděním a teplotními poměry. V dnešní podobě existovalo teprve deset tisíc let. Přesto mělo pro světové hospodářství ústřední význam. Patřilo k nejfrekventovanějším zónám na zemi, ve státech sousedících s ním vedle sebe žily vysoce vyspělé průmyslové národy a byl zde největší přístav všech dob, Rotterdam. Kanál La Manehe, třicet kilometrů široká mořská úžina, se stal nejpoužívanější silnicí na světě. Nákladní lodě, tankery a trajekty zde manévrovaly na velmi stísněném prostoru.

Je tomu už tři sta milionů let, co obrovské bažiny spojovaly kontinent s Anglií. Oceán se zde střídavě rozléval a zase ustupoval. Mohutné řeky naplavily do severních pánví bláto, rostliny a zbytky zvířat. To vše se časem navrstvilo do kilometr vysokého sedimentu. Vznikly uhelné sloje, zatímco území dál klesalo. Jedna na druhou se hromadily nové a nové vrstvy a slisovaly ty nejspodnější sedimenty na písek a vápník. V hloubkách se zároveň oteplovalo. V organických zbytcích v hornině probíhaly soustavy chemických procesů a pod tlakem a žárem je měnily na ropu a plyn. Něco z toho prosakovalo porézní horninou k mořskému dnu a ztrácelo se ve vodě, ale většina zůstala v podzemních skladištích.

Šelf potom nerušené odpočíval miliony let.

Ropa přinesla změnu. Norsko, jež pochopilo, že jako rybářský národ upadá, se vrhlo na nově objevené bohatství stejně jako Anglie, Holandsko a Dánsko a během třiceti let se vyvinulo v druhého největšího vývozce ropy na světě. Většina zásob a tím i polovina všech evropských zdrojů byla uložena v norském šelfu. Norské zásoby plynu se ukázaly být stejně mohutné. Stavěla se jedna plošina za druhou. Technické problémy se řešily na úkor životního prostředí. Vrty byly stále hlubší a první jednoduché konstrukce ustoupily vrtným věžím vysokým jako Empire State Building. Byly vypracovány plány na podmořské kompletně dálkově řízené plošiny a začínaly se měnit ve skutečnost. Jásot v podstatě neměl mít konce.

Ale skončil dřív, než se dalo očekávat. Výnosy rybolovu klesaly stejně rychle jako na celém světě a podobně se snižovala i těžba ropy. Co vznikalo miliony roků, to zmizelo za necelých čtyřicet let. Mnoho nalezišť v šelfových mořích bylo vyčerpáno. Objevilo se strašidlo obřího vrakoviště v podobě odstavených plošin, kterých se nebylo jak zbavit, protože na světě neexistovala síla, která by jimi pohnula z místa. Z mizérie vedla jen jedna cesta, do které se ropné národy samy vmanévrovaly. Za šelfy, na kontinentálních svazích a v rozsáhlých hlubokomořských pánvích existovala nedotčená naleziště. Stávající vrtné plošiny zde nebyly použitelné. Co plánovala skupina Lundové pro využití těchto nalezišť, byla zařízení zcela jiného druhu. Svah nebyl všude strmý. Tvořil stupňovité terasy a skýtal ideální terén pro podmořské továrny. S ohledem na riziko, jež se pojilo s projektem tak vzdáleným od šelfu, byly lidské pracovní síly zredukovány na minimum. S klesající těžbou zapadala i hvězda naftařů, kteří byli v sedmdesátých a osmdesátých letech ctěni, váženi a skvěle placeni. Pro Gullfaks C se plánovalo zredukovat personál na něco přes dvacet lidí. Plošiny jako z „přistání člověka na Měsíci“, projekt století vhodný pro naleziště plynu nad Trollem v Norském příkopu, pracovaly plně automaticky.

Severomořská ropná společnost byla v podstatě ztrátová. Jenže zastavení propadu by s sebou bylo přineslo ještě větší problémy.

Když Johanson vyšel ze své kajuty, na palubě Thorvaldsonu panovala klidná, rutinní nálada. Loď nebyla nijak zvlášť velká. Na výzkumném gigantu, jakým byla bremerhavenská Polarstem, by byli mohli přistát s helikoptérou, ale Thorvaldson potřeboval místo pro nejrůznější přístroje. Johanson se loudal k palubnímu zábradlí a rozhlížel se. Za dvě hodiny plavby nechali za sebou celé sídliště plošin, jehož ostrovy byly navzájem spojeny jen vzdušnou cestou. Nyní se nacházeli nad Shetlandskými ostrovy, už za šelfem. Tak daleko na širém moři byl s těžbou konec. V dálce byly rozpoznatelné siluety vrtných věží, ale jinak to tu už vypadalo víc jako moře než jako průmyslová zóna. Pod kýlem byla hloubka asi sedm set metrů. Kontinentální svah byl sice proměřen a zmapován, ale nějaké dojmy z říše věčné tmy byly sotva možné. Silné reflektory mohly posvítit na to či ono místo, ale ucelený obraz dokázaly podat asi jako jedna jediná pouliční lucerna v noci nad celým Norskem.

Johanson myslel na bordeaux a na malou kolekci francouzských a italských sýrů ve svém kufru. Vydal se hledat Lundovou a našel ji při kontrole robota. Automat visel v držácích výložníku. Byla to hranatá almara z potrubí, vysoká dobré tři metry a nacpaná technikou. Na uzavřené horní straně stálo jméno: Victor. V přední části Johanson rozpoznal kamery a složené uchopovací rameno.

Lundová na něj zazářila.

„Zíráš, co?“

„Velký žlutý vysavač,“ odpověděl.

„Defétisto!“

„No dobře. Ve skutečnosti mě to fascinuje. Kolik ta věc váží?“

„Čtyři tuny. Hej, Jeane!“

Zpoza bubnu s kabelem vyšel hubený muž se zrzavými vlasy. Lundová mu dala znamení rukou, aby přišel blíž.

„Jean-Jacques Alban je první důstojník na téhle plovoucí kupě šrotu,“ představovala Lundová zrzka. „Sigur je děsně zvědavý a chce o Victorovi vědět úplně všechno. Buď tak hodný a postarej se o něj.“

A zmizela poklusem. Alban se za ní díval s pobaveně bezmocným výrazem ve tváři.

„Myslím, že máte důležitější práci než mi vysvětlovat Victora,“ domýšlel se Johanson.

„Žádný problém,“ ušklíbl se Alban. „Tina jednou předhoní i sama. Vy jste ten člověk z NTNU, že? Zkoumal jste ty červy.“ jenom jsem k nim vyslovil svůj názor. Proč si s těmi červy pořád lámete hlavu?“

Alkin udělal odmítavé gesto.

„Děláme si spíš starosti o povahu dna tady na svahu. Červy jsme objevili náhodou a poutají především Tininu fantazii.“

„Myslel jsem, že roboty spouštíte kvůli červům,“ divil se Johanson. „To vám Tina říkala?“

Alban se podíval na automat naproti a zavrtěl hlavou. „Ne, to je jen část naší mise. Samozřejmě nebereme nic na lehkou váhu, ale hlavně připravujeme nasazení stanice pro dlouhodobé měření. Umístíme ji přímo nad detekované naleziště ropy. Když dojdeme k závěru, že to místo je zaručené, přijde sem podmořská těžební stanice.“

„Tina říkala něco o SWOP.“

Alban vrhl na Johansona pohled, jako by si nebyl jistý, jak na to má odpovědět.

„Vlastně ne. Továrna pod vodou je už tak jako tak jistá. Jestli se mělo něco změnit, tak mi to uniklo.“

Aha. Takže to nebude žádná plovoucí plošina. Asi bylo lepší tohle téma už dál nerozvíjet. Johanson se proto raději dál vyptával Albana na podmořského robota.

„Je to Victor 6000, Remotely Operated Vehicle, zkráceně ROV,“ vysvětloval Alban. „Může proniknout až do hloubky šest tisíc metrů a pracovat tam několik dní. Řídíme ho tady odtud shora a přijímáme veškerá data v reálném čase, všechno přes kabel. Tentokrát zůstane dole osmačtyřicet hodin. Kromě toho má nacucnout spoustu červů. Statoil si nechce nechat předhazovat, že narušuje biodiverzitu.“ Odmlčel se. „Co si o těch potvorách myslíte?“

„Nic,“ řekl Johanson vyhýbavě. „Aspoň prozatím.“ Ozval se rachot strojů. Johanson viděl, jak se rameno jeřábu dává do pohybu a zvedá Victora.

„Pojďte,“ řekl Alban. Odvedl Johansona doprostřed lodi, kde bylo instalováno pět kontejnerů vysokých jako člověk. „Většina lodí není pro nasazení Victora vůbec zařízená. Vypůjčili jsme si ho z Polarstern, protože k nám se ještě tak tak vejde.“

„Co je v těch kontejnerech?“

„Hydraulické jednotky pro naviják, agregáty a všemožné krámy. V tom předním je kontrolní stanoviště ROV. Neuhoďte se do hlavy!“

Prošli nízkými dveřmi. V kontejneru bylo těsno. Johanson se rozhlédl. Polovinu prostoru zabíral řídicí pult s dvěma řadami monitorů. Některé byly vypnuté, další zobrazovaly provozní data ROV a navigační informace. Před obrazovkami sedělo několik mužů. Byla mezi nimi i Lundová.

„Ten uprostřed v pojízdném křesle je pilot,“ vysvětloval Alban. „Napravo od něj sedí druhý pilot, který také obsluhuje uchopovací rameno. Victor pracuje citlivě a precizně, ale člověk musí být náležitě šikovný, aby si s ním rozuměl. Další sedadlo patří koordinátorovi. Ten udržuje spojení s důstojníkem ve službě na můstku, aby robot a loď optimálně spolupracovaly. Na druhé straně sedí vědci. Tamhle je Tinino místo. Obsluhuje kamery a nahrává obraz., Jste připraveni?“

„Můžete ho spustit,“ řekla Lundová.

Zbývající monitory naskočily jeden po druhém. Johanson poznal část zádi a výložníku, nebe a moře.

„Teď vidíte, co vidí Victor. „Je vybaven osmi kamerami. Jednou hlavní se zoomem, dvěma pilotními objektivy pro navigaci a pěti přídavnými kamerami. Kvalita obrazu je mimořádně dobrá, i v několikatisícových hloubkách pořizujeme scény použitelné pro film. Jsou dokonale ostré a mají brilantní barvy.“

Kamera měnila perspektivu. Robot klesal. Moře se blížilo a pak voda cákla na objektivy. Na monitorech se ukázal modrozelený svět, jenž pomalu temněl.

Kontejner se plnil muži i ženami, kteří předtím pracovali u jeřábu. Bylo tu ještě těsněji.

„Zapnout reflektory,“ řekl koordinátor.

Prostor před Victorem se najednou rozjasnil. Světlo bylo difúzní. Modrozelená vybledla a kontrastovala s nasvícenou černí. Do záběru se dostalo pár malých rybek a pak se zdánlivě vše naplnilo nepatrnými vzduchovými bublinkami. Johanson věděl, že ve skutečnosti jde o plankton, miliardy miniaturních živočichů. Kolem táhly červené medúzy a průsvitné žebernatky.

Hejno částic po chvíli prořídlo. Hloubkoměr ukazoval pět set metrů.

„Co přesně bude dělat Victor, až dosedne na mořské dno?“ zeptal se Johanson.

„Odebírat vzorky vody a sedimentu, a vedle toho sbírat živočichy,“ odpověděla Lundová, aniž by se otočila. „Ale především bude Jídávat videomateriál.“

Do obrazu vlezlo cosi rozeklaného. Victor klesal podél strmé stěny. Červené a oranžové langusty mu kynuly dlouhými tykadly. Tady dole už byla naprostá tma, ale díky reflektorům kamery přenášely úžasně přirozené barvy živočichů. Victor pozvolna klesal dál, kolem mořských hub a okurek, až dosedl na rovný terén.

„A jsme tam,“ řekla Lundová. „Šest set osmdesát metrů.“

„Okay.“ Pilot se naklonil dopředu. „Uděláme otáčku.“

Svah zmizel z obrazovek. Nějakou dobu zas viděli volnou vodu, pak se v modročerné hloubce najednou opět ukázalo mořské dno.

„Victor je navigován s milimetrovou přesností,“ řekl Alban Johansonovi s neskrývanou pýchou. Kdybyste chtěl, navlékne vám klidně nit do jehly.“

„Děkuji, o to se postará můj krejčí. Kde přesně teď je?“

„Přímo nad jednou plošinou. V podzemí je uloženo obrovské množství ropy.“

„I metanhydrátu?“

„Alban se na něj zamyšleně podíval. „Ano, jistě. Proč se ptáte?“

„Jen tak. A tady chce Statoil postavit továrnu?“

„Z našeho hlediska je to ideální poloha, pokud nebude nic mluvit proti tomu.“

„Například červi.“

Alban pokrčil rameny. Johanson si všiml, že Francouz tohle téma nemá rád. Přihlíželi, jak robot přelétá cizí svět, předhání utíkající mořské pavouky a ryby, které vířily sediment. Kamery zabraly sídliště hub, talířovek svítivých a sépií. Moře zde nebylo nijak zvlášť obydlené, zato tu byla spousta nejrozmanitějších obyvatel jeho dna. Po chvíli začala být podmořská krajina strohá a zjizvená jako od neštovic. Po dně se táhly pruhované struktury.

„Sedimenty přeskupené následkem sesuvu,“ hlásila Lundová. „Na norském svahu se toho sesulo už víc.“

„Jak vznikly ty rýhované struktury?“ zeptal se Johanson. Dno se opět změnilo.

„To způsobuje proudění. Míříme teď k okraji plošiny.“ Udělala přestávku. „Kousek odtud jsme našli ty červy.“

Upnuli se k monitorům. Ve světle reflektorů se objevilo něco jiného. Světlá, velkoplošná zabarvení.

„Bakteriové rohože,“ poznamenal Johanson.

„Ano, známky metanhydrátu.“

„Tam,“ řekl pilot.

Do záběru se dostaly popraskané bílé plochy. Zde se zmrzlý metan nacházel přímo na dně. Johanson náhle rozpoznal ještě něco. I ostatní to viděli. Kontrolní místností se rozlilo ticho jako v hrobě.

Kusy hydrátu mizely pod růžovým hemžením. Zpočátku se ještě dala rozeznat jednotlivá těla, ale pak už bylo množství vlnících se červů nepřehledné. Růžové trubice s bílými chomáčky štětin lezly jedna přes druhou.

Jeden z mužů za pultem projevil hlasitou zámku nevole. Lidé už jsou zkrátka takoví, pomyslel si Johanson. Oškliví si všechno, co leze, plazí a hemží se, a přitom je to normální. Museli bychom si ošklivit sami sebe, kdybychom viděli, jak se v našich pórech pohybují hordy roztočů a živí se naším tukem, jak se v našich matracích roztahují miliony nepatrných pavoukovitých a jak miliardy bakterií obývají náš trávicí trakt.

Přesto se mu nelíbilo, co viděl. Obrázky z Mexického zálivu ukazovaly podobně velké populace, ale červi byli malí a přebývali nečinně ve svých prohlubních. Tihle živočichové se točili a vlnili nad ledem. Byla to obrovská, škubající se živá hmota, jež pokrývala celé dno.

„Kurs křížem krážem,“ řekla Lundová.

ROV se začal pohybovat, jako kdyby jel obří slalom. Zabíraný obraz se nezměnil. Červi byli všude, kam až oko dohlédlo.

Dno se náhle propadlo. Pilot kormidloval robota dál, až ke kraji plošiny. Ani osm silných osmibodových reflektorů neumožňovalo delší výhled než jen pár metrů. Přesto se zdálo, že ta stvoření pokrývají celý svah. Johanson měl dojem, že červi jsou ještě větší než exempláře, které mu Lundová přinesla k prozkoumání.

V následujícím okamžiku bylo všude černo. Victor se vrhl přes hranu. Zde to šlo asi sto metrů svisle do hloubky. Robot jel plnou rychlostí dál.

„Otočit,“ řekla Lundová. „Podíváme se na svahovou stěnu.“

Pilot manévroval Victora do zatáčky. Ve světle reflektorů vířily částice.

Něco velkého a světlého se postavilo před objektivy kamer, vyplnilo na vteřinu jejich zorná pole a pak bleskurychle zmizelo.

„Co to bylo?!“ vykřikla Lundová.

„Pozice zpět!“

ROV letěl do zatáčky v opačném směru.

„Je to pryč.“

„Kruhový pohyb!“

Victor se zastavil a začal se točit kolem své osy. Nebylo vidět nic než neproniknutelnou tmu a ozářený plankton v kuželu světla.

„Něco to bylo,“ potvrdil koordinátor. „Nejspíš ryba.“

„To musela být zatraceně velká ryba,“ zavrčel pilot, „když vyplnila celý záběr.“

Lundová otočila hlavu a podívala se na Johansona. Ten jenom zavrtěl hlavou.

„Nemám tušení, co to mohlo být.“

„Okay. Podíváme se níž.“

ROV se zastavil na svahu. Po několika vteřinách se objevila propadlina. Vyčnívaly z ní kusy sedimentu, zbytek byl pokryt růžovými těly.

„Jsou všude,“ řekla Lundová.

Johanson se postavil vedle ní.

„Máte přehled o zdejším výskytu hydrátu?“

„Tady je všude plno metanu. Hydráty, vzduchové bubliny uvnitř země, unikající plyn…!“

„Mám na mysli speciálně led na povrchu.“

Lundová něco vyťukala na klávesnici svého terminálu. Na monitoru se objevila mapa mořského dna. „Tady ty světlé skvrny. Tahle naleziště jsme mapovali.“

„Můžeš mi ukázat Victorovu momentální polohu?“

„Někde tady.“ Ukázala na oblast, která vykazovala velkoplošné zbarvení.

„Dobře. Zajeď mi tam. Přímo přes.“

Lundová udělila pilotovi pokyny. Reflektory znovu nasvítily mořské dno, ale žádní červi zde nebyli. Po chvíli začali stoupat a pak se z temnot vynořila strmá stěna.

„Výš,“ řekla Lundová. „Pěkně pomalu.“

Už po několika metrech se objevil týž obraz jako předtím. Hadicovitá růžová těla s bílými štětinami.

„Klasika,“ řekl Johanson.

„Co tím myslíš?“

„Jestli vaše mapa souhlasí, jsou přesně zde velké plochy hydrátu. Takže: bakterie táboří na ledu a přeměňují metan. Červi žerou bakterie.“

„Je taky klasika, že se jich tu sešly hned miliony?“

Johanson zavrtěl hlavou. Lundová se zabořila do opěradla.

„Tak jo,“ řekla muži, který měl pod kontrolou uchopovací rameno. „Odstavíme Victora. Nabere nám nějaké živočichy a rozhlédne se dál po okolí. Pokud se ovšem při tomhle návalu dá ještě o nějakém okolí vůbec mluvit.“

Bylo deset pryč, když někdo zaklepal na dveře Johansonovy kajuty. Otevřel a vstoupila Lundová. Svezla se na malou sedačku, která spolu s malým stolečkem představovala veškerý luxus v kajutě.

„Já jen zírám,“ řekla. „Alban to vzal na chvíli za mě.“

Její pohled se svezl na sýrovou mísu a otevřenou láhev bordeaux.

„To jsem si mohla myslet,“ zasmála se. „Tak proto jsi zdrhnul.“

Johanson odešel z monitorovací místnosti před půlhodinou, aby všechno připravil.

„Brie de Meaux, Taleggio, Munster, zralý kozí sýr a trochu Fontiny z piemontských hor,“ představoval sýry jeden po druhém. „Bageta a máslo.“

„Ty jsi blázen!“

„Dáš si skleničku?“

„Samozřejmě že si dám. Co je to?“

„Pauillac. Musíš mi prominout, že jsem ho nepřelil do karafy, ale na Thorvaldsonu je nedostatek společensky použitelného skla. Viděli jste ještě něco zajímavého?“

Lundová zvedla sklenici a vypila ji do poloviny.

„Ty zatracený potvory obléhají hydráty. Všude.“

Johanson si sedl proti ní na kraj postele a zamyšleně mazal bagetu máslem.

„Vskutku pozoruhodné.“

Lundová si vzala sýr. „Ostatní si už teď taky myslí, že máme důvod k znepokojení. A ze všech nejvíc Alban.“

„Při první návštěvě dole jste jich tolik neviděli?“

„Ne. Tedy na můj vkus jich bylo víc než dost, jenže já ho mám jiný než ostatní.“

Johanson se na ni usmál.

„Znáš to přece. Kdo má vkus, ten je vždycky v menšině.“

„Na každý pád se Victor zítra brzy ráno vynoří a přinese další červy. Můžeš si s nimi hrát, jestli na to máš náladu.“

Vstala, přežvykujíc sýr, a podívala se z okna kajuty. Venku se vyjasnilo. Pruh měsíčního světla se rozléval nad vlnami, jež ho odrážely v komíhajících záblescích. „Přehrávala jsem si tu pasáž na videu aspoň stokrát. Tu světlou věc. Alban si taky myslí, že to byla ryba, ale kdyby to byla pravda, musela by mít rozměry jako man ta atlantská nebo ještě větší. Krom toho nešlo rozeznat žádný tvar těla.“

„Třeba to byl světelný odraz,“ navrhl Johanson.

Lundová se k němu otočila zpátky.

„Ne. Bylo to vzdálené několik metrů, přesně na hranici viditelnosti. Bylo to obrovské a ploché a bleskurychle se to stáhlo, jako kdyby to nesnášelo světlo nebo mělo strach, že bude objeveno.“

„To mohlo být všechno možné.“

„Ne, nemohlo to být všechno možné.“

„Hejno ryb taky může cuknout zpátky. Když ryby plavou těsně u sebe, vzniká dojem.

„To nebylo hejno ryb, Sigure! Bylo to ploché. Souvislá plocha, něco jako… sklo. Jako velká medúza.“

„Velká medúza. A máš to.“

„Ne. Ne!“ Udělala přestávku a pokračovala dál. „Podívej se na to sám. Nebyla to medúza.“

Chvíli jedli mlčky.

„Ty jsi Jörensenovi lhala,“ řekl Johanson znenadání. „Žádný SWOP nebude. Každopádně nebude nic, co by zaměstnalo naftaře.“

Lundová vzhlédla. Přitáhla si sklenici, napila se a položila ji opatrně zpátky. „Je to tak.“

„A proč? Bála ses, že mu to zlomí srdce?“

„Možná.“

Johanson zavrtěl hlavou.

„Beztak mu to srdce zlomíte. Pro naftaře žádná práce nebude, že?“

„Poslouchej, Sigure, já jsem mu nechtěla lhát, ale… Sakra práce, celej tenhle průmysl prochází změnou. A lidský pracovní síly zůstanou na ulici. Co já s tím nadělám? Jörensen ví, že to tak je. Ví i to, že posádka Gullfaksu C se má zredukovat na desetinu. Vyjde levněji celou plošinu komplet přebudovat, než na ní zaměstnávat dvě stě sedmdesát lidí. Statoil se zaobírá myšlenkou, že posádku na Gullfaksu B vůbec celou zruší. Ten se dá řídit na dálku z jiné plošiny, a i tohle závisí jen na dobré vůli.“

„Chceš mi namluvit, že se ten váš byznys už nevyplácí?“

„Těžba na moři se vyplatila, teprve když OPEC začátkem sedmdesátých let vyšroubovala ceny. Ale od poloviny osmdesátých zase

klesají. A úměrně tomu se propadne i severní Evropa, až vyčerpáme zdroje. Takže musíme vrtat dál v moři, kde už je hloubka, a musíme si vzít na pomoc ROV a AUV.“

AUV byla zkratka ze slovníku explorace hlubokých moří a momentálně jí měl plná ústa kdekdo. Autonomous Underwater Vehicle fungoval v principu stejně jako Victor, ale nebyl už svázán umělou pupeční šňůrou s mateřskou lodí. Průmysl mimo pevninu měl velký zájem o tyhle novodobé potápěcí roboty, kteří jako planetární zvědové pronikali do nejnehostinnějších krajů. Byli mimořádně flexibilní a pohybliví a v určitém rozsahu dokonce schopní činit vlastní rozhodnutí. S pomocí AUV se blížila realitě možnost budovat těžební stanice v hloubce pěti nebo šesti set metrů a jenom na ně dohlížet.

„Nemusíš se omlouvat,“ řekl Johanson, když doléval víno. „Ty za to opravdu nemůžeš.“

„Já se neomlouvám,“ namítla Lundová vzpurně. „A kromě toho si za to můžeme všichni. Kdyby lidstvo tak neplýtvalo pohonnými hmotami, tak bychom tyhle problémy neměli.“

„Měli. Jenom o něco později. Ale tvé ekologické uvědomění je ti ke cti.“

„No a?“ odsekla jedovatě. Výsměšný podtón v jeho hlase jí neunikl. „Ropné firmy se to taky učí, i když ty si myslíš, že to není možné.“

„A co se učí?“

„V příštích desetiletích si musíme poradit s likvidací víc než šesti set plošin, protože jsou neekonomické a technika na nich je odepsaná! Víš, co to bude stát? Miliardy! Ale to už bude šelf totálně vypumpovaný! Tak se netvař, jako bychom byli banda lumpů.“

„No dobře.“

„Samozřejmě že se teď všechno vrhne na podmořské továrny bez lidské posádky. Když to neuděláme, od zítřka bude Evropa záviset na ropovodech z Blízkého východu a Jižní Ameriky. A nám zůstane akorát hřbitov na moři.“

„Proti tomu já nic nenamítám. Pouze se ptám, jestli vždycky víte přesně, co děláte.“

„Co tím myslíš?“

„Musíte vyřešit ohromné technické problémy, abyste mohli provozovat ty podmořské továrny.“

„Pochopitelně.“

„Plánujete průtok obrovského množství suroviny za extrémních tlakových podmínek a s vysoce korozivními příměsemi, a to pokud možno bez lidské obsluhy.“ Johanson zaváhal. „Ale ve skutečnosti nevíte, jak to tam dole vypadá.“

„Zjišťujeme to.“

„Jako dneska? Tak o tom pochybuju. Mně to připadá, jako když babička o dovolené nacvaká spoustu náhodných fotek a myslí si, že teď ví něco o zemi, ve které byla. Vy máte sklon vybrat si jedno místo, vykolíkovat ho jako zlatokop svůj claim a hledět si jej, jen dokud si od něj můžete slibovat úspěch. Proto ještě dlouho nebudete vědět, do jakého systému zasahujete.“

„A už je to tady zase,“ zasténala Lundová.

„Nemám snad pravdu?“

„Slovo ekosystém mě pronásleduje na každým kroku, dokonce i ve spaní. Ty jsi teď najednou proti těžbě ropy?“

„Ne. Já jsem pouze pro to, aby se člověk důvěrně seznámil se světem, do něhož vstupuje.“

„A co myslíš, že tady děláme?“

„Jsem si jistý, že opakujete staré chyby. Koncem šedesátých let jste měli svou zlatou horečku a obestavěli jste Severní moře. A teď vám ty krámy stojí v cestě. Měli byste se v hlubokém moři vyvarovat podobných unáhleností.“

„Kdybychom se unáhlovali, proč bych ti byla posílala ty zatracené štětinaté červy?“

„Máš pravdu. Ego te absolvo.“

Kousla se do spodního rtu. Johanson se rozhodl, že změní téma.

„Kare Sverdrup je mimochodem docela milý chlapík., Abych dnes večer řekl taky něco pozitivního.“

Lundová se zamračila. Pak se uvolnila a zasmála se.

„Myslíš?“

„Absolutně.“ Johanson rozpřáhl ruce. „Nebylo od něj hezké, že se mě napřed nezeptal, ale já ho chápu.“

Lundová kroužila vínem ve sklenici.

„Je to všechno ještě moc čerstvé,“ řekla tiše.

Pak chvíli mlčeli.

„Je to velká láska?“ zeptal se Johanson do ticha.

„Z mé strany? Z jeho?“

„Z té tvé.“

„Hm,“ usmála se. „Věřím, že ano.“

„Věříš?“

„Jsem badatelka. Musím to napřed vybádat.“

Byla půlnoc, když konečně odešla. Ode dveří se ještě ohlédla na prázdné sklenice a kůrky od sýra.

„Před pár týdny bys mě byl na tohle dostal,“ řekla. Znělo to skoro lítostivě.

Johanson ji jemně vystrčil na chodbu.

„V mém věku už se přes to člověk přenese,“ mínil. „Tak honem! Utíkej bádat.“

Vykročila ven. Pak se sklonila a dala mu pusu na tvář.

„Díky za víno.“

Život se skládá z kompromisů mezi promarněnými příležitostmi, zauvažoval Johanson, když zavíral dveře. Ale pak se ušklíbl a tuhle myšlenku zavrhl. Využil už v životě až příliš mnoho příležitostí, než aby si mohl stěžovat.

18. března

Vancouver a Vancouver Island, Kanada

Leon Anawak zadržoval dech.

Tak pojď, říkal si. Udělej nám radost!

Bylo to pošesté, co běluha připlula k zrcadlu. Malá skupina novinářů a studentů, kteří se shromáždili v podzemní pozorovatelně vancouverského akvária, setrvávala v nábožném tichu. Skrz obrovské skleněné stěny viděli celý vnitřek bazénu. Příkře dopadající sluneční paprsky tančily po stěnách a po dně. Samotná pozorovací místnost se nacházela ve tmě a vodní hladina proto kouzlila na tvářích kolemstojících hru světel a stínů.

Anawak označil běluhu nejedovatým inkoustem. Její spodní čelist teď zdobil barevný kruh. Místo bylo zvoleno proto, že velryba mohla označení vidět, jen když se sama pozorovala v zrcadle. Do reflexních skleněných stěn bazénu byla zapuštěna dvě zrcadla a k jednomu z nich teď právě běluha plula mocným tempem. Činila tak cílevědomě a Anawak nepochyboval, že jeho experiment bude úspěšný. Plovoucí bílé tělo se lehce otočilo, jako kdyby běluha chtěla pozorovatelům předvést své označení. Pak se zastavila před skleněnou stěnou a spustila se kousek níž, až byla ve stejné úrovni jako zrcadlo. Chvíli stála, pak se postavila na ocas a pohybovala hlavou k jedné i druhé straně. Zjevně se pokoušela vyzkoumat, z kterého úhlu pohledu nejlépe uvidí svůj namalovaný kruh. Chvíli se takhle vznášela před zrcadlem, pohybovala ploutvemi a otáčela sem a tam malou hlavu s charakteristickou čelní klenbou.

Jakkoli se běluha nepodobala člověku, v tuto chvíli ho připomínala až nepříjemně. Na rozdíl od delfínů jsou běluhy mocné různých výrazů v obličeji. Teď momentálně se zdálo, že se velryba usmála. Mnohé z toho, co lidé rádi přisuzují delfínům a běluhám, spočívá právě na tomto domnělém úsměvu. Do výšky vytažené ústní koutky skutečně mají původ v řadě fyziognomických zvláštností, jež slouží ke komunikaci. Běluhy dokonce umějí koutky zas stáhnout, aniž by tím vyjadřovaly rozmrzelost. Umějí dokonce špulit rty a vypadat přitom, jako kdyby si v dobré náladě pohvizdovaly.

V příštím okamžiku běluha ztratila zájem. Možná došla k závěru, že zrcadlo prozkoumala už dostatečně. Každopádně teď stoupala elegantní křivkou k hladině a vzdalovala se od prosklené stěny.

„To bylo něco,“ řekl Anawak tiše.

„A co to tedy znamená?“ zeptala se jedna novinářka zklamaná tím, že už se velryba nevrátila.

„Ví, kdo je. Pojďme nahoru!“

Vystoupili z podzemí zpátky na sluneční světlo. Po levé straně měli bazén a dívali se do něj. Těsně pod rozčeřenými vlnami viděli prohánět se obě běluhy. Průběh experimentu Anawak pozorovatelům záměrně předem podrobně nevyložil. Naopak si nechal vylíčit jejich dojmy, aby si do chování velryby sám neimplantoval něco, co by mohlo být pokládáno za jeho zbožné přání.

Jeho pozorování se bez výjimky potvrdila.

„Blahopřeji,“ řekl konečně. „Byli jste svědky pokusu, jenž vstoupil do dějin výzkumu chování jako zrcadlo sebepoznání. Ví o tom někdo z vás něco bližšího?“

Studenti to znali, novináři už méně.

„To nic,“ řekl Anawak. „Já vám to stručně přiblížím. Zrcadlo sebepoznání se datuje od sedmdesátých let. Tento test se po desetiletí omezoval přednostně na primáty. Nevím, jestli vám něco říká jméno Gordon Gallup…“ Asi polovina kolemstojících přikývla, ostatní zavrtěli hlavou. „Tak tedy, Gallup je psycholog z newyorské State University. Jednoho dne dostal hodně ztřeštěný nápad: konfrontovat nejrůznější druhy opic s jejich obrazem v zrcadle. Většina opic ho ignorovala, jiné na obraz zaútočily v domnění, že se jedná o cizího vetřelce. Až konečně pár šimpanzů se v zrcadle poznalo a použili ho, aby zkoumali sami sebe. To bylo pozoruhodné, protože převážná většina zvířat sama sebe poznat v zrcadle nedokáže. Zvířata existují, cítí, jednají a reagují. Ale nejsou si vědoma sama sebe. Nedokážou vnímat sama sebe jako svébytná individua, která se liší od svých spolupříslušníků k druhu.“

Anawak vysvětloval dál, jak Gallup označil opice na čele barvou a pak je posadil před zrcadlo. Šimpanzi pochopili rychle, koho vidí v zrcadle. Prohlíželi si značku, sahali na ni a pak čichali k prstům. Gallup podrobil testu i další opice, papoušky a slony. Ale jediná zvířata, která u testu se zrcadlem obstála, byli šimpanzi a orangutani.

Tak Gallup učinil závěr, že disponují uvědoměním si sama sebe, a tím i jistým sebevědomím.

„Ale Gallup šel ještě dál,“ vysvětloval Anawak. „Dlouhou dobu zastával názor, že zvířata se nemohou vcítit do psychiky jiného druhu. Pokusy se zrcadlem však jeho názor vyvrátily. Dnes věří, že jistá zvířata si nejen sama sebe uvědomují, nýbrž že jsou díky tomu také schopná proniknout do myšlení druhých. Šimpanzi a orangutani předvídají chování jiných jedinců a jsou schopni soucitu. Na základě vlastního psychického rozpoložení dokážou odhadovat emocionální rozpoložení druhých. To je tedy Gallupova teze, jež si mezitím získala řadu stoupenců.

Anawak udělal přestávku. Bylo mu jasné, že musí novináře trochu přibrzdit. Nechtěl se zanedlouho dočíst, že běluhy jsou lepší než psychiatři, delfíni založili klub pro zachraňování trosečníků a šimpanzi profesní komoru.

„Každopádně je příznačné,“ pokračoval po chvíli Anawak, „že až do devadesátých let se zrcadlové testy prováděly výhradně se suchozemskými zvířaty. Přitom se už dávno spekulovalo o inteligenci velryb a delfínů, ale podat o tom důkaz, to se křížilo s plány potravinářského průmyslu. Opičí maso a kůže zajímá jen velmi nepatrnou část obyvatelstva zeměkoule. Hon na velryby a delfíny se naproti tomu jen těžko slučuje s inteligencí a sebeuvědoměním lovených. Celá řada lidí nebyla nijak nadšena, když jsme před pár lety začali provádět zrcadlové testy s delfíny. Vyložili jsme bazén částečně tabulemi z reflexního skla a částečně skutečnými zrcadly. Pak jsme delfíny označili černou fixkou. Velice nás udivilo, že naši probandi tak dlouho prohledávali stěny, až našli zrcadlo. Bylo jim jasné, že označení uvidí tím lépe, čím dokonalejší zrcadlený obraz je. Ale šli jsme ještě dál. Zvířata jsme střídavě pomalovávali skutečnou barvou a fixem, který místo barvy obsahoval jenom vodu. Mohlo se stát, že delfíni budou reagovat pouze na taktilní podráždění značkovačem. Ale oni opravdu setrvávali před zrcadlem déle a déle se prohlíželi, když bylo značení viditelné.“

„Dostávali delfíni nějakou odměnu?“ zeptal se jeden student.

„Ne. A ani jsme je na test nijak nepřipravovali. Dokonce jsme během testu označovali různé tělesné partie, abychom vyloučili efekty učení se a návyku. Před několika týdny jsme provedli stejné testy s běluhami. Šestkrát jsme velrybu označili skutečně, dvakrát jen placebo-tužkou. Viděli jste, co se stalo. Pokaždé plavala k zrcadlu a hledala symbol. Dvakrát nic nenašla a předčasně pokus ukončila. Podle mého soudu jsme podali důkaz, že běluha disponuje stejným stupněm sebepoznání jako šimpanz. Velryby a lidé jsou si v několika bodech podobnější, než jsme si dosud mysleli.“

„Jedna studentka zvedla ruku. „Chtěl jste říct…,“ zaváhala. „Chtěly výsledky říci, že delfíni a běluhy mají duši a vědomí? Je to tak správné?“

„Ano, správně.“

„A v čem spočívá důkaz?“ Anawak strnul.

„Copak jste to právě neslyšela? Nebyla jste předtím dole?“

„Ale ano. Viděla jsem, jak zvíře registrovalo svůj obraz v zrcadle. Ví tedy: tohle jsem já. Vyvozujete z toho nutně vědomí sebe?“

„Sama jste si na otázku odpověděla. Zvíře ví: tohle jsem já. Má tedy vědomí svého já.“

„Tak jsem to nemyslela.“ Popošla o krok dopředu. Anawak ji pozoroval se svraštěným obočím. Měla zrzavé vlasy, malý, špičatý nos i mírně předimenzované řezáky. „Váš pokus podsouvá vědomí, pozornost a tělesnou identitu. A jak se zdá, úspěšně. Ale to ještě zdaleka nemusí znamenat, že tato zvířata vykazují vědomí permanentní identity a že z toho lze vyvozovat nějaké důsledky pro zacházení s jinými živočichy.“

„To jsem také neřekl.“

„Ale ano. Zastával jste Gallupovu tezi, že se jistá zvířata mohou vmyslet do druhých.“

„Opice.“

„Což je mimochodem sporné. Na každý pád jste tato tvrzení nikterak nevymezil, když jste později mluvil o delfínech a běluhách. Nebo jsem něco nepochopila?“

„V takových případech se nemusí nic vymezovat,“ odpověděl Anawak mrzutě. „Že se zvířata poznávají, to je dokázáno.“

„Ano, některé pokusy vzbuzují tuto domněnku.“

„Kam tím míříte?“

Vypnula ramena a podívala se na něj vykuleným očima. „Není to snad jasné? Vy můžete vidět, jak se běluha chová. Ale jak máme vědět, co si myslí? Já znám tu Gallupovu práci. On si myslí, že dokázal, že jedno zvíře se dokáže vcítit do druhého. To předpokládá, že zvířata myslí a vnímají podobně jako my. Co jste nám dnes předvedl, to byl pokus o polidštění.“

Anawak ztratil řeč. Zrovna s tímhle na něj musela vyrukovat.

„Máte skutečně takový dojem?“

„Řekl jste, že velryby nám jsou možná podobnější, než jsme si doposud mysleli.“

„Proč mě dobře neposloucháte, slečno…“

„Delawareová. Alicia Delawareová.“

„Slečno Delawareová,“ sebral se Anawak. „Řekl jsem, že velryby a lidé si mohou být navzájem podobnější, než jsme mysleli.“

„A v čem je rozdíl?“

„Ve stanovisku. Nechtěli jsme dokázat, že velryby jsou lidem tím víc podobnější, čím víc paralel zjistíme, nýbrž zásadní příbuznost…“

„Ale já nevěřím, že vědomí sebe u zvířete je srovnatelné s člověkem. Základní předpoklady se prostě příliš rozcházejí. Začíná to tím, že lidé mají permanentní vědomí sebe, kterým…“

„Chyba,“ přerušil ji Anawak. „I u člověka se vědomí sebe vyvíjí pouze za určitých podmínek. To je dokázáno. Ve věku osmnáct až dvacet čtyři měsíců začínají malé děti rozeznávat svůj obraz v zrcadle. Do té doby nejsou schopné své já reflektovat. Nejsou si svého duševního stavu vědomy stejně jako velryba, kterou jsme právě viděli. A přestaňte se dovolávat pořád jenom Gallupa. My se zde snažíme zvířatům porozumět. O co se snažíte vy?“

„Chtěla jsem přece jen.

„Co jste chtěla? Víte, jak by na běluhu působilo, kdyby pozorovala vás, jak se prohlížíte v zrcadle? Co by si myslela o tom, že jste si pomalovala obličej? Došla by k závěru, že můžete být identická s osobou v zrcadle. Všechno ostatní by jí připadalo naprosto debilní. A podle toho, jaký máte vkus na doplňky, oblečení a makeup, by dokonce pochybovala, že dokážete poznat svůj obraz v zrcadle. Zpochybnila by váš duševní stav.“

Alicia Delawareová zrudla. Chystala se odpovědět, ale Anawak ji nepustil ke slovu.

„Samozřejmě že tyhle testy jsou jenom začátek,“ pokračoval. „Nikdo, kdo vážně zkoumá velryby a delfíny, nechce znovu oživovat mýtus veselého přítele člověka. Velryby a delfíny pravděpodobně lidé nezajímají právě proto, že existují v jiném životním prostoru, mají jiné potřeby a prodělali jinou evoluci. Ale když naše práce přispěje k tomu, aby se s nimi zacházelo s větším respektem a abychom je mohli lépe chránit, pak to stojí za každou námahu.“

Odpověděl ještě na několik dotazů, tak stručně, jak jen mohl. Alicia Delawareová se celá zaražená stáhla do pozadí. Konečně se Anawak rozloučil se skupinou a vyčkal, až všichni zmizí. Pak se domlouval se svým vědeckým týmem, stanovil příští termíny a postup. Když byl konečně sám, přistoupil k bazénu, pořádně se nadechl a uvolnil se.

Práce s veřejností mu dvakrát neseděla. Ale v budoucnu se jí nevyhne. Jeho kariéra probíhala až příliš podle plánu. Pověst novátora ve výzkumu inteligence ho předcházela. Bude se tedy muset i nadále hádat s Aliciemi Delawareovými, které právě vyšly z univerzity a pro samé knihy neviděly jediný litr moře zevnitř.

Dřepl si a máchal prsty ve studené vodě bazénu pro běluhy. Bylo časné ráno. Testy a vědeckou práci prováděli vždy buď předtím, než se akvárium otevřelo pro veřejnost, nebo po zavírací hodině. Po několika deštivých týdnech se březen zaskvěl řadou výjimečně krásných dní a ranní slunce se Anawakovi příjemně opíralo do kůže.

Co říkala ta studentka? Že se pokouší polidštit zvířata?

Ta výčitka v něm hlodala. Anawak se snažil provozovat vědu střízlivě. Celý svůj život pojednával s největší možnou střízlivostí. Nepil, nechodil na večírky a necpal se do popředí, aby se tam oháněl nějakými spekulativními tezemi. Nevěřil v Boha a nepřijímal ani jakoukoli formu religiózně utvářeného chování. Při každé příležitosti zavrhoval projekci lidské stupnice hodnot na zvířata. Zvlášť delfíni se čím dál víc stávali obětí romantické představy, jež nebyla o nic méně nebezpečná než nenávist a arogance: že jsou lepší než lidé a že lidé by se mohli polepšit, kdyby se pokusili horlivě napodobovat velryby a delfíni. Týž šovinismus, který se vyznačoval bezpříkladnou brutalitou, vyvolával bezuzdné zbožňování, kterému byli delfíni vystaveni. Budou-li k smrti trápeni, nebo k smrti milováni.

A zrovna jeho vlastní stanovisko chtěla ta zubatá slečna Delawareová zviklat. Anawak se dál ráchal rukou ve vodě. Po chvíli k němu připlavala označená běluha. Byla to čtyřmetrová samice. Vystrčila hlavu a nechala se hladit. Tiše přitom pískala. Anawak si položil otázku, jestli běluha sdílí nějaké lidské pocity a chce je dodatečně projevit. Ale pro něco takového opravdu neexistoval nejmenší důkaz. Aspoň v tomhle měla Alicia Delawareová pravdu.

Ale zrovna tak neexistoval žádný důkaz pro to, že to není možné. Běluha zacvrlikala a skryla se pod vodou. Na Anawaka dopadl stín. Otočil hlavu a uviděl vedle sebe pár zdobených kovbojských bot. Ne! proběhlo mu hlavou. Ke všemu ještě tohle! „Tak co, Leone,“ řekl muž, který přistoupil k okraji nádrže. „Ko hopak trápíme dneska?“

Anawak se postavil zpříma a prohlížel si příchozího. Jack Greywolf vypadal, jako kdyby vyskočil z westernu. Jeho rozložitá, svalnatá postava vězela v umaštěném koženém obleku. Na hrudi široké jako almara mu visel indiánský náhrdelník. Zpod klobouku zdobeného péry mu padaly černé, hedvábně lesklé vlasy přes ramena až na záda. Jedině ty vlasy na Jacku Greywolfovi působily pěstěně, protože jinak vypadal, jako kdyby se dlouhé týdny protloukal prérií bez vody a mýdla. Anawak se podíval do jeho dohněda opálené tváře, v níž se zračil posměch, a trochu se na něj usmál.

„Kdo tě sem pustil, Jacku? Sám velký Manitou?“

Greywolf se zakřenil ještě víc. „Mám zvláštní povolení,“ odpověděl. „Vážně? A odkdy?“

„Od té doby, co máme od papeže dispens klepnout vás přes prsty. Prdlajs, Leone. Přišel jsem jako všichni ostatní. Před pěti minutama otevřeli.“

Anawak se zmateně podíval na hodinky. Greywolf měl pravdu. Zaujat běluhou úplně zapomněl na čas.

„Doufám, že je to jen náhodné setkání,“ podotkl. Greywolf našpulil rty. „Ne tak úplně.“

„Takže jsi přišel za mnou?“ Anawak se dal pomalu do pohybu a nutil Greywolfa, aby šel s ním. Už se sem začali courat první návštěvníci. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Ty víš přesně, co pro mě můžeš udělat.“

„Zase ta stará písnička?“

„Přidej se k nám!“

„Na to zapomeň.“

„No tak, Leone. Jseš přece jeden z nás. Přece nemůžeš mít zájem na tom, aby nějaká banda tady těch bohatejch sráčů ufotografovala velryby k smrti.“

„Jistěže nemám.“

„Lidi na tebe dají. Když se oficiálně vyslovíš proti whale watchingu, diskuse nabere úplně jinej rozměr. Někdo jako ty by nám mohl bejt hodně užitečnej.“

Anawak se zastavil a vyzývavě se na Greywolfa podíval.

„Máš pravdu. Vám bych mohl být užitečný. Ale já nechci být užitečný nikomu kromě těch, kdo to mají zapotřebí.“

„Tam!“ Greywolf ukázal napřaženou rukou k bazénu s běluhami. „Ty to mají zapotřebí! Je mi na blití, když tě tady vidím. V příkladný svornosti se zajatci! Zavíráte je tady, nebo je štvete, to je vražda na splátky. Pokaždý, když vyrazíte v těch vašich člunech, tak ty zvířata zase o kousek přiusmrtíte.“

„Ty jsi vegetarián?“

„Cože?“ Greywolf zmateně přimhouřil oči.

„Zrovna mě tak napadlo, z koho jsi stáhl kůži pro to svý kvádro?“

A šel dál. Greywolf zůstal okamžik zaraženě stát, ale pak Anawaka dlouhými kroky dohnal.

„To je přece něco jinýho. Indiáni vždycky žili ve shodě s přírodou. Z kůže zvířat si…

„Ušetři mě toho.“

„Ale je to přece tak.“

„Chceš vědět, co je tvůj problém, Jacku? Přísně vzato, máš problémy dva. Jeden je, že se halíš do pláštíku ochránce životního prostředí, ale místo toho vedeš zástupnou válku za Indiány, kteří si své záležitosti už dávno vyřešili jinak. A tvůj druhý problém je, že vůbec nejsi opravdový Indián.“

Greywolf zbledl. Anawak věděl, že jeho protějšek byl už několikrát souzen za ublížení na těle. Zvažoval, jak moc ještě může toho obra dráždit. Jedna Greywolfova rána dlaní na plocho, dokáže ukončit každý spor s patřičnými následky.

„Proč mi vykládáš tyhle kraviny, Leone?“

„Jsi jen poloviční Indián,“ řekl Anawak. Zastavil se před bazénem mořskými vydrami a díval se, jak jejich tmavá těla střelhbitě brázdí jako torpéda. Jejich kůže se leskla v ranním slunci. „A ani to ne. Ty jsi Indián, asi jako je sibiřský medvěd lední. To je tvůj problém, že nevíš, kam patříš, protože nikdy nic nedotáhneš do konce, protože i myslíš, že tím svým ekologizováním můžeš pár lidem dupnout na nohu a pak na ně shodit odpovědnost. Mě z toho vynech!“

Greywolf zamhouřil oči proti slunci. „Tohle nemůžu poslouchat, Leone,“ řekl. „Neslyším žádný slova. Slyším jenom hovadiny. Zvuky. Rachot, jako když někdo sype trakař štěrku na vlnitej plech.“

„Húú!“

„K čertu, přece se nebudeme hádat. Co od tebe chci? Jenom trošku podpořit!“

„Ale já tě nemůžu podporovat.“

„Podívej se, já jsem dokonce tak vstřícnej, že jsem ti přišel ohlásit naši příští akci. A nemusel bych.“

Anawak zpozorněl. „Co máte za lubem?“

„Tourist watching“ Greywolf se hlasitě zasmál. Jeho bílé zuby zářily jako slonovina. „A co to jako bude?“

„No, vyrazíme fotit turisty. Budou jen vejrat. Pojedem těsně vedle nich a budem je zkoušet chytat. Aby si udělali představu, jaký to je, když je někdo chytá a osahává.“

„To můžu nechat zakázat.“

„Tak to právě nemůžeš, poněvadž tohle je svobodná země. Nikdo nám nebude předepisovat, kam se svými čluny smíme plout. Chápeš? Akce je připravená a načasovaná. Ale kdybys nám trošku vyšel vstříc, mohl bych uvažovat o tom, že ji odpískáme.“

Anawak na něj jenom zíral. Pak se otočil a šel dál. „Beztak žádné velryby nepotáhnou,“ řekl. „Protože jste je zahnali.“

„My ne.“

„No ovšem, člověk nikdy není vinen. Ty pitomý zvířata si za to můžou samy. Pořád najíždějí proti harpunám nebo pózujou pro nablblý fotky do rodinnýho alba. Ale já slyšel, že zas potáhnou. Copak se tu nedávno neobjevilo pár keporkaků?“

„Jenom pár.“

„Ta vaše živnost se brzo položí. Chceš riskovat, že vám srazíme obrat ještě níž?“

„Trhni si, Jacku.“

„Hele, to je moje poslední nabídka.“

„To mě uklidňuje.“

„Krucinál! No tak, Leone. Tak se za nás aspoň někde přimluv! Financujem to z darů., Leone! Zůstaň stát. Jde přece o dobrou věc, copak mě nechápeš? Chceme přece oba to samý.“

„Ne, nechceme oba to samé. Sbohem, Jacku!“

Anawak zrychlil krok. Nejradši by utíkal, ale nechtěl, aby získal Greywolf dojem, že utíká před ním. Ochránce životního prostředí zůstal stát.

„Ty kreténe zabejčenej!“ řval za ním.

Anawak mu na to neodpověděl. Cíleně minul delfinárium a mířil k východu.

„Leone, víš, co je tvůj problém? Já možná nejsem opravdovej Indián, ale tvůj problém je, že ty opravdovej Indián jseš.“

„Já nejsem Indián,“ zavrčel Anawak.

„No jistě, promiň!“ zakřičel Greywolf, který ho slyšel. „Ty jsi něco úplně zvláštního. Proč radši nejseš tam, odkud jsi vzešel a kde tě potřebujou?“

„Hajzle!“ zasyčel Anawak. Vztek v něm jenom vřel. Napřed ta vzpurná koza, a teď ještě Jack Greywolf. A přitom to mohl být tak nádherný den. Začal přece úspěšným pokusem, ale on, místo aby měl radost, se cítil vycucnutý a nešťastný.

Odkud jsi vzešel…

Co si to ta hora svalů bez mozku dovoluje? Kde se v něm bere ta drzost předhazovat mu jeho původ?

Kde tě potřebujou!

„Jsem tam, kde mě potřebují,“ soptil Anawak.

Kolem něj prošla nějaká žena a zmateně za ním civěla. Anawak se ohlédl. Stál venku na ulici. Když došel k svému vozu, pořád ještě s ním cloumal vztek. Odjel k přístavišti v Tsawwassenu a nastoupil na přívoz zpátky na Vancouver Island.

Druhý den ráno byl Anawak brzy na nohou. V šest už nemohl spát. Pár minut jen tak civěl do nízkého stropu a pak se rozhodl, že půjde na stanici.

Obzor pokrývaly červánky. Obloha se začala pomalu vyjasňovat. Na rovné hladině se temně zrcadlily okolní hory, domy na kůlech i čluny. Za pár hodin tu budou první turisté. Anawak došel na konec zátoky k zodiaku a opřel se o dřevěné zábradlí. Měl rád tuhle klidnou náladu, když se před člověkem probouzela příroda. Nikdo mu tady nelezl na nervy. Lidé jako nesnesitelný přítel Stringerové leželi v posteli a drželi klapačku. Pravděpodobně spala i Alicia Delawareová pokojeným spánkem ignoranta.

Ovšem jeho slova Anawak nemohl vypudit z mysli. Greywolf sice mohl být naprostý debil, ale bohužel se mu zase jednou podařilo zjitřit jeho ránu.

Kolem pluly dva malé kutry. Anawak uvažoval, jestli má zavolat Stringerové a přemluvit ji, aby vyrazila s ním. Skutečně byli spatřeni první keporkakové. Táhli s enormním zpožděním, což bylo na jednu stranu potěšitelné, ale na druhé straně to nikterak nevysvětlovalo, kde se tak dlouho zasekli. Snad se jich podaří pár identifikovat. Stringerová na to mela dobré oči a kromě toho měl rád její společnost. Patřila k těm nemnoha lidem, kteří nepátrali po jeho původu, nezajímalo ji, jestli je Anawak Indián. Nebo Asiat. Nebo tak něco.

Samantha Croweová se ho na to zeptala. Je to zvláštní, ale jí by byl možná o sobě řekl něco víc. Jenže badatelka ze SETI v tuto hodinu už asi nastoupila zpáteční cestu domů.

Anawak se rozhodl, že Stringerovou nechá spát a vyrazí sám. Šel do stanice a nacpal si do vodotěsného zavazadla akumulátorový laptop, kameru, dalekohled, magnetofon, hydrofon, sluchátka a stopky. K tomu přibalil müsli tyčinky a dvě plechovky s ledovým čajem a všechno to odnesl k Blue Sharkovi. Nechal svůj člun pohodlně bublat na malé obrátky skrz celou lagunu a zrychlil, teprve když už měl domy za zády. Příď zodiaku se zvedla. Vítr ho šlehal do obličeje a vyháněl mu z hlavy chmurné myšlenky.

Bez pasažérů a mezipřistání bylo všechno rychlejší. Po necelých dvaceti minutách se už proplétal skupinou nepatrných ostrůvků na antracitově stříbrné otevřené moře. Za ním se valily doširoka rozevřené vlny. Zatímco se zodiak v počínajícím ránu vzdaloval od pobřeží, Anawak hleděl dopředu a pokoušel se vytěsnit poraženecké myšlenky, které se v něm už téměř usídlily. Velryby byly zpozorovány s konečnou platností. Nebyli to žádní rezidenti. Byli to migranti z Kalifornie a Havaje.

Dál na moři vypnul motor. Okamžitě ho obklopilo dokonalé ticho. Otevřel plechovku s ledovým čajem, vypil ji a usadil se s dalekohledem na přídi.

Trvalo to skoro celou věčnost, než uvěřil, že něco vidí. Ale tmavý oblouk hned zase zmizel.

„Ukaž se,“ šeptal. „Vím, že tam jsi.“

Napjatě pozoroval oceán. Dlouhé minuty se nic nedělo. Pak se v dálce jedna po druhé vynořily z vody dvě ploché siluety. Jejich ozvěnou byl zvuk znějící jako výstřely z pušky. Nad jejich hřbety tryskala oblaka páry jako dým z ústí hlavně. Anawak zíral s vykulenýma očima.

Keporkakové!

Začal se smát. Smál se štěstím. Jako všichni zkušení cetologové i on poznal druh velryby podle jejího gejzíru. U obrovských velryb výměna vzduchu obnášela vždy několik krychlových metrů. Starý obsah plic se stlačil a vycházel pravidelným pohybem úzkými otvory. Venku se roztáhl a zároveň ochladil a kondenzoval do kapénkové mlhy na způsob spreje. Podle tvaru a výšky gejzíru bylo možné rozlišovat i uvnitř jednoho druhu včetně délky ponoru a velikosti zvířete. Také vítr zde hrál svou roli., Ale tohle byly jednoznačně charakteristické keřovité kondenzované oblaky keporkaků.

Anawak otevřel laptop a nastartoval program. Měl tam uloženy popisy stovek velryb, které tudy pravidelně táhly. To málo, co se ukázalo na povrchu, by nezkušenému oku napovědělo sotva druh, natož jednotlivou konkrétní velrybu. Zvlášť když uvážíme, že viditelnost ztěžovalo ještě bouřlivé moře, pára, déšť nebo oslňující sluneční světlo. Přesto mělo každé zvíře svou značku. Nejsnáze se identifikovalo podle ocasní ploutve. Při ponořování se často napřímila vysoko nad vodou. Žádná spodní strana nebyla stejná jako u jiného zvířete. Každá byla opatřena konkrétním vzorem a formou a strukturou hrany se odlišovala mírně nebo výrazně. Anawak měl uloženo v hlavě hodně ocasních ploutví, ale laptop s fotoarchivem mu práci značně ulehčoval.

Byl si téměř jistý, že v obou velrybách tam daleko potkal staré známé.

Po chvíli se černé hřbety vynořily znovu. Napřed se téměř nepostřehnutelně objevily malé vyvýšeniny s puchýřovými dírami. Opět zaznělo hřmotné syčení a téměř synchronně vystřelily dva atomové hřiby. Tentokrát se velryby nepotopily hned, nýbrž zvedly své hřbety do značné výšky. Ploché, tupé hřbetní ploutve byly vidět, naklonily se ztěžka dopředu a zařízly se do vody. Anawak zřetelně rozeznal zadní část těla vroubkovanou od páteře. Velryby se začaly potápět a teprve teď pomalu zvedly z vody své ocasy.

Anawak rychle zdvihl dalekohled k očím, aby si bleskově prohlédl spodní části těla, ale nepodařilo se mu to. Nevadí. Byly tady. Pí v ní ctností pozorovatele velryb je trpělivost a zbývalo ještě dost času, ni dorazí turisté. Otevřel druhou plechovku s ledovým čajem a přiložil ji k ústům.

Už zakrátko se jeho trpělivost vyplatila, nedaleko člunu najednou brázdilo vodu pět hřbetů. Anawak cítil, jak mu srdce bije rychleji. Zvířata byla nyní velice blízko. Celý napjatý čekal, až ukážou ocasní ploutve. Byl tak zaujatý tím divadlem, že si zprvu nevšiml siluety vedle člunu. Ale ta ho rychle přerůstala, až konečně otočil hlavu, a otřásl se.

Zapomněl na pět hřbetů a otevřel pusu dokořán. Velrybí lebka se vynořila z hlubin téměř neslyšně. Byla tak blízko, že se skoro dotýkala gumového obložení člunu. Čněla do výšky více než tři a půl metru. Zavřená strašná tlama porostlá žaludovci a uzlovitými ztluštěninami. Nad staženým ústním koutkem civělo oko, velké jako pěst muže v zodiaku, téměř ve výšce jeho očí. Nad vlnami byly vidět i začátky mohutných prsních ploutví. Hlava vyčnívala z vody nehybně jako skála.

Bylo to nejimpozantnější uvítání, jaké kdy Anawak zažil. Nejednou viděl velryby úplně zblízka. Přibližoval se k nim při ponořování, sáhl si na ně a držel se jich. Jezdil na nich. Plejtvákovci, kosatky i keporkakové často vystrkovali hlavy z vody blízko člunu, aby se rozhlédli po orientačních bodech a zhodnotili zodiak. Ale tohle bylo něco jiného.

Anawakovi připadalo, že nepozoruje on velrybu, nýbrž velryba jeho. Zdálo se, že člun obra vůbec nezajímá. Jeho oko, uložené pod svraštělým víčkem jako oko slona, si prohlíželo výhradně osobu uvnitř. Jakkoli velryba viděla pod vodou ostře, silná klenba očních čoček ji odsuzovala ke krátkozrakosti, jakmile opustila svůj vlastní živel. Ale na tak krátkou vzdálenost musela Anawaka vidět stejně ostře jako on ji. Pomalu, aby zvíře nevyplašil, natáhl ruku a hladil ji po hladké mokré kůži. Její oko se mírně koulelo sem a tam a poté opět spočinulo na Anawakovi. Byl to téměř groteskně intimní výjev. Velryby se obvykle rozhlížejí jen pár vteřin. Udržet se tak dlouho ve svislé poloze je stojí velkou námahu.

„Kde jsi byl celou tu dobu?“ zeptal se tiše.

Na druhé straně zodiaku se ozvalo skoro neslyšitelné plesknutí. Anawak se otočil právě včas, aby uviděl, jak z vody vyrůstá další hlava. Druhá velryba byla o něco menší, ale zrovna tak blízko. I její tmavé oko si vzalo Anawaka na mušku.

Anawak zapomněl hladit první zvíře. Co chtějí?

Začínalo mu z toho být úzko. Ten utkvělý pohled, to bylo něco naprosto neobvyklého, neřku-li rovnou bizarního. Anawak nikdy předtím nic podobného nezažil. Přesto se sehnul pro svou tašku, vytáhl z ní rychle malou digitální kameru, podržel ji ve výšce a řekl: „Zůstaňte hezky takhle.“

Možná udělal chybu. Pokud ano, bylo to poprvé v dějinách whale watchingu, že keporkakové projevili otevřenou averzi vůči kamerám. Obě obří hlavy se potopily jako na povel. Dva ostrovy klesaly do moře zároveň. Hlasité klokotání a mlaskání, pár bublin a Anawak byl zase široko daleko sám.

Ohlédl se.

Nad blízkým pobřežím vycházelo slunce. Mezi horami visela mlha. Klidný příboj se barvil do modra.

Nikde žádné velryby.

Anawak vydechl na jeden ráz. Teprve teď si uvědomil, jak divoce mu buší srdce. Uložil kameru zpátky do otevřené tašky, vzal znovu do ruky dalekohled a rozmyslel se jinak. Oba jeho noví přátelé nemohli být daleko. Vytáhl záznamové zařízení, nasadil si sluchátka a pomalu spustil hydrofon do vody. Podvodní mikrofony byly tak citlivé, že zachycovaly i zvuk stoupajících vzduchových bublin. Ve sluchátkách to šumělo, praskalo a dunělo, ale nic z toho neukazovalo na velryby. Anawak vytrvale čekal na jejich charakteristický zvuk, ale bylo ticho.

Konečně vytáhl hydrofon zpátky na palubu.

Po chvíli zahlédl daleko na moři několik atomových hřibů. A tím to skončilo. Ať se mu chtělo nebo ne, byl čas k návratu.

Cestou zpátky do Tofina si představoval, jak by na tohle divadlo reagovali turisté. Určitě by se to rozkřiklo. Davie a jeho cvičené velryby! Ty by se před poptávkou zájemců těžko zachránily.

Fantazie!

Zatímco zodiak za sebou v klidné vodě zálivu nechával brázdu, Anawak putoval zrakem po okolních lesích.

Bylo to všechno nějak trochu moc fantastické.

23. března

Trondheim, Norsko

Sigur Johanson byl vytržen ze spánku. Někdo zvonil. Zmateně šmátral po budíku, dokud mu nedošlo, že je to telefon. S klením se narovnal a mnul si oči. Jeho orientační smysl nechtěl začít fungovat a pořád padal na záda. V hlavě se mu všechno pletlo.

Co se to seběhlo včera večer? Zasekli se, on a pár kolegů. Byli tam i studenti. Přitom se chtěli jenom navečeřet v Haviruenu, přestavěné sýpce blízko Gamle Bybru, starého městského mostu. V Haviruenu měli vynikající rybí kuchyni a pár značek dobrého vína. Několik velice dobrých vín, jak si najednou vzpomněl. Seděli u okna a dívali se na řeku, kde byla proti proudu přístavní hráz a u ní malé soukromé čluny. Sledovali, jak Nidelva pomalu teče, jak se vlévá do blízkého Trondheimského fjordu, a jejich hrdly také něco proteklo. Někdo začal vyprávět vtipy. Potom šel Johanson s vrchním do sklepa a nechal si předvést dobře uložené poklady, které šéf nevytahoval na světlo. Problém tohoto časného rána spočíval mimo jiné v tom, že je nakonec přece jen vytáhl. Johanson si povzdychl.

Je mi šestapadesát, říkal si, zatímco se zvedal a tentokrát už vydržel sedět. Neměl bych takové věci dělat. Ne, špatně, měl bych je dělat, ale neměl by mi nikdo volat, potom co jsem něco takového udělal.

Telefon zvonil dál. Vytrvale. S přehnaným vzdycháním, jak si musel přiznat, protože tu nebyl nikdo, kdo by to slyšel, se postavil na nohy a potácel se do obýváku. Nemá dneska přednášku? Ta myšlenka ho zasáhla jako rána pěstí. Hrůza! Strašná představa, že tam bude stát, přesně tak starý, jak doopravdy je, a sotva bude schopen zvednout skleslou hlavu. Bude si povídat s límcem a kravatou, pokud mu to jazyk vůbec dovolí. Ten mu okamžitě ztuhnul v ústech a odmítal všechno, co nějak souviselo s pohybem a artikulací.

Když konečně zvedl sluchátko, napadlo ho najednou, že je sobota. Jeho nálada se rázem zlepšila.

„Johanson,“ ohlásil se překvapivě zřetelně.

„Panebože, tobě to trvá,“ řekla Tina Lundová.

Johanson obrátil oči v sloup a upadl do televizního křesla.

„Kolik je hodin?“

„Půl sedmé. Proč?“

„Je sobota.“

„Já vím, že je sobota. Je ti něco? Slyším to na tobě.“

„Není mi nijak zvlášť dobře. Co mi vlastně chceš v tuhle naprosto nepřípustnou dobu?“

Lundová se uchichtla.

„Chtěla jsem tě přemluvit, abys přišel do Tyholtu.“

„Do institutu? Pro všechno na světě, proč?“

„Myslela jsem, že by bylo hezké dát si spolu snídani. Kare je na pár dní v Trondheimu a určitě tě rád uvidí.“ Pak se krátce odmlčela. „A krom toho jsem se tě chtěla na něco zeptat.“

„To mi bylo jasné hned. Divil bych se, kdybys chtěla jít se mnou na snídani jen tak.“

„Ne, ty mi dobře nerozumíš. Chtěla bych jenom slyšet tvůj názor.“

„Na co?“

„To nejde po telefonu. Přijdeš?“

„Potřebuju hodinu,“ řekl Johanson a zívl tak, až se lekl, že si vykloubí čelisti. „Ne, dvě hodiny potřebuju. Stavím se ještě na univerzitě. Třeba přišly další nálezy k těm tvým červům.“

„To by bylo bezva. No není to ujetý? Napřed jsem to byla já, kdo vždycky všechny zblbnul, a teď je to obráceně. Tak hezky v klídku, ale hod sebou!“

„Provedu!“ zamumlal Johanson.

Ploužil se do sprchy a měl pořád ještě závrať. Po půlhodině vydatného ráchání a ostřikování začínal být zase svěží. Skutečnou kocovinu po těch vínech neměl. Spíš to jenom rozhodilo jeho vnímání. V zrcadle se chvíli viděl dvojmo. Byla otázka, jestli v tomhle stavu může řídit.

Bude to muset vyzkoušet.

Venku svítilo slunce a bylo teplo. Kirkegata byla liduprázdná. Barvy na domech zářily v časně ranním světle a první zeleň na stromech byla neobyčejně intenzivní. Trondheim vypadal jako o generální zkoušce na jaro. V nezvykle hezkém počasí roztál poslední sníh. Johanson si uvědomil, že se mu tento den mimořádně líbí. Najednou se mu dokonce líbila i okolnost, kvůli které ho Lundová vytáhla z postele. Začal si pískat Vivaldiho, což ještě zlepšilo jeho už beztak dobrou náladu a nekladlo to žádné velké nároky na jeho ducha a tělo, zatímco se svým Jeepem stoupal na Gloshaugen. NTNU byla o víkendech oficiálně zavřená, ale nikdo to nedodržoval. Naopak to byla nejlepší doba na vyřízení pošty a e-mailů a příležitost nerušené pracovat. Johanson vešel do rozdělovny pošty, prohrabal svou přihrádku a vytáhl tlustou obálku. Byl to dopis ze Senekenbergova muzea ve Frankfurtu. Určitě obsahoval laboratorně-technický nález, na který Lundová tak toužebně čekala. Vzal obálku, aniž by ji otevřel, odešel z univerzity a jel do Tyholtu.

Marintek, Námořní technický institut, byl těsně propojen s NTNU, Sintefem a výzkumným střediskem Statoilu. Vedle různých simulačních nádrží a vlnových tunelů zde byla i největší mořská pánev na světě používaná k výzkumným účelům. Každé poněkud větší plovoucí výrobní zařízení na norském podstavci se zkoušelo v téhle pánvi dlouhé osmdesát a hluboké deset metrů. Dva systémy na výrobu vln vytvářely proudění a nárazy v miniaturním formátu až do vln vysokých jeden metr, což zpod zorného úhlu modelu plošiny představovalo ničivý rozměr. Johanson soudil, že tady Lundová zkouší i podmořskou továrnu, kterou chce postavit na kontinentálním svahu.

Skutečně ji taky našel v hale s bazénem, kde o něčem debatovala se skupinou vědců. Byla to legrační scenérie. V zelené vodě plavaly ponorky mezi vrtnými plošinami velikosti hraček. Minitankery křižovaly mezi personálem ve veslicích. Celkovým dojmem z toho byla směs laboratoře, hračkářství a letního pikniku na člunu, ale zdání klamalo. V celém tom průmyslu na moři se nemohlo uskutečnit nic bez požehnání Marinteku.

Lundová uviděla Johansona a přerušila hovor s ostatními. Vyrazila k němu, i když kvůli tomu musela obejít nádrž. Jako obyčejně to vzala poklusem.

„Proč jsi nejela člunem?“ zeptal se Johanson. „Protože tady nejsme na rybníku,“ odpověděla. „Všechno se musí koordinovat. Kdybych tím prošuměla, stovky naftařů přijdou o život v rozbouřených vlnách a vina by byla na mně.“

Dala mu pusu na tvář. „Škrábeš.“

„Všichni vousatí muži škrábou,“ řekl Johanson. „Buď ráda, že se Kare holí, protože jinak bys neměla důvod dávat mu přednost přede mnou. Na čem děláte? Řešíte to podmořské zařízení?“

„Snažíme se. Hloubku tisíc metrů pod mořem v bazénu nasimulujeme, ale dál už to není moc přesné.“

„Pro váš projekt to přece stačí, ne?“

„Ale i tak necháváme vypočítat nezávislé scénáře. Někdy se odchylují od výsledků z bazénu a pak měníme parametry tak dlouho, dokud se neshodneme.“

„Shell projektuje továrnu v hloubce dva tisíce metrů. Bylo to včera v novinách. Máte konkurenci.“

„Já vím. Shell tím pověřil Marintek. Ale je to tvrdý oříšek. Pojď na tu snídani!“

Venku na chodbě Johanson řekl: „Pořád nechápu, proč nechcete nasadit ty vaše SWOP. Není lehčí pracovat na plovoucích konstrukcích, odkud pokládáte dolů pružné vedení?“

Zavrtěla hlavou. „To je příliš riskantní. Plovoucí konstrukce se musí ukotvit…“

„To všechno vím.“

„… a může se utrhnout.“

„Ale na šelfu je ukotvena spousta stanic!“

„Ano, ale v malé hloubce. Ve velké hloubce panují úplně jiné poměry, co se týče proudění a vln. Ostatně nejde jen o ukotvení. Čím výš stavíš stoupací potrubí, tím je nestabilnější, a my přece nechceme způsobit ekologickou katastrofu. Mimoto nikdo nestojí o to, pracovat tak daleko na moři na plovoucí palubě. I ty nejotrlejší nátury by tam vypustily duši. Tudy nahoru!“

Vystoupali po schodišti.

„Myslel jsem, že jdeme na snídani,“ řekl Johanson udiveně.

„To ano, ale napřed ti chci něco ukázat.“

Lundová rozrazila dveře. Nacházeli se v kanceláři nad bazénem. Široká fronta oken skýtala výhled na řadu lomenicových domečků zalitých sluncem a na pěstěnou zeleň, která se táhla až k fjordu.

„Jaké to požehnané ráno,“ sykl Johanson.

Lundová přistoupila k pracovnímu stolu. Přitáhla dvě rezopalové židle a otevřela laptop s velkou obrazovkou. Bubnovala prsty po stole, zatímco v počítači nabíhal program. Objevila se stránka s fotografiemi, které byly Johansonovi nějak povědomé. Ukazovaly světlou, mléčnou plochu, která se na okrajích ztrácela v černi. Najednou si tu scénu vybavil.

„To jsou ty snímky, které pořídil Victor,“ řekl. „Ta věc na svahu.“

„Ta věc, která mi ne a nedá pokoje,“ přikývla Lundová.

„Zjistili jste už mezitím, co to je?“

„Ne. Ale zato víme, co to není. Není to medúza, není to hejno ryb. Prohnal jsem tu sekvenci snad přes tisíc filtrů. Tohle je maximum, co jsme z toho dostali.“ Zvětšila první fotografii. „Když jsme to stvoření dostali před objektiv, bylo vystaveno silnému náporu světla z reflektorů. Viděli jsme jenom jeho část, ale samozřejmě úplně jinak, než jak bychom to viděli bez umělého světla.“

„Bez umělého světla byste v té hloubce neviděli vůbec nic.“

„Ale jdi!“

„Může být, že před sebou máme případ bioluminiscence a…“

Johanson se zarazil. Lundová působila navýsost spokojeně. Její prsty zatančily po klávesnici a obraz se opět změnil. Tentokrát byl vidět výřez z pravého horního kraje. Tam, kde ozářená plocha přecházela do tmavého, se něco slabě rýsovalo. Záření jiného druhu, tmavě modré a procházely jím světlejší linie.

„Když nasvítíš luminiscenční objekt, jeho vlastní vyzařování už nevidíš. A Victorovy reflektory přesvítí všechno. Až na krajní oblast, kde už neměly takovou intenzitu. A tam už se dá něco rozeznat. Podle mého soudu je to důkaz, že máme co dělat se světélkujícím tvorem. A to pořádně velkým.“

Schopnost svítit byla vlastní celé řadě obyvatel mořských hlubin. Využívali k tomu bakterie, se kterými žili v symbióze. Existovaly i světélkující organismy při mořském povrchu, jako třeba řasy a malé sépie. Ale vlastní světlo moře začínalo až tam, kam sluneční světlo nedosáhlo.

Johanson civěl na obrazovku. Modrou spíš tušil, než viděl. Necvičené oko by to nerozeznalo. Ale kamera v robotu pořizovala snímky s extrémně vysokým rozlišením. Lundová měla možná pravdu.

Johanson se podrbal ve vousech. „Co myslíš, jak ta věc byla veliká?“

„Těžko říct. Podle toho, jak rychle zmizela, plavala jen na okraji světelného horizontu. Byla několik metrů od objektivu. Přesto její povrch vyplnil téměř celý záběr. Co z toho vyplývá?“

„Část, kterou jsme viděli, mohla být velká deset až dvanáct čtverečních metrů.“

„Kterou jsme viděli,“ Lundová udělala pauzu. „Podle světla na okrajích jsme pravděpodobně většinu neviděli.“

Johanson dostal nápad.

„Mohlo by to být planktonické povahy,“ řekl. „Mikroorganismy. Jsou takové, které svítí.“

„A jak si vysvětlíš ten vzorek?“

„Ty světlé linie? Náhoda. O kanálech na Marsu jsme si taky mysleli, že je to vzor.“

„Nevěřím, že je to plankton.“

„Tak dobře to zas vidět není.“

„Ale je. Podívej se!“

Lundová vyvolala další obrázky. Objekt se stahoval čím dál víc do tmy. Skutečně byl vidět méně než jednu vteřinu. Druhá a třetí zvětšenina ukazovaly pořád ještě slabě luminiscenční plochu s liniemi, které v průběhu sekvence měnily svou polohu. Na čtvrté všechno zmizelo.

„Vypnulo to světlo,“ řekl Johanson překvapeně.

Uvažoval. Jisté druhy krakatic komunikovaly pomocí bioluminiscence. A nebylo vůbec nic mimořádného, když živočich tváří v tvář náhlému ohrožení jakoby zmáčkl vypínač a ztratil se ve tmě. Ale tohle zvíře bylo strašně veliké. Větší než jakákoli známá krakatice.

Vnucoval se závěr, který se mu vůbec nelíbil. Tenhle živočich nepatří na norský kontinentální okraj.

„Architheutis“ řekl. „Krakatice obrovská.“

Lundová přikývla. „Ta myšlenka se přímo vnucuje. Ale bylo by to poprvé, kdy se ukázala v těchto vodách.“

„Bylo by to poprvé, kdy se něco takového ukázalo živé.“

Ale to nebyla tak úplně pravda. Historky o Architheutis byly dávno stejně otřepané jako námořnické povídačky. Ale pak vyplavené mrtvoly přinesly důkaz o jejich existenci. Tedy téměř přinesly, protože maso krakatic bylo jako guma. Čím víc se natahovalo, tím bylo delší. Dokonce i ve stadiu rozkladu. Před pár lety vědcům východně od Nového Zélandu konečně uvízla v síti mláďata, jejichž genetický profil bezpochyby vykazoval, že by se byla během roku a půl proměnila ve dvacet metrů dlouhé a deset metráků těžké obří olihně. Jediná vada na kráse byla, že člověk takové zvíře nikdy nespatřil živé. Architheutis pobývaly v hlubokém moři, a jestli svítily, bylo víc než sporné.

Johanson svraštil čelo. Pak zavrtěl hlavou.

„Ne.“

„Co ne?“

„Spousta věcí mluví proti. Tohle prostě není prostředí pro krakatice.“

„Ano, ale…“ Lundová mávala rukama ve vzduchu. „Ve skutečnosti nevíme, kde se vyskytují. Nevíme to.“

„Nepatří sem.“

„Ti červi sem taky nepatří.“ Rozhostilo se mlčení.

„A i kdyby,“ řekl konečně Johanson. „Architheutis jsou plaché. Co se tak staráš? Dodnes krakatice obrovská nezaútočila na člověka.“

„Očití svědci říkají něco jiného.“

„Panebože, Tino! Možná se tu a tam objevily u nějaké lodi. Ale my se tu přece nebavíme vážně o ohrožení těžby ropy krakaticemi. Musíš přiznat, že je to k smíchu.“

Lundová si skepticky prohlížela zvětšeniny. Pak zavřela databázi. „No dobře. Máš pro mě něco? Nějaké výsledky?“ Johanson vytáhl obálku a otevřel ji. Byl v ní tlustý fascikl hustě potištěného papíru.

„No nazdar!“ vyhrkla Lundová. „Počkej. Musí tu být nějaké shrnutí., Tady!“

„Ukaž!“

„Hned.“ Přelétl stručnou zprávu. Lundová vstala a šla k oknu. Pak začala přecházet po místnosti. „Tak mluv!“

Johanson svraštil obočí a listoval v papírech. „Hm. To je zajímavé.“

„Tak už to vybal!“

„Potvrzují, že se jedná o Polychaeta. Mimo to sdělují, že sice nejsou taxonomové, ale že došli k výsledku, že ten červ vykazuje zarážející podobnost s Hesiocaeca methanicola. V této souvislosti se podivují nad extrémně vyvinutými čelistmi a dál píšou… To jsou zase podrobnosti… Aha, tady. Zkoumali čelisti. Jsou jednoznačně určeny k vrtání a hrabání.“

„To jsme přece věděli taky,“ vykřikla Lundová netrpělivě. „Počkej! Prováděli s ním i další věci. Zkoumání stabilního izotopového složení, a taky analýza ze spektrometrie hmoty., Ouha! Náš červ je o devadesát promile lehčí.“

„Můžeš se vyjádřit srozumitelně?“

„Je skutečně metanotrofní. Žije v symbióze s bakteriemi, které odbourávají metan. Moment, jak bych ti to vysvětlil? Takže izotopy… Víš, co jsou izotopy?“

„Atomy jednoho chemického prvku se stejným nábojem jádra, ale rozdílné váhy.“

„Velmi dobře. Například uhlík existuje v rozdílné váze. Máme uhlík 12 a uhlík 13. Když budeš žrát něco, co obsahuje převážně lehčí uhlík, tedy lehčí izotop, budeš taky vážit míň. Je to jasné?“

„Pokud ovšem budu vůbec něco žrát. Ano. To má logiku.“

„A v metanu je velice lehký uhlík. Když červ žije v symbióze s bakteriemi, které žerou tenhle metan, bakterie se tím stanou lehčími, a když pak červ sežere bakterie, bude taky lehčí. A ten náš je o hodně lehčí.“

„Vy biologové jste divní lidé. Jak na to můžete přijít?“

„Děláme strašné věci. Usušíme červa, rozemelem ho na prášek a ten nasypeme do měřícího zařízení. Tak se podíváme dál. Rastrová elektronová mikroskopie… přibarvili DNA… velice důkladný postup…“

„No tak se vyžvejkni!“ Lundová přešla k němu a vytrhla mu papír. „Já nejsem zvědavá na žádnou akademickou přednášku, já chci vědět, jestli tam dole můžeme vrtat!“

„Můžete…“ Johanson jí vytáhl papír z ruky a četl poslední řádky. „Skvělé!“

„A co?“

Johanson zvedl hlavu. „Ty potvory jsou plné bakterií. Zevnitř i zvenku. Endosymbióza i exosymbióza. Tví červi jsou doslova autobusy pro bakterie.“

Lundová se nejistě ohlédla. „A co to znamená?“

„Je v tom rozpor. Tvůj červ žije jednoznačně v metanhydrátu. Je nacpaný bakteriemi až k prasknutí. Neloví kořist a nevrtá díry. Místo toho se jen tak líně povaluje v ledu a tloustne. Přesto má obrovské čelisti na vrtání a ty jejich hordy tam na svahu mi přišly jako všechno možné, jenom ne jako líné a tlusté. Ti červi byli vysloveně agilní.“

Opět se na chvíli rozhostilo ticho. Konečně se ozvala Lundová:

„Co tam dole dělají, Sigure? Co je to za živočichy?“

Johanson pokrčil rameny.

„Třeba opravdu právě přišli rovnou z kambria. Nemám tušení, co lam dělají.“ Pak zaváhal. „A zrovna tak nemám tušení, jestli to hraje nějakou roli. Co by mohli tak velkého provést? Válí se po dně, ale těžko vám můžou nahlodat ropovod.“

„Co tedy nahlodávají?“

Johanson si prohlížel shrnutí zprávy.

„Je tu ještě jedna adresa, na které by nám o tom mohli něco říct. A jestli ani ti na to nepřijdou, budeme asi muset počkat, dokud na to nepřijdeme sami.“

„Na to bych čekala velice nerada.“

„Dobrá. Pošlu jim pár exemplářů.“ Johanson si protáhl údy a zívl. „Třeba budeme mít štěstí a oni se sem vypraví s výzkumnou lodí, aby se na to podívali sami. Každopádně se budeš muset obrnit trpělivostí. Do té doby nemůžeme dělat nic. Pročež, jestli dovolíš, bych teď rád konečně posnídal a udělil Karemu Sverdrupovi nějaké dobré rady.“

Lundová se zasmála. Ale nijak zvlášť spokojeně nevypadala.

5. dubna

Vancouver Island a Vancouver, Kanada

Obchod se zase rozjel.

Za jiných okolností by Anawak bezvýhradně sdílel Shoemakerovu radost. Velryby se vrátily. Obchodní vedoucí nemluvil o ničem jiném. A skutečně se postupně dostavily: plejtvákovci šedí a keporkakové, kosatky a dokonce několik plejtváků. Anawak byl z jejich návratu samozřejmě šťastný. Po ničem jiném tolik netoužil. Nyní ovšem jejich návrat spojoval s některými otázkami. Kde se potloukaly celou tu dobu, že je nevypátral žádný satelit ani měřicí sonda? Navíc mu nešlo z mysli to pozoruhodné setkání, při němž si připadal jako laboratorní krysa. Velryby si ho klidně a důkladně vzaly pod lupu, jako kdyby ležel na pitevním stole.

Byli to zvědové?

A co chtěli vyzvědět?

To je přece scestné!

Anawak zavřel pokladnu a vyšel ven. Turisté už se shromáždili na konci mola. Oblečení v oranžových kombinézách vypadali jako nějaké zvláštní komando. Anawak nabral do plic čerstvý ranní vzduch a šel za nimi.

Uslyšel, jak se za ním někdo žene klusem.

„Doktore Anawaku!

Zastavil se a otočil hlavu. Vedle něj stála Alicia Delawareová. Její rudé vlasy byly tentokrát spletené do copu a na očích měla módní modré sluneční brýle.

„Vezmete mě s sebou?“

Anawak si ji prohlédl. Pak se podíval naproti k trupu Blue Sharka.

„Jsme plně obsazeni.“

„Utíkala jsem celou cestu.“

„Je mi líto. Za půl hodiny vyplouvá Lady Wexham. Ta je komfortní. Velká, má vyhřívané kabiny a je tam snack bar.

„Tam nechci. Určitě máte ještě někde místo. Třeba vzadu!“

„Jsme v kabině dva, Susan a já.“

„Nepotřebuju sedět.“ Usmála se. S těmi velkými zuby vypadala jako pihovatý králík. „Prosím vás! Přece nemáte důvod být na mě ošklivý. Chtěla bych jet s vámi., Vlastně jenom s vámi, abych řekla pravdu.“

Anawak svraštil čelo.

„Nedívejte se tak!“ Delawareová protočila oči. „Četla jsem vaše knihy a obdivuju vaši práci. To je všechno.“

„Neměl jsem ten dojem.“

„Posledně v akváriu?“ Udělala rukou zamítavé gesto. „Nechte to plavat. Prosím vás, pane doktore, jsem tu jenom na jeden den. Udělal byste mi velikánskou radost.“

„Máme své předpisy.“ Znělo to chabě a malodušně.

„Poslouchejte mě, vy jeden zarputilce,“ řekla. „Mám slzy na krajíčku. Varuju vás. Jestli mě nevezmete s sebou, budu brečet celou cestu letadlem zpátky do Chicaga. Vezmete si to na svědomí?“

Upírala na něj oči. Anawak nemohl jinak. Musel se smát.

„Tak dobře. Pro mě za mě, pojeďte se mnou.“

„Vážně?“

„Ano. Ale necháte moje nervy na pokoji. Schovejte si své pomatené teorie pro sebe.“

„To nebyla moje teorie. To byla teorie od…“

„Pokud možno buďte zticha, jak nejdéle to dokážete.“

Delawareová se už už chystala odpovědět, ale hned si to rozmyslela a přikývla.

„Počkejte tady,“ řekl Anawak. „Přinesu vám overal.“

Alicia Delawareová dodržela svůj slib plných deset minut. Sotva domy Tofina zmizely za prvním zalesněným horským svahem, postavila se vedle Leona a napřáhla ruku.

„Říkejte mi Licia.“

„Licia?“

„To je od Alicie, jenže Alicia je prokletý jméno. Aspoň pro mě. Moji rodiče si to samozřejmě nemysleli, ale člověka se nikdo neptá, jak se chce jmenovat. Mně to připadá trapný a je mi z tý Alicie na blití. Vy jste Leon, že jo?“

Uchopil podávanou ruku. „Těší mě, Licio.“

„Dobře. A teď si musíme stručně něco vyjasnit.“

Anawak hledal očima zastání u Stringerové, která kormidlovala zodiak. Ta sice opětovala jeho pohled, ale jen pokrčila rameny a dál hlídala kurs.

„A co?“ zeptal se opatrně.

„Kvůli posledně. Byla jsem blbá a neviděla si do huby, tam v akváriu. Je mi to líto.“

„To už je pryč.“

„Ale ty se mi musíš taky omluvit.“

„Já? A za co?“

Delawareová sklopila oči. „To bylo v pořádku, žes mi to tam před lidmi vytmavil, ale už ne to, cos říkal o tom, jak vypadám.“

„Já jsem ne…“ K čertu!

„Řekls, že běluha, která by mě viděla při šminkování, by musela pochybovat o mým rozumu.“

„Tak jsem to přece nemyslel. To bylo abstraktní přirovnání.“

„Blbý přirovnání.“

Anawak se podrbal ve kštici. Zlobil se na Delawareovou, protože podle jeho soudu přišla do akvária s předpojatými argumenty a projevila se jako naprostá ignorantka. Určitě ji urazil, jak měl vztek.

„Dobrá. Omlouvám se.“

„Beru.“

„Ty se odvoláváš na Povinelliho,“ konstatoval.

Delawareová se usmála. Těmi slovy jí dal najevo, že ji bere vážně. Daniel Povinelli byl prominentní odpůrce Gordona Gallupa v otázce, jak jsou primáti a další zvířata skutečně inteligentní a nakolik si uvědomují sami sebe. Souhlasil s Gallupem, že šimpanzi, kteří se poznali v zrcadle, mají představu o sobě samých. O to rozhodněji však popíral, že by jim tato schopnost dávala možnost chápat duševní stavy své vlastní i jiných živočichů. Podle Povinelliho ještě zdaleka nebylo prokázáno, že vůbec někdy nějaké zvíře projevilo psychologické porozumění, jaké je vlastní člověku.

„Povinelli se vydal odvážnou cestou,“ řekla Delawareová. „Jeho názory působí jako předvčerejší, ale to on bere v potaz. Gallup to má jednodušší, protože je elegantní, když staví šimpanze a delfíny a bůhví koho ještě za rovnoprávné partnery člověka.“

„Oni jsou jeho rovnoprávní partneři,“ řekl Anawak.

„V etickém smyslu.“

„Nezávisle na něm. Etika je vynález člověka.“

„O tom nikdo nepochybuje. Ani Povinelli.“

Anawak přelétl pohledem záliv. V jejich zorném poli se objevily

menší ostrovy.

„Vím, kam směřuješ,“ řekl po krátké pauze. „Ty si myslíš, že to není správná cesta, snažit se objevit ve zvířatech co nejvíc lidského, abychom s nimi zacházeli lidsky.“

„Je to arogantní!“ vykřikla Delawareová.

„Dávám ti za pravdu. Neřeší to ani jediný problém. Ale většina lidí se drží představy, že život zvířete je tím víc hoden ochrany, čím víc se podobá člověku. Je a bude vždycky lehčí usmrtit zvíře než člověka. Těžší to bude teprve tehdy, až začneme zvíře považovat za blízkého příbuzného. Většina lidí už je k tomu svolná, ale jen strašně málo lidí se zatím smířilo s myšlenkou, že zřejmě nejsme korunou všeho stvoření a že na stupnici hodnot náš život nestojí nad životy ostatních tvorů, nýbrž vedle nich. Tím vzniká dilema: jak si můžu zvířete nebo rostliny cenit stejně jako člověka, když zároveň život člověka stavím výš než život mravence, opice nebo delfína?“

„Hurá!“ Delawareová zatleskala rukama. „Takže jsme přece jen zajedno!“

„Téměř. Myslím, že jsi trochu… že se na to díváš poněkud mesianisticky. Já osobně jsem toho názoru, že psýcha šimpanze nebo běluhy vykazuje jisté prvky lidské psychiky.“ Delawareová chtěla odpovědět, ale Anawak zvedl ruce. „Dobře, zkusíme to formulovat jinak: na stupnici hodnot běluhy, pokud ovšem velryby takové myšlenky vůbec napadají, možná stoupáme o to výš, o kolik víc důvěrně známého objevují velryby v nás.“ Zasmál se. „Třeba nás běluhy dokonce považují za inteligentní. Takhle se ti to líbí líp?“

Delawareová nakrčila nos. „Já nevím, Leone. Proč mám pořád dojem, že se mě snažíš vlákat do pasti?“

„Lvouni!“ zakřičela Stringerová. „Tam vpředu!“

Anawak si zaclonil oči rukou. Blížili se k ostrovu, spoře porostlém stromy. Na útesech se vyhřívala na slunci skupina lvounů. Někteří zvedli hlavu a dívali se na člun.

„Vůbec nejde o Gallupa nebo Povinelliho, nemám pravdu?“ Přiložil kameru k oku, přiblížil si zvířata zoomem a pořídil pár snímků. „Navrhuju ti jinou debatu. Shodujeme se v tom, že žádná stupnice hodnot neexistuje a že je to jen lidská představa, od které se tímto musíme odpoutat. Každý z nás jednoznačně odmítá polidšťování zvířat. Já jsem přesvědčen, že v jistých mezích je přece jen možné pochopit vnitřní svět zvířat. Řekněme intelektuálně pochopit. Navíc věřím, že s některými toho máme společného víc než s jinými a že najdeme způsob, jak s některými z nich navázat komunikaci., Ty naopak věříš, že všechno nelidské nám zůstane navěky cizí. Do hlavy zvířete nemáme přístup. Žádná komunikace tedy nemůže nastat, dělicí čára bude mezi námi a jimi existovat vždycky a my se musíme spokojit s tím, že necháme zvířata na pokoji.“

Delawareová chvíli mlčela. Zodiak minul pomalou rychlostí ostrov se lvouny. Stringerová vykládala zajímavosti o zvířatech a osazenstvo stejně jako Anawak hned vytáhlo kamery a fotilo a točilo.

„Musím o tom přemýšlet,“ řekla konečně.

A skutečně přemýšlela. Aspoň během další plavby, dokud se zodiak neocitl na otevřeném moři, neřekla skoro nic. Anawak byl spokojen. Bylo dobře, že vyhlídková túra začala lvouny. Populace velryb totiž pořád ještě nedosáhla svého obvyklého počtu. Útes plný lvounů naladil expedici pozitivně a možná by i napomohl skousnout, kdyby se už dál nic moc nedělo.

Ale jeho obavy se ukázaly jako neopodstatněné.

Hned u pobřeží narazili na stádo plejtvákovců. Jsou o něco menší než keporkakové, ale i tak je jejich velikost impozantní. Někteří připluli dost blízko a na krátkou dobu zůstali trčet z vody, čímž byli pasažéři naprosto uchváceni. Mohutné, jakoby kropenaté čelisti velryb ověšené žaludovci, zooplanktonem a přirostlými parazity vypadaly jako oživlé kameny barvy břidlice. Většina účastníků fotila a točila jako posedlá. Další se jen dívali jako u vytržení. Anawak už zažil dospělé muže, kterým při vynoření se velryb vhrkly slzy do očí.

V jisté vzdálenosti se pohybovaly další tři zodiaky a jedna větší loď s pevným trupem. Všechny měly vypnuté motory. Stringerová se jim ohlásila vysílačkou. Co zde prováděli, byl ještě snesitelný způsob whale watchingu, pozorování velryb, ale i proti němu vytáhl Jack Greywolf do boje.

Jack Greywolf byl idiot.

Navíc nebezpečný idiot. Anawakovi se nelíbilo, co plánoval. Tourist watching. K smíchu! Ale kdyby došlo ke střetu, Greywolf bude mít média na své straně. Davies ztratí kredit, a je úplně fuk, jak svědomitě a zodpovědně postupují. Narušitelské akce ochránců zvířat, i když je provádějí party pochybných magorů jako Greywolfovy Seaguards, by jen potvrdily předsudky. Sotva kdo si dá práci rozlišovat mezi počínáním seriózních organizací a fanatiky ražení Jacka Greywolfa. To se taky dělo až pak, když tisk rozebral fakta a škoda už byla způsobena.

A bůh ví, že Greywolf nebyl Anawakovou jedinou starostí.

Pozorně sledoval oceán, kameru v pohotovosti. Ptal se sám sebe, jestli znovu netrpí paranoiou, kterou vyvolalo setkání se dvěma keporkaky. Viděl strašidla, nebo se v chování zvířat skutečně projevila nějaká změna?

„Napravo!“ vykřikla Stringerová.

Hlavy lidí v zodiaku se otočily ve směru její napřažené ruky. Několik plejtvákovců se přiblížilo k člunu a provádělo zdánlivý potápěcí manévr. Osádce se zdálo, že jí mávají ocasními ploutvemi. Anawak nacvakal něco fotek do archivu. Shoemaker by se byl při tom pohledu roztleskal. Byl to výlet jako z výpravné obrázkové knihy, jako kdyby se zvířata domluvila, že whale watchers odškodní velkolepou show za jejich dlouhé čekání. V dálce před nimi čněly z vody tři velké šedivé hlavy.

„To nejsou plejtvákovci, že ne?“ zeptala se Delawareová. Dívala se na Anawaka žvýkajícího žvýkačku, jako kdyby čekala na odměnu.“

„Ne. To jsou keporkakové.“

„Vždyť to přece říkám. Odkud mají to strašný pojmenování?

„To je eskymácky. Znamená to hrbatá ryba.“

„Vždyť žádný hrb nemají. Aspoň já nic nevidím.“

„To nemají, ale dělají ho při potápění. Myslím, že keporkakové dostali jméno právě podle toho charakteristického zakřivení.“

Delawareová udiveně zvedla obočí. „Já bych spíš řekla, že je to podle těch malých hrbů na tlamě. Vypadají jako nádory.“

Anawak si povzdychl.

„Už zase musíš být ze všech nejchytřejší, Licio?“

„No tak promiň.“ Najednou rozčileně zamávala rukama. „Hej! Co to tam dělají? Co to je?!“

Tři velrybí hlavy rozčísly hladinu současně. Keporkakové měli dokořán otevřené obrovské tlamy, takže byl vidět růžově zbarvený provazec uprostřed patra nad úzkou horní čelistí. Mohutné pytle kolem hrdla vypadaly jako nafouknuté. Mezi velrybami vířila pěna a ještě něco, lesklo se to jako pouťové cetky. Byly to divoce se třepetající malé rybky. Zčista jasná se objevila hejna racků a potáplic. Ptáci kroužili nad celým tím divadlem a vrhali se střemhlav dolů, aby se také přiživili.

„Žerou,“ řekl Anawak, zatímco fotografoval.

„Vypadají, jako kdyby chtěly sežrat nás“

„Licio! Nedělej se ještě hloupější, než doopravdy jsi.“

Delawareová si přehodila jazykem žvýkačku z jedné strany na druhou. „Ty taky nerozumíš srandě,“ řekla znuděně. „Já přece vím, že se velryby živí planktonem, ráčky a všemi těmi malými živočichy. Jenom jsem nikdy neviděla, jak to dělají. Myslela jsem, že brázdí vodu s otevřenou tlamou.“

„Velryby s hladkým břichem to tak dělají,“ řekla Stringerová přes rameno. „Keporkakové mají svou vlastní metodu. Zaplujou pod hejno malých ryb nebo ráčků a udělají kolem nich kruh ze vzduchových bublin. Malí živočichové se chtějí vyhnout rozvířené vodě, utíkají od bublinové opony co nejdál a shluknou se tak těsně uprostřed kruhu. A velryby během vynořování otevřou tlamy a udělají chlamst.“

„Nic jí nevysvětluj,“ řekl Anawak. „Ta ví beztak všechno nejlíp.“

„Chlamst?“ zapitvořila se Delawareová.

„Velryby s rýhovaným břichem to zkrátka dělají takhle. Hltají. Můžou vzepřít hltan, a proto vypadají jako napumpované. A náhlým rozevřením se jejich hrdla promění v obrovskou zásobárnu potravy. Jedním obrovským hltem nasajou plankton a ryby a ty se zachytí o kostice, když pak velryba ze sebe zase vytlačuje vodu.“

Anawak se postavil vedle Stringerové. Delawareová zřejmě pochopila, že si chtějí promluvit o samotě. S námahou udržujíc rovnováhu popošla od kormidelny dopředu k pasažérům a začala jim vysvětlovat, jak velryby dělají chlamst.

Anawak po chvíli řekl: „Jak ti dneska připadají?“

Stringerová otočila hlavu. „Velryby?“

„Ano.“

„Co je to za divnou otázku?“ Pak se na okamžik zamyslela. „Jako vždycky, řekla bych. Tobě připadají jinak?“

„Zdají se ti normální?“

„Jasně. Mají euforii z toho, jak se předvádějí, jestli myslíš tohle. A dneska jsou pěkně rozparáděný.“

„Nemáš dojem, že jsou jako… jako vyměněné?“

Stringerová přimhouřila oči. Ve vodě se odráželo slunce. Blízko člunu se vynořil kropenatý šedivý hřbet a zase zmizel. Keporkakové se opět stáhli pod hladinu.

„Vyměněné?“ řekla zvolna. „Jak to myslíš?“

„Říkal jsem ti přece o těch dvou Megapterae, kteří se mi zčistajasna vynořili vedle člunu.“ Anawak pronesl vědecké pojmenování keporkaků naprosto spontánně. Co se mu honilo hlavou, bylo už uhozené víc než dost. Takhle to aspoň znělo zdáním serióznosti. „No a?“

„No jo. Bylo to divný.“

„Tos už říkal. Z každý strany jeden. Jak já ti závidím! Naprosto snovej zážitek, a já u toho zase nebyla.“

„Nevím, jestli to byl snovej zážitek. Spíš mi to připadalo, jako by dělali průzkum… jako kdyby měli něco za lubem. „Mluvíš v hádankách.“

„Nebylo to zrovna příjemné.“

„Zrovna příjemné?“ Stringerová zklamaně zavrtěla hlavou. „Máš všech pět pohromadě? To je přesně ten zážitek, o kterým sním. Přála bych si tam být místo tebe.“

„Nemyslím si, že bys měnila. Určitě bys z toho taky neměla žádné potěšení. Já si celou tu dobu kladu otázku, kdo vlastně pozoroval koho a za jakým účelem.

„Leone! Byly to velryby, a ne tajní agenti.“

Anawak si přejel rukou přes oči a pak pokrčil rameny. „Tak dobře, zapomeň na to. Je to všechno nesmysl. Musel jsem se splést.“

Ve walkie-talkie Stringerové to zapraskalo. Ozval se kvákavý hlas Toma Shoemakera.

„Susan? Přejdi na 99.“ Všechny whaling stations vysílaly a přijímaly na frekvenci 98. Bylo to praktické, protože tak všichni měli přehled o pozorování. Frekvenci 98 používala i pobřežní stráž a Tofino Air, a bohužel i nejrůznější sportovní rybáři, jejichž představa o whale watching byla podstatně drsnější. Pro soukromé hovory měla každá stanice svůj vlastní kanál. Stringerová přepnula.

„Máš tam někde Leona?“ zeptal se Shoemaker. „Je vedle mě.“

Podala Anawakovi vysílačku. Ten chvíli mluvil se Shoemakerem a nakonec řekl: „Dobře, jedu tam., Jasně, jde to i krátkodobě., Řekni jim, že poletím, hned jak se vrátíme., Tak zatím.“

„O co šlo?“ chtěla vědět Stringerová, když jí vracel vysílačku.“

„O nějaký dotaz. Inglewood.“

„Inglewoodi To rejdařství?“

„Jo. Volali z ředitelství. Nechtěli Tomovi říct žádný podrobnosti, jenom že potřebujou moji radu. A že to dost spěchá., Je to divný. Tomovi se zdálo, že by mě nejradši teleportovali.

Inglewood poslal vrtulník. Ani ne dvě hodiny poté, co hovořil vysílačkou s Shoemakerem, viděl Anawak, jak se pod ním vzdaluje spektakulární krajina Vancouver Islandu. Kopce porostlé jedlemi se střídaly s příkrými vrcholy hor, mezi nimi se blyštěly řeky a vábila modrozelená jezera. Krása ostrova však nedokázala zakrýt, jak zle dřevoprůmysl poznamenal lesy. Ten se za posledních sto let vyvinul v nejdůležitější průmyslové odvětví regionu. Holotěžbu na obrovských plochách nešlo přehlédnout.

Nechali za sebou Vancouver Island a letěli přes vysoce frekventovaný Strait of Georgia, luxusní linkové lodě, trajekty, nákladní lodě a soukromé jachty. Kdesi daleko se táhl impozantní horský pás Rocky Mountains s vrcholky pokrytými sněhem. Věže z modrého a narůžovělého skla lemovaly do daleka se rozpínající záliv, na kterém přistávaly a z něhož vzlétaly hydroplány jako ptáci, neméně pestré a četné.

Pilot hovořil se zemí. Vrtulník se snesl níž, vybral zatáčku a zamířil k doku. Krátce nato přistál na volném prostranství rozměrů obrovského parkoviště. Ze dvou stran se na něm tyčily srovnané hromady cedrového dřeva, které čekalo na transport. Kousek dál byly haldy kubíků síry a uhlí. U navigace kotvil mohutný cargoliner. Anawak spatřil skupinu lidí, od níž se oddělil jeden člověk a šel jim naproti. Vír vzduchu od vrtule mu rozcuchal vlasy. Byl oblečený v kabátě a ramena měl vytažená proti studenému víření. Anawak rozepnul svůj bezpečnostní pás a byl připraven vystoupit.

Muž odsunul dveře. Byl velký a statný, táhlo mu na šedesát, měl kulatý přátelský obličej a bystré oči. Usmíval se, když Anawakovi podával ruku.

„Clive Roberts,“ řekl. „Managing director.“

Potřásli si rukama. Anawak pak vykročil spolu s Robertsem ke skupině, která se zřejmě zabývala inspekcí nákladní lodě. Viděl námořníky i civilní osoby. Neustále se dívali nahoru na pravobok, chodili podél něj sem a tam, zastavovali se a gestikulovali.

„To jste hodný, že jste přijel tak rychle,“ řekl Roberts. „Musíte nás omluvit. Za normálních okolností nikoho takhle nepřepadáme, ale hoří nám koudel u zadku.“

„Nemáte se zač omlouvat,“ odpověděl Anawak. „O co jde?“

„O nehodu. Pravděpodobně.“

„Na téhle lodi?“

„Ano, to je Barrier Queen. Přesněji řečeno, máme problém s vlečnými loděmi, které ji měly dopravit do domovského přístavu.“

„Víte přece, že jsem odborník na kytovce? Cetolog. Zkoumám chování velryb a delfínů.“

„A právě o to jde. Vysvětlit chování.“

Roberts mu představil zúčastněné osoby. Tři patřily k managementu rejdařství, ostatní zastupovaly technického smluvního partnera. Opodál dva muži právě vykládali z dodávky potápěčskou výzbroj. Anawak se podíval do jejich ustaraných obličejů a pak si ho Roberts vzal stranou.

„Momentálně bohužel nemůžete mluvit s posádkou,“ řekl. „Ale dám vám kopii důvěrné zprávy, jakmile ji budu mít k dispozici. Nechceme se o té věci zbytečně šířit. Můžu se na vás spolehnout?“

„Samozřejmě.“

„Dobře. Teď vám shrnu sled událostí a vy se pak rozhodnete, jestli tu zůstanete, nebo zase odletíte. Ať už tak nebo onak, uhradíme vám všechny ztráty a nepříjemnosti, které jsme vám způsobili.“

„Nezpůsobili jste mi vůbec nic.“

Roberts se na něj vděčně podíval. „Musíte vědět, že Barrier Queen je poměrně nová loď. Nedávno byla důkladně prověřena, vzorně, se všemi náležitostmi, a dostala řádný certifikát. Je to nákladní loď o výtlaku šedesáti tisíc tun, kterou jsme doposud bez problémů přepravovali těžké náklady. Většinou do Japonska a zpět. Do její bezpečnosti vrážíme spoustu peněz, víc, než bychom museli. Každopádně, Barrier Queen byla při zpáteční cestě plně naložená.“

Anawak beze slova přikývl.

„Před šesti dny dosáhla zóny dvou set mil před Vancouverem. Kolem tří hodin ráno. Kormidelník změnil kurs o pět stupňů, byla to rutinní korektura. Nepovažoval za hutné podívat se na ukazatel. Daleko vpředu byla vidět světla jiné lodi, podle kterých se dalo orientovat pouhýma očima. Vlastně se ta světla měla posunout napravo. Ale zůstala tam, kde byla. Barrier Queen plula pořád rovně. Kormidelník otočil kormidlem víc, ale žádná změna kursu nenastala. Otočil tedy až na doraz, a najednou se to podařilo., Bohužel se to podařilo až moc.“

„Najel do někoho?“

„Ne. Druhá loď byla příliš daleko. Ale zřejmě se zablokovalo kormidlo. Teď bylo na doraz a uvízlo znovu. Nedalo se jím otočit zpátky. Kormidlo na doraz při rychlosti dvacet uzlů… Takhle velikou loď nemůžete zastavit jen tak! Barrier Queen se při té vysoké rychlosti začala otáčet v extrémně úzkém kruhu. Položila se na bok, i s nákladem. Náklon deset stupňů, umíte si představit, co to znamená?“

„To tedy umím.“

„Těsně nad vodní hladinou se nacházejí otvory pro odvodňování paluby. Při vysokých vlnách se jimi neustále prolévá voda a zrovna tak rychle teče zpátky. Jenže při takovéhle poloze lodi by se mohlo stát, že otvory zůstanou trvale pod vodou. To se pak loď může v okamžiku potopit. Moře bylo díkybohu klidné, ale situace to byla kritická. Kormidlo nešlo vrátit zpátky.“

„Co bylo příčinou?“

Roberts se na okamžik odmlčel.

„To nevíme. Víme jen, že teprve teď se celá šlamastyka pořádně rozjela. Barrier Queen zastavila stroje, vysílala „Mayday“ a čekala. Nebyla schopná manévrovat. Různé lodě v okolí prozřetelně změnily kurs a zamířily k ní. Z Vancouveru vyrazily dva záchranné remorkéry. Dorazily za dva a půl dne, v časném dopoledni. Šedesát metrů dlouhý oceánský remorkér a pětadvacetimetrový člun. To nejtěžší vždycky je, vrhnout lano z remorkéru tak, aby ho zachytili na palubě. Při bouřce to může trvat hodiny, je to nekonečná procedura. Napřed slabé lano, pak silnější a nakonec těžké, ocelové. Ale v tomhle případě… Neměl to být problém. Počasí bylo pořád hezké a moře klidné. Ale remorkérům něco bránilo.“

„Bránilo? A co?“

„Víte…“ Roberts stáhl obličej, jako by mu bylo trapné o tom dál mluvit. „Vypadá to úplně, jak kdyby… Panebože! Slyšel jste někdy, že by velryby zaútočily?“

Anawak přikývl.

„Myslíte na lodě?“

„Ano., Na velké lodě.“

„Je to mimořádně vzácné.“

„Vzácné?“ Roberts poslouchal. „Ale stalo se to někdy.“

„Je jeden známý případ. Stal se v devatenáctém století. Melville o tom napsal román.“

„Myslíte Bílou velrybu? Ale to je přece jen kniha.“

Anawak zavrtěl hlavou.

Moby Dick je příběh velrybářské lodi Essex. Ta byla skutečně lapena vorvaněm. Essex byla dvaačtyřicet metrů dlouhá loď, ale dřevěná a pravděpodobně už trochu ztrouchnivělá. Ale přesto. Velryba do ní narazila a ona se během pár minut potopila. Posádka pak byla týdny unášena mořem v záchranných člunech… A pak jsou tu dva případy, které se odehrály minulý rok před pobřežím Austrálie! V obou případech se jednalo o rybářské čluny.“

„Jak se to stalo?“

„Rozdrtila je ocasní ploutev. Velryba má největší sílu v ocasu.“ Anawak zauvažoval. „Jeden muž přišel o život. Ale myslím, že zemřel na srdeční slabost. Když se zřítil do vody.“

„Jaké to byly velryby?“

„To nikdo neví. Zvířata zase velice rychle zmizela. A kromě toho, když se něco takového stane, každý ze svědků vidí něco jiného.“ Anawak se podíval naproti na obrovskou Barrier Queen. Stála tu, zdánlivě nepoškozená. „Rozhodně si neumím představit, že by velryba zaútočila na takovouhle loď.“

Roberts sledoval jeho pohled.

„Napadeny byly remorkéry,“ řekl. „Ne Barrier Queen. Remorkéry byly odsunuty stranou. Očividně se to stalo tak, že se měly obě lodě převrhnout. Ale to se nepodařilo. Pak šlo o to, aby se nepovedlo přehodit lano. A pak. „Útok?“

„Ano.“

„Na to zapomeňte!“ Anawak udělal odmítavé gesto. „Velryba může převrhnout něco menšího nebo nanejvýš tak velikého jako je ona sama. Ale nic většího. A taky nic většího nenapadne, pokud k tomu není donucena.“

„Posádka přísahá na život a na smrt, že to tak bylo. Velryby…“

„Jaké velryby?“

„Panebože, jaké velryby? Copak jste to před chvílí neřekl sám, když jsem se vás ptal? Každý vidí něco jiného.“

Anawak svraštil čelo. „Dobře, tak si to přehrajeme. Začneme na maximu. Že byl remorkér napaden plejtvákem. Plejtvák obrovský, Balaenoptera musculus, je dlouhý až třiatřicet metrů a váží až sto dvacet tun. Každopádně je to největší zvíře, jaké kdy žilo na zemi. Dejme tomu, že se plejtvák pokouší potopit člun, který je stejně dlouhý jako on sám. Musí být nejméně stejně rychlý jako člun a pokud možno rychlejší. Ale dobře, padesát až šedesát kilometrů za hodinu na krátké trati zvládne hravě. Má proudnicový tvar a nemusí překonávat skoro žádný odpor třením. Ale jaký impulz může vyvinout? A jaký protiimpulz vyvine člun? Jednoduše řečeno, kdo koho přetlačí, když lidé na palubě tlačí proti němu?“

„Sto dvacet tun je obrovská váha.“

Anawak ukázal hlavou na nákladní vůz. „Dokážete ho zvednout?“

„Co? Ten náklaďák? Samozřejmě že ne.“

„A to se přitom můžete vzepřít. Plovoucí tělo ne. Ve vodě nedokážete zvednout nic těžšího, než sám vážíte. A je jedno, jestli jste velryba nebo člověk. Rovnicím hmotnosti se nevyhnete. Ale především musíte vypočítat váhu velryby proti vodě jí vytlačené. Mnoho vám nezbude. Jenom dopředná síla ocasní ploutve. Je možné, že se tím loď vychýlí z kursu. Ale taky může úhel dopadu vyrovnat do úhlu odrazu. Je to tak trochu jako v kulečníku, rozumíte mi?“

Roberts se podrbal na bradě. „Někteří si myslí, že to byli keporkakové. Jiní zas tvrdí, že to byl plejtvák myšok, a ti na palubě Barrier Queen věří, že viděli vorvaně…“

„Tři druhy, které nemohou být rozdílnější.“

„Roberts zaváhal.

„Pane Anawaku, já jsem střízlivě uvažující člověk. Vnucuje se mi myšlenka, že tahač prostě vjel do stáda. Třeba nenarazily velryby do lodě, ale naopak. Třeba si posádka počínala hloupě. Me faktem zůstává, že velryby menší remorkér potopily.“

Anawak nechápavě zíral na Robertse.

„Když bylo napnuto vlečné lano,“ pokračoval Roberts, „ze zádě na příď Barrier Queen. Silně napnutý železný řetěz. Z vody vyskočilo plno velryb a vrhly se na něj. A nebyli to žádní zakrslíci, ale řádné kousky, jak říkají námořníci.“ Roberts se odmlčel. „Velryby napadly remorkér a ten se položil na bok. Potopil se.“

„Panebože! A co posádka?“

„Dva pohřešovaní. Ostatní se zachránili., Umíte si představit, to ta zvířata udělala?“

To je příhodná otázka, pomyslel si Anawak. Delfíni a běluhy se poznají v zrcadle. Myslí? Plánují? Způsobem, který dokážeme pochopit i v náznacích? A co je k tomu vede? Vědí velryby, co znamená včera nebo zítra? A jaký zájem mohou mít na tom, zahnat nebo potopit velkou loď?

Dejme tomu, že je remorkéry ohrožovaly. Nebo jejich mláďata.

Ale jak a čím?

„Tohle všechno mi k velrybám vůbec nesedí,“ řekl Anawak.

Roberts vypadal bezmocně. „Taky to tak cítím. Ale posádka to vidí jinak. Velryby podobně zaútočily i na větší remorkér. Nakonec se podařilo tažné lano upevnit a žádný další útok už nenásledoval.“

Anawak se zamyšleně díval na vlastní nohy.

„Je to náhoda,“ řekl. „Děsivá náhoda.“

„Myslíte?“

„Asi bychom byli o něco moudřejí, kdybychom věděli, co se stalo s kormidlem.“

„Na to jsme zavolali potápěče,“ odpověděl Roberts. „Za pár minut se do toho pustí.“

„Mají v autě jednu náhradní soupravu?“

„Myslím že ano.“

Anawak přikývl.

„Dobře. Půjdu tam s nimi.“

Přístavní vody jsou noční můrou potápěčů. Všude na světě. Špinavá břečka, ve které plave přinejmenším tolik neřádstva jako molekul vody. Dno je většinou pokryto aspoň metrovou vrstvou bláta, ze které se neustále rozviřují do výšky různé částečky a organický materiál. Když se moře nad Anawakem zavřelo, položil si v jednu chvíli otázku, jestli v tomhle můžou vůbec něco najít. Měl pocit, jako kdyby se ponořil do hnědé mlhy. Před sebou viděl jen temné obrysy obou potápěčů na pozadí neostré tmavé plochy, což byla záď Barrier Queen.

Potápěči se na něj podívali a udělali palcem znamení O. K. Anawak jim odpověděl stejně. Vypustil vzduch ze své vesty a snášel se podél zádě dolů. Po pár metrech potápěči zapnuli lampy připevněné na čelech. Světlo bylo silné. Skvěle prozařovalo všechno, co plavalo ve vodě. Bublání vypouštěného vzduchu Anawaka bolelo v uších během klesání do hloubky. Z polotmy se vynořilo kormidlo. Bylo zubaté a strakaté. Anawak nahmatal hloubkoměr. Osm metrů. Stálo šikmo. Potápěči před ním zmizeli za listem kormidla. Zpoza něj světélkovaly jejich lampy.

Anawak se blížil z druhé strany. Napřed viděl jenom hranaté kraje a skořápky, které prorůstaly do bizarních skulptur. Došlo mu, že kormidlo je zarostlé neskutečným množstvím mušlí. V rýhách a škvírách, kde se točilo proti vyhloubení v trupu, byly organismy rozemlety na kompaktní kamennou kaši. Není divu, že se kormidlo nemohlo otočit zpátky. Bylo pevně zakousnuté.

Potopil se hlouběji. I tady bylo plno mušlí. Opatrně si na ně sáhl. Malí, nanejvýš tři centimetry velcí živočichové seděli pevně jeden na druhém. S krajní opatrností, aby se nepořezal o ostré lastury, za ně tahal, až překonal jejich odpor a utrhl je. Mušle byly napůl otevřené. Zevnitř vyčnívala propletená vlákna, kterými se držely. Anawak je zasunul do schránky, kterou měl připevněnou na opasku, a přitom uvažoval.

V lasturovitých se dvakrát nevyznal. Existovaly druhy mušlí, návky, které měly byssus, roztřepenou lepkavou nohu. Nejznámější a nejobávanější návkou byla Area zebra, zavlečená ze Středního východu. V minulých letech se rozšířila v americkém a evropském ekosystému a začala devastovat tamní faunu. Pokud to byly návky zebra, čím zarostlo kormidlo Barrier Queen, pak nebylo žádným překvapením, že jich byla tak silná vrstva. Kdekoli se zebry vyskytly, šířily se v nepředstavitelném množství.

Anawak obrátil na dlani utrženou mušli.

Kormidlo bylo napadeno návkami zebra. Všechno tomu nasvědčovalo. Ale jak se to mohlo stát? Tyhle mušle ničily výhradně sladkovodní ekosystémy. Přežívaly sice i ve slané vodě, ale to nevysvětlovalo, jak mohly napadnout pohybující se loď na širém moři, kde nebylo nic než kilometrové hloubky. Nebo se nabalily už v přístavu?

Loď připlula z Japonska. Mělo Japonsko problém se zebra mušlemi?

Stranou pod ním, mezi kormidlem a zádí, vyčnívaly z čirého nic dvě lopatky. Impozantní a neskutečných rozměrů. Anawak se spustil níž a šlapal ploutvemi, dokud nebyl schopen se chytit kraje lopatky, opadla ho tíseň. Celá vrtule měla průměr čtyři a půl metru. Byl to ocelový odlitek vážící přes osm tun. Na okamžik si představil, jaké to musí být, když se lodní šroub točí na plné obrátky. Nepřichází v úvahu, že by se takového kolosu něco mohlo jen letmo dotknout, co se k němu přiblížilo, muselo být neodvratně rozdrceno. Jenže mušle byly přirostlé i na vrtuli.

Anawakovi se vnucoval závěr, který se mu pranic nelíbil. Pomalu postupoval až ke středu vrtule. Jeho prsty se dotkly něčeho kluzkého.

Shluky světlé substance se uvolnily a mířily k němu. Sáhl po nich, uchopil a podržel si ho těsně před maskou.

Je to rosolovité. Jako guma.

Anawak otáčel roztřepenou věcí sem a tam. Pak si ji dal do schránky, hmatal dál dopředu. Z protější strany se k němu blížil jeden z potápěčů. Se svítilnou nad maskou vypadal jako filmový Vetřelec. Naznačil mu, že ho má následovat. Anawak se odrazil a proplul mezi kormidlem a šroubem. Pomalu klesal, až jeho ploutve narazily do hřídele, na níž byla nasazena vrtule. Zde té hlenovité hmoty bylo víc. Hřídel jí byla obalená. Potápěči se pokoušeli kus utrhnout. Anawak jim pomáhal. Namáhali se marně. Bylo to tak pevně spojené s lodním šroubem, že to rukama odstranit nešlo.

Na mysli mu vytanula Robertsova slova. Velryby se prý pokusily odtlačit remorkér. To je absurdní.

Co mohla chtít velryba, která sabotovala odvlečení lodi do doku? Aby se Barrier Queen potopila? Při vysokém vlnobití by tohle nebezpečí stejně vzniklo, protože nákladní loď nebyla schopná manévrovat. A vysoké vlny jednou přijít musely. Chtěly velryby zabránit Barier Queen dostat se do bezpečných vod? Anawak se podíval na finimetr.

Kyslíku měl ještě dost. Palcem nahoru naznačil oběma potápěčům, že chce ohledat trup. Ti mu dali znamení, že je to O. K. Všichni nechali šroub být a plavali podél palubní stěny. Anawak nejníže, tam, kde se trup zakřivuje ke kýlu. Jeho svítilna na přilbě pátrala po ocelové kůži lodi. Nátěr vypadal jako dost nový, pouze na pár místech byly znát škrábance nebo zabarvení. Sestoupil dál ke dnu, kde byla ještě větší tma.

S nevolí se podíval nahoru. Dvě rozptýlené světelné skvrny mu ukázaly, kde potápěči prohledávají stěnu trupu.

Co že se to stalo? Konec konců věděl, kde je. Přesto ho něco bolestně svíralo v prsou. Odrážel se nohama a plaval podél trupu. Nebylo vidět nic, co by připomínalo poškození.

V příštím okamžiku paprsek z jeho svítilny zeslábl. Anawakova pravice vyjela nahoru. Zjistil, že příčina není v lampě, ale v tom, na co svítí. Nátěr lodi rovnoměrně odrážel světlo. To však bylo nyní pohlceno zubatou hmotou mušlí, pod nimiž mizela část korpusu Barrier Queen. Kde se vzalo to neskutečné množství mušlí?

Anawak se rozmýšlel, jestli se má připojit k potápěčům. Ale pak se rozhodl jinak a sestoupil ještě hloub pod trup. Porost mušlí sahal až ke kýlu. Jestliže byla spodní část Barrier Queen porostlá mušlemi, musela její váha podstatně narůst. Není možné, aby si stavu lodi ni kdo nevšiml. Taková přítěž by musela nákladní loď na volném moři znatelně zpomalit.

Anawak byl nyní natolik hluboko pod kýlem, že se musel položit na záda. Pár metrů pod ním už začínala blátivá pustina přístavní pánve. Voda zde byla tak kalná, že skoro nic neviděl. Jen bující hory mušlí nad sebou. Rychlými rázy ploutví se Anawak přesouval dopředu, když porost najednou skončil, stejně, jako na opačné straně začal. Teprve teď viděl, jak je mušlový masiv obrovský. Pod Barrier Queen byla téměř dvoumetrová deka.

Co to bylo?

Na okraji porostu se rozvírala štěrbina.

Anawak před ní nerozhodně postával. Pak sáhl k holeni, kde měl v úchytu nůž, vytáhl ho a zabodl ho do mušlové hory.

Krusta praskla.

Něco z ní vystřelilo, plesklo ho do obličeje a málem mu vytrhlo z úst trubici dýchacího přístroje. Anawaka to odmrštilo, až narazil hlavou o lodní trup. Před jeho očima explodovalo pronikavé světlo. Chtěl vystoupat, ale byl pořád ještě pod kýlem. Hektickými údery ploutví se pokoušel dostat od mušlí pryč. Otočil se a uviděl další mušlovou hmotu. Na okrajích se zdálo, že je přilepená k trupu něčím rosolovitým. Udělalo se mu nevolno. Nutil se do klidu a pokoušel se v rozvířeném bahně rozeznat, co na něj zaútočilo.

Ale ta věc zmizela. Nebylo už vidět nic, jenom bizarní slepence mušlí.

Teprve teď si uvědomil, že v pravé ruce něco svírá. Nůž. Nepustil ho z ruky. Na čepeli se něco přichytilo, cár mléčně průsvitné hmoty. Anawak ji přidal k ostatním vzorkům. Pak už jen hleděl dostat se odtud. Jeho potřeba dobrodružství byla prozatím uspokojena. Začal kontrolovanými pohyby stoupat a dbal na to, aby se jeho tep zpomalil. Až se konečně ocitl vedle lodního boku a v dálce spatřil slabá la lamp obou potápěčů. Zamířil k nim. I oni narazili na porosty, z nichž dobýval nožem jednotlivé exempláře. Anawak s napětím přihlížel. Čekal, že každým okamžikem musí něco vyskočit, ale ni stalo se nic.

Druhý potápěč dal zvednutým palcem znamení a všichni začali spolu stoupat k hladině. Postupně se rozjasňovalo, ale ještě na polním metru byla voda kalná. Pak najednou zase všechno dostalo zase jasné obrysy. Anawak mžoural do slunce. Stáhl si masku a vděčně nabral do plic čerstvý vzduch. Na molu stál Roberts s ostatními.

„Tak co se děje tam dole?“ Manažer se k nim naklonil. „Našli jste tam něco?“

Anawak si odkašlal a vyplivl přístavní vodu. „To si teda pište!“

Postavili se za dodávkový vůz. Anawak se dohodl s potápěči, že se ujme role zpravodaje.

„Kormidlo zablokovaly mušle?“ zeptal se Roberts nevěřícně. „Ano. Návky zebra. Ale jak se to proboha mohlo stát?“

„To je dobrá otázka.“ Anawak otevřel schránku se vzorky, kterou měl na opasku, a nechal rosolovitý cár opatrně sklouznout do nádržky s mořskou vodou. Stav tkáně mu dělal starosti. Vypadalo to, že už nastal rozklad. „Jsou to jenom domněnky, ale podle mě se to seběhlo takhle: Kormidelník pootočí kormidlo o pět stupňů. Ale to se nepohne. Je zablokováno mušlemi, které se nalepily všude. Zastavit pohon kormidla není v zásadě tak těžké, to víte líp než já. Jenže takový případ nikdy nenastane. Ví to i kormidelník, a proto ho nenapadne, že by kormidlo mohlo něco blokovat. Myslí si, že zatočil málo, a tak ještě přidá, ale kormidlo se pořád nehýbá. Ve skutečnosti však strojní pohon kormidla pracuje na plné otáčky. Nakonec jde muž u kormidla až na doraz a list se konečně uvolní. Když se otáčí, rozemele mušle v meziprostoru, ale ty neodpadnou. Rozmačkané mušle blokují kormidlo dál jako písek v soukolí. To se pevně zakousne a nejde už zpátky.“ Anawak si odhrnul mokré vlasy z čela a podíval se na Robertse. „Ale to vlastně není to, co nás znepokojuje.“

„Nýbrž?“

„Skipy jsou volné, ale vrtule je taky porostlá. Je plná mušlí. Nemám tušení, jak se to na loď vůbec dostalo, ale jedno vám řeknu s naprostou jistotou: na rotující vrtuli se nepřilepí ani ta nejúpornější mušle. Takže buď se tam nahromadily už v Japonsku, ale to bych se divil, protože až do dvousté míle před Kanadou kormidlo fungovalo bezvadně, nebo přišly těsně předtím, než se zastavily stroje.“

„Chcete říct, že napadly loď na volném moři?“

„Přelezly na ni jako piráti, to by bylo výstižnější. Pokouším se představit si, co se mohlo stát. Hejno mušlí se pevně usadí na kormidlu. Když zablokují jeho list, loď se nakloní. Pár minut nato se zastaví motor. Vrtule se nehýbe. Přicházejí neustále nové mušle, aby blokádu takříkajíc zabetonovaly. Přitom se dostanou i na lodní šroub a zbytek trupu.“

„Kde by se tam vzaly tuny vzrostlých mušlí?“ zeptal se Roberts a bezradně se ohlédl po ostatních. „Uprostřed oceánu!“

„Proč velryby odtlačují remorkéry a skáčou na tažné lano? To vy jste začal s těmi podivnými historkami, ne já.“

„No ano, tak dobře…“ Roberts se kousl do spodního rtu. „Tohle všechno se udalo současně. Já taky nevím, ale zdá se, jako by to spolu souviselo. Ale nedává to přece žádný smysl. Mušle a velryby.“

Anawak zaváhal.

„Kdy se naposledy kontroloval spodek Barrier Queeri?“

„Kontroluje se neustále. A Barrier Queen má speciální nátěr. Nebojte se, je ekologický! Ale moc se toho na něm usadit nemůže. Možná pár žaludovců.“

„Tohle je rozhodně víc než pár žaludovců.“ Anawak se zarazil a zahleděl se do prázdna. „Ale máte pravdu! Ty mušle tam nemají co dělat. Může to budit dojem, jako by Barrier Queen byla celé týdny vystavena invazi mušlích larev, a kromě toho… Byla tam ta věc v mušlích.

„Jaká věc?“

Anawak popisoval, jak na něj cosi vyskočilo z té kupy mušlí. Přitom jak vyprávěl, prožíval tu scénu znovu. Ten veliký úlek a jak ho to narazilo hlavou na kýl. Ještě teď ho brněla. Viděl hvězdičky…

Ne, světelné záblesky.

Jeden světelný záblesk, aby byl přesný.

Najednou ho napadlo, že se mu vůbec nezablesklo v hlavě, ale že to bylo ve vodě.

Ta věc bleskla!

Na chvíli úplně ztratil řeč. Zapomněl pokračovat v hlášení, protože mu svitlo, že ten živočich byl luminiscenční. Jestli to byla pravda, pocházel nejspíš z hlubších vrstev. Ale pak se sotva mohl přichytit na trupu Barrier Queen v přístavu. Musel se tam dostat spolu s mušlemi ještě na volném moři. Třeba ho mušle přilákaly, protože mu slouží za potravu. Nebo jako ochrana. A jestli to byla krakatice…

„Doktore Anawaku?“

Anawak zaostřil svůj pohled zpátky na Robertse.

Ano, krakatice, pomyslel si. Ta by to nejspíš být mohla. Na medůzu to bylo moc rychlé. A taky silné. Mušle to doslova rozstřelilo, jako kdyby to byl jediný elastický sval. Pak ho ještě napadlo, že ta věc explodovala, právě když zabodl nůž do škvíry. Musel ji přitom zranit. Přinejmenším tím nožem spustil reflex…

Jenom nepřeháněj, říkal si. Cos v té břečce tam dole vlastně viděl tak velikého? Hlavně ses lekl.

„Měli byste nechat prohledat dno přístavu,“ řekl Robertsovi. „Ale především tyhle vzorky“, ukázal na uzavřené přepravky, „pošlete co možná nejrychleji do výzkumného ústavu v Nanaimu. Naložte je do vrtulníku a já poletím s nimi. Vím, komu je tam mám předat k prozkoumání.“

Roberts přikývl. Pak si Anawaka odtáhl stranou.

„Krucinálfagot, Leone! Co si o tom všem doopravdy myslíte?“ zašeptal. „To přece není možné, aby se za tak krátkou dobu vytvořila metrová vrstva. Loď přece nikde netrčela tak dlouho.“

„Ty mušle jsou jako mor, pane Robertsi…“

„Clive.“

„Clive, ty bestie se nehromadí postupně. Ty se objeví vždycky naráz jako přepadové komando. Tolik je aspoň známo.“

„Ale přece ne zas tak rychle.“

„Každá z těch zatracených mušlí může každoročně přivést na svět tisíc potomků. Larvy unáší proudění nebo se jako černí pasažéři uchytí v šupinách ryb a peří vodních ptáků. V amerických jezerech se našla místa, kde jich jeden čtvereční metr osídlilo devět set tisíc. A nastěhovaly se tam opravdu přes noc. Obsazují zásobárny pitné vody, chladicí systémy průmyslových zařízení poblíž řek, ucpávají a ničí potrubí a ve slané vodě se zjevně cítí úplně stejně dobře jako v jezerech a řekách.“

„No dobře, ale vy mluvíte o larvách.“

„O milionech larev.“

„Pro mě za mě o miliardách, a třeba v přístavu v Osace nebo na volném moři. Hraje to nějakou roli? Chcete mi vážně namluvit, že během pár posledních dnů všechny dospěly, komplet i s lasturami?, A ještě si říkám, jestli jste si vůbec jistý, že opravdu máme co do činění s návkami zebra?“

Anawak se podíval přes rameno k potápěčské dodávce. Nakládali svou výzbroj. Zajištěné přepravky se vzorky stály v plastové bedně před autem.

„Řešíme rovnici s několika neznámými,“ řekl. „Jestliže se velryby skutečně pokusily zahnat remorkér, musíme si položit otázku proč.

Protože se na lodi děje něco, co je třeba zastavit? Protože se má loď potopit, poté co ji ochromily mušle? A pak je tu ten neznámý organismus, který se dal na útěk, když jsem vyšťáral jeho úkryt., Jaký z toho máte dojem?“

„Jako z pokračování Dne nezávislosti jinými prostředky. Opravdu si myslíte…“

„Počkejte! Vezměme si tutéž rovnici. Hejno poněkud nervózních plejtvákovců nebo keporkaků se cítí obtěžováno Barrier Queen. K tomu všemu do nich začnou vrážet dva remorkéry. A velryby jim to vracejí. Čirou náhodou je loď navíc napadena biologickým morem, který si přivezla z ciziny jako turista neštovice. A na volném moři krakatice náhodou zabloudí do kupy mušlí.“

Roberts na něj jenom zíral.

„Víte, já nevěřím na science-fiction,“ pokračoval Anawak. „Je to všechno jen otázka interpretace. Pošlete tam dolů pár lidí. Ať oškrábou ten porost a dávají pozor, jestli tam nejsou ještě další hosté jako překvapení, a když ano, pokusí se je chytit.“

„Kdy myslíte, že můžeme počítat s výsledky z Nanaima?“

„Myslím, že to bude za pár dní., Ostatně by mi pomohlo, kdybych dostal jeden exemplář hlášení.“

„Ale je to důvěrné,“ zdůraznil Roberts.

„Samozřejmě. A zrovna tak důvěrně bych si rád popovídal s posádkou těch lodí.“

Roberts přikývl. „Já v té věci nemám poslední slovo. Ale uvidím, co se dá dělat.“

Vrátili se k dodávce a Anawak si oblékl svou bundu.

„Je běžné zatahovat do takových případů vědce?“ zeptal se.

„Hlavně vůbec nejsou běžné takové případy.“ Roberts potřásl hlavou. „Byl to můj nápad. Četl jsem vaši knihu a věděl jsem, že vás najdeme na Vancouver Islandu. Vyšetřovací komise z toho není nijak nadšená., Ale myslím, že jsem udělal správně. My velrybám tolik nerozumíme.“

„Dělám, co umím. Naložte vzorky do vrtulníku. Čím dřív je dopravíte do Nanaima, tím lépe. Dáme je do rukou přímo Sue Olivierové. To je vedoucí laboratoře. Molekulární bioložka. Mimořádně zkušená.“

Anawakovi zazvonil mobil. Byla to Stringerová.

„Máš se vrátit, hned jak to půjde,“ oznámila.

„Co se děje?“

„Dostali jsme hlášení vysílačkou z Blue Sharka. Jsou venku na moři a mají potíže.“

Anawak tušil nejhorší.

„S velrybami?“

„Blbost!“ Stringerová to řekla, jako by nebyl při smyslech. „Jaké my bychom mohli mít potíže s velrybami? To zas vyvádí to hovado, debil jeden zasranej.“

„Kterej debil?“

„No kterej asi! Jack Greywolf.“

6. dubna

Kiel, Německo

Dva týdny poté, co předal Tině Lundové závěrečné zprávy o analýze červů, seděl Sigur Johanson v taxíku, který ho vezl na nejrenomovanější evropskou adresu ve světě oceánografie a geoinformatiky, do výzkumného centra Geomar.

Kdykoli šlo o stavbu, vznik a historii mořského dna, konzultovalo se s vědci z Kielu. Nikdo menší než James Cameron byl v Kielu pečený vařený, aby si odtud odnesl poslední požehnání pro své projekty Titanic a Propast. Vysvětlit veřejnosti práci vědců z Geomaru by bylo dost těžké. Přehrabování se v sedimentech a měření obsahu soli je na první pohled velice nepatrný příspěvek k zodpovězení otázek kladených dychtivým lidstvem. Beztak by si těžko někdo uměl představit, čemu ještě počátkem devadesátých let ani většina vědců nechtěla věřit: že na dně moří, daleko od slunečního světla a tepla, se nerozprostírá prázdná, skalnatá poušť. Naopak, životem se to tam jen hemží. Dávno už se sice vědělo o společenstvích různých exotických druhů podél vulkanických komínů, ale teprve když byl roku 1989 geochemik Erwin Sucss z Oregon State University povolán do výzkumného centra Geomaru, vyprávěl o bizarních věcech: o oázách života, o tajemných chemických energiích, které vystupují z nitra země, a o hromadném výskytu substance, které se doposud jako domnělému náhodnému produktu sotva věnovala pozornost: o metanhydrátu.

Teprve nyní nauky o Zemi a geoinformatika vystoupily ze stínu, který, stejně jako většina vědních oborů, až příliš dlouho samy nic neznamenaly. Začaly rozdmýchávat naději, že v budoucnu bude možné předvídat a ovlivňovat přírodní katastrofy i změny klimatu a životního prostředí. Metan se zdál být odpovědí na energetické problémy zítřka.

Vyvolalo to hlad médií po nových zprávách a vědci se naučili, zpočátku váhavě, ale brzy převzali manýry popových hvězd, využívali probuzeného zájmu.

Taxikář, jenž vezl Johansona ke Kielskému fjordu, pro tohle všechno neměl pochopení. Už dvacet minut mu vykládal, že nechápe, jak mohli výzkumné středisko za těžké miliony dát do rukou bláznům, kteří každých pár měsíců vyrážejí na nákladné výpravy, zatímco našinec sotva vyjde. Johanson uměl výborně německy, ale neměl nejmenší náladu uvádět věci na pravou míru. A tak to na něj šofér chrlil bez přestávky. Šermoval přitom rukama, že se auto co chvíli nebezpečně vychýlilo ze směru.

„Nikdo nemá tušení, co tam vůbec dělají,“ nadával. „Vy jste od novin?“ zeptal se nakonec, když mu Johanson vůbec neodpovídal.

„Ne. Já jsem biolog.“

Taxikář okamžitě změnil téma a přešel plynule na nekonečné následky skandálů kolem potravin. Nepokrytě pokládal Johansona za jednoho z těch, kdo jsou za to zodpovědní, nadával teď na geneticky modifikovanou zeleninu a předražené bioprodukty a vrhal na svého pasažéra vyzývavé pohledy.

„Tak vy jste biolog. Víte, co se ještě dá jíst? Řekněte mi to na rovinu! Já to teda nevím. Podle mě se už nedá jíst nic. Člověk by už vůbec neměl jíst to, co mu prodávají. Ani cent by už jim za to neměl dát!“ Vůz se dostal do protisměru.

„Když nebudete jíst, zemřete hlady,“ řekl Johanson. „No a? To je přece fuk, na co umřu. Nebo ne? Když nebudu jíst, umřu hlady. A když budu jíst, tak umřu na to, co jím.“

„Máte jistě pravdu. Ale já osobně bych radši umřel na modifikovaný řízek než na srážku s tamhletou cisternou.“

Řidiče se to nijak nedotklo. Strhl volant a razantním tempem to vzal napříč přes tři jízdní pruhy k výjezdu. Cisternový vůz prohučel kolem nich. Johanson uviděl po své pravici vodu. Jeli podél východního břehu Kielského fjordu. Na protější straně se teď tyčily k nebi obrovské jeřáby.

Taxikář si Johansonovu poslední poznámku určitě špatně vyložil, protože mu už od té chvíle nestál za jediné slovo. Projeli předměstskými ulicemi, kde stály domy s lomenou střechou, a pak se před nimi objevil rozsáhlý komplex budov z betonu, skla a oceli, který ani náhodou nezapadal do maloměšťáckého poklidu. Řidič ostře odbočil k výzkumnému areálu a zastavil na místě, až gumy zaječely. Motor s blafnutím zhasl. Johanson se zhluboka nadechl, zaplatil a vystupoval s přesvědčením, že to nejhorší už má za sebou. Vydržet poslední čtvrt hodinu bylo horší než letět vrtulníkem Statoilu.

„Ale já bych opravdu rád věděl, co tam vevnitř vlastně dělají,“ ozval se taxikář ještě naposledy.

Johanson se sklonil a podíval se zamyšleně na řidiče skrz otevřené pravé dveře vozu.

„Vážně to chcete vědět?“

„Jo.“

„Pokoušejí se zachránit vaši taxikářskou živnost.“

Řidič se na něj podíval naprosto nechápavě.

„Tak často sem zas lidi nevozíme,“ řekl nejistě.

„To ne. Ale abyste je sem mohli vozit, musíte jezdit autem. A až dojde benzin, můžete svoje fára buď dát do šrotu, nebo je předělat na jiný pohon. A ten leží v moři. Metan. Pohonná hmota. Pokoušejí se ji využít.“

Šofér svraštil čelo. Pak nadhodil: „Víte, v čem je problém? Že to jednomu nikdo nevysvětlí.“

„Píše se o tom ve všech novinách.“

„V novinách, které čtete vy, pane. Ale nikdo se nenamáhá, aby to vysvětlil mně.“

Johanson se chystal odpovědět, ale pak jen přikývl a zavřel dveře. Taxík se otočil a odsvištěl pryč.

„Doktore Johansone!“

Z prosklené kulaté budovy vyšel dohněda opálený muž a šel mu naproti. Johanson mu potřásl napřaženou rukou.

„Gerhard Bohrmann?“

„Ne. Heiko Sahling. Biolog. Doktor Bohrmann přijde za čtvrt hodiny, má ještě přednášku. Mohu vás tam dovést, anebo se podíváme do kantýny, jestli už dostaneme kafe.“

„Co je vám milejší?“

„To co je milejší vám. Mimochodem, ti vaši červi jsou doopravdy velice zajímaví.“

„Vy jste se jimi zabýval?“

„Všichni jsme se jimi zabývali. Pojďte, necháme to kafe na později. Gerhard hned skončí a my už tu přešlapujeme na místě dost dlouho.“

Vešli spolu do velkého, vkusně uspořádaného foyeru. Sahling vedl Johansona nahoru po schodech přes ocelový most ve volném prostoru. Na vědeckou instituci úžasné, napadlo ho, Geomar by mohl kandidovat na cenu za design.

„Přednášky se obyčejně konají v posluchárně,“ pokračoval Sahling. „Ale máme tady právě jednu školu na exkurzi.“

„To je chvályhodné.“

Sahling se zašklebil. „Patnáctiletí nepoznají posluchárnu od školní třídy. Protáhli jsme je celým institutem, všude se směli podívat a skoro na všechno si sáhnout. Litotéku jsme si nechali nakonec. Gerhard jim tam vykládá pohádku na dobrou noc.“

„O čem?“

„O metanhydrátech.“

Sahling otevřel posuvné dveře. Za nimi pokračoval most. Litotéka byla veliká asi jako střední hangár. Na straně k nábřeží byla budova otevřená a Johansonův pohled utkvěl na značně velké lodi. Podél stěn byly naskládané bedny.

„Tady je mezisklad vzorků,“ vysvětloval Sahling. „Především jádra sedimentů a vzorky mořské vody. Je to archivovaná historie Země a jsme na ni patřičně pyšní.“

Pozvedl ruku a zdola mu stejně odpověděl na pozdrav vysoký muž, jenž se hned zase dál věnoval skupině výrostků, která se kolem něj shlukla. Johanson se opřel o zábradlí a naslouchal hlasu nesoucímu se zdola.

„… jeden z nejnapínavějších okamžiků, jaké jsme kdy zažili,“ vykládal právě doktor Gerhard Bohrmann. „V hloubce téměř osmi set metrů vydolovalo rypadlo několik metráků sedimentu promíchaného s bílou substancí a vysypalo ho i s ní na pracovní palubu. Respektive to, co z té substance cestou nahoru zbylo.“

„To bylo v Pacifiku,“ vysvětloval tiše Sahling. „Roku 1996 na Sonne, asi sto kilometrů před Oregonem.“

„Museli jsme si pospíšit. Metanhydrát je totiž velice nestabilní a nespolehlivá věc,“ pokračoval Bohrmann. „Myslím, že o něm asi moc nevíte, proto se vám to pokusím vysvětlit tak, abyste přitom neusnuli., Co se děje hluboko v moři? Mimo jiné tam vzniká plyn. Například biogenní metan, který se tvoří miliony let rozkládáním ostatků živočichů a rostlin, když řasy, plankton a ryby tlejí a uvolňují obrovské množství organického uhlíku. Rozklad obstarávají především bakterie. A nyní, v takové mořské hloubce je nízká teplota a mimořádně silný tlak. Každých deset metrů stoupá tlak vody o jeden bar. Potápěči s dýchacími přístroji se dostanou do hloubky padesáti, maximálně sedmdesáti metrů, ale dál ne. Údajný rekord v hlubinném potápění se stlačeným vzduchem je sto čtyřicet metrů, zkoušet to bych však nikomu nedoporučoval. Takové pokusy končí většinou smrtí. A my zde hovoříme o hloubkách nad pět set metrů! Tady se fyzika ubírá po úplně jiných cestách. Když například vysoce koncentrovaný metan vystoupí z nitra země na mořské dno, stane se tam dole něco mimořádného. Plyn se se studenou spodní vodou spojí v led. V novinách tu a tam narazíte na pojem „metanový led“. To není tak úplně správně. Není to metan, co zmrzne, ale voda, jež ho obklopuje. Molekuly vody krystalizují do maličkých struktur podobných kleci, v jejímž středu se nachází vždy jedna molekula metanu. Voda komprimuje plyn a stlačuje ho do co nejmenšího prostoru.“

Jeden žák váhavě zvedl ruku.

„Nějaký dotaz?“

Chlapec nevěděl, jak se vyjádřit.

„Pět set metrů není zrovna velká hloubka, viďte?“ řekl konečně.

Bohrmann na něm na okamžik utkvěl ohledem.

„Na tebe to asi nedělá moc velký dojem, že?“

„Ale ano. Jenom jsem myslel… Jacques Picard byl ve své ponorce v Mariánském příkopu, a ten je hluboký jedenáct kilometrů. Myslím, že to je teprve opravdová hloubka! Proč se ten led nevyskytuje takhle hluboko?“

„Klobouk dolů, ty máš nastudované dějiny potápění. Co si o tom myslíš ty sám?“

Hoch začal uvažovat, ale pak jen pokrčil rameny.

„To je přece jasný,“ odpověděla za něj jedna z dívek. „Tak hluboko už skoro není život. Od tisíce metrů níž se rozkládá už jen trocha organického materiálu, takže tam vzniká málo metanu.“

„Já to věděl,“ zamumlal si nahoře na mostě Johanson sám pro sebe. „Ženy jsou zkrátka inteligentnější.“

Bohrmann se na děvče přátelsky usmál. „Správně. Existují samozřejmě výjimky. Opravdu nacházíme metanhydrát i v hlubších oblast ech, dokonce i tři kilometry hluboko, když jsou do nich naplavovány sedimenty s vysokým obsahem organického materiálu. To je případ některých okrajových moří. Ostatně jsme zmapovali koncentrace metanhydrátu i ve velice mělkých vodách, kde vlastně není dostatečný tlak. Ale dokud je teplota uspokojivě nízká, tvoří se hydrát i přes to, například v Polárním šelfu.“ Otočil se zase zpátky k ostatním. „Přesto však hlavni zásoby jsou uloženy mezi pěti sty a tisícem metrů. Nedávno jsme zkoumali podmořské pohoří u břehů Severní Ameriky. Je vysoké půl kilometru a dlouhé pětadvacet. Z převážné většiny je tvořeno právě metanhydrátem. Něco je ho hluboko v hornině, další leží volně na mořském dně. Zatím jsme zjistili, že oceány jsou jej plné, ale víme ještě víc: podmořské kontinentální svahy drží díky metanhydrátu vůbec pohromadě! Ta věc funguje jako malta. Kdybychom si všechen metanhydrát odmysleli, kontinentální svahy by byly děravé jako ementál. Ovšem s tím rozdílem, že ementál drží pohromadě i s těmi dírami. Naproti tomu svahy by se zřítily!“ Bohrmann dopřál svým slovům chvíli, aby zapůsobila. „Ale to ještě není všechno. Metanhydráty jsou, jak už jsem řekl, stabilní jen pod velmi vysokým tlakem a ve spojení s mimořádně nízkou teplotou. To znamená, že nezmrzne všechen plynný metan, nýbrž pouze jeho horní vrstvy. Směrem k zemskému jádru totiž teplota zase stoupá a hluboko v usazeninách jsou veliké metanové bubliny, které nezmrzly. Zůstávají v plynném skupenství. Ale protože zmrzlá vrstva nad nimi působí jako víko, metanové bubliny nemohou unikat.“

„Něco jsem o tom četla,“ ozvala se zase ona dívka. „Japonci se prý pokoušejí metan těžit. Je to pravda?“

Johanson se bavil. Vrátil se zpátky do školních let. V každé třídě byl jedinec, který byl vždycky na všechno výjimečně dobře připravený a už předem znal polovičku z toho, co se teprve měl naučit. Usuzoval, že to děvče nebude zrovna dvakrát oblíbené.

„Nejen Japonci,“ odpověděl Bohrmann. „Celý svět by ho chtěl těžit. Jenže to je těžko proveditelné. Když jsme kousky hydrátu ze skoro osmi set metrů pod hladinou dopravovali nahoru, v poloviční hloubce se z nich už uvolňovaly plynové bubliny. V tom, co jsme nakonec dostali na palubu, ho bylo sice ještě dost, ale pořád jenom část toho, co jsme tam dole nabrali. Jak jsem řekl, metanhydrát rychle ztrácí na stabilitě. Kdybychom teplotu vody v pětisetmetrové hloubce zvýšili jen o jeden jediný stupeň, mohlo by se stát, že všechen tamní hydrát bude rázem nestabilní. Šli jsme tedy rychle na věc a úlomky jsme uložili do nádrží s tekutým dusíkem, který udržuje stabilitu. Pojďte sem, kousek blíž!“

„Dělá to dobře,“ poznamenal Johanson, zatímco Bohrmann šel se skupinou školáků k jednomu regálu z nahrubo svařených ocelových rámů. Byly v něm naskládané nádržky a nádoby různých velikostí. Úplně dole stály čtyři stříbrné předměty připomínající nádrže. Bohrmann jeden z nich vytáhl, navlékl si rukavice a otevřel víko. Zasyčelo to. Zevnitř stoupala bílá pára. Někteří žáci mimoděk ustoupili o krok.

„To je jen dusík.“ Bohrmann sáhl dovnitř a vytáhl kousek veliký jako pěst, který vypadal jako špinavá sněhová koule. Po několika vteřinách začala hrouda tiše syčet a praskat. Pokynul snaživé dívce, aby přišla k němu, ulomil kousíček hroudy a podal jí ho.

„Neboj se,“ řekl. „Je to studené, ale můžeš to vzít bez obav do ruky.“

„Smrdí to,“ ošklíblo se děvče.

Několik spolužáků se začalo smát.

„Správně. Smrdí to jako zkažená vejce. To je plyn. Právě uniká.“ Rozlomil hroudu na další kousky a rozdal je. „Tady vidíte, co nastane. Ty špinavé proužky v ledu jsou částice sedimentu. Za pár vteřin z toho všeho nezůstane víc než těch pár drobků a loužička vody. Led taje, molekuly metanu se dostávají ze svých klecí a mizí. Co bylo ještě před chvílí pevným kouskem mořského dna, proměnilo se během kraťoučké chvilky v nic. To jsem vám chtěl ukázat.“

Udělal přestávku. Žáci se soustředili na syčící a zmenšující se kousek. Tu a tam padla poznámka o zápachu. Bohrmann počkal, až se ukázka celá rozpustí, a pak pokračoval: „Právě se stalo ještě něco, co jste nemohli vidět. A to je rozhodující pro náš respekt, který k hydrátům oprávněně chováme. Říkal jsem už předtím, že ledové klece dokážou metanhydrát komprimovat. Z každého krychlového centimetru hydrátu, který jste právě měli v rukou, se uvolnilo sto šedesát pět krychlových centimetrů metanu. Když hydrát roztaje, jeho objem se zvětší stopětašedesátkrát. A to najednou. Co zůstane, je jen ta loužička na vaší dlani. „Můžeš si jí líznout,“ řekl Mohrmann děvčeti. „Pověz nám, jak to chutná.“

Žákyně se na něj podívala nedůvěřivě.

„Ty smradlavý věci?“

„Už to nesmrdí. Plyn unikl. Ale jestli si nevěříš, udělám to sám.“

Nastalo chichotání. Dívka pomalu sklonila hlavu a opatrně si lízla masy na dlani.

„Je to sladká voda!“ vykřikla překvapeně.

„Správně. Když voda zmrzne, vyloučí ze sebe sůl. Proto je celá Antarktida největší zásobárnou sladké vody na světě.“ Bohrmann zavřel tlakovou nádobu s tekutým dusíkem a zasunul ji zpátky do regálu. „Toho jsme právě byli svědky, to je důvodem, proč se na těžbu metanhydrátu díváme rozporuplně. Kdyby náš zásah zbavil hydráty jejich stálosti, mohly by nastat řetězové reakce. Co by se stalo, kdyby zmizela malta, která drží pohromadě kontinentální svahy? Jaký by to mělo účinek na světové klima, kdyby metan z mořské hloubky unikal do atmosféry? Metan je skleníkový plyn. Mohl by ještě víc ohřát atmosféru a ta by zas ještě víc oteplila moře a tak dál a pořád dokola. Všechny tyhle otázky nám dělají velké starosti.“

„A proč se teda vůbec zkouší metan těžit?“ zeptal se jiný žák. „Proč se jednoduše nenechá ležet tam dole?“

„Protože by to vyřešilo problémy s energií,“ vykřikla dívka a posunula se o další kus dopředu. „Psali to o Japonsku. Japonci nemají žádné vlastní suroviny, musí všechno dovážet. Metan by jejich problém vyřešil.“

„To je blbost,“ namítl hoch. „Když to nadělá ještě víc problémů, než kolik jich to ze světa odstraní, tak se tím nevyřeší vůbec nic.“

Johanson se začal potutelně usmívat.

„Máte pravdu oba dva.“ Bohrmann zvedl ruce. „Mohlo by to vyřešit energetické problémy. Proto už to taky všechno není jen čistě vědeckou záležitostí. Výzkumu se chopily energetické koncerny. Odhadujeme, že v mořských plynových hydrátech je vázáno dvakrát tolik metanového uhlíku jako ve všech nalezištích zemního plynu, ropy a uhlí na celé zeměkouli dohromady. Jenom na americkém hydrátovém hřbetu, což je prostor o rozloze pouhých dvacet šest tisíc čtverečních kilometrů, je ho uloženo pětatřicet gigatun. To je stonásobek roční spotřeby zemního plynu v celých Spojených státech!“

„To zní impozantně,“ řekl Johanson tiše Sahlingovi. „Vůbec jsem nevěděl, že je toho tolik.“

„Je toho ještě mnohem víc,“ odpověděl biolog. „Já si ta čísla nikdy nezapamatuju, ale on je ví přesně.“

Jako kdyby je byl Bohrmann slyšel, řekl: „Je možné, můžeme se o tom samozřejmě jen dohadovat, že v mořích leží přes deset tisíc gigatun zmrzlého metanu. K tomu ještě musíme přidat rezervoáry na pevnině, v nikdy nerozmrzající zemi na Aljašce a na Sibiři. Jenom abyste si dokázali porovnat množství: veškerá ložiska uhlí, ropy a zemního plynu, jimiž dnes disponujeme, obnášejí pět tisíc gigatun, tedy asi polovinu. Není divu, že energetickému průmyslu se z toho může hlava rozskočit, jak se snaží objevit možnost těžby. Jediné procento z toho by naráz zdvojnásobilo rezervy pohonných hmot USA, a Že ty jich spotřebovávají s velkým náskokem před ostatními většinu. Ale je to jako vždycky se vším: průmysl v tom vidí zásoby energie, věda časovanou bombu. Snažíme se tedy vycházet spolu jako partneři, samozřejmě vždy v zájmu lidstva., Tak, a tím je naše exkurze u konce. Děkujeme za návštěvu.“ Pak se usmál. „Chci říct, že jste pozorně naslouchali.“

„A že jste z toho taky něco pochopili,“ zamumlal Johanson.

„Doufejme,“ doplnil ho Sahling.

„Pamatuji si vás jinak,“ řekl Johanson pár minut poté, když si s Bohrmannem potřásal rukou. „Na internetu jste měl knír.“

„Oholil jsem si ho.“ Bohrmann se dotkl svého horního rtu. „A v podstatě vaší vinou.“

„Jak to?“

„Přemýšlel jsem o vašich červech. Ještě dnes ráno. Stál jsem před zrcadlem a v duchu přede mnou lezl červ a v půli těla udělal otočku. Moje ruka, ve které jsem držel holicí strojek, ho z nepochopitelných důvodů kopírovala. Kus kníru byl pryč, a tak jsem na oltář vědy obětoval i ten zbytek.“

„Takže já mám na svědomí váš knír.“ Johanson protáhl obočí. „To jsou mi věci.“

„Žádný problém. Jen co zas vyrazíme na expedici, naroste mi nový. Na moři zaroste každý. Nevím proč. Třeba máme utkvělou představu, že musíme vypadat jako dobrodruzi, abychom nedostali mořskou nemoc. Pojďte, půjdeme do laboratoře. Nechcete si předtím dát Šálek kávy? Můžeme to vzít přes kantýnu.“

„Ne, jsem zvědavý. Káva počká. Vyrážíte zas brzy na expedici?“

„Na podzim,“ přikývl Bohrmann, zatímco kráčeli po prosklených přechodech a chodbách. Chceme prozkoumat subdukční zóny na Aleutách a studené prameny. Před dvěma týdny jsem se zrovna vrátil z Antarktidy, byl jsem na moři skoro osm měsíců. Zavolal jste mi hnedka den nato.“

„Můžu se zeptat, co jste dělal v Antarktidě tak dlouho?“

„Naváděl jsem do ledu přezimovače.“

Bohrmann se zasmál.

„Přezimovače. Vědce a techniky. V prosinci zahájili práci na stanici, která je zrovna dole, odebírá vrtná jádra z hloubky čtyř set padesáti metrů. Není to neuvěřitelné? Ten starý led v sobě nese historii klimatu za posledních sedm tisíc let!“ Johanson si vzpomněl na taxikáře.

„Na většinu lidí to nedělá zvláštní dojem,“ řekl. „Nikdy nepochopí, jak může historie klimatu pomoci překonat hladovění nebo vyhrát příští mistrovství světa ve fotbale.“

„Na tom nejsme tak docela bez viny. Věda byla většinu své existence zakuklená do svého vlastního univerza.“

„Myslíte? Vaše dnešní malá přednáška byla všechno možné, jen ne zakuklená.“

„Jenže nevím, jestli celý ten tyátr pro veřejnost má nějaký význam,“ řekl Bohrmann, zatímco sestupovali po schodech. Ani těch pár dnů otevřených dveří na všeobecném nezájmu mnoho nezmění. Brzy se bude konat další. Byla to vždycky velká sranda, ale kdybyste se pak někoho zeptal, jestli nám povolí dalších deset milionů…“ Johanson chvíli mlčel. Potom pronesl: „Myslím, že problém představují spíš univerza, která oddělují od sebe nás, vědce. Co vy na to?“

„Jako že spolu málo komunikujeme?“

„Ano. Nebo mezi vědou a průmyslem, mezi vědou a armádou. Všichni spolu hovoří příliš málo.“

„Nebo mezi vědou a ropnými koncerny?“ Bohrmann si ho dlouho prohlížel. Johanson se usmál.

„Jsem zde proto, že někdo potřebuje odpověď,“ řekl. „Ne proto, abych si ji vynutil.“

„Průmysl a armáda jsou na vědce odkázány, ať se jim to líbí nebo ne,“ poznamenal Sahling. „My spolu mluvíme. Spíš se mi zdá, že problém je v tom, že si nedokážeme navzájem zprostředkovat svůj úhel pohledu.“

„Což ostatně ani nechceme!“

„Správně. Co ti lidé provádějí v ledovci, může pomoci odvrátit hladomor. Ale zrovna tak to může vést k vyvinutí nové zbraně. Díváme se na totéž, ale každý vidí něco jiného.“

„A přehlíží všechno ostatní.“ Bohrmann přikývl. „Ti živočichové, co jste mi poslal, pane kolego, jsou dobrým příkladem. Nevím, jestli kvůli nim někdo zpochybní projekt na kontinentálním svahu. Ale já se kloním k tomu vzít ho in dubio a rád bych je od toho úmyslu odvrátil. A to je asi ten zásadní rozdíl mezi vědou a průmyslem. My říkáme: dokud není dostatečně prokázáno, jakou roli ten červ hraje, nedoporučujeme provádět vrty. Průmysl vychází ze stejné premisy, ale dochází k úplně jinému rezultátu.“

„Dokud není dostatečně prokázáno, jako roli ten červ hraje, nehraje žádnou roli.“ Johanson se na něj podíval. „A co si myslíte vy? Hraje nějakou roli, nebo ne?“

„To ještě nemůžu říct. Co jste nám poslal, to je… mírně řečeno skutečně neobvyklé. Nerad bych vás zklamal, to, na co jsme dosud přišli, bych vám byl mohl říci do telefonu, ale… Myslel jsem, že byste se o tom rád dozvěděl víc. A my vám můžeme ledacos ukázat.“

Došli k těžkým ocelovým dveřím. Bohrmann je uvedl vypínačem na stěně do chodu a dveře se nehlučně odsunuly. Uprostřed haly před nimi stála obrovská bedna, vysoká jako dvoupatrový dům. V ní byla v pravidelných odstupech kruhová lodní okna. Ocelové žebříky vedly ke kruhovým ochozům a dál k aparaturám, které byly s bednou spojeny potrubími.

Johanson přistoupil blíž.

Viděl sice obrázky té věci na internetu, ale na takovéhle rozměry nebyl připraven. Do jeho myšlenek se vkrádal zvláštní pocit. Jaký nestvůrný tlak musí panovat v nádrži s vodou, žádný člověk by v něm nepřežil ani minutu. Ta bedna byla pravým důvodem, proč Johanson poslal do institutu tucet červů. Byl to hlubokomořský simulátor. Skrýval v sobě uměle vytvořený svět včetně mořského dna, kontinentálního svahu a šelfu.

Bohrmann nechal dveře zase zavřít.

„Jsou lidé, kteří pochybují o smyslu tohoto zařízení,“ řekl. „Simulátor sám o sobě nám může zprostředkovat jen přibližný obraz skutečných podmínek, ale je to lepší než pokaždé vyrážet na moře. Na problému geologického výzkumu moře se nic nemění, získáváme jenom nepatrné výřezy skutečnosti. Ale aspoň modelově jsme schopni stanovit obecně platné teze. Můžeme například lépe zkoumat dynamiku metanhydrátů za měnících se podmínek.“

„Vy tam uvnitř máte metanhydrát?“

i dva a půl metráku. Nedávno se nám podařilo něco zjistit, ale neradi o tom mluvíme. Průmysl by totiž rád, aby simulátor fungoval jeho službách. A my bychom zase rádi od průmyslu víc peněz že, abychom mu za ně prodali svobodné bádání.“

Johanson zaklonil hlavu a podíval se vzhůru. Vysoko nad ním stála skupina vědců na nejhořejším ochozu. Scenérie působila zvláštním, trochu neskutečným dojmem, asi jako ve filmu s Jamesem Bondem z osmdesátých let.

„Tlak a teplotu v nádrži lze nastavovat na různé stupně,“ pokračoval Bohrmann. „Momentálně odpovídají mořské hloubce kolem osmi set metrů. Na samém dně je uložena vrstva stabilních hydrátů. Je dva metry silná a odpovídá dvaceti, až třicetinásobku ve volné přírodě. Pod touto vrstvou simulujeme ohřev z nitra země a máme co do činění s volným plynem. Je to tedy kompletní mořské dno provedené jako model.“

„To je fantazie,“ řekl Johanson. „Ale co přesně tady děláte? Myslím, že můžete na pokračování sledovat, jak se vyvíjejí vaše metanhydráty, ale…“ Johanson hledal slova. Na pomoc mu přispěchal Sahling.

„Co tady děláme kromě toho, že se díváme?“

„Ano.“

„Teď zrovna se pokoušíme napodobit vývojovou periodu, která se odehrávala před padesáti pěti miliony let. Někdy na rozhraní paleocénu a eocénu se na Zemi zřejmě odehrály obrovské přírodní katastrofy. Oceán se pravidelně převracel. Sedmdesát procent všeho živého na dně moře zahynulo, především jednobuněční. Celé oblasti hlubokého moře se na přechodnou dobu proměnily v životu nepřátelské zóny. Naproti tomu na kontinentech došlo k biologické revoluci. V Arktidě se objevili krokodýli a ze subtropických pásem putovali primáti a moderní savci do Severní Ameriky. Byl to fenomenální zmatek.“

„Odkud to všechno víte?“

„Z vrtných jader. Za všechno, co víme o klimatických katastrofách, vděčíme jednomu vrtnému jádru z mořské hloubky dvou kilometrů.“

„Prozradilo jádro také něco o příčinách?“

„Metan,“ odpověděl Bohrmann. „Moře se v té době muselo ohřát, čímž větší množství metanhydrátu ztratilo stálost. Následkem toho se zřítily kontinentální svahy a uvolnily další zásoby metanu. Během několika málo tisíciletí, možná jen staletí, unikaly miliardy tun plynu do oceánů a atmosféry. Je to začarovaný kruh. Metan podporuje skleníkový efekt třicetkrát silněji než CO2. Ohřál atmosféru, ta zase znovu ohřála oceány, rozpadlo se ještě víc hydrátů a to celé se opakovalo do nekonečna. Země se proměnila v kovářskou výheň.“ Bohrmann se zadíval na Johansona. „Voda v hloubkách měla teplotu patnáct stupňů namísto dnešních dvou až čtyř, to už něco je!“

„Pro jedny katastrofa, pro jiné… no ano, počátek oteplování. Rozumím. V příští kapitole naší kultivované zábavy nejspíš popíšeme zánik lidstva, že?“

Sahling se zasmál.

„Ten tak rychle nenastane. Ale opravdu existují náznaky, že se právě nacházíme ve fázi jemných výkyvů z rovnováhy. To je důvod, proč vašemu červu věnujeme tak velkou pozornost.“

„Co může takový štětinatý červ změnit na poměrech stability metanhydrátu?“

„Vlastně nic. Ledový červ žije na povrchu několik set metrů tlusté vrstvy ledu. Roztaví pár centimetrů a spokojí se s bakteriemi.“

„Ale ten červ má čelisti.“

„Ten červ je stvoření, které nedává smysl. Nejlepší bude, když se na něj podíváte.“

Přistoupili k půlkulatému řídicímu pultu na konci haly. Johansonovi připomínal velín na Victorovi, jenom byl o něco větší. Většina z asi dvou tuctů monitorů byla zapnutá a ukazovala záběry zevnitř nádrže. Službu konající technik je pozdravil.

„Veškeré dění sledujeme simultánně dvaadvaceti kamerami a kromě toho je každý krychlový centimetr vody podrobován neustálým měřením,“ vysvětloval Bohrmann. „Ty bílé plochy na monitorech v horní řadě jsou hydráty. Vidíte? Tady nalevo je pole, kam jsme vysadili dva Polychaeta. Včera dopoledne.“

Johanson přimhouřil oči.

„Vidím jenom led, řekl.“

„Podívejte se pořádně!“

Johanson studoval každou podrobnost na obraze. Najednou si šiml dvou tmavých skvrn. Ukázal na ně.

„Co je to? Prohlubně?“

Sahling prohodil pár slov s technikem. Obraz se vyměnil. Náhle byli vidět oba červi.

„Ty skvrny, to jsou díry,“ řekl Sahling. „Přehráváme teď film jako časosběr.“

Johanson přihlížel, jak se červi melou a obracejí na ledě. Chvíli lezli sem a tam, jako by se pokoušeli zavětřit vůni. Štětinaté chomáčky obou růžových těl se chvěly jako elektrizované.

„Teď dávejte pozor!“

Jeden z červů se zastavil. Jeho tělem probíhaly pulzující vlny.

Pak najednou zčistajasna zmizel v ledu.

Johanson tiše hvízdl mezi zuby.

„Krucinál! On se zavrtává.“

Druhý živočich ležel pořád ještě o kousek dál. Pohyboval hlavou jako do taktu neslyšitelné hudby. Najednou vyrazil dopředu rypákem s chitinovými čelistmi.

„Oni se zažírají do ledu!“ vykřikl Johanson.

Zíral na videozáznam jako ochromený. Co se divíš, pomyslel si v témž okamžiku. Žijí v symbióze s bakteriemi, které zpracovávají metanhydrát, a přesto jsou vybaveni čelistmi k vrtání.

Celé to vedlo k jedinému závěru. Červi se chtěli dostat k bakteriím, které vězely hlouběji v ledu. V časosběru se jim třásly zadky těl.

Najednou zmizeli. Zůstaly po nich jen díry jako tmavé skvrny na ledu.

Není důvod se znepokojovat, říkal si. I jiní červi vrtají. A vrtají rádi. Někteří provrtávají půdu nebo posílají lodě ke dnu. Ale proč navrtávají hydráty?

„Kde jsou ti červi teď?“ zeptal se Sahling se podíval na monitor. „Jsou mrtví.“

„Mrtví?“

„Uhynuli. Udusili se. Červi potřebují kyslík.“

„Vím. To je smysl celé symbiózy. Bakterie vyživují červa a červ je svým vířením zásobuje kyslíkem. Ale co se stalo tady?“

„Tady se stalo to, že se červi provrtali ke své vlastní smrti. Vyžrali díry v ledu, jako by to byla sladká kaše, až se dostali do plynové bubliny, kde se udusili.“

„Kamikadze,“ zamumlal Johanson. „Opravdu to vypadá jako sebevražda.“ Johanson přemýšlel. „Nebo je něco špatně navedlo.“

„Možná ano. Ale co? Uvnitř hydrátu není nic, co by mohlo být spouštěcím mechanismem takového chování.“

„Třeba volný plyn tam dole?“ Bohrmann se poškrábal na bradě.

„Tohle nás už taky napadlo. Ale to pořád ještě nevysvětluje, proč spáchali sebevraždu.“

Johanson si vybavil před očima to hemžení na mořském dně.

Jeho tíseň ještě vzrostla. Když se miliony červů zavrtají do ledu, co bude následovat?

Bohrmann jako by uhodl jeho myšlenky.

„Ti živočichové nemohou destabilizovat led,“ řekl. „V moři jsou hydrátová pole nesrovnatelně silnější než zde. Ty bláznivé potvůrky poškrábou jenom povrch, nanejvýš desetinu ledové vrstvy. Pak nevyhnutelně zemřou.“

„Co teď? Budete testovat další červy?“

„Ano. Ještě jich pár máme. Snad využijeme příležitosti a poohlédneme se po místě samém. Myslím, že to Statoil uvítá. Sonne má v nejbližších týdnech vyrazit do Grónska. Můžeme start expedice uspíšit a vykonat návštěvu na místě, kde jste Polychaeta objevil.“ Bohrmann zvedl ruce do výšky. „Ale o tom já nerozhoduji. To musí schválit jiní. Heiko a já jsme jen dostali takový okamžitý nápad.“

Johanson se ohlédl přes rameno k obří nádrži. Myslel na mrtvé červy uvnitř.

„Je to dobrý nápad,“ řekl.

Johanson pak odjel do hotelu, aby se převlékl. Zkoušel zavolat Lundové, ale nebrala to. Vytanulo mu před očima, jak ji Kare Sverdrup svírá v náručí. Pokrčil rameny a zavěsil.

Bohrmann ho pozval na večeři do bistra, které bylo v Kielu vyhlášené. Johanson se vykoupal a chvíli se pozoroval v zrcadle. Usoudil, že jeho vous potřebuje přistřihnout. Byl nejméně o dva milimetry přerostlý. Vlasy měl pořád husté, bujný porost mu vlál z čela dozadu, ale už jím prosvítaly šediny. Pod dlouhými černými řasami mu oči pořád ještě jiskřily jako dřív. Byly situace, kdy se zamilovával do svého vlastního charismatu. Ale pak zase své charisma marně hledal, zejména brzy po ránu. Dosud vždycky stačilo pár šálků čaje a trochu kosmetiky, aby se dal zase do pořádku. Jedna studentka ho nedávno přirovnala k německému herci Maximilianu Schellovi a Johanson tím byl polichocen. Ale jen dokud si neuvědomil, že Schellovi už je přes sedmdesát. Poté přesedlal na jiný pleťový krém.

Přehrabal svůj kufr, vybral si pulovr se zipem, nacpal se v něm do saka od obleku a kolem krku si omotal šálu. Nebyl dobře oblečen, právě to měl rád: nebýt dobře oblečen. A opravdu se nikdy k žádné příležitosti nehodilo, co měl právě na sobě. Pěstoval si svou nedbalost. Dávala mu dobrý pocit, že není otrokem módy. Pouze ve chvílích probuzené sebereflexe byl ochoten přiznat, že jeho ledabylý outrit představuje módu jako takovou, jíž podléhal stejně jako jiní lidé diktátu haute couture, a že mu zabere víc času vypadat neučesaný, než většině lidí spořádaný účes.

Vrhl ještě jeden pohled do zrcadla, pak vyšel z hotelu a nechal se odvézt taxíkem na místo schůzky.

Bohrmann už na něj čekal. Dlouho mluvili o všem možném, pili víno a jedli vynikající mořský jazyk. Po chvíli se hovor opět stočil na mořské hlubiny.

Při dezertu se Bohrmann jen tak zběžně zeptal:

„Víte vůbec něco bližšího o plánech Statoilut“

„Jen v hrubých rysech,“ odpověděl Johanson. „Naftařství zas tolik nerozumím.“

„Co vůbec plánují? Těžko budou stavět plošinu tak daleko.“

„Ne. To nebude plošina.“

Bohrmann upil ze svého espressa.

„Promiňte, nechci na vás tlačit. Nevím, na kolik je ta věc důvěrná, ale…

„To je v pořádku. Já jsem vyhlášená drbna. Jak se mi něco svěří, tak už to není žádné tajemství.“

Bohrmann se zasmál.

„Takže co myslíte, že se tam venku staví?“

„Uvažují o řešení pod vodou. Měla by to být plně automatická továrna

„Něco jako subsis?“

„Co je subsis?“

„Subsea Separation and Injetction System. Podmořská továrna. Funguje jich už několik na Trollfeldu v Norském příkopu.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Zeptejte se svého zadavatele. Subsis je těžební stanice. Stojí na dně moře v hloubce tří set padesáti metrů a odděluje tam ropu a plyn od vody. Momentálně tenhle proces probíhá ještě na plošinách a odpadní voda teče zpátky do moře.“

„Ano, to je pravda!“ Lundová na to narážela. „Odpadní voda. Nastal totiž problém, že ryby jsou po ní neplodné.“

‚A právě tenhle problém řeší subsis. Špinavá voda se okamžitě zatlačí do díry po vrtu, vytlačí nahoru další ropu, znovu se od ní oddělí a zase se nacpe dolů a tak pořád dokola. Ropa plyn m pak vedou potrubím rovnou na břeh. Samo o sobě je to celkem jednoduchá záležitost.“

„Ale?“

„Nevím, jestli existuje nějaké ale. Subsis údajně pracuje bez problémů i v hloubce patnáct set metrů. Výrobce si myslí, že ani dva tisíce by neměly být problém, a ropné koncerny by si přály pět tisíc.“

„Je to uskutečnitelné?“

„Ve střednědobém horizontu ano. Myslím, že všechno, co funguje v malém měřítku, vychází i ve velkém a výhody máte na dlani. Automatické továrny velice brzy nahradí těžbu na plošinách.“

„Nevypadáte, jako byste sdílel všeobecnou euforii,“ poznamenal Johanson.

Nastala pauza. Bohrmann se poškrábal vzadu na hlavě. Vypadalo to, že neví, co by odpověděl.

„O továrnu samotnou si starosti nedělám. Obavy ale mám z té jejich naivity, s jakou k věci přistupují.“

„Stanice je ovládaná na dálku?“

„Kompletně. Všechno ze země.“

„To znamená, že případné opravy a údržbu provádějí roboti.“

Bohrmann přikývl.

„Rozumím,“ řekl Johanson po chvíli.

„Ta věc má svoje pro i proti,“ pokračoval Bohrmann. „Když proniknete na neznámé území, je to vždycky riskantní. A hluboké moře neznámé území, jen si nic nenamlouvejme. Potud je to správné, když se pokoušíme automatizovat použité prostředky, místo abychom ohrožovali lidské životy. Je v pořádku, když posíláme ponorkové roboty, aby tam pozorovaly procesy nebo odebíraly vzorky. Ale tady jde o něco jiného. Jak chcete dostat zpátky pod kontrolu nehodu, při které z vrtu stříká ropa pod vysokým tlakem jako gejzír, když i „lile všechno je pět kilometrů hluboko? Vždyť ani pořádně neznáme terén. Jediné, co známe, jsou měření. Ale tam v hloubce jsme jako slepci. Můžeme s pomocí satelitů, vějířového sonaru nebo seizmických vrtů sestavit mapu morfologie mořského dna, dokonce s přesností jednoho metru. Detekujeme naleziště ropy a plynu pomocí reflektorů napodobujících dno, takže prosvícená mapa řekne: tady můžeš vrtat, je tu ropa. Tady jsou hydráty a tamhle naproti si musíš dát pozor… Ale co je tam dole, co je tam doopravdy., To přesto nevíme.“

„Moje řeč,“ zamumlal Johanson.

„My totiž nevidíme dopad našeho konání. Nemůžeme se jen tak spustit dolů, když továrna začne jančit. Nevykládejte si to špatně, já vůbec nejsem proti těžbě surovin. Ale jsem proti opakování chyb. Když se spustil ropný boom, nikdo si nelámal hlavu, jak se jednou zase odstraní všechen ten šrot, který jsme nadšeně rozestavěli po moři. Odpadní vody a chemikálie se odváděly do moře a do řek podle hesla, že voda už to nějak spolkne, že radioaktivita zmizí na dně oceánů. Rabovali jsme zdroje a ničili formy života, aniž bychom se zatěžovali myšlenkou, že to všechno tvoří komplex souvislostí.“

„Ale ty automatické továrny nakonec budou?“

„Bezpochyby. Jsou hospodárné, objevují naleziště a obejdou se bez lidské pracovní síly. A v budoucnu se všechno vrhne na metan. Jeho spalování je čistší než u všech ostatních fosilních paliv., To je pravda!, Přechod z ropy a uhlí na metan zpomalí skleníkový efekt., To je taky správné., Všechno je správné, dokud se to odehrává v ideálních podmínkách. Ale průmysl zaměňuje ideál za realitu. Chce ho nahradit skutečností. Ze všech prognóz si vybere vždycky jenom ty optimistické, aby mohl rychle přejít k věci, i když se nic neví o světě, do kterého zasahujeme.“

„Ale jak by se to vůbec mělo provést?“ zeptal se Johanson. „Jak chcete těžit hydrát, když se vám cestou na povrch rozloží?“

„Zde jsou opět ve hře automatické továrny. Hydrát se roztaví tam v hloubce, například se ohřeje, uvolněný plyn se jímá do trychtýřů a vede se potrubím nahoru. Zní to skvěle, ale kdo zaručí, že takováhle ohřívací akce nespustí řetězovou reakci a že se nezopakuje katastrofa z paleocénu?“

„Opravdu myslíte, že je to možné?“

Bohrmann rozpřáhl ruce.

„Každý neuvážený zásah je jako sebevražedné komando. Ale už se to rozjelo. Indie, Japonsko a Čína jsou velice čilé.“ Bohrmann se smutně usmál. „A ti také nevědí, co je tam dole. Nevědí vůbec nic.“

„Červi,“ zamumlal Johanson.

Myslel na videozáznam s hemžením na mořském dně, který pořídil Victor. A na zlověstné stvoření, které tak rychle zmizelo ve tmě.

Červi. Monstra. Metan. Klimatická katastrofa.

To chce honem rychle zapít.

11. dubna

Vancouver Island a Clayoquot Sound, Kanada

Ten pohled vzbudil v Anawakovi vztek.

Zvíře měřilo od hlavy ke konci ocasní ploutve přes deset metrů. Byla to jedna z největších transientních kosatek, jaké kdy viděl, mohutný samec. Z polootevřené tlamy vysvítaly husté, sevřené řady kuželovitých zubů. Zvíře už bylo pravděpodobně dost staré, ale přesto se zdálo, že oplývá silou. Jen při bližším pohledu byla znát místa, kde se černobílá kůže už neleskla, ale byla strupatá a opotřebovaná. Jedno oko měla otevřené, druhé zavřené.

Jakkoli byla kosatka veliká, žádnému lososovi už nemohla být nebezpečná. Ležela na boku na mokrém písku a byla mrtvá.

Anawak ji hned poznal. Měl ji ve svém registru pod označením 1-19, ale pro svou hřbetní ploutev zahnutou jako šavle si vysloužila přezdívku Čingischán. Anawak prošel kolem kosatky a kousek stranou našel Johna Forda, ředitele výzkumného programu mořských savců z vancouverského akvária, jak hovoří se Sue Olivieraovou, vedoucí laboratoře v Nanaimu, a ještě s dalším mužem. Ford pokynul Anawakovi, aby šel k nim.

„Doktor Ray Fenwick z Kanadského institutu pro oceánografii a rybolov,“ představil neznámého.

Fenwick dorazil proto, aby provedl pitvu. Když Čingischánova smrt vešla ve známost, Ford navrhl, aby se autopsie pro změnu nekonala za zavřenými dveřmi, nýbrž přímo na pláži. Chtěl totiž zasvětit do anatomie kosatky co nejvíce novinářů a studentů.

„A kromě toho to na pláži působí jinak,“ dodával. „Ne tak sterilně a odtažitě. Máme mrtvou kosatku a moře přímo před nosem. Je to její životní prostor, ne náš. Kosatka tu leží jakoby před svým vlastním prahem. Když provedeme pitvu zde, vzbudíme tím větší porozumění, soucit a větší úžas. Je to sice trik, ale zabírá.“

Máme příležitost promluvit si ve čtyřech. Ford, Fenwick, Anawak, loď Palm z námořní výzkumné stanice na Strawberry Isle, malém ostrůvku v zálivu u Tofina. Lidé ze Strawberry Isle zkoumali ekosystémy Clayoquot Soundu. Sám Palm si udělal jméno naukou o populaci kosatek. Velice rychle se shodli, že provedou veřejnou pitvu, protože to určitě vzbudí pozornost. A bůh ví, že kosatky publicitu potřebovaly.

„Podle vnějších známek zemřela na bakteriologickou infekci,“ odpověděl Fenwick na Anawakovu otázku. „Ale nechci se dopouštět nějakých ukvapených, předčasných závěrů.“

„Ničeho se nedopouštíte,“ řekl Anawak zachmuřeně. „Vzpomínáte na rok 1999? Sedm mrtvých kosatek, všechny infikované.“

„The torture never stops,“ zabroukala Olivieraová jeden verš ze starého songu Franka Zappy. Podívala se na něj a udělala konspirativní pohyb hlavou. „Pojď se mnou.“

Anawak ji následoval k mrtvole. Byly zde už připraveny dva velké kovové kufry a kontejner. Ve všem byly pitevní nástroje. Pitvat kosatku je něco jiného než rozřezat člověka. Je to úmorná práce se spoustou krve a silným zápachem.

„Za chvíli tu budou novináři a za nimi v závěsu houf doktorandů a studentů,“ řekla Olivieraová s pohledem na hodinky. „Když už se naše cesty zkřížily na tomhle smutném místě, mohli bychom si ještě rychle něco říct o vyhodnocení tvých vzorků.“

„Pokročili jste dál?“

„Tak trochu.“

„A zasvětili jste do toho Inglewoodt“

„Ne. Myslela jsem, že to probereme napřed spolu.“

„Zní to, jako kdybyste neměli v ruce nic průkazného.“

„Řekněme to asi takhle, na jedné straně jsme udivení, a na druhé bezradní,“ odpověděla Olivieraová. „Co se týče mušlí, tak rozhodně neexistuje literatura, která by je popisovala.“

„Byl bych přísahal, že jsou to návky zebra.“

„Na jednu stranu ano. Ale na druhou zase ne.“

„Tak to mi vysvětli.“

„Můžeme uvažovat dvěma způsoby. Buď máme co činit s příbuznými návek zebra, nebo s jejich mutací. Vypadají jako zebra, jsou uspořádány stejně, ale jejich byssus je nějak divný. Vlákna, která tvoří nohu, jsou trochu moc tlustá a dlouhá., Napůl z legrace jsme jim začali říkat tryskomušle.“

„Tryskomušle?“ Olivieraová stáhla obličej. „Nic lepšího nás nenapadlo. Mohli jsme jich spoustu pozorovat živých, disponují… zkrátka nepohybují se jako obyčejné návky zebra, ale mají do jisté míry schopnost navigace. Nasávají vodu a zase ji vylučují. Zpětný ráz je pohání dopředu. A zároveň používají vlákna k určování směru. Jako malé nastavitelné vrtulky. Nepřipomíná ti to něco?“

Anawak přemýšlel.

„Sépie plavou na raketový pohon.“

„Některé. A je tu ještě jedna paralela. Té si sice všimne jenom opravdický koumák, ale těch přece máme v laboratoři dost. Mluvím o Dinoflagellata. Někteří z těchto jednobuněčných mají na konci těla dva bičíky. Jedním určují směr, druhý se točí a pohybuje jimi.“

„Není to už poněkud přehnané?“

„Řekněme, že je to velkoryse pojatá konvergence. Chytáme se úplně všeho. Já každopádně neznám žádnou mušli, která by se pohybovala podobným způsobem. Tyhle jsou mobilní jako hejno ryb a navzdory lasturám se jim nějak dostává vztlaku.“

„To by ovšem vysvětlovalo, jak se na volném moři mohly dostat k trupu Barrier Queen,“ uvažoval Anawak. „A to vás udivilo?“

„Ano.“

„A nad čím jste bezradní?“

Olivieraová přistoupila k boku mrtvé velryby a přejela rukou po její černé kůži.

„Nad tím kouskem tkáně, který jsi tam dole vylovil. Nevíme, co si s tím máme počít, a popravdě řečeno, už s tím taky nic dělat nemůžeme. Substance se dávno rozpadla. Ta troška, co nám zůstala k analýze, aspoň připouští závěr, že hmota z lodního šroubu a to, co ti zůstalo na špičce nože, je jedno a totéž. Ale dál už to nepřipomíná nic, co bychom znali.“

„Myslíš, že jsem z trupu seškrábl E. T.?“

„Zdá se, že tkáň má schopnost kontrakce přesahující její proporce. Je velice pevná a zároveň enormně flexibilní. Nevíme, co to je.“

Anawak svraštil čelo. „A známky bioluminiscence?“

„Možná. Proč?“

„Protože jsem měl dojem, že ta věc krátce bleskla.“

„To, co přes tebe vyplavalo z té hromady?“

„Vyskočilo to, když jsem se šťoural v nánosu.“

„Možná jsi toho kousek uřízl, což mu nepřipadalo vtipné. I když pochybuju, že by ta tkáň vůbec mohla vykazovat něco jako nervy. Tedy myslím tím, že by mohla pociťovat bolest. Vlastně je to jen… buněčná hmota.“

Blížily se hlasy. Po pláži přicházela skupina lidí. Někteří nesli kamery, další psací podložky.

„A je to tady,“ povzdychl si Anawak.

„Ano.“ Olivieraová se dívala bezradně. „Co mám teď dělat? Mám poslat ta data do Inglewoodu? Upřímně řečeno, byla bych radši, kdybych mohla dostat ještě další vzorky. Hlavně té substance.“

„Spojím se s Robertsem.“

„Dík. A teď se pustíme do té řezničiny.“

Anawak pozoroval nehybnou kosatku a mísil se v něm vztek a bezmoc. Byl z toho deprimován. Napřed se velryby o celé týdny opozdí, a teď zase leží jedna mrtvá na pláži.

„Do prdele práce!“

Olivieraová jen pokrčila rameny. Mezitím už přicházeli také Fenwick a Ford.

„Nech si ty výlevy pro novináře,“ řekla Anawakovi,

Autopsie trvala přes hodinu, během níž Fordův asistent Fenwick kosatku rozřízl, vyňal z ní vnitřnosti, srdce, játra a plíce a vysvětlil jejich anatomickou stavbu. Také rozložil obsah žaludku, který obsahoval napůl stráveného tuleně. Na rozdíl od rezidentů kosatky transientní a pobřežní žraly lvouny, sviňuchy a delfíny skákavé a ve smečce se dokonce vrhaly i na velryby z čeledi kosticovitých.

Vědečtí novináři byli mezi diváky v menšině, zato tu bylo hodně zástupců deníků, časopisů a televize. V podstatě ta skupina, s níž počítali, ale u které nemohli předpokládat odborné znalosti. Fenwick proto jako první popsal specifické znaky stavby těla.

„Má tvar jako ryba, ale jen proto, že příroda převzala tento stavební plán pro živočicha, jenž přesídlil ze země do vody. To se stává často. Říkáme tomu konvergence. Naprosto rozdílné druhy vytvářejí konvergentní, tedy ve výsledku stejnorodé struktury, aby zvládly nároky, jež na ně klade prostředí.“

Oddělil části tlusté kůže a odebral zpod ní tuk.

„A je tu ještě jeden rozdíl: ryby, obojživelníci a plazi mění teplotu, jsou tedy studenokrevní. To znamená, že jejich tělesná teplota vždy odpovídá teplotě daného prostředí. Například makrely žijí jak na Severním mysu, tak ve Středozemním moři, ale na Severním mysu bychom naměřili jejich tělesnou teplotu 4°C, naproti tomu u středomořských 24°C. Pro velryby to neplatí. Jsou teplokrevné, stejně jako my.“

Anawak pozoroval kolemstojící.

Fenwick právě pronesl maličkost, která vždycky zafungovala: „… jako my.“ Na to lidé slyšeli. Velryby jsou jako my. A byly tu zas, ty blízko vytýčené hranice, v nichž lidé začínají přisuzovat životu cenu.

Fenwick pokračoval: „Ať se zdržují právě teď v Arktidě, nebo v Kalifornském zálivu, velryby si udržují konstantní tělesnou teplotu 37°C. Proto žerou tolik, aby se jim vytvořila tuková vrstva, kterou nazýváme blubber. Vidíte tu mastnou bílou hmotu? Voda odnímá teplo, ale tato vrstva ztrátě tělesné teploty zabraňuje.“

Podíval se kolem dokola. Jeho rukavice byly červené od krve a umazané od šlemu z velrybího tuku.

„Blubber však na druhé straně může pro velrybu znamenat rozsudek smrti. Problém všech velryb uvázlých na pláži je jejich tělesná hmotnost a právě tato úžasná tuková vrstva. Plejtvák, který měří třicet tři metrů při váze sto třiceti tun, váží čtyřikrát víc než kterýkoli druhohorní plaz, který kdy žil na Zemi. I kosatka váží až devět tun. Takoví živočichové mohou žít jen ve vodě, v níž jsou podle Archimedova zákona nadlehčováni silou, která se rovná váze vody jimi vytlačené. Na souši velryby stlačuje jejich vlastní váha a izolační účinek tukové vrstvy dokoná dílo zkázy, protože rostoucí okolní teplota není odnímána. Spousta velryb, které uvíznou na břehu, uhyne na šok z přehřátí.“

„Tahle taky?“ zeptala se jedna novinářka.

„Ne. V posledních letech přibývá případů, kdy se zhroutí imunitní systém zvířat. Umírají na infekce. J-22 bylo dvaadvacet let. Nebyla tedy už mladá, ale kosatky se v průměru mohou dožít třiceti let. Její smrt byla tedy předčasná, a přitom nikde nevidíme žádné zranění z boje. Já to odhaduji na bakteriologickou infekci.“

Anawak postoupil o krok dopředu.

„Pokud chcete vědět, jak je to možné, i to vám můžeme vysvětlit,“ pronesl se snahou udržet věcný tón řeči. „Existuje řada toxikologických vyšetření a ta ukázala, že kosatky kolem Britské Kolumbie jsou zamořeny PCB a dalšími jedy, které poškozují životní prostředí. Letos v tukové tkáni jedné kosatky naměřili přes sto padesát miligramů.“

Imunitní systém žádného člověka by neměl šanci něco takového přežít. Obličeje diváků se obrátily k němu. Anawak viděl v jejich očích směs úžasu a rozhořčení. Právě jim dodal story. Věděl, že teď má publikum v hrsti.

„Zlo těchto jedů spočívá v tom, že jsou rozpustné v tuku. To znamená, že se ve formě mateřského mléka přenášejí na mláďata.“

„Pane doktore,“ novinář si odkašlal. „Co by se stalo, kdyby člověk snědl maso z této velryby?“

„Pak by se do jeho těla dostala i část jedovatých látek.“

„Se smrtelnými následky?“

„Možná, kdyby tak činil dlouhodobě.“

„A není to tak, že podniky, které bezmyšlenkovitě vypouštějí jedovaté látky do moře, třeba dřevozpracující průmysl, jsou rovněž nepřímo odpovědné za to, že lidé onemocní a umírají?“

Ford se bleskurychle podíval na Anawaka. Ten zaváhal. Byla to choulostivá věc. Ten člověk měl samozřejmě pravdu, ale vancouverské akvárium se snažilo vyhnout každé přímé konfrontaci s místním průmyslem a raději vždy postupovalo diplomaticky. Označit hospodářskou a politickou elitu Britské Kolumbie za bandu potenciálních vrahů by přiostřilo situaci na všech frontách, a Anawak rozhodně nechtěl hatit Fordovy plány.

„Jíst kontaminované maso v každém případě ohrožuje lidské zdraví,“ odpověděl vyhýbavě.

„Maso, které průmysl vědomě kontaminuje.“

„Snažíme se v té věci dojít k řešení. Společně s těmi, kdo jsou za to zodpovědní.“

„Rozumím.“ Novinář si něco poznamenal. „Myslím speciálně na lidi ve vaší vlasti, pane doktore…“

„Moje vlast je zde,“ pronesl Anawak stroze.

Novinář se na něj díval nechápavě. Jak by tomu taky mohl rozumět? Pravděpodobně si jen udělal důkladné rešerše.

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl. „Ale tam, odkud pocházíte…“

„V Britské Kolumbii se velrybí ani tulení maso příliš nejí,“ vpadl mu Anawak do řeči. „Naproti tomu se silné otravy projevují u obyvatel za polárním kruhem. V Grónsku a na Islandu, na Aljašce a dál na severu, ale přirozeně také na Sibiři a Kamčatce a na Aleutách. Všude tam, kde mořští savci představují každodenní potravu. Problém nevězí zas tolik v tom, kde se zvířata otráví, ale v tom, že migrují.“

„Myslíte si, že jsou si velryby té otravy vědomy?“ zeptal se jeden z nejmladších studentů.

„Ne. To si skutečně myslet nemohu.“

„Ale ve svých publikacích píšete o jejich jisté inteligenci. Kdyby zvířata pochopila, že s jejich potravou není něco v pořádku…“

„Lidé kouří tak dlouho, dokud jim neamputují nohu nebo nezemřou na rakovinu plic. Jsou si možné otravy dobře vědomi, a přesto tak činí. Přitom jsou lidé rozhodně inteligentnější než velryby.“

„Jak si můžete být tak jistý? Třeba je to právě naopak.“

Anawak si povzdychl. Odpověděl tak vlídně, jak jen to dokázal:

„Musíme se dívat na velryby jako na velryby. Jsou vysoce specializované, ale právě tato specializace je také omezuje. Kosatka je živé torpédo, má ideální proudnicový tvar, ale zato jí chybí nohy a ruce, nedisponuje mimikou a nemá bipolární vidění. Totéž platí pro delfíny, sviňuchy a každý druh ozubených i kosticovitých kytovců. Nejsou to žádní „téměř lidé“. Kosatka je možná chytřejší než pes, běluha je tak inteligentní, že si je vědoma vlastní individuality, a delfín má bezpochyby jedinečný mozek. Ale položte si prosím otázku, co s tím nakonec dokážou. Ryby obývají stejný životní prostor jako velryby a delfíni, jejich způsob života je v mnohém podobný, a přesto si vystačí se čtvrtinou náprstku neuronů.“

Anawak byl skoro rád, že mu tiše zabzučel mobil. Dal Fenwickovi znamení, aby pokračoval v pitvě, poodešel kousek stranou a ohlásil se.

„Ahoj, Leone,“ pozdravil ho Shoemaker. „Můžeš se urvat tam odtud, kde právě jsi?“

„Snad jo. Co se děje?“

„Už je tady zas.“

Anawakův vztek stoupl na nejvyšší možnou míru.

Když se před pár dny překotně vrátil na Vancouver Island, Jack Greywolf se i se svými seaguards už zase stáhl a nechal po sobě dva čluny naložené rozzlobenými turisty, kteří se hlasitě zapřísahali, že byli okukováni a fotografováni jako dobytek. Shoemakerovi se horko těžko podařilo lidi uklidnit. Některé musel pozvat bezplatně na novou vyjížďku. Pak se nade vším jakoby zavřela voda. Přesto Jack Greywolf dosáhl první věci, které chtěl. Postaral se o rozruch.

U Davies vyhodnotili všechny možnosti. Mají proti ochráncům životního prostředí zakročit, nebo je ignorovat? Ubírat se oficiální cestou by znamenalo zajistit jim publicitu. Lidé jako Greywolf byli seriózním organizacím trnem v oku stejně jako whale watchers, ale nakonec by tak jako tak všechno vyústilo v proces, který neinformované veřejnosti nabídne úplně zkreslený obraz. V případě pochybností by pak mnozí měli sklon sympatizovat s Greywolfovými výroky.

Neoficiálně by si to s Greywolfem mohli vyřídit po zlém. A kam takové střety vedou, ukazovaly Greywolfovy předchozí tresty, záleželo jen na Davies, jestli se nechají Greywolfem zastrašovat, nebo ne. A pomohlo by to jen málo. Měli spoustu jiných věcí na práci a třeba tohle byl Greywolfův ojedinělý výpad.

Rozhodli se, že ho budou ignorovat.

Anawak vedl svůj malý motorový člun podél pobřeží přes Clayoquot Sound a říkal si, že to asi byla chyba. Možná měli poskytnout nějaké zadostiučinění Greywolfově touze uplatnit se. Kdyby mu byli aspoň napsali dopis, ve kterém by vyjádřili svou nelibost. Něco, čím by mu dali najevo, že ho berou na vědomí.

Pozorně obhlížel mořskou hladinu. Člun plul rychle a Anawak nechtěl riskovat, že vyděsí velryby nebo je dokonce zraní. V dálce spatřil několik obrovských ocasních ploutví a jednou blízko člunu prořízly hladinu černě lesklé kosatky. Během cesty se domlouval vysílačkou se Susan Stringerovou na Blue Sharkovi.

„Co dělají ti chlapi?“ zeptal se. „Provádějí něco?“

Ve vysílačce to zapraskalo.

„Ne,“ ozval se hlas Stringerové. „Fotografujou jako posledně a nadávají nám.“

„Kolik jich je?“

„Dva čluny. V jednom Greywolf a ještě někdo, v druhém člunu tři další., A sakra! Teď ještě začali zpívat.“

Rytmický zvuk se slabě prodral i chrčením vysílačky.

„Bubnujou,“ křičela Stringerová. „Greywolf mlátí do bubnu a ostatní zpívají. Indiánský písně! To nechápu.“

„Zachovejte klid, rozumíš? Nenechte se vyprovokovat. Za pár minut jsem u vás.“

Daleko před ním se jako světlé skvrny objevily dva čluny.

„Leone? Co je ten sráč vlastně za Indiána? Já nevím, co to tam dělá, ale jestli přivolává duchy svých předků, tak chci aspoň vědět, kdo se tu zjeví jako první.“

„Jack je jen hochštapler,“ řekl Anawak. „Není to vůbec Indián.“

„Není? Já myslela.

„Jeho matka je poloviční Indiánka. To je všechno. Chceš vědět, jak se doopravdy jmenuje? O’Bannon. Jack O’Bannon. Proto si taky radši říká Greywolf.“

Odmlčeli se, zatímco se Anawak vysokou rychlostí blížil k oběma člunům. Mezitím se bubnování doneslo po hladině až k němu.

„Jack O’Bannon,“ protáhla Stringerová. „To je teda prča. Myslím, že mu to hned…“

„Nebudeš mu vůbec nic. Vidíš mě přijíždět?“

„Vidím.“

„Tak nic nedělej. Jenom čekej.“

Anawak odložil vysílačku a širokým obloukem zamířil od břehu na moře. Teď viděl celou scénu. Blue Shark a Lady Wexham se nacházely uprostřed do daleka roztažené skupiny keporkaků. Tu a tam bylo vidět potápějící se ocasy a oblaka páry. Bílý trup dvaadvacet metrů dlouhé Lady Wexham odrážel sluneční světlo. Dva malé, zchátrale vyhlížející sportovní rybářské čluny, oba natřené křiklavě červeně, kroužily kolem Blue Sharka tak těsně, až to vypadalo, jako kdyby greywol-fovci chtěli na zodiak přelézt. Bubnování stále sílilo a do něj se mísil monotónní zpěv.

I když Greywolf viděl, že se Anawak blíží, nedal to znát. Stál vzpřímeně na svém člunu, tloukl do indiánského bubnu a zpíval. Jeho lidé na druhém člunu, dva muži a jedna žena, zpívali s ním a prokládali zpěv zaříkáváním a nadávkami. Přitom fotografovali osazenstvo na Blue Sharkovi a házeli po něm něčím lesklým. Byly to ryby. Ne, byl to rybí odpad. Lidé se krčili, někteří ten sajrajt házeli zpátky. Anawakovi se najednou zachtělo narazit do Greywolfova člunu a pokochat se pohledem, jak ten obr letí přes palubu, ale ovládl se. Nebyl to dobrý nápad, předvádět turistům okázalý souboj.

Přirazil těsně k němu a křikl: „Přestaň s tím, Jacku! Promluvíme si.“

Greywolf bubnoval neúnavně dál. Ani se neotočil. Anawak hleděl do nervózních, vystresovaných tváří turistů. Z vysílačky se ozval mužský hlas: „Tě bůh Leone. To jsem rád, že tě vidím.“

Byl to skipper z Lady Wexham, která se nacházela asi o sto metrů dál. Lidé na horní palubě se opírali o zábradlí a dívali se na obléhaný zodiak. Někteří si to fotili.

„U tebe všechno dobrý?“ informoval se Anawak.

„V naprostým pořádku. Co uděláme s těmi hajzlíky?“

„Teď nevím,“ odpověděl Anawak. „Zkusím to napřed po dobrým.“

„Dej mi vědět, až tu bandu budu moct převálcovat.“

„Já se pak stavím.“

Červené motorové čluny seaguards začaly narážet do Blue Sharka. Greywolf se zakymácel, když jeho člun narazil do gumového trupu, ale bubnoval dál. Péra na klobouku mu vlála ve větru. Za čluny mával velrybí ocas, ale velryby v tuhle chvíli nikoho nezajímaly. Stringerová hleděla nepřátelsky přes palubu na Greywolfa.

„Hej, Leone! Leone!“ Anawak uviděl, jak na něj někdo z pasažérů Blue Sharka mává, a poznal, že je to Alicia Delawareová. Měla na nose ty svoje modré brýle a poskakovala nahoru a dolů. „Co je to za týpky? Proč jsou tady?“

Anawak se zarazil. Netvrdila mu před pár dny důrazně, že je na ostrově poslední den?

Ale to teď nebylo důležité.

Obrátil svůj člun kolem Greywolfova, zastavil ho napříč a zatleskal rukama.

„Dobrý, Jacku. Díky. Byla to fakt skvělá muzika. Teď konečně řekni, co chceš.“

Greywolf začal zpívat ještě hlasitěji. Monotónní stoupání a klesání hlasu, archaicky znějící slabiky, bylo to velmi žalostné a zároveň značně agresivní.

„Tak sakra, Jacku!“

Najednou bylo ticho. Obr nechal buben klesnout a otočil hlavu k Anawakovi.

„Ano prosím?“

„Řekni svým lidem, ať s tím přestanou. Pak můžeme mluvit. Promluvíme si o všem, ale řekni jim, ať se stáhnou.“

Greywolfova tvář se zpitvořila. „Nikdo se nikam nestáhne!“ zakřičel zuřivě.

„K čemu je to divadlo? Čeho tím chceš dosáhnout?“

„Chtěl jsem ti to vysvětlit posledně v akváriu, ale tos byl moc velká fajnovka, aby sis mě poslechl.“

„Neměl jsem čas.“

„A teď nemám čas já.“

Greywolfovi lidé se smáli a ječeli.

„Mám pro tebe návrh, Jacku,“ řekl Anawak, který se jen s námahou ovládal. „Ty to tady odtroubíš a sejdeme se dnes večer v Davies. Tam nám všem řekneš, co máme podle tebe dělat.“

„Máte odtud zmizet. To máte udělat.“

„A proč? Co špatného, podle tebe, tady děláme?“

V bezprostřední blízkosti člunu se vynořily dva tmavé ostrovy, zbrázděné a kropenaté jako zvětralé kamení. Velice blízko. Byly by to fantastické snímky, ale Greywolf zmařil celý podnik.“

„Odjeďte pryč!“ křičel Greywolf. Díval se přímo na turisty v Blue Sharkovi a zvedl paže na znamení přísahy. „Vraťte se domů a nerušte už přírodu. Žijte v souladu s přírodou a neočumujte ji. Motory vašich lodí zamořují vzduch i vodu. Zraňujete zvířata, lodními šrouby. Štvete je kvůli fotkám. Usmrcujete je hlukem. Toto je svět velryb. Vraťte se. Pro člověka zde není místo.“

To jsou ale žvásty, pomyslel si Anawak. Jestlipak aspoň Greywolf sám věří tomu, co tady z něj padalo? Ale jeho lidé mu nadšeně tleskali.

„Jacku! Smím ti připomenout, že tohle všechno podnikáme pro ochranu velryb? Provádíme výzkum! Whale watching otevřel lidem nový pohled na věc. Když rušíš naši práci, sabotuješ tím zájem zvířat.“

„Chceš nám vykládat, jaké zájmy mají velryby?“ posmíval se Greywolf. „Ty jim snad vidíš do hlavy, ty výzkumníku?“

„Jacku, přestaň si hrát na Indiány. Řekni, co chceš?!“

Greywolf chvíli mlčel. Jeho lidé přestali fotografovat pasažéry Blue Sharka a házet na ně odpad z ryb. Všichni se teď dívali na svého vůdce.

„Chceme před veřejnost,“ odpověděl Greywolf.

„Pane na nebi, a kde tu veřejnost máš?“ Anawak ukázal rukou kolem dokola. „Těch pár lidí ve člunu? Prosím, Jacku. Budeme s tebou chvíli diskutovat, ale předstup s námi před skutečnou veřejnost. Vyměníme si argumenty, a kdo neobstojí, ten uzná, že prohrál.“

„To je k smíchu,“ řekl Greywolf. „Takhle mluví bílý muž.“

„Do prdele!“ Anawakovi došla trpělivost. „Já jsem jistě míň běloch než ty, O’Bannone! Už si to konečně přiznej.“

Greywolf zůstal civět na Anawaka, jako kdyby ho byl zasáhl blesk. Pak se mu náhle po obličeji roztáhl široký úškleb. Ukázal rukou na Lady Wexham.

„Proč a koho asi, myslíš, že ti lidé na vaší druhé lodi tak pilně fotí a filmujou?“

„Natáčejí si tebe, jak tady šaškuješ.“ Správně,“ smál se Greywolf. „Velice správně.“

Anawakovi se rázem zatmělo před očima. Mezi pozorovateli na Lady Wexham byli novináři. Greywolf je pozval, aby zhlédli jeho představení.

Ten hajzl zatracenej!

Chystal se pronést ještě jednu trefnou poznámku, ale vtom mu přišlo nápadné, že Greywolf ukazuje rukou a dívá se k Lady Wexham. Anawak se také podíval tím směrem a zastavil se mu dech.

Přímo před lodí se z vody katapultoval keporkak. K vymrštění mohutného těla bylo zapotřebí nepředstavitelné síly. Chviličku to vypadalo, jako by se zvíře opíralo o hladinu jen ocasní ploutví. Pod vodou byl jenom její koneček, zbytek těla strměl do vzduchu a převyšoval můstek Lady Wexham. Rýhy podél tlamy a na břiše byly jasně vidět. Neúměrně dlouhé postranní ploutve byly roztažené jako bílá křídla, na nichž svítilo černé žilkování a uzlovité okraje. Zdálo se, jako by se velryba chtěla zvednout z vody celá, a z Lady Wexham se ozývaly výkřiky úžasu. Pak se obrovské tělo pomalu překlopilo na stranu a po jeho dopadu na hladinu následovala exploze zpěněné vody.

Lidé na horní palubě ustoupili dozadu. Část Lady Wexham zmizela za stěnou z vodní pěny. V ní bylo vidět něco tmavého a mohutného. Z hloubky vystřelila druhá velryba. Letěla vzhůru mnohem blíže lodi, zahalená ve třpytícím se mlžném oparu. Ještě než na obou lodích vypukl zděšený křik, bylo Anawakovi jasné, že tenhle skok minul cíl. Velryba dopadla proti Lady Wexham takovou silou, že se parník prudce rozkolísal. Bouchlo to a třesklo. Zvíře se potopilo. Lidé z horní paluby spěchali dolů.

Kolem lodi to vířilo a pěnilo a do toho se ze strany blížilo několik dalších hřbetů. Znovu se z vody vymrštila dvě tmavá těla a vrhla se vší silou proti lodnímu trupu.

„To je pomsta!“ křičel Greywolf a hlas mu přeskakoval. „Toto je pomsta přírody!“

Lady Wexham měřila dvacet dva metrů a byla delší než kterýkoli keporkak. Byla schválena ministerstvem dopravy a odpovídala bezpečnostním předpisům Kanadské pobřežní stráže pro čluny s cestujícími, co se týče rozbouřeného moře, metrového příboje i náhodné srážky s pomalu plující velrybou. I na tohle byla Lady Wexham konstruovaná. Ale ne na útok.

Anawak slyšel, jak naproti startují motory. Pod silou dopadajících těl se loď nebezpečně naklonila na stranu. Na obou vyhlídkových palubách vypukla nepředstavitelná panika. Bylo jasně vidět, že na dolní palubě jsou všechna okna rozbitá. Zpoza nich se dral křik a bezhlavě prchající lidé zakopávali jeden o druhého. Lady Wexham se rozjela, ale nedoplula daleko. Opět se z moře katapultovalo zvíře a narazilo do boku s můstkem. Ani tento útok nedokázal loď převrátit, ale ta se nyní rozhoupala mnohem prudčeji a kolem jen pršely trosky.

Anawak přemýšlel na plné obrátky. Trup už bude nejspíš na několika místech proražený. Musí něco udělat. Snad se mu podaří velryby odlákat.

Jeho ruka uchopila plynovou páku.

V témž okamžiku rozčísl vzduch mnohohlasý křik. Nenesl se však z parníku, ale ozval se hned za ním. Anawak se obrátil.

Naskytl se mu surrealistický výjev. Přímo nad člunem ochránců zvířat se tyčilo tělo obrovského keporkaka. Působilo téměř jako ve stavu beztíže, jako bytost monumentální krásy. Okoralá tlama mířila k mrakům a pořád ještě stoupala vzhůru. Deset, dvanáct metrů nad hlavy lidí. Velryba vteřinu dlouhou celou věčnost jen tak visela z nebe. Pomalu se otáčela a její metrové ploutve jako by mávaly nebesům.

Anawak sledoval pohledem skákající kolos. Nikdy neviděl nic tak děsivého a velkolepého zároveň. Všichni, Jack Greywolf, lidé v zodiaku i on zaklonili hlavy a upírali zraky na to, co na ně mělo dopadnout.

„Panebože…,“ zašeptal Anawak.

Tělo velryby se naklánělo jako ve zpomaleném záběru. Jeho stín se roztáhl nad červeným rybářským člunem ochránců, přerostl příď Blue Sharka a prodlužoval se, jak se obří tělo převracelo rychleji a rychleji…“

Anawak dupl na plyn. Zodiak vystřelil z místa. Také Greywolfův řidič bleskově vystartoval, ale špatným směrem. Hlučný rybářský člun se rozkymácel směrem k Anawakovi. Srazili se. Anawaka strhl náraz dozadu. Viděl, jak řidič letí přes palubu a Greywolf na dno člunu. Ten se rychle rozjel opačným směrem a plnou rychlostí mířil na Blue Sharka. Keporkakova devítitunová hmota pohřbívala před Anawakovýma očima rybářský člun, tlačila ho i s posádkou pod vodu a pak narazila do přídě Blue Sharka. Zpěněná voda stříkala jako obrovské fontány. Záď zodiaku se vymrštila do výšky a lidé v červených overalech létali vzduchem. Blue Shark chvíli balancoval na špici, kroužil piruety kolnu své osy a pak se převrátil na bok. Anawak se přikrčil. Jeho člun proletěl pod převracejícím se zodiakem, narazil na něco masivního pod hladinou a udělal skok. Anawak na chvíli ztratil půdu pod nohama, pak zas konečně popadl oběma rukama kormidlo, strhl ho do zatáčky i uhradil.

Před sebou spatřil nepopsatelné. Z člunu ochránců přírody zbyly jen trosky. Blue Shark se houpal na vlnách kýlem nahoru. Lidé viseli ve vodě, zuřivě pádlovali a křičeli, další byli nehybní. Jejich obleky se automaticky nafoukly, takže se nikdo nemohl potopit, ale Anawak tušil, že někteří z nich musí být mrtví, zabití váhou velryby. O kus dál viděl Lady Wexham s průrvou v boku, jak se snaží uniknout z obklíčení hřbetů a ocasů. V tom lodí otřásl náraz a ta se položila ještě víc na bok.

Opatrně, aby nikoho nezranil, projížděl Anawak mezi plovoucími těly, vysílal stručné hlášení na frekvenci 98 a udával polohu.

„Máme problémy,“ dodal jedním dechem. „Pravděpodobně jsou i mrtví.“

Tísňové volání uslyší všechny čluny v okolí. Na víc mu nezbýval čas. Nebylo kdy vysvětlovat, co se stalo. Na palubě Blue Sharka bylo dvanáct pasažérů a mimo ně Stringerová a její asistent. K tomu ještě ti tři ochránci přírody. Celkem sedmnáct lidí, ale ve vodě jich napočítal podstatně méně. „Leone!“

To byla Stringerová! Plavala k němu. Anawak ji chytil za ruce a vytáhl na palubu. S kašláním a supěním dopadla dovnitř. V jisté vzdálenosti spatřil Anawak hřbetní ploutve vícero kosatek. Černé hlavy a hřbety se pohupovaly ve vlnách, jak vysokou rychlostí mířily k místu neštěstí.

Projevovaly cílevědomost, která se Anawakovi pranic nelíbila. Tamhle plavala Delawareová. Držela nad vodou hlavu mladého muže, jehož oblek se na rozdíl od ostatních stlačeným vzduchem nenafoukl. Anawak se naklonil z člunu ke studentce. Vedle se zapřela Stringerová. Společně vytáhli do člunu napřed chlapce v bezvědomí a potom děvče. Delawareová podala Anawakovi ruku a hned se nahnula přes kraj člunu a pomáhala Stringerové vytahovat další lidi. Jiní se blížili vlastními silami, natahovali ruce a byli vytaženi dovnitř. Člun se rychle plnil. Byl mnohem menší než Blue Shark a vlastně už teď byl přeplněný. Anawak pátral po vodní hladině.

„Tamhle plave ještě jeden!“ vykřikla Stringerová. Ve vodě viselo nehybné lidské tělo obličejem dolů. Byla to mužská postava s širokými rameny a zády. Žádný overal. Byl to jeden z ochran ců životního prostředí. „Rychle!“

Anawak se nahnul přes zábradlí, Stringerová vedle něj. Uchopili muže za podpaží a táhla ho nahoru.

Šlo to snadno.

Příliš snadno.

Mužova hlava přepadla dozadu, uviděli jeho vyhaslé oči. Ještě než si Anawak pořádně prohlédl mrtvého, bylo mu jasné, proč bylo tělo tak lehké. Končilo tam, kde býval pas. Nohy a pánev chyběly. Z torza visely krvavé cáry masa, žíly a střeva.

Stringerová těžce vydechla a pustila ho. Mrtvý se převrátil, vyklouzl Anawakovi z rukou a pleskl sebou zpátky do vody.

Napravo i nalevo od nich brázdily vodu vysoké hřbetní ploutve kosatek. Bylo jich aspoň deset, možná víc. Zodiakem otřásl náraz. Anawak přiskočil ke kormidlu, přidal plyn a vyrazil. Před ním se klenuly z vln tři mohutné hřbety, musel proto říznout krkolomnou zatáčku. Zvířata se potopila. Z druhé strany přicházely další dvě kosatky a mířily ke člunu. Anawak znovu řízl zatáčku. Uslyšel křik a pláč. I on měl děsivý strach. Prostupoval jím jako elektrický proud, dělalo se mu nevolno, ale přitom řídil zodiak naprosto neomylně v šíleném slalomu mezi černobílými těly, jež se neustále znovu pokoušela odříznout jim cestu.

Zprava se ozvala rána. Anawak reflexivně otočil hlavu a uviděl Lady Wexham, jak se třese v oblaku zpěněné vody a převrací se.

Později si uvědomil, že to byl právě ten pohled, tenhle okamžik nepozornosti, co zpečetilo jejich osud. Věděl, že se neměl ohlížet za velkou lodí. Možná by byli unikli. Určitě by byl viděl šedivý kropenatý hřbet, jak se velryba potápí, jak se z vody zvedá její ocasní ploutev přímo v jejich dráze.

Takhle spatřil vymrštivší se ocas, až když už bylo pozdě.

Ploutev je udeřila do boku. Za normálních okolností by takováhle rána nestačila vyhodit člun z dráhy, ale jeli příliš rychle, moc klopili zatáčku a přeskakovali vlny. Rána je zasáhla v okamžiku, kdy se člun nacházel ve stavu fatální nestability. Byl vymrštěn vzhůru, chvíli se vznášel v prázdnu, dopadl na bok a převrátil se.

Anawaka to vyhodilo ven.

Letěl. Otáčel se ve vzduchu. Pak v pěně a zelené vodě. V následujícím okamžiku se potopil a klesal do tmy. Ztratil orientaci, nevěděl, Líc je nahoře a kde dole. Začal ho štípat mráz. Pohyboval se ze všech sil a probojovával se zpátky k hladině. Bojoval o každé nadechnutí a zase se octl hlavou pod vodou. Tentokrát mu ledová voda natekla do nosu, zmocnila se ho panika, kopal nohama ještě víc, zabíral rukama i smyslů bavený a znovu se propracoval nad hladinu. Kašlal a plival vodu. Nikde neviděl člun ani jeho osádku. Do jeho zorného pole se dostalo pobřeží. Poskakovalo nahoru a dolů. Otočil se, nadzvedla ho vlna a konečně uviděl hlavy ostatních. Nebyli zdaleka všichni, asi jenom šest lidí. Tamhle byla Delawareová, tam Stringerová. A mezi nimi černé ploutve kosatek. Pročesávaly vodu mezi skupinou plovoucích lidí, potopily se, a najednou zmizela jedna hlava pod hladinou, aby se už nikdy nevynořila.

Starší žena viděla muže mizet pod vodou a začala křičet. Mlátila rukama do vody a v očích se jí zračil děs. „Kde je člun?“ křičela.

Kde byl člun? Ke břehu by nikdy nedoplavali. Kdyby se dostali do člunu, snad by v něm našli ochranu. I kdyby byl poškozený. Mohli by do něj vlézt a doufat, že k dalšímu útoku už nedojde. Ale člun nebylo nikde vidět a žena volala stále hlasitěji a zoufaleji o pomoc.

Anawak plaval k ní. Viděla ho, jak se blíží, a napřáhla k němu ruce. „Prosím vás,“ plakala, „pomozte mi.“

„Pomůžu vám,“ volal Anawak. „Zůstaňte v klidu.“

„Já se potopím. Utopím se!“

„Neutopíte se.“ Mířil k ní dlouhými tempy. „To se nemůže stát. Overal vás nadnáší.“

Zdálo se, že ho žena neslyší.

„Tak mi, prosím vás, pomozte! Bože, nenech mě prosím umřít! Já nechci umřít!“

„Nemějte strach, já.

Vtom žena vykulila oči. Její křik se proměnil v kloktání, jak ji to táhlo pod vodu.

Něco zavadilo o Anawakovy nohy.

Zmocnil se ho nepopsatelný strach. Postavil se ve vodě, podíval se přes vlny, a tamhle byl zodiak. Obrácený kýlem nahoru. Jen pár plaveckých temp oddělovalo malou skupinu trosečníků od ostrova záchrany. Jen pár metrů, a tři černá živá torpéda, která se k nim blížila.

Anawak hleděl na blížící se kosatky naprosto paralyzován. Něco v něm protestovalo: ještě nikdy předtím nezaútočila kosatka na člověka ve volném moři. Kosatky se vůči lidem chovaly buď zvědavě, přátelsky nebo lhostejně. Velryby neútočily na lodě. Prostě to nedělaly. Nic z toho, co se tu udalo, nebylo možné. Anawak byl natolik zaujal nepochopitelností toho všeho, že sice uslyšel hluk, ale nedošlo mu hned, co to je: dunění a vrčení, které se blížilo, nabíralo na síle a bylo velmi, velmi hlasité. Pak ho zasáhl příval vody a něco červeného se vsunulo mezi něj a velryby. Někdo ho popadl a vytáhl přes zábradlí.

Greywolf mu nevěnoval pozornost. Popojel se sportovním člunem ke zbytku plavců, znovu se nahnul přes zábradlí a uchopil napřaženou ruku Alicie Delawareové. Bez námahy ji vytáhl z vody a posadil na lavici. Anawak se taky vyklonil, popadl supícího muže a vtáhl ho dovnitř. Rozhlížel se po ostatních. Kde je Stringerová?

„Tam!“

Vynořila se mezi dvěma hřebeny vln spolu s ženou, která plavala napůl v bezvědomí. Kosatky obklíčily převrácený zodiak a blížily se z obou stran. Jejich černé, lesklé hlavy čeřily vodu. Ze škvíry mezi pootevřenými pysky se leskly řady zubů barvy slonové kosti. Jen pár vteřin, a už by byly dostihly Stringerovou i tu ženu. Ale Greywolf už byl zase u kormidla a bezpečně manévroval člunem.

Anawak se pokoušel dostat ke Stringerové.

„Napřed tu paní!“ zakřičela.

Greywolf mu pomohl. Dopravili ženu do bezpečí. Stringerová se mezitím pokoušela dostat nahoru vlastními silami, ale nezvládla to. Za ní se vynořily velryby.

Najednou si připadala, že je na světě sama. Moře prázdné a pusté. Nikde nikdo mimo ni.

„Leone?“

Natáhla ruce, v očích děs. Anawak se vyklonil a podařilo se mu zachytit její pravou ruku. V modrozelené vodě vyrazilo něco neuvěřitelnou rychlostí vzhůru. Čelisti se rozevřely, objevily se světlé řady zubů před růžovým patrem a zavřely se těsně pod hladinou. Stringerová vykřikla. Začala tlouct pěstí do tlamy, která ji svírala.

„Odprejskni!“ křičela. „Pryč, ty neřáde!“

Anawak ji chytil za bundu. Stringerová se dívala k němu nahoru. V očích měla strach ze smrti.

„Susan! Podej mi druhou ruku!“

Držel ji pevně, rozhodnut, že to nevzdá. Kosatka sevřela Stringerovou uprostřed těla. Rvala ji neuvěřitelnou silou. Z hrdla Stringerové se vydralo vytí. Napřed zoufalé a bolestné, pak kolísající a ječivé. Přestala tlouct kosatku rukou po tlamě a už jenom křičela. Potom ji strašné trhnutí vytrhlo Anawakovi z rukou. Viděl mizet pod vodou její hlavu i paže a třesoucí se prsty. Kosatka ji nemilosrdně stáhla pod vodu.

Ještě na vteřinku zasvítil její overal jako rozbitý kaleidoskop, jehož barva bledla, rozpouštěla se a mizela.

Anawak nechápavě zíral do vody. Z hloubky vystupovalo něco lesklého. Příval vzduchových bublin. S šuměním vyprchávaly na vodní hladině.

Všude kolem se voda barvila na červeno.

„Ne…,“ zašeptal.

Greywolf ho popadl za rameno a vtáhl zpátky.

„Už tam nikdo není,“ řekl. „Padáme.“

Anawak byl jako omámený. Sportovní člun se s řevem rozjel. Kymácel se a škubal sebou. Žena, kterou Stringerová zachránila, ležela na podélné lavici a sténala. Delawareová na ni mluvila třesoucím se hlasem. Muž, kterého vytáhli z vody, jen tupě civěl před sebe. Nedaleko bylo slyšet povyk. Anawak otočil hlavu a uviděl, jak kolem bílé lodi krouží kosatky a keporkakové. Lady Wexham podle všeho už sotva plula, protože její náklon byl čím dál dramatičtější.

„Musíme zpátky!“ křičel Anawak. „Oni to nezvládnou.“

Greywolf hnal člun nejvyšší možnou rychlostí k pobřeží. Aniž by se otočil, řekl:

„Na to zapomeň.“

Anawak se postavil vedle něho. Vytrhl walkie-talkie z úchytu a volal na Lady Wexham. Šumělo to a chrčelo. Skipper se nehlásil.

„Musíme jim pomoct. Jacku! Tak sakra obrať.

„Říkal jsem, abys na to zapomněl. S mým člunem nemáme nejmenší šanci. Můžeme mluvit o štěstí, že jsme to přežili.“

Nejhorší na tom bylo, že měl pravdu.

„Victoria?“ křičel Shoemaker do telefonu. „Co tam k čertu všichni dělají?, Jak to, že je Victoria přetížená?, Ve Victorii přece mají svou vlastní pobřežní stráž. V Clayoquot Soundu jsou pasažéři, zřejmě se tam právě potápí loď, jedna skipperka je mrtvá, a my máme mít strpení?“

Shoemaker poslouchal a rázoval dlouhými kroky po prodejně. Najednou se zastavil.

„Co znamená jakmile budou moci?, Na to jim seru! Tak ať pošlou někoho jinýho., Co?, Poslyšte, vy.

Hlas ve sluchátku řval tak silně, že se nesl až k Anawakovi, přesto že Shoemaker byl několik metrů od něj. Na stanici bylo pozdvižení, Davie byl osobně přítomen. On i Shoemaker nepřetržitě mluvili do všelijakých sluchátek a přístrojů, udělovali pokyny, nebo bezradně poslouchali. Shoemakera ovládlo naprosté zoufalství. Pustil sluchátko a kroutil hlavou.

„Co se děje?“ chtěl vědět Anawak. Naznačil Shoemakerovi, aby mluvil potichu, a popošel k němu. Během poslední čtvrthodiny, jen co Greywolf dokočíroval svůj vysloužilý člun do Tofina, se prodejna neustále plnila lidmi. Zpráva o útocích se šířila rychlostí blesku. Postupně přicházeli i další skippeři, kteří pracovali pro Davies. Vysílací frekvence už byly beznadějně přetížené. Machrující sportovní rybáři nacházející se poblíž, kteří změnili kurs k místu neštěstí a cestou si říkali: „Ha ha, blbečci, trefili se do velryby!“, velice rychle zařadili zpátečku. Kdo chtěl pomoci, ten se sám okamžitě stal terčem. Vlna útoků se zřejmě rozlila po celé pobřežní linii. Peklo vypuklo všude, a nikdo nedokázal říct, co se vlastně doopravdy stalo.

„Pobřežní stráž prý nemá nikoho, koho by nám sem mohla poslat,“ zašeptal Shoemaker. „Všichni jsou na cestě do Victorie a Uclueletu. Říkají, že se tam ocitlo v nouzi víc lodí.“

„Cože? Tam taky?“

„Vypadá to, že je spousta mrtvých.“

„Mám tu zrovna hlášení z Uclueletu!“ vykřikl Davie přes celý krám. Opíral se o pult a točil knoflíky krátkovlnné vysílačky. „Z jednoho trawleru. Zachytili nouzové volání z nějakého zodiaku a chtěli mu jet na pomoc. A teď se sami stali předmětem útoků., Berou co nejrychleji roha.“

„Kdo na ně zaútočil?“

„Konec vysílání. Jsou pryč.“

„A Lady Wexham?“

„Nic. Tofino Air tam posílá dva stroje. Zrovna jsem s nimi mluvil.“

„No a?“ vykřikl Shoemaker. „Vidí Lady Wexham?“

„Teprve vystartovali, Tome.“

„A proč tam neletíme s nimi?“

„To je blbá otázka, protože…“

„Krucinál, jsou to přece naše lodě! Tak proč v těch zasranejch bárkách nesedíme?“ Shoemaker pobíhal sem a tam jako smyslů zbavený. „Co je s Lady Wexham?“

„Na to si musíme počkat.“

„Počkat? My přece nemůžeme čekat! Já tam jedu!“

„Co to má znamenat, že tam jedeš?“

„Venku přece kotví ještě jeden zodiak, ne? Nasedneme do Devilfish a uvidíme.“

„Zbláznil ses?“ Vykřikl jeden skipper. „Neslyšels, co vykládal Leon? Tohle je věc pobřežní stráže.“

„Jenže ta zasraná pobřežní stráž tady není!“ zařval Shoemaker.

„Třeba se Lady Wexham zachrání vlastními silami. Leon říkal…“

„Třeba, třeba! Já tam jedu!“

„Tak dost!“ Davie zvedl ruce. Vrhl na Shoemakera varovný pohled. „Tome, nechci ohrozit další lidské životy, když to není bezpodmínečně nutné.“

„Nechceš ohrozit svoji loď,“ zařval Shoemaker bojovně.

„Počkáme, co nám řeknou piloti. Pak se rozhodneme, co se dá dělat.“

„Už samo tohle rozhodnutí je špatný!“

Davie neodpověděl. Kroutil knoflíky rádia a pokoušel se navázat spojení s piloty, zatímco Anawak se snažil vypoklonkovat lidi ven z prodejny. Občas cítil, jak se mu třesou kolena a má lehkou závrať. Pravděpodobně byl v šoku. Dal by všechno za to, aby se mohl na chvíli natáhnout a zavřít oči. Ale to by nejspíš zase uviděl Susan Stringerovou, jak ji kosatka stahuje do hlubin.

Žena, která Stringerové vděčila za svůj život, ležela na lavici jako v mdlobách. Anawak nemohl jinak, ale díval se na ni s nenávistí. Nebýt jí, Stringerová by to byla zvládla. Vedle ní seděl zachráněný muž a tiše plakal. Jak se ukázalo, ztratil dceru, která s ním byla na Blue Sharkovi. Starala se o něj Alicia Delawareová. Ačkoli sama jen o vlásek unikla smrti, byla překvapivě klidná. Údajně byl na cestě vrtulník, aby zachráněné přepravil do nejbližší nemocnice, ale v téhle situaci se nedalo s ničím a s nikým vážně počítat.

„Hej, Leone!“ zvolal Shoemaker. „Pojedeš se mnou? Ty víš nejlíp, na co si musíme dát pozor.“

„Ty nikam nepojedeš, Tome.“ řekl Davie přísně.

„Nikam nepojede ani jeden z vás, vy blbci,“ pronesl hluboký hlas. „Já tam pojedu.“

Anawak se otočil. Do stanice vešel Greywolf. Prodral se mezi čekajícími lidmi a odhrnul si z čela dlouhé vlasy. Poté co sem dopravil Anawaka a ostatní, vrátil se ke svému člunu, aby zjistil škody. V prodejně rázem nastal klid. Všichni jen němě civěli na impozantního obra v koženém oblečení.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Anawak. „Kam chceš jet?“

„Na moře k vaší lodi. Zachránit vaše lidi. Já se velryb nebojím. Mně nic neudělají.“

Anawak nazlobeně zavrtěl hlavou. „Je to od tebe ušlechtilé, Jacku. Vážně. Ale asi by ses do toho už teď neměl montovat.“

„Leone, drobečku!“ Greywolf vycenil zuby. „Kdybych se do toho nenamontoval, tak už jsi byl teď mrtvý. Nezapomínej na to. Vy jste ti, kdo by se do toho radši neměli montovat. Od samého začátku.“

„Do čeho?“ sykl Shoemaker.

Greywolf přimhouřil oči a podíval se na obchodního vedoucího.

„Do přírody, Shoemakere. Vy jste to neštěstí zavinili. Vaše lodě a vaše zatracené kamery. Vy máte na svědomí smrt mých lidí i těch, co jim taháte peníze z kapes. Byla to jen otázka času, kdy se něco takového stane.“

„Ty sráči jeden blbej!“ zařval Anawak.

Delawareová vzhlédla od vzlykajícího muže a postavila se.

„Není to žádnej blbej sráč,“ řekla rozhodně. „Zachránil nás. A má pravdu. Bez něj bychom teď byli mrtví.“

Shoemaker se tvářil, jako kdyby chtěl Greywolfovi skočit po krku. Anawak dobře věděl, že jsou tomu obrovi zavázáni vděčností, především on sám, ale Greywolf se je v minulosti nazlobil až moc. Neříkal tedy nic. Několik vteřin panovalo nepříjemné ticho. Konečně se obchodní vedoucí otočil na podpatku a odkráčel k Daviemu.

„Jacku,“ řekl Anawak tiše. „Když tam teď vyrazíš, pak bude tebe muset někdo lovit z vody. Tvůj člun je muzeální kousek. Podruhé to hládneš.“

„A to chceš ty lidi tam venku nechat umřít?“

„Nikoho nechci nechat umřít., Ani tebe ne.“

„Ale, tak ty si děláš starosti o moji maličkost. Z toho bych se samým dojetím poblil. Jenže já vůbec nemyslel na svou loď. Ta to opravdu zůstala. Vezmu si vaši loď.“

„Devilfish?“

„Ano.“

Anawak protočil oči. „Nemůžu jen tak někomu dát náš člun. A už vůbec ne tobě.“

„Právě proto pojedeš se mnou.“

„Jacku já…“

Shoemaker, ta malá krysa, může ostatně taky s námi. Třeba se bude hodit jako návnada, po které kosatky začnou žrát své nepřátele.“

„Jacku, ty fakt nemáš všech pět pohromadě.“

Greywolf se sehnul k Anawakovi.

„Hele, Leone!“ sykl na něj. „Tam venku zemřeli i moji lidé. Myslíš, že je mi to fuk?“

„Nepotřebovals je přece brát s sebou.“

„Teď nemá smysl se o tom dohadovat. Jde o vaše lidi. Já tam koneckonců nemusím, Leone. Měl bys mi projevit trošku víc vděku.“

Anawak zaklel. Pak se rozhlédl kolem. Shoemaker telefonoval. Davie mluvil do walkie-talkie. Přítomní skippeři se snažili bez valného úspěchu přimět k odchodu lidi, kterých bylo v krámě pořád plno.

Davie zvedl zrak a pokynul Anawakovi, aby k němu přišel.

„Co si myslíš o Tomově nápadu?“ zeptal se tiše. „Můžeme jim pomoct, nebo je to sebevražda?“

Anawak se kousl do spodního rtu. „Co říkají piloti?“

„Lady ztroskotala. Leží na boku a potápí se.“

„Panebože!“

Pobřežní stráž z Victorie prý přece jen může poslat vrtulník na jejich záchranu. Ale pochybuju, že tam bude včas. Mají plné ruce práce a pořád se děje něco nového.“

Anawak přemýšlel. Představa návratu do pekla, ze kterého právě unikli, mu naháněla strach. Ale do smrti by si vyčítal, že nepodnikl všechno pro záchranu lidí na palubě Lady Wexham.

„Greywolf tam chce s námi,“ řekl tiše.

„Jack a Tom na jedné lodi? Panenko skákavá! Myslel jsem, že chceme problémy řešit, a ne zadělávat na další.“

„Některé právě múze vyřešit Greywolf. Co se děje v jeho hlavě, to je jiná kapitola, ale teď ho můžeme potřebovat. Je silný a nebojí se.“

Davie zachmuřeně přikývl.

„Drž ty dva od sebe, jasný?“

„Jasný.“

„A kdybyste viděli, že to nemá cenu, tak se vraťte. Nechci, aby si někdo hrál na hrdinu.“

„Dobrá.“

Anawak došel k Shoemakerovi, počkal, až skončí hovor, a pak mu sdělil Davicho rozhodnutí.

„My bereme s sebou toho pseudoindiána?“ reagoval rozhořčeně. „Zbláznil ses?“

„Řekl bych, že je to spíš tak, že on s sebou bere nás.“

„V naší lodi!“

„Ty a Davie, vy jste šéfové. Ale já vím, co nás čeká. A dokážu líp odhadnout, co se může přihodit. A taky vím, že můžeme být jedině rádi, že u toho bude Greywolf.“

Devilfish byla stejně velká a měla stejně výkonný motor jako Blue Shark. Tedy rychlá a snadno řiditelná. Anawak doufal, že se jim s ní podaří velryby přelstít. Ale moment překvapení i tak měli pořád na své straně mořští savci. Nikdo nemohl předvídat, kdy a kde se vynoří.

Zatímco zodiak brázdil lagunu, Anawakovi vířila hlavou otázka: proč? Vždycky věřil, že toho o zvířatech ví hodně. Teď byl najednou úplně bezradný, neschopen dobrat se aspoň trochu rozumného vysvětlení. Nemohl přehlédnout ani paralelu s událostmi kolem Barrier Queen. Také tam se velryby jasně a cíleně pokusily dosáhnout ztroskotání lodi. Musí být něčím infikované, říkal si. Je to druh vztekliny. Může to být jedině tak, že z něčeho onemocněly.

Ale že by vzteklina přesahovala rámec druhu? Proti lodím útočily kosatky a keporkakové, ale také plejtvákovci, jak si aspoň pamatoval. Čím víc o tom uvažoval, tím si byl jistější, že jeho zodiak nepřevrhl keporkak, nýbrž plejtvákovec.

Zbláznily se velryby z chemie? Uvedly jejich instinkty ve zmatek vysoké koncentrace PCB v mořské vodě a kontaminovaná potrava? Ale kosatky by se otrávily nakaženými lososy a dalšími živočichy, kteří toxiny už měli v sobě. Naproti tomu keporkakové a plejtvákovci se živí planktonem. Jejich metabolismus pracuje jinak než u masožravců. Vzteklina to být nemohla.

Pozoroval třpytící se vodní hladinu. Kolikrát tudy proplouval naplněn radostí ze setkání s obrovskými mořskými savci. Pokaždé si byl vědom možného nebezpečí, aniž by však pociťoval strach. Venku na moři se mohla nečekaně snést mlha. Mohl se otočit vítr a hnát zrádné vlny, které člun vymrští proti útesům, v roce 1998 takhle zahynuli jeden skipper a jeden turista. A samozřejmě že při vší přátelskosti se stávaly velryby nevypočitatelnými tvory obrovské síly a rozměrů. I zkušený whale watcher věděl, s jak mohutnou přírodní silou si zahrává.

Ale bát se přírody bylo naprosto nesmyslné.

Člověk se musel obávat, že ho v jeho domě přepadnou jiní lidé nebo ho na ulici přejede auto, a neměl nejmenší šanci tomu uniknout. Proti lomu bylo velice jednoduché vyhnout se agresivní velrybě, stačilo nevstupovat do jejich životního prostoru. Lidé tak přesto činili a přistupovali na nebezpečí jako na něco bytostně přirozeného a autentického. Bouřky, vlny vysoké jako dům a divá zvěř ztrácely svou děsivost, jakmile člověk dobrovolně opustil jejich prostředí. Respekt vítězil nad strachem a Anawak míval vždy ten největší možný respekt.

Teď se ho poprvé zmocnil strach vyrazit na moře.

Hydroplány přelétly nad uhánějící Devilfish. Anawak stál s Shoemakerem v kormidelně. Obchodní vedoucí si vymínil, že bude loď řídit sám, přestože ho Greywolf opakovaně ujišťoval, že by to zvládl lépe. Greywolf tedy dřepěl na přídi a pátral ve vodě po všem podezřelém. Po levé straně se sunuly zalesněné výběžky menších ostrovů. Lvouni se líně vyvalovali na kamenech, jako by jejich duševním klidem nemohlo nic otřást. Zodiak kolem nich prohučel vysokou rychlostí, nechával za sebou skály a stromy, až se zase ocitl na otevřeném moři. Nekonečném, jednotvárném, důvěrně známém a cizím zároveň.

Zde, mimo lagunu, jež před ním skýtala ochranu, už bylo vlnobití silnější. Za poslední půlhodinu se moře rozbouřilo. Na obzoru se stahovala mračna. Nevypadalo to sice na bouřku, ale počasí se rapidně zhoršilo, což bylo pro tuto oblast typické. Pravděpodobně se blížila srážková fronta. Anawak vyhlížel Lady Wexham. Zprvu se obával, že se už potopila. Zato v jisté vzdálenosti spatřil jednu z lodí okružní plavby, které tudy touto dobou pluly na Aljašku a míjely kanadský západ.

„Co ti tady dělají?“ vykřikl Shoemaker.

„Pravděpodobně zachytili volání o pomoc.“ Anawak přiložil k očím dalekohled. „MS Arktik. Ze Seattlu. Tu znám! V minulých letech tudy projížděla víckrát.“

„Leone! Tamhle!“

Mezi stoupajícími a padajícími hřebeny vln se najednou objevily malé šikmé horní konstrukce Lady Wexham. Větší část lodi už byla pod vodou. U kraje můstku vyhlídkové plošiny na zadní palubě se tlačili lidé. Kolem vraku kroužily kosatky. Vypadalo to, že čekají, až se loď potopí, aby se zmocnily jejích pasažérů.

„Panebože!“ zasténal Shoemaker zděšeně. „Já tomu nemůžu uvěřit.“ Greywolf se k němu naklonil a naznačil mu, aby jel pomaleji. Shoemaker zmírnil rychlost. Těsně před nimi se vyhoupl z vody rýhovaný keporkak a dva další ho následovali. Velryby zůstaly vteřinku nad vodou, vyfoukly mohutné gejzíry ve tvaru V a zase se ponořily.

Anawak tušil, že se k nim blíží pod vodou. Právem větřil jejich hrozivý útok.

„A vpřed!“ vykřikl Greywolf.

Shoemaker dal plný plyn. Devilfish nadzvedla příď a uháněla pryč. Zodiak se blížil k Lady Wexham maximální rychlostí. Teď už na palubě a na můstku rozeznávali jednotlivé osoby, které na ně mávaly. Bylo slyšet i jejich volání. Anawak s ulehčením zjistil, že mezi přeživšími je i skipper. Černé hřbetní ploutve připomínající přední plachtu opustily oběžnou dráhu a potopily se.

„Za chvilku je máme na krku,“ řek Anawak.

„Kosatky?“ Shoemaker se na něj podíval vytřeštěnýma očima. Zdálo se, že konečně pochopil, co se tady venku opravdu děje. „Co chtějí dělat? Převrátit zodiak?“

„Můžou ho rozhoupat, ale rozmlátí ho až velké velryby. Vypadá to, že mají dělbu práce. Plejtvákovci a keporkakové potopí lodě a kosatky vyřídí posádky.“

Shoemaker zbledl a jenom němě zíral.

Greywolf ukázal k okružní lodi naproti.

„Budeme mít posilu,“ zakřičel.

Od MS Arktik skutečně odrazily dva motorové čluny a pomalu se blížily.

„Řekni jim, ať dupnou na plyn, nebo ať se zdejchnou,“ zakřičel Greywolf. „Při téhle rychlosti jsou snadnou kořistí.“

Anawak vzal do ruky vysílačku. „MS Akrtiku! Tady Devilfish. Připravte se na to, že na vás zaútočí.“

Pár vteřin bylo ticho. Devilfish už skoro dorazila k Lady Wexham. Do jejího trupu narážely hřebeny vln.

„Tady MS Arktik. Devilfish, co se může stát?“

„Dávejte pozor na skákající velryby. Pokusí se potopit vaše čluny.“

„Cože? Velryby? O čem to mluvíte?“

„Nejlíp uděláte, když se obrátíte nazpátek.“

„Zachytili jsme nouzové volání, že ztroskotala loď.“

Anawak se zakymácel, jak do zodiaku narazila mohutná vlna. Chytil se a křičel do vysílačky: „Nemáme čas na vysvětlování. Hlavně musím přidat rychlost.“

„Děláte si srandu? My jedeme k potápějící se lodi. Konec.“

Greywolf začal na zádi gestikulovat.

„Konečně vypadnou!“ křičel.

Kosatky změnily kurs. Přestaly mířit k Devilfish a obrátily se na otevřené moře přímo k MS Arktik.

„To je v prdeli!“ zaklel Anawak.

Těsně před blížícími se čluny se jedna z velryb vymrštila a kolem ní se vytvořil oblak třpytící se vody. Zůstala okamžik nehybně viset ve vzduchu a pak se překlopila na stranu. Anawak zhluboka vydechl. Za padající vodní tříští bylo vidět, jak se oba čluny dál blíží, jako by se nic nestalo.

„MS Arktiku! Stáhněte rychle své lidi zpátky. Okamžitě! My to tu zvládneme.“

Shoemaker zmírnil tempo. Devilfish se teď sunula těsně kolem šikmo vyčnívajícího můstku Lady Wexham. Na něm se tlačilo asi dvanáct promočených mužů a žen. Každý se něčeho pevně držel a zoufale se snažil, aby se neutrhl a nesletěl dolů. Druhá, menší skupina nalezla bezpečí na vyhlídkové plošině na zádi. Viseli na tyčích zábradlí jako opice a co chvíli se přes ně převalila vlna.

Devilfish bublala na minimální obrátky mezi můstkem a plošinou. Pod zodiakem prosvítala z vody zelenobílá střední vyhlídková paluba. Shoemaker najel blíž k můstku, až do něj narazil gumovým obložením. Mohutná vlna nadzvedla člun a tlačila ho nahoru. Vyjeli vzhůru k můstku jako výtahem. V jednu chvíli se Anawak mohl téměř dotknout napřažených rukou. Viděl úzkostné obličeje, směs hrůzy a naděje, a pak se Devilfish zase svezla dolů. Následoval ji výkřik zklamání. „To bude těžký,“ procedil Shoemaker mezi zuby. Anawak se nervózně rozhlížel. Velryby zjevně ztratily zájem o Lady Wexham. Shromaždovaly se kolem člunů MS Arktik, které prováděly bezradné úhybné manévry.

Musí si pospíšit. Nemůžou spoléhat na to, že se velryby budou zdržovat v dálce věčně. A Lady Wexham klesala pořád rychleji. Greywolf se přikrčil. Další mohutná zelená vlna se přivalila a zvedla zodiak do výšky. Anawak zahlédl odlupující se nátěr věže můstku. Greywolf vyskočil ze člunu a chytil se jednou rukou příčle žebříku. Voda ho zalila až po prsa, pak se zase odvalila a Greywolf zůstal viset ve vzduchu jako živá spojka mezi lidmi na lodi a zodiakem. Volnou ruku napřáhl nahoru.

„Mně na ramena!“ křičel. „Jeden po druhým. Držet se mě, počkat až vlna zvedne člun, a pak do něj skočit!“

Lidé váhali. Greywolf zopakoval svůj pokyn. Konečně se zachytila jeho paže a nejistými pohyby se nechala stáhnout dolů. V příštím okamžiku už visela přitisknutá na obrovi, poté co mu sešplhala dolů z ramen. Zodiak povyskočil vzhůru. Anawak popadl ženu a vtáhl ji dovnitř.

„Další!“

Záchranná akce se konečně rozběhla naplno. Jeden po druhém ručkovali přes Greywolfova široká ramena na palubu Devilfish. Anawak si kladl otázku, jestli ten poloviční Indián má vůbec ještě sílu držet se žebříku. Nesl svou vlastní váhu a ještě váhu pasažéra jenom jednou rukou a namáčel se do půl těla ve vodě, která z něj při opadnutí vlny crčela. Můstek úpěl a skřípěl, že by se sám Bůh musel ustrnout. Pak se z nitra vyvalil dutý zvuk, jak se rozskočily kovové sváry. Nahoře byl už jenom skipper, když se najednou ozvalo strašné vrzání. Můstek dostal náraz. Greywolfovo tělo tvrdě narazilo do stěny. Skipper ztratil rovnováhu a proletěl kolem Greywolfa. Na druhé straně vraku se z hlubin vynořila hlava plejtvákovce. Greywolf se pustil žebříku a skočil za skipperem. Ten se vynořil kousek od něj a s funěním se mocnými tempy hnal k zodiaku. Napřáhly se k němu ruce a vytáhly ho dovnitř. I Greywolf se chtěl chytit okraje lodi, ale minul a vlna ho odnesla.

Pár metrů za ním se vynořil z vody hřbet kosatky.

„Jacku!“ Anawak se odstrkoval od lidí a běžel na záď. Pátral očima ve vlnách. Mezi nimi se objevila Greywolfova hlava. Vyplivl vodu, potopil se a plaval těsně pod hladinou k Devilfish. Hřbetní ploutev kosatky okamžitě změnila směr a hnala se za ním. Greywolfovy svalnaté paže se natáhly vzhůru a narazily do gumového obložení. Kulatá lesklá hlava kosatky vystoupila nad hladinu. Lidé spojenými silami vytáhli dvoumetrového muže na palubu. Hřbet ve vodě opsal půlkruh a vzdaloval se. Greywolf mocně a vytrvale klel, potřásal si rukama se zachráněnými a odhrnoval si z očí dlouhé mokré vlasy.

Proč na něj kosatka nezaútočila? honilo se Anawakovi hlavou.

Já se velryb nebojím. Mně nic neudělají.

Že by na té pitomosti přece jen něco bylo?

Pak mu došlo, že kosatka vlastně vůbec nebyla schopná zaútočit. Zaplavená střední paluba pod zodiakem jí neposkytovala dostatečnou hloubku. V bezprostřední blízkosti Lady Wexham jim tedy nebezpečí od kosatek nehrozilo, pokud by se ovšem nezachovaly jako jejich američtí příbuzní a nepokračovaly v lovu i na mělčině a dokonce i na souši.

Do zániku Lady Wexham zbývaly poslední minuty a těch je třeba za všech okolností využít.

Ozval se hromadný výkřik.

Obrovský exemplář plejtvákovce narazil do jednoho z blížících se člunů MSArktik. Všude kolem létaly trosky. Na druhém člunu zařval motor. Loď obrátila a dala se na útěk. Anawak upřeně hleděl na místo, kde velryba srazila člun do hlubin. Se zděšením zpozoroval, jak se plno šedivých hřbetů blíží od místa neštěstí k Devilfish.

Teď jsme na řadě my, pomyslel si

Shoemaker byl přímo paralyzován. Hrozilo, že mu vypadnou oči z důlků.

„Tome!“ vykřikl Anawak. „Musíme zachránit ještě lidi na zadní palubě!“

„Shoemakere,“ zazubil se Greywolf. „Copak? Máš staženou prdel?“

Rozechvělý obchodní vedoucí uchopil řízení a kormidloval Devilfish k vyhlídkové plošině. Jedna vlna zvedla zodiak, strhla ho zpátky a mrštila jím přímo proti ní. Příď Devilfish tvrdě narazila do zábradlí, které bylo ověšeno zoufalými trosečníky. Z hloubky se ozývalo skučení přetíženého materiálu. Anawak viděl, jak se loď přímo před jeho očima dál trhá a rozlamuje. Shoemaker supěl. Nedařilo se mu přimanévrovat s Devilfish pod zábradlí tak, aby lidé mohli přeskočit na palubu.

Směrem k Lady Wexham se vlnily šedivé hřbety přímo k místu kolize. Vrakem znovu projel strašný náraz. Jedna žena byla vymrštěna od zábradlí a s křikem dopadla do vody.

„Shoemakere, ty debile zatracenej!“ řval Greywolf.

Mnozí z osazenstva přiskočili a ženě, která sebou zmítala, pomáhali nahoru. Anawak se v duchu ptal, jak dlouho ještě může výletní parník odolávat novým útokům. Lady Wexham teď klesala o poznání rychleji.

Nezvládneme to, říkal si zoufale.

V témž okamžiku se stalo něco pozoruhodného.

Po obou stranách lodi se z vln vynořily dva obrovské hřbety. Jeden z nich Anawak poznal okamžitě. Kolem páteře mu probíhala řada bělavých srostlých jizev ve tvaru kříže. Tu velrybu, která se musela zranit ještě jako mládě, kdysi pojmenovali Scarback. Byl to velmi starý plejtvákovec, jenž musel už dávno překročit průměrný věk svého druhu. Druhé zvíře nemělo žádné identifikační znaky. Obě velryby ležely klidně ve vodě a nechaly se houpat vlnami. Jedna hlasitě vyfoukla vodní tříšť a druhá ji následovala. Kolem se snášela oblaka vody jakoby ze spreje.

Mnohem podivnější než to, jak se tu oba plejtvákovci zjevili, bylo chování ostatních velryb. Ty se ihned potopily. A když se jejich hřbety znovu objevily, byly už o pořádný kus dál. Zato loď znovu obklíčily kosatky, ale i ty si držely opatrný odstup.

Anawakovi něco napovídalo, že se nově příchozích nemusí bát. Naopak. Ti dva obři zahnali útočníky. Bylo samozřejmě nejisté, jak dlouho příměří vydrží, ale nečekaný obrat jim dovolil nabrat dech. I Shoemaker přestal panikařit. Tentokrát nasměroval zodiak pod zábradlí s naprostou jistotou. Anawak pozoroval, jak se valí mohutná vlna, a připravil se. Jestli to nedokážou teď, pak je vše ztraceno.

Zodiak vyletěl nahoru.

„Skočte!“ křičel. „Teď!“

Pod Devilfish projela vlna. Několik lidí skočilo do zodiaku. Kdo spadl do vody, toho posádka rychle vytahovala do člunu, dokud tam nebyli všichni.

A teď honem pryč!

Ne, ještě neskočili všichni. U zábradlí se krčil osamělý kluk. Brečel a rukama se křečovitě držel tyče.

„Skoč!“ volal na něj Anawak. „Neboj se!“

Greywolf se postavil vedle něj. „S příští vlnou ho odchytím.“

Anawak se podíval přes rameno. Řítila se k nim obrovská hora vody. „Myslím, že nemusíš dlouho čekat,“ řekl.

Z hloubky se znovu ozvaly ničivé zvuky. Obě velryby se pomalu ponořovaly pod hladinu. Do lodi tekla voda stále rychleji. Bublala a šuměla, můstek najednou zmizel ve víru a záď se zvedala. Příď Lady Wexham se začala potápět.

„Přiraz blíž!“ zakřičel Greywolf.

Shoemakerovi se nějak podařilo příkaz provést. Příď Devilfish se otřela o potápějící se palubu, na jejímž konci se kluk držel zábradlí. Hlasitě plakal. Greywolf spěchal na záď a odstrkoval přitom lidi z cesty. V tom okamžiku zodiak vylétl do výšky. Nad zábradlím velké lodi visela opona z vodní pěny. Greywolf se vyklonil a podařilo se mu chlapce popadnout. Devilfish se zakymácela, Greywolf ztratil rovnováhu I upadl do uličky mezi lavicemi. Ale kluka nepustil. Jeho paže čněly Id výšky jako dvě větve stromu. Kolem pasu svíral chlapce obrovskými pařáty.

Anawak na to všechno hleděl se zatajeným dechem.

Plul místem, kde ještě před pár vteřinami dítě viselo na zábradlí, se nyní tvořil vír. Viděl, jak Lady Wexham mizí v hlubinách, na to zodiak sjel z hřbetu vlny dolů a Anawakovi se sevřel žaludek, jako kdyby se vezl na horské dráze.

Shoemaker dal plný plyn. Z Pacifiku se valily dlouhé, pravidelné vlny. I když byla Devilfish přeplněná, nemohly být zodiaku nebezpečné, pokud se kapitán nedopustí chyby. Ale Shoemaker se zřejmě rozpomněl na své slavné dny. Z jeho očí zmizela panika. Vyletěli na hřeben vlny, svezli se na druhou stranu dolů a nabrali kurs k pobřeží. Anawak se ohlédl zpátky po MSArktik. Druhý člun zmizel. Mezi vlnami se potápěl velrybí ocas a Anawakovi to připadlo, jako kdyby posměšně mával na rozloučenou. Byl to keporkak. Už nikdy nebude schopen hledět na potápějící se charakteristickou ocasní ploutev velryby, aniž by musel myslet na nejhorší.

V éteru se rozpoutal běs.

Pár minut nato už míjeli pás ostrovů, který odděloval otevřené moře od zálivu.

Už sám fakt, že neztratil ještě ke všemu i Devilfish, dokázal Daviemu zvednout náladu v prvních minutách poté, co byl zodiak, přeplněný jako loď s uprchlíky, přivázán k molu. Četli jména pohřešovaných. Několik lidí se zhroutilo. Pak se Davies Whaling Station vyprázdnila stejně rychle jako se předtím naplnila. V podstatě každý byl podchlazený, a tak se většina zachráněných nechala odvézt přáteli a rodinnými příslušníky do nedaleké ambulance. Někteří utrpěli vážná zranění, ale kdy bude přistaven vrtulník, aby je převezl do nemocnice ve Victorii, to bylo v nedohlednu. Radioprovoz plně ovládala hlášení o strašlivých věcech.

Davie si musel nechat líbit nepříjemné otázky, obviňování, podezírání a dokonce i vyhrožování výpraskem, jestli se zaregistrovaní pasažéři bez úhony nevrátí. Do toho se objevil Roddy Walker, přítel Stringerové, a vykřikoval kolem dokola, že Daviho podnik ještě ušlyší o jeho právnících. Prakticky nikoho nezajímalo, kdo vlastně nese vinu za to, co se stalo. Kupodivu nikdo nepřijal to nejprostší vysvětlení, že velryby bezdůvodně zaútočily na lodě. Tohle přece velryby nedělají! Jsou přátelské! Velryby jsou lepší než člověk! Sebevědomí a polovzdělanost si prorazila cestu a vzbouřila turisty proti provozovatelům whale watchingu, jako kdyby to oni vlastnoručně oddělali pasažéry na Blue Sharkovi a na Lady Wexham: jsou to debilové, kteří podstupují zbytečné riziko a vyrážejí na moře ve vysloužilých lodích. Lady Wexham skutečně měla za sebou už hezkou řádku odsloužených let, ale to ani teď, posmrtně, nemohlo v nejmenším zpochybnit její způsobilost k plavbě. O tom však momentálně nikdo nechtěl nic slyšet.

Aspoň že se posádka a větší část pasažérů vrátila zpět. Mnozí lidé spontánně děkovali Shoemakerovi a Anawakovi, ovšem jako hlavního hrdinu oslavovali Greywolfa. Ten byl všude zároveň, mluvil, poslouchal, organizoval a nabízel se jako doprovod do ambulance. Ztělesňoval dobro, což bylo z Anawakova pohledu hrozné: dvoumetrová mutace Matky Terezy.

Anawak láteřil. Musel se starat o jiné věci a cítil, jak se mu situace vymyká z rukou.

Samozřejmě, že Greywolf riskoval svůj život. Samozřejmě, že mu musí poděkovat. Dokonce na kolenou. Jenže Anawak na něco takového neměl nejmenší náladu. Ten náhlý výron altruismu mu byl krajně podezřelý. Greywolfovo nasazení pro lidi z Lady Wexham nepramenilo, a tím si byl Anawak jistý, z nějakého záchvatu lidství. Pro něho to byl v zásadě maximálně pozitivní den. Jemu teď věřili. Greywolfovi, jenž předpovídal, že velrybí turismus špatně skončí. Nikdo ho nechtěl vyslyšet, a teď to tady máte! Cožpak je bez ustání nevaroval? Kolik svědků bude odteď ochotných potvrdit Greywolfovu jasnozřivou předvídavost?

Lepší scénu si nemohl přát.

Anawak cítil, jak jeho vztek narůstá do nezvladatelných rozměrů. S náladou pod psa chodil po prodejně. Pro chování velryb se musí najít důvod! Jeho myšlenky doputovaly k Barrier Queen a byly naléhavé. Ovšem paní v sekretariátu tvrdila, že Robertsovo jednání je naléhavější. Ano, o katastrofě v posledních hodinách slyšeli, je to děs. Soucitně se zeptala na Anawakovo zdraví, projevila mateřskou starostlivost, ale na Robertse ho nepřepojila. Leda jestli mu může něco vyřídit.

„Jde o ty mušle, kterými obrostla příď Barrier Queen,“ řekl. „O mušle a všelijaké další organické látky a životní formy. Poslali jsme některé z nich do institutu v Nanaimu. Potřebují další vzorky.“

„Vzorky?“

„Ano, další exempláře k prozkoumání. Myslel jsem, že jste mezitím Hurrier Queen prohlédli skrz naskrz.“

Ano, jistě,“ odpověděla s podivným podtónem.

„Kde je ta loď teď?“

„V doku.“ Na chvíli se odmlčela. „Vyřídím panu Robertsovi, že je to naléhavé. Kam ty vzorky máme poslat?“

„Do institutu. K rukám doktorky Sue Olivieraové. Jste velice laskavá.“

„Pan Roberts se vám ozve, jakmile to jen bude možné.“ Pak telefon ztichl. Určitě zavěsila.

Co zas mělo znamenat tohle?

Anawakovi se náhle roztřásla kolena. Vypětí posledních hodin se najednou projevilo totálním vyčerpáním. Opřel se o prodejní pult a na chvíli zavřel oči. Když je zase otevřel, spatřil před sebou Alicii Delawareovou.

„Co ty tady děláš?“ zeptal se nevrle.

Alicia pokrčila rameny.

„Mně je dobře. Já k doktorovi nepotřebuju.“

„Musíš. Spadlas do vody a voda je tu pořádně studená. Zajdi si do ambulance, nebo nám hodí na krk i tvůj nachlazený měchýř.“

„Tak hele, nech toho!“ Vrhla na něj vzteklý pohled. „Já jsem ti nic neudělala, jasný?“

Anawak se přestal opírat o pult. Otočil se k ní zády a přešel k zadnímu oknu. Venku u nábřeží kotvila Devilfish, jako by se nic nestalo. Začalo mrholit.

„Co měla prve znamenat ta šaškárna, že jsi údajně poslední den na Vancouver Islandu?“ zeptal se. „Neměl jsem tě vůbec brát s sebou. Vzal jsem tě jenom proto, abys mi tam nebrečela.“

„Já…“ Alicia začala koktat. „No tak jo, chtěla jsem za každou cenu jet s tebou. Zlobíš se?“

Anawak se otočil.

„Nesnáším, když mi někdo lže.“

„To je mi líto.“

„Není. Je ti to fuk. Tak proč si nejdeš po svých a nenecháš nás dělat naši práci?“ Anawak si promnul horní ret spodním. „Jdi za Greywolfem. Ten vás všechny bude nosit v náručí.“

„Proboha, Leone!“ Popošla k němu a on ustoupil. „Chtěla jsem být jenom s tebou. Mrzí mě, že jsem ti lhala. Tak dobře, jo, jsem tady už pár týdnů a taky jsem nepřiletěla z Chicaga. Studuju biologii na University of British Columbia. No a co? Myslela jsem, že ti ta moje malá lest nakonec bude připadat legrační.“

„Legrační?“ Anawak zařval. „Jsi padlá na hlavu? Co je legračního ni tom, když ze mě někdo dělá blbce?“

Cítil, jak mu povolují nervy, a vůbec nic proti tomu nepomohlo, že ji seřval, navíc měla pravdu. Nic mu neudělala. Vůbec nic.

Delawareová se o krok stáhla.

„Leone…“

„Licio, proč mě nenecháš na pokoji? Jdi pryč!“

Čekal, že Alicia odejde, ale nestalo se. Stála před ním dál. Anawak se cítil jako omámený. Všechno se mu točilo před očima. Na okamžik se obával, že se mu podlomí kolena, ale pak zas najednou viděl jasně kolem sebe. Delawareová před ním něco držela v ruce.

„Co je to?“ zabručel.

„Videokamera.“

„To vidím taky.“

„Tak si ji vem.“

Natáhl ruku, vzal si od ní kameru a prohlížel si ji. Byl to poměrně drahý model Sony Handycam ve vodotěsném obalu. Tuhle adjustaci používají vedle turistů také vědci, když hrozí, že by se kamera mohla namočit.

No a co s tím?“

Delawareová rozpřáhla ruce. „Myslela jsem, že chcete přijít na to, proč se to všechno stalo.“

„Akorát nevím, co tobě je po tom.“

„Přestaň si už konečně na mě vylejvat vztek!“ vyjela na něj. „Já tam na moři taky málem umřela, a je to jen pár hodin. Mohla bych bulit v tý tvý zasraný ambulanci, a místo toho se ti pokouším pomoct. Tak chcete to vědět, nebo ne?“

Anawak se zhluboka nadechl.

„No tak jo.“

„Viděls, které velryby útočily na Lady Wexham.“

„Jistě. Plejtvákovci a keporkakové…“

„Ne!“ Delawareová netrpělivě zavrtěla hlavou. „Nemyslím, které druhy, ale kteří jednotlivci! Stačils je identifikovat?“

„V tom fofru to nešlo.“

Delawareová se usmála. Sice nepřátelsky, ale usmála se. „Ta paní, kterou jsme vytáhli z vody, byla se mnou na Blue Sharkovi. Teď je v doku. Úplně mimo. Ale když já něco chci, tak nepovolím…“

„Ovšem.“

Všimla jsem si, že má na krku kameru. Dobře připevněnou, takže ji ve vodě neztratila. Na každý pád, když jsme vyrazili, chvíli jsem se s ní bavila. Ona celou tu dobu točila. I to, jak přijel Greywolf. Asi na ni udělal velkej dojem, takže točila pořád dál. Jeho, samozřejmě.“ Na chvíli se odmlčela. „Jestli si to dobře pamatuj u, z našeho pohledu byla Lady Wexham za Greywolfem.“

Anawak přikývl. Najednou mu došlo, kam Delawareová míří.

„Ona nafilmovala ten útok,“ řekl.

„Točila především velryby, které útočily na loď. Nevím, jak zdatný jsi v identifikování velryb, ale žiješ tady a znáš je. A video je trpělivé.“

„Pro jistotu ses zapomněla zeptat, jestli si tu kameru můžeš vzít,“ dovtípil se Anawak.

„No a co?“

Obrátil kameru v ruce. „Dobrý. Podívám se na to.“

„Podíváme se na to,“ prohlásila Delawareová. Já u toho všeho chci taky být. Jen se mě proboha neptej proč. Prostě si myslím, že na to mám právo. Jasný?“

Anawak jenom zíral.

„A krom toho,“ dodala, „od teď na mě zase budeš milý.“

Anawak pomalu vydechl. Našpulil rty a prohlížel si kameru. Musel uznat, že to byl nejlepší nápad, jaký Delawareová dosud měla.

„Vynasnažím se,“ zabručel.

12. dubna

Trondheim, Norsko

Pozvání Johansona zastihlo, právě když se chystal vyrazit k jezeru.

Po návratu z Kielu vyprávěl Tině Lundové o pokusech v hlubokomořském simulátoru. Byl to jen krátký rozhovor. Lundová vězela až po uši v různých projektech a zbytek času trávila s Karem Sverdrupem. Johansonovi se zdálo, jako kdyby Tina byla trochu mimo.

Pár dní nato volal Bohrmann, aby ho zpravil o nejnovějším stavu věcí. V Kielu pokračovali v experimentech s červy. Johanson už měl sbaleno a zamýšlel odejít z domu, ale rozhodl se, že odjezd odsune o jeden telefonát. Musí Lundovou informovat o novinkách. Jenže ta ho ani nepustila ke slovu. Tentokrát však působila klidnějším dojmem.

„Nemohl bys nás co nejdřív navštívit?“ navrhla mu.

„A kde? V institutu?“

„Ne, ve Statoilu, ve výzkumném centru. Máme tu na návštěvě vedení projektu. Ze Stavangeru.“

„A co já u toho budu platný? Mám jim vykládat strašidelné historky?“

„Ty už jsem jim odvyprávěla sama. Teď jsou nažhavení na podrobnosti. Tak jsem jim navrhla, že jim je povíš ty.“

„A proč zrovna já?“

„A proč ne?“

„Dostali jste přece posudky a rozbory,“ řekl Johanson. „Jsou jich stohy. Já můžu mluvit jen o tom, co vyzkoumali jiní.“

„Ty můžeš víc,“ namítla Lundová. „Ty můžeš… vyjádřit své pocity.“

Johanson na okamžik ztratil řeč.

„Oni vědí, že nejsi odborník na ropné vrty ani skutečný specialista na červy,“ pokračovala chvatně. „Ale máš na NTNU vynikající pověst, si neutrální a nejsi předpojatý jako my. My se na to díváme z jiného torného úhlu.“

„Zpod zorného úhlu proveditelnosti.“

„Nejen to! Podívej, věc se má tak: ve Statoilu sedí spousta lidí a každý umí nejlíp jednu určitou věc a…! Jsou to fachidioti.“

„Vůbec ne!“ Zaznělo to nazlobeně. „Fachidioty do tohohle podniku nebereme. Jenom je tu každý do všeho ponořený moc hluboko. Všichni, co jsme tady, máme hlavu strčenou pod vodu. Panebože, jak ti to mám říct… Právě proto potřebujeme názor zvenčí.“

„Ale já tomu vašemu podniku moc nerozumím.“

„To po tobě taky nikdo nechce.“ Lundová začínala být podrážděná. „Ale taky to můžeš pustit z hlavy.“

Johanson obrátil oči v sloup. „No tak dobře, já tě v tom nenechám. Skutečně mám z Kielu pár novinek a…“

„Můžu to brát jako tvé ano?“

„Ale jo, krucinál. Kdy se ta schůze koná?“

„Ono jich teď bude víc. Vlastně zasedáme v jednom kuse.“

„Výborně. Dnes je pátek. Přes víkend jsem pryč, takže v pondělí bych…“

„To je…“ Lundová se zakoktala. „To by vlastně…“

„Prosím?“ řekl Johanson protáhle v předtuše toho nejhoršího.

Lundová ho ještě vteřinku napínala.

„Co vůbec děláš o víkendu?“ zeptala se, jako kdyby klábosili jen tak o ničem. „Jedeš na jezero?“

„Uhodlas. Chceš jet se mnou?“

Lundová se zasmála. „A proč ne?“

„Ohó! A co by tomu řekl Kare?“

„To je mi fuk. Co by měl říkat?“ Na chvíli se odmlčela. „A sakra!“

„Kdybys jen byla ve všem tak dobrá jako ve své práci,“ řekl Johanson tak tiše, že si nebyl jist, zda mu rozuměla.

„Sigure, prosím tě! Nemůžeš ten výlet odložit? Začínáme za dvě hodiny, a tak jsem si myslela… Není to daleko a nepotrvá to dlouho. Hned tě zas propustíme. Stihneš odjet ještě dneska večer.“

„Musíme s tou věcí zkrátka pohnout. Máme časový plán a ty přece víš, kolik to všechno stojí. A teď už jsou tu první průtahy jenom proto, že…“

„Já přece přijdu!“

„Ty jsi poklad.“

„Mám se pro tebe stavit?“

„Ne, já už tam budu. Moc se na tebe těším. Díky! Je to od tebe fakt milý.“ Lundová zavěsila.

Johanson se smutně podíval na svůj sbalený kufr.

Když vešel do velkého konferenčního sálu výzkumného centra Statoilu, vládlo tam napětí jako ve drátech dálkového vedení. Lundová seděla spolu se třemi muži za mohutným stolem s černou politurou. Dopadalo sem pozdně odpolední slunce a trochu prohřívalo sklo, ocel a temné ladění interiéru. Stěny byly doslova vytapetovány zvětšeninami diagramů a technických výkresů.

„Tady ho máte,“ řekla dáma z recepce a postrčila Johansona dovnitř, jako kdyby doručovala balík. Jeden z mužů vstal a šel mu s napřaženou rukou vstříc. Měl nakrátko ostříhané černé vlasy a na očích módní brýle.

„Thor Hvistendahl, zástupce ředitele výzkumného centra Statoilu“ představil se. „Odpusťte, že jsme vás sem vytáhli tak nahonem, ale paní Lundová nás ujistila, že stejně nemáte nic lepšího na práci.“

Johanson proklál Lundovou naprosto zdrcujícím pohledem a pak potřásl nabízenou pravicí.

„Opravdu jsem neměl nic důležitého,“ odpověděl.

Lundová potlačila smích. Představila mu muže jednoho po druhém. Jak Johanson předpokládal, jeden z nich přijel z ústředí Statoilu ve Stavangeru. Byl to robustní mladý muž se zrzavými vlasy a jasnýma, přátelskýma očima. Fungoval jako reprezentant management boardu a patřil k výkonnému výboru.

„Finn Skaugen,“ zahřímal při podávání ruky.

Třetí muž, plešatý, s vážným, pronikavým pohledem, měl kolem koutků úst vrásky a byl tu jediný v kravatě. Ukázalo se, že je to přímý nadřízený Lundové. Jmenoval se Clifford Stone, pocházel ze Skotska a byl vedoucím projektu nového exploatačního záměru. Stone se Johansonovi odměřeně uklonil. Nevypadal zvlášť nadšený z přítomnosti biologa, ale zrovna tak mohla být personifikovaná starost součástí jeho přirozeně chtěné fyziognomie. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se někdy v životě zasmál.

Johanson si vyslechl pár zdvořilostí, odmítl kávu a posadil se. Hvistendahl mu přisunul štos papíru.

„Přejděme rovnou k věci. Se situací jste obeznámeni. Nejsme schopni správně vyhodnotit, zda vězíme ve skutečných potížích, nebo jestli je naše reakce přehnaná. Asi znáte některá ustanovení, se kterými se těžba ropy musí potýkat.“

„Konference o Severním moři,“ pronesl Johanson bezděčně.

Hvistendahl přikývl.

„Mimo jiné. Podléháme celé řadě omezení. Zákonům na ochranu životního prostředí, technické proveditelnosti a pak je tu ještě samozřejmě veřejné mínění jako nikde nepsaný reglement. Stručně řečeno, bereme ohledy na všechno a na každého. Greenpeace a další organizace se do nás zakously jako klíšťata, a to má být v pořádku. My známe riziko vrtání, víme zhruba, co nás čeká, když uvažujeme těžbu, a podle toho zakalkulujeme odpovídající timing“

„Což znamená, že si celkem dobře vystačíme sami,“ řekl Stone.

„V zásadě ano,“ doplnil ho Hvistendahl. „Ano, ne každý záměr dospěje k realizaci, a to z důvodů, které jsou nasnadě. Vlastnosti sedimentu nejsou stabilní, hrozí nebezpečí, že se navrtáme do plynové bubliny, některé konstrukce se nehodí pro danou hloubku vody a proudění, a tak dál. V zásadě ale vždy rychle poznáme, co je možné a co ne. Tina testuje zařízení v Marinteku. Odebíráme běžné vzorky, rozhlédneme se po dně, vypracujeme expertizu a začneme stavět.

Johanson se zaklonil a přehodil si nohu přes nohu.

„Ale tentokrát je tam dole ten červ,“ řekl.

Hvistendahl se křečovitě usmál.

„Tak nějak.“

„Pokud ovšem ti červi hrají nějakou roli,“ pronesl Stone. „Podle mého soudu žádnou.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože červi nejsou nic nového. Ty najdeme všude.“

„Ale ne takovéhle.“

„Jak to? Protože se šťourají v hydrátu?“ Stone bojovně blýskl očima po Johansonovi. „Ano, ale vaši přátelé z Kielu prohlašují, že to není nic, kvůli čemu bychom si museli dělat starosti. Správně?“

„Takhle to neřekli. Řekli…“

„Že červi nemohou metanový led destabilizovat.“

„Žerou ho.“

„Ale nemohou ho destabilizovat!“

Skaugen si odkašlal. Znělo to jako erupce.

„Myslím, že jsme sem pozvali doktora Johansona, abychom si poslechli jeho názor,“ řekl s pohledem stranou na Stonea. „A ne proto, abychom mu sdělovali, co si myslíme my.“

Stone se kousl do spodního rtu a zaryl pohled do desky stolu.

„Jestli jsem Sigurovi dobře rozuměla, právě obdržel další výsledky,“ řekla Lundová s povzbudivým úsměvem k ostatním.

Johanson přikývl. „Podám vám stručný nástin.“

„Bestie zatracený!“ zabručel si Stone.

„Možná. Geomar posadil dalších šest červů na metanoled, a všichni se začali střemhlav zavrtávat. Další dva exempláře posadili na sediment, který neobsahoval hydrát, a ti nedělali nic. Nic nežrali, nezavrtávali se. Další dva posadili na sediment, který sice neobsahoval hydrát, ale pod nímž byla plynová bublina. Nezavrtávali se, ale chovali se viditelně neklidně.“

„Co se stalo s těmi, kteří se zavrtali do ledu?“

„Jsou mrtví.“

„A jak hluboko se dostali?“

„Až na jednoho se všichni probojovali až k plynové bublině.“ Johanson se podíval na Stonea, jenž si ho prohlížel se staženým obočím. „Ovšem z toho lze vyvodit jen dílčí závěry. Na kontinentálním svahu jsou hydrátové vrstvy nad plynovými bublinami tlusté desítky až stovky metrů. Vrstvy v simulátoru měří jenom dva metry. Kolega Bohrmann soudí, že se žádný červ nemůže zavrtat hlouběji než tři nebo čtyři metry. Ale to se v laboratorních podmínkách dá těžko ověřit.“

„Proč ti červi vlastně hynou?“ zeptal se Hvistendahl. „Potřebují kyslík a toho se jim v úzké díře nedostává.“

„Ale jiní červi se přece také zavrtávají do země,“ namítl Skaugen. A dodal s potměšilým úsměvem: „Taky jsme se trochu připravili, jak vidíte, abyste nás neměl za naprosté blbce.“

Johanson úsměv opětoval. Skaugen se mu zamlouval.

„Tihle živočichové se zavrtávají do sedimentu,“ řekl. „A sediment je kyprý. Je v něm dostatek kyslíku a kromě toho se sotva zahrabávají tak hluboko. Naproti tomu metanhydrát je, jako kdyby se probíjeli betonem. Jednou se musí udusit.“

„Rozumím. Jsou vám známi další živočichové, kteří se tak chovají?“

„Kandidáti na sebevraždu?“

„Je to sebevražda?“ Johanson pokrčil rameny.

„Sebevražda předpokládá záměr. Červi žádné záměry nemají. Ti mají podmíněné chování.“

„Existují vůbec zvířata, která páchají sebevraždu?“

„Samozřejmě že taková jsou,“ prohlásil Stone. „Ti zatracení lumíci se vrhají do moře.“

„Nepáchají sebevraždu,“ řekla Lundová.

„Jasně že ji páchají!“

Lundová ho uchopila za předloktí.

„Srovnáváš hrušky s jabkama, Clifforde. Dlouho panovala domněnka, že lumíci páchají kolektivní sebevraždu, protože to znělo elegantně. Ale pak se to zkoumalo a zjistilo se, že jenom propadli panice.“

„Panice?“ Stone se podíval na Johansona. „Doktore Johansone, považujete za přijatelné vědecké vysvětlení prohlásit, že zvíře propadlo panice?“

„Propadají panice,“ pokračoval Johanson nerušeně. „Stejně jako propadají panice lidé, když vystupují jako dav. Přední lumíci vidí, že je před nimi překážka, ale zezadu se na ně tlačí ostatní jako na popovém koncertě. Jeden po druhém padají do vody, dokud se průvod zase neuklidní.“

Hvistendahl řekl: „Existují také zvířata, která se obětují. Něco na

způsob altruismu.“

„Ano, jenže altruismus má vždycky nějaký smysl,“ odpověděl Johanson. „Včely berou v úvahu, že po bodnutí zemřou, protože bodnutí poslouží ochránit roj, popřípadě královnu.“

„Takže takhle nějak či podobně utvářený záměr nelze v chování červů rozpoznat?“

„Ne.“

„Hodina biologie!“ Povzdychl si Stone. „Panebože! Vy se pokoušíte udělat z těch červů bůhvíjaká monstra, kvůli kterým nemůžeme postavit továrnu na dně moře. To je přece na hlavu!“

„A ještě něco,“ řekl Johanson, aniž by vedoucího projektu vzal na vědomí. „Geometr by rád podnikl na dané téma výzkum v oblasti budoucí těžby. Samozřejmě po dohodě se Statoilem.“

„To je zajímavé.“ Skaugen se předklonil. „Chtějí sem někoho poslat?“

„Výzkumnou loď Sonne.“

„To je od nich hezké, ale můžou svůj výzkum provádět z Thorvaldsonu.“

„Tak jako tak plánují expedici. Mimoto Sonne je po technické stránce mnohem lépe vybavena než Thorvaldson. Jde jim hlavně o prověření výsledků některých měření z hlubokomořského simulátoru.“

„Jakých měření?“

„Zvýšené koncentrace metanu. Červi svým vrtáním uvolnili plyn, který se dostal do vody. Krom toho by si prý moc rádi vybagrovali pár metráků hydrátu. I s červy. Chtějí si to ještě prohlédnout ve zvětšeném měřítku.“

Skaugen přikývl a založil ruce.

„Zatím jsme mluvili jen o červech,“ pravil. „Viděl jste ten zlověstný videozáznam?“

„Myslíte tu věc v moři?“

Skaugen se pousmál. „Věc? Musím přiznat, že mi to připadalo jako horor. Co si o tom myslíte?“

„Nevím, jestli můžeme červy a tu… bytost dávat do souvislosti.“

„A co myslíte, že to je?“

„Nemám tušení.“

„Jste přece biolog. Nevnucuje se vám nějaká odpověď?“

„Bioluminiscence. Můžeme na ni usuzovat podle toho, jak Tina zpracovala videomateriál. Tím vypadává ze hry každý větší živočich. Bere se každý savec.“

„Paní Lundová rovněž zmínila možnost, že zde máme co do činění s hlubinářem.“

„Ano, debatovali jsme o tom,“ řekl Johanson. „Ale není to pravděpodobné. Povrch těla a struktura takový závěr nepřipouštějí. Mimo to se domníváme, že architheuti se vyskytují v jiných oblastech.“

„Tak co to tedy je?“

„Já to nevím.“

Rozhostilo se ticho. Stone si nervózně hrál s propisovačkou.

„Smím se zeptat,“ Johanson navázal svým uvážlivým tónem na přerušený hovor, „jaký typ továrny vlastně plánujete?“

Skaugen hodil očima po Lundové. Ta pokrčila rameny. „Vykládala jsem Sigurovi, že máme v úmyslu postavit zařízení pod vodou. A že ještě nevíme s konečnou platností, co to vlastně bude.“

„Nakolik se v tom vyznáte?“ Skaugen se obrátil na Johansona.

„Znám subsis,“ odpověděl Johanson. „Je to pro mě novinka.“

Hvistendahl nadzvedl obočí.

„Tak to už víte hodně. Roste z vás expert, pane doktore. Když si s námi ještě dvakrát nebo třikrát sednete…“

„Subsis je jenom předstupeň,“ vyštěkl Stone. „My jsme mnohem dál než u subsis. My jdeme do větší hloubky a bezpečnostní systémy obstály dokonale.“

„Nový systém je od FMC Kongsberg, tam se dělá technický vývoj hlubokomořských projektů,“ vysvětloval Skaugen. „Je to další generace subsis. Že něco takového chceme postavit, to je mimo pochybnost. Zatím váháme, jestli máme vést potrubí k stávajícím plošinám, nebo rovnou na pevninu. Tak jako tak, musíme překonávat enormní vzdálenosti a výškové rozdíly.“

„Existuje ještě třetí možnost?“ zeptal se Johanson. „Že by přímo nad podmořskou továrnou kotvila loď na zpracování?“

„Ano, ale tak nebo onak, těžební stanice bude na zemi,“ řekl Hvistendahl.

„Jak už jsme řekli, umíme zvážit všechna rizika,“ pokračoval Skaugen. „Ovšem jen když ta rizika jsou definovatelná. S těmi červy se ve hře ocitl nový faktor, který neznáme a který si neumíme vysvětlit. Může to být přehnané, jak soudí Clifford, když ohrožujeme náš časový plán jenom proto, že neumíme zařadit nový druh nebo že se před kamerou mihlo něco neznámého. Ale dokud nemáme jistotu, musíme nasadit všechny síly k tomu, abychom ji získali., Vy nám naše rozhodnutí nevymluvíte, pane doktore. Ale přesto: co byste dělal na našem místě?“

Johanson se octl v nepříjemné situaci. Stone na něj civěl s neskrývaným nepřátelstvím. Hvistendahl a Skaugen projevovali zájem a Lundová se tvářila jako socha a nehnula brvou.

Měli jsme se napřed nějak domluvit, napadlo ho. Ale Lundová na nic takového ani netlačila. Třeba jí to takhle bylo milejší. Možná chtěla, aby projekt prozatím zablokoval. Nebo taky ne.

Johanson položil ruce před sebe na stůl. „Tu stanici bych rozhodně postavil,“ řekl.

Skaugen a Lundová se na něj překvapeně podívali. Hvistendahl se zamračil, zatímco Clifford Stone se s triumfálním výrazem zaklonil do opěradla.

Johanson je chvíli napínal a pak dodal:

„Postavil bych ji, ale teprve poté, co Geomar provede další výzkum a dá k tomu zelenou. Co se týče kreatury na videu, těžko dojdeme k nějakému závěru. Srdečný pozdrav od Lochnesky. A nejsem si jist, zda je třeba se tím zabývat. Rozhodující však je, jaký vliv má masový výskyt nového neznámého druhu, který žere metanhydrát, na stabilitu kontinentálního svahu a případné vrty. Dokud v tomhle nebude jasno, doporučuji dát projekt k ledu.“

Stone skousl rty. Lundová se smála. Skaugen si vyměnil pohled s Hvistendahlem. Pak se podíval Johansonovi do očí a mírně se uklonil.

„Děkuji vám, pane doktore. Děkujeme za váš čas.“

Později, když Johanson naložil kufr do svého teréňáku a naposledy kontroloval dům, někdo zazvonil.

Sel otevřít. Venku stála Lundová. Před chvílí začalo pršet, a tak měla zplihlé vlasy.

„To bylo dobrý,“ řekla.

„Vážně?“ Johanson ustoupil stranou, aby mohla vejít dovnitř. Prošla kolem něj a odhrnovala si z čela mokré vlasy.

„Skaugen už byl v zásadě rozhodnut. Chtěl tvoje požehnání.“

„Kdo já jsem, abych žehnal projektům Statoilu?“

„Řekla jsem už, že máš skvělou pověst. Ale Skaugenovi jde o víc. Bude se muset zodpovídat a každý, kdo dělá pro Statoil nebo má s koncernem něco společného, je považován za zaujatého. Potřeboval někoho, kdo je mimo hru. A ty jsi pánem těch červů a evidentně tě nezajímá stavba nějakých továren.“

„Takže Skaugen dal projekt k ledu?“

„Dokud Geomar nevyjasní situaci.“

„No nazdar!“

„Mimochodem ses mu zamlouval.“

„On mně taky.“

„Statoil může být štěstím bez sebe, že má v čele lidi jako je on.“ Stála v hale se svěšenýma rukama. Na někoho, kdo je v neustálém pohybu a plně zaujat cílem svého snažení, působila nezvykle nerozhodným dojmem. Její oči těkaly po místnosti. „Kde máš bágl?“

„Proč?“

„Chtěls přece na jezero.“

„Kufr už je v autě. Mělas štěstí, zrovna jsem se chystal odjet.“ Prohlížel si ji. „Můžu pro tebe ještě něco udělat, než se odeberu do samoty? A já do ní pojedu! Už žádné další odklady.“

„Nechtěla jsem tě zdržet. Jenom jsem ti chtěla říct, jak se Skaugen rozhodl, a…“

„To je od tebe milé.“

„A taky se zeptat, jestli ještě platí tvoje nabídka,“

„Která?“ zeptal se, ačkoli mu bylo jasné, co tím myslí.

„Navrhls mi, abych jela s tebou.“

Johanson se opřel o zeď vedle šatníku. Najednou viděl, jak se na něj řítí celá lavina problémů.

„Taky jsem se tě ptal, co tomu řekne Kare.“

Zavrtěla energicky hlavou.

„Já se nemusím nikoho prosit o svolení, jestli myslíš tohle.“

„Ne, to nemyslím. Jenom bych nechtěl způsobit nedorozumění.“

„Nic nezpůsobuješ,“ řekla vzdorně. „To je výhradně moje rozhodnutí, že chci s tebou k jezeru.“

„Uhýbáš.“

Z jejích vlasů kapala voda a stékala jí po obličeji.

„Proč jsi mi to vůbec navrhoval?“ zeptala se.

Ano, proč, řekl si Johanson.

Protože bych to rád. Ale pokud možno tak, aby se nic nepokazilo. Vůči Karemu Sverdrupovi se necítil ničím povinován, ani v nejmenším. Ale Tinino náhlé odhodlání jet s ním k jezeru ho iritovalo. Ještě před pár týdny by si s tím nelámal hlavu. Občasné schůzky, posezení u večeře nebo u oběda, to všechno byla součást jejího sebeironicky inscenovaného flirtu, po kterém nikdy nic nenásledovalo. Ale tohle už nebyl flirt.

Najednou pochopil, co je v tom rušivého. Současně mu také bylo jasné, čím byla Lundová poslední dny tak zaměstnaná.

„Jestli jste se pohádali,“ řekl, „tak mě z toho vynech. Jasný? Můžeš jet se mnou, ale já tu nejsem od toho, abys měla na Kareho čím tlačit.“

„Myslím, že to zbytečně moc rozebíráš.“ Lundová pokrčila rameny. „No tak dobře, asi máš pravdu. Necháme to bejt.“

„Ano.“

„Bude to tak lepší. Musím si to trochu srovnat v hlavě.“

„To udělej.“

A dál nerozhodně postávali v hale.

„Tak zatím,“ řekl Johanson. Sklonil se k ní, letmo ji políbil na tvář a jemně ji vystrčil na ulici. Pomalu se stmívalo. Mrholilo vytrvale. Většinu cesty bude muset jet potmě, ale přišlo mu to téměř vhod. Poslechne si Sibeliovu symfonii Finlandia. Sibelius a temnota. To se k sobě hodí.

„V pondělí budeš zpátky?“ zeptala se Lundová cestou k vozu.

„Řekl bych, že už v neděli odpoledne.“

„Můžeme si zavolat.“

„Jistě. Máš nějaký nápad?“

Pokrčila rameny.

„Mám pořád co dělat.“

Johanson si rozmyslel další otázku ohledně Kareho Sverdrupa. Vtom Lundová řekla: „Kare je přes víkend pryč. Odjel k rodičům.“

Johanson otevřel dveře na straně řidiče a vyčkával.

„Nemusíš pořád jenom pracovat,“ řekl.

Lundová se zasmála.

„Ne, to nemusím.“

„Ale stejně… se mnou jet nemůžeš. Nemáš s sebou nic na víkend u jezera.“

„Co je k tomu potřeba?“

„V prvé řadě pořádné boty. A teplé oblečení.“

Lundová se podívala dolů. Měla na nohou šněrovací boty s tlustou podrážkou.

„A co ještě je potřeba?“ zeptala se.

„Jak už jsem řekl… pořádný svetr.“ Johanson si prohrábl vousy. „Nějaký tam mám.“

„Hm. Protože jeden nikdy neví.“

„Správně. Jeden nikdy neví.“

Podíval se na ni a musel se smát.

„Okay, madam Komplikace. Poslední příležitost k svezení.“

„Já, a komplikace?“ Lundová otevřela dveře spolujezdce a ušklíbla se. „Tak to si vyjasníme po cestě.“

Když odbočili na nezpevněnou cestu k chatě, byla už tma. Jeep drkotal pod obrysy stromů směrem ke břehu. Před nimi se rozprostíralo jezero jako druhé nebe vklíněné doprostřed lesa. To první nebe bylo poseté hvězdami v místech, kde se mraky už trhaly, zatímco dole v Trondheimu nejspíš ještě pršelo.

Johanson odnesl kufr do domu a postavil se vedle Lundové na verandě. Fošny tiše vrzaly. Pokaždé znovu se cítil uchvácen tichem, jež bylo o to přítomnější, že bylo plné zvuků: šustění, cvrkání a tichý praskot, vzdálený křik ptáka, tajuplné pohyby v podrostu. Z verandy vedly krátké schody na louku, která se svažovala k vodě. Do ní se kácel zborcený přistávací můstek, na jehož konci stál nehybně člun, ve kterém Johanson někdy vyjížděl chytat ryby.

Lundová se rozhlížela.

„A tohle všechno máš jenom pro sebe?“ zeptala se. Většinou ano.“

Chvíli mlčela.

„Řekla bych, že musíš velice dobře vycházet sám se sebou.“

Johanson se tiše zasmál. „Proč si to myslíš?“

„Když tady kromě sebe nikoho nepotkáš… Myslím, že ti tvoje vlastní společnost musí být příjemná.“

„Jistě. Můžu si tady se sebou dělat, co chci. Můžu se mít rád, můžu se sám sobě hnusit.

Otočila k němu hlavu.

„To se ti stává? Ze se hnusíš sám sobě?“

„Jenom zřídka. A když se to stane, hnusím se sám sobě proto, že se to stalo. Pojď dovnitř. Připravím rizoto.“

Vešli dovnitř.

Johanson v malé kuchyni nakrájel cibuli, podusil ji v olivovém oleji a přidal Riso di Carnaroli, benátskou rýži na rizoto. Obracel zrnka rýze dřevěnou lžící, dokud nebyla celá obalená olejem, přilil vařící drůbeží vývar a míchal dál, aby se hmota nepřipálila. Mezitím nakrájel na plátky křemenáče, rozehřál máslo a nechal je krátce osmahnout.

Lundová ho sledovala zcela uchvácená. Johanson věděl, že neumí vařit. Neměla na to trpělivost. Johanson otevřel dvě láhve červeného vína, dekantoval ho a nalil dvě sklenice. Běžná procedura. A zabírala vždycky. Jedlo se, pilo, povídalo a přitulovalo k sobě. Následovalo, co následuje vždycky, když stárnoucí bohém a mladá žena vyrazí spolu na osamělé romantické místo.

Zatracené automatismy!

Proč u všech čertů chtěla jet s ním?

Dal by všechno na světě za to, aby věci tohoto večera proběhly samospádem. Lundová seděla na kuchyňské lince, měla na sobě jeho pulovr a působila uvolněně jako už dávno ne. Rysy v jejím obličeji mu připadaly nezvykle měkké. Johanson byl zmaten. Mnohokrát si zkoušel namluvit, že Lundová vlastně není jeho typ. Je moc hektická a moc nordická s těmi lesklými blond vlasy a obočím. Teď si musel přiznat, že to všechno nebyla tak úplně pravda.

Mohl jsi strávit hezký a klidný víkend, říkal si. Ale chtěl sis ho, ty blbče, za každou cenu zkomplikovat.

Jedli v kuchyni. Lundová byla s každou další sklenkou uvolněnější. Plácali nesmysly a načali další láhev.

O půlnoci Johanson navrhl:

„Venku není taková zima. Nechceš se projet ve člunu?“

Lundová si podepřela bradu rukama a šibalsky se usmála.

„Zaplaveme si?“

„To bych si být tebou odpustil. Tak za měsíc nebo spíš za dva, to už je tu tepleji. Ne, pojedeme doprostřed jezera, vezmeme si s sebou víno a…“

Odmlčel se.

„A…?“

„Budeme se dívat na hvězdy.“

Jejich pohledy se na dlouho spojily. Každý seděl na jedné straně kuchyňské linky zapřený rukama, dívali se jeden na druhého a Johanson cítil, jak se jeho vnitřní odpor láme. Slyšel sám sebe, jak říká věci, které říkat nechtěl, viděl se, jak vytahuje všechny rejstříky a nasazuje všechny páky, aby uvedl mechanismus do chodu. Vzbuzoval očekávání, utvrzoval sebe a Lundovou v tom, že budou dělat to, kvůli čemu dva lidé vyrážejí spolu na liduprázdné jezero, přál si, aby Lundová byla zpátky v Trondheimu a zároveň v jeho náruči. Přisouval se k ní blíž, proklínal osud a zároveň se nemohl dočkat.

„Bezva. Tak jedem!“

Venku bylo bezvětří. Přeběhli můstek a naskočili do člunu. Ten se začal houpat a Johanson ji chytil za ruku. Málem se rozesmál na celé kolo. Je to jako ve filmu, problesklo mu hlavou. Jako v nějakém pitomém kýči s Meg Ryanovou. Při klopýtnutí se lidé sblíží. Dobrotivý Bože!

Byl to malý dřevěný člun, který Johansonovi bývalý majitel prodal současně s domem. Příď byla přepažená, aby vznikl vůbec nějaký zadní prostor. Lundová si sedla dopředu, zatímco Johanson startoval závěsný motor. Hluk motoru vůbec nerušil poklid. Naopak se harmonicky zapojil do atmosféry a noc v lese oživilo jeho pravidelné klapání a bzučení, jako by to byl obří čmelák.

Během krátké plavby nepadlo ani slovo. Konečně Johanson ubral plyn a vypnul motor. Byli pěkný kus od domu. Nechali svítit světlo na verandě, a to se teď v kruzích odráželo ve vodě u břehu. Tu a tam to plesklo, jak ryba vyskočila lapnout hmyz. Johanson balancoval dopředu k Lundové, v pravé ruce držel napůl vypitou láhev. Člun se jemně houpal.

„Když se teď položíš na záda, patří ti celý vesmír. Se vším, co je v něm. Zkus to!“

Podívala se na něj. Ve tmě se jí blýskly oči.

„Už jsi tu někdy viděl padající hvězdy?“

„Mockrát.“

„No a? Přál sis něco?“

„Na to nemám dost romantickou duši.“ Posadil se vedle ní na sedátko. „Jen tak jsem si to vychutnal.“

bundová se zachichotala. „Ty na to nevěříš, viď?“

„A ty?“

„Já jsem poslední, kdo by na něco takového věřil.“

„Já vím. Květinou nebo padající hvězdou tě člověk nepotěší. Kare to bude mít s projevováním lásky těžký. To nejromantičtější, co ti člověk může dát, je nejspíš analýza stability a technických parametrů konstrukce plovoucí po moři.“

Lundová se na něj pořád dívala. Pak mu položila hlavu na šíji a pomalu si lehala na záda. Svetr se jí přitom vyhrnul a břicho měla nahé.

„Vážně si to myslíš?“

Johanson se podepřel loktem a prohlížel si ji.

„Ne. Vážně ne.“

„Ty si myslíš, že nejsem romantická.“

„Myslím, že jsi ještě nikdy nepřemýšlela o tom, jak romantika funguje.“

Jejich pohledy znovu utkvěly na sobě navzájem.

Dlouho.

Příliš dlouho.

Zabořil jí prsty do vlasů a pomalu jimi pročesával jejich prameny. Lundová zvedla oči k němu nahoru.

„Třeba mi to ukážeš,“ zašeptala.

Johanson se k ní sklonil, až mezi jejich rty zůstala jen úzká chvějící se vrstva horkého vzduchu. Objala ho kolem krku. Měla zavřené oči.

Polib ji! Teď!

Tisíc zvuků a myšlenek probleskovalo Johansonovi v mozku, točily se jako vír a stravovaly jeho soustředění. Oba pořád ještě setrvávali v napětí, jako kdyby jim někdo musel dát znamení, signál, souhlas. Tady prosím, ve dvojím vyhotovení. Jedno pro vás a druhé pro vás. Teď smíte políbit nevěstu, teď smíte projevit vášeň, skutečnou vášeň. Zatím to nevypadalo špatně, ale teď tomu, prosím vás, věřte.

Tak buďte už vášnivý, chlape!

Co se děje? říkal si Johanson. Co je tu v nepořádku?

Cítil teplo jejího těla, nasával do sebe její vůni jako něco vzácného, úžasného a vyzývavého.

Ale jako by si byl spletl dveře. To pozvání neplatilo jemu.

„Nefunguje to,“ řekla Lundová v témž okamžiku.

Jenom jedno vydechnutí na rozcestí mezi kapitulací a tvrdošíjným setrváváním, a Johanson se v tu chvíli cítil, jako kdyby spadl do studené vody. Pak jím projela krátká bolest. Něco vyhaslo. Zbytek žhavých uhlíků vyletěl do průzračného vzduchu nad jezerem a uvolnil místo obrovskému ulehčení.

„Máš pravdu,“ řekl.

Pomalu se od sebe odpoutávali, překonávali odpor, jako kdyby jejich těla dosud nepochopila, co hlavám bylo už dávno jasné. Johanson jí viděl v očích otázku, kterou z jeho očí zřejmě četla i ona: co jsme udělali špatně? Něco jsme zvorali? Je to navždycky pryč?

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

Lundová neodpovídala. Johanson se posadil před ni, zády ke stěně člunu. Pak si všiml, že pořád ještě drží v ruce láhev a podal jí ji.

„Nejspíš,“ řekl, „je naše přátelství příliš silné na lásku.“

Věděl, že je to fráze a zní pateticky, ale účinkem se neminula. Lundová se začala smát. Napřed nervózně, ale pak se zjevným ulehčením. Chopila se láhve, dlouze se napila a znovu se začala smát. Pak si přejela obličej rukou, jako kdyby ten hlasitý a nemístný smích chtěla smazat, ale ten se jí prodral mezi prsty a Lundová se smála dál, až se k ní Johanson konečně přidal.

„Fjú,“ udělala.

Pak oba dlouho mlčeli.

„Zlobíš se na mě?“ zeptala se tiše.

„Ne. A ty?“

„Já… ne. Nezlobím se. Vůbec ne. Jenom je to…“ Zarazila se. „Je to takový zmatený. Tenkrát na Thorvaldsonu, víš, ten večer u tebe v kajutě. Být tam o minutu dýl, tak… myslím, že se to mohlo stát. Ale dneska…“

Vzal jí láhev z ruky a napil se.

„Ne,“ řekl. „Buďme upřímní. Bylo by to dopadlo stejně. Přesně jako dneska.“

„Čím to je?“

„Ty ho miluješ.“

Lundová si objala kolena rukama. „Kareho?“

„Koho jiného?“

Dívala se dlouho upřeně před sebe a Johanson mlčky jezdil rty po hrdle láhve, protože nebylo jeho úkolem dělat Tině Lundové pořádek v jejích citech.

„Myslela jsem, že se z toho vyvlíknu, Sigure.“

Ticho. Jestli čeká odpověď, říkal si Johanson, počká si hodně dlouho. Bude na to muset přijít sama.

„Byli jsme spolu už hodně daleko, ty a já,“ řekla konečně. „Ani jeden z nás se nechtěl vázat, byl to vlastně ideální předpoklad., Ale nikdy jsme to přání neuskutečnili., Nikdy jsem neměla pocit, že se to musí stát právě teď. Nikdy… nikdy jsem do tebe nebyla zamilovaná. Nechtěla jsem být nikdy zamilovaná. Ale ta představa, že se to jednou může stát, ta mě dráždila. Každý si žije svůj vlastní život, žádné povinnosti, žádné závazky. Byla jsem dokonce přesvědčená, že se to stane brzy, myslela jsem, že už je to na spadnutí!, A najednou se objevil Kare a já si uvědomila: panebože, to je přece závazek! Všechno, nebo nic. Láska je závazek, a tady to je…“

„To je láska.“

„Spíš jsem myslela, že je to jinak. Jako chřipka. Nemohla jsem se už rozumně soustředit na svou práci, byla jsem v myšlenkách pořád někde úplně jinde, měla jsem pocit, že ztrácím pevnou půdu pod nohama. A to se do mého života nehodí, to nejsem já.“

„A tak sis myslela, že než nad tím ztratíš kontrolu, že si to přání konečně splníš.“

„Teď jsi ale zlý!“

„Nejsem zlý. Rozumím ti. Já jsem do tebe taky nebyl zamilovaný.“ Johanson přemýšlel. „Toužil jsem po tobě. Mimochodem doopravdy, až co jsi s Karem. Ale já jsem starý lovec a myslím, že jsem měl prostě vztek, že mi někdo chce upřít kořist. Cítil jsem se podveden, uražen ve své ješitnosti…“ Tiše se zasmál. „Znáš ten skvělý film s Cher a Nicolasem Cagem Náměsíčník! Někdo se tam ptá, proč muži chtějí spát s ženami. A odpověď zní: protože mají strach ze smrti. Hmm. Jak jsem se k tomu dostal?“

„Protože všechno souvisí se strachem. Strach být sama, strach, že už nejsem žádoucí, ale nejhorší je strach z možnosti volby, že se rozhodneš špatně. Že už se pak toho člověka nikdy nezbavíš. Ty a já, my dva bychom spolu nikdy neměli nic víc než poměr. Ale, s Karem… s Karem bych nikdy nemohla mít nic jiného než vztah. To nebylo tak těžký, abych to pochopila. Ty chceš někoho, koho vlastně ani vůbec neznáš, a chceš ho za každou cenou. Ale dostaneš ho, jen když si spolu s ním vezmeš i jeho život. A najednou tomu přestaneš věřit.“

„Mohlo by se ukázat, že to byla chyba.“

Lundová přikývla.

„Žilas vůbec někdy s někým dohromady?“ zeptal se Johanson. „Myslím doopravdy.“

„Jednou. Ale to už je nějaký pátek.“

„Tvůj první?“

„Hm.“

„Co se stalo?“

„Nic originálního. Vážně. Ráda bych tě něčím ohromila, ale skutečnost je taková, že on to jednoho dne skončil a mně zůstaly jen oči pro pláč.“

„A potom?“

Podepřela si bradu. Jak tak seděla v měsíčním světle, s malou kolmou vráskou mezi obočím, vypadala nádherně. Přesto Johanson ani v nejmenším necítil, že by měl něčeho litovat. Ani toho, že to zkusili, ani toho, jak to dopadlo.

„Pak už jsem to byla vždycky já, kdo to ukončil.“

„Jako anděl pomsty.“

„Blbost. Ne, nějak mi prostě ti chlapi lezli na nervy. Byli moc pomalí, moc roztomilí, moc nechápaví. Někdy jsem jen tak utekla, abych byla v bezpečí dřív, než… Vždyť víš, já jsem rychlá.“

„Nestav dům krásný, bouře neb může přijíti a rozmetati jej…“

Lundová stáhla koutky úst. „To zní moc elegicky.“

„Třeba. Ale sedne to.“

„Už to sedlo.“ Lundová se zamračila. „Je i jiná možnost: postavíš dům, a než ho někdo jiný může zbořit, zbouráš ho sám.“

„Kare, dům.“

„Ano, Kare. Dům.“

Někde se ozval cvrček. Kousek dál mu druhý odpovídal.

„Skoro se ti to podařilo,“ řekl Johanson. „Kdybychom se spolu dneska vyspali, měla bys důvod dát Karemu kopačky.“

Lundová nic neříkala.

Johanson pokračoval. „Myslíš, že bys tím přechytračila sama sebe?“

„Prostě jsem si řekla, že mému životnímu stylu víc odpovídá mít s tebou poměr, než navázat vztah, který mě natrvalo ochromí. Jít s tebou do postele by to tak nějak… potvrdilo.“

„Prostě by sis to potvrzení takříkajíc vyšukala.“

„Ne.“ Oči jí zajiskřily hněvem. „Jela jsem po tobě. Ať tomu věříš, nebo ne.“

„No tak dobře.“

„Nejsi žádný záskok, to si nemysli. Nechtěla jsem tě jenom tak.

„No dobře, dobře.“ Johanson zvedl ruce. „Takže jsi zamilovaná.“

„Jsem,“ řekla nevrle.

„Ne tak z donucení. Řekni to ještě jednou.“

„Jsem zamilovaná! Jó, jsem!“

„To už zní lépe.“ Johanson se ušklíbl. „A teď když jsme tě dokonale proprali a zjistili, jaký jsi strašpytel, měli bychom dopít tu láhev. Na Kareho!“

Lundová se na něj podívala se zkřivenými ústy. „Když já nevím.“

„Pořád si ještě nejsi jistá?“

„Někdy jo, někdy ne… Jsem z toho zmatená.“

Johanson si přendával láhev z jedné ruky do druhé. Pak řekl: „Taky jsem jednou zbořil dům, Tino. Už je to dávno. Obyvatelé byli ještě uvnitř. Utrpěli nějaké škody, ale později se přes to přenesli., Každopádně jeden z nich. Dodnes nevím, jestli jsem udělal správně.“

„Kdo byl ten druhý obyvatel?“

„Moje žena.“

Lundová vytáhla obočí. „Tys byl ženatý?“

„Ano.“

„O tom jsi mi nikdy neřekl.“

„Neřekl jsem ti spoustu věcí. Myslím, že je lepší o některých věcech nemluvit.“

„Co se stalo?“

„Co se tak stává,“ Johanson pokrčil rameny. „Dáš se zase rozvést.“

„A proč?“

„To je právě ono. Nebyl k tomu žádný zvláštní důvod. Žádné scény, žádné rozbíjení nádobí. Jenom pocit, že by to člověka mohlo svazovat. Ve skutečnosti to byl strach, že se stanu závislým. Představil jsem si, že z toho bude rodina. Děti a uslintaný hafan před domem, já na sebe beru odpovědnost, a děti a pes kousek po kousku užírají z lásky… Rozvést se mi tenkrát připadalo jako jediné rozumné řešení.

„A dnes?“

„Dneska si někdy myslím, že to asi byla největší chyba, které jsem se v životě dopustil.“ Johanson se zasněně zadíval do vody. Pak se natáhl a pozvedl láhev. „A v tomto smyslu: Cheerio! Cokoli chceš udělat, udělej to!“

„Když já nevím, co chci udělat,“ zašeptala Lundová.

„Hlavně se nenech dohnat strachem. Máš pravdu, jsi rychlá. Jsi rychlejší než strach.“ Pak se na ni podíval. „Já jsem tenkrát tak rychlý nebyl. Všechno, co rozhodneš beze strachu, rozhodneš správně.“

Lundová se zasmála. Pak se předklonila a chopila se láhve.

Zůstali spolu u jezera celý víkend a Johanson žasl. V noci po té zpackané romanci si myslel, že se Lundová ráno bude chtít vrátit do Trondheimu, ale nestalo se tak. Také se něco vysvětlilo. Pro věčný flirt už nebyl důvod. Chodili na procházky, klábosili a smáli se, vypudili z hlavy celý svět i se všemi jeho univerzitami, vrtnými ostrovy a červy. Johanson uvařil nejlepší spaghetti bolognese svého života.

Byl to jeden z nejkrásnějších víkendů u jezera, jaké kdy zažil.

V neděli večer jeli zpátky. Johanson vysadil Lundovou u jejích dveří. V bezpečí města si dali krátkou, přátelskou pusu. Když se Johanson o chvíli později vrátil do svého domu v Kirkegatě, poprvé po mnoha letech pocítil na okamžik rozdíl mezi být sám a být osamělý. A tenhle pocit nechal vejít i do domu. Dosud zde vládly těžkomyslnost a pochyby o sobě samém. Tomu teď byl konec.

Odnesl si kufr do ložnice. I zde byla televize stejně jako v obýváku. Johanson ji zapnul a střídal kanály tak dlouho, až narazil na záznam koncertu v Royal Albert Hall. Kiri Te Kanawa zpívala árie z La Traviatty. Johanson vybaloval, tiše si spolu s ní pobrukoval árie a nemohl se rozhodnout, jaké dnes zvolí pití na dobrou noc, neboť si vždycky něco dopřával.

Po chvíli hudba dozněla.

Jak se tak potýkal se skládáním košile, nevšiml si, že koncert už skončil. Bojoval se vzpurným rukávem a nevnímal kulisu zpráv.

„… známo z Chile. Zatím nebylo potvrzeno, zda zmizení norské rodiny má nějakou souvislost s podobnými případy, které se ve stejnou dobu staly na pobřeží Argentiny a Peru. I tam v uplynulých týdnech mizelo vícero rybářských člunů, které byly později spatřeny opuštěné na moři. Po jejich posádkách není dosud ani stopy. Pětičlenná rodina si vyrazila zarybařit na otevřené moře na palubě trawleru, když bylo hezké počasí a klidná hladina.“

Rukáv přehnout napravo a pak dovnitř. Co že to tam v té televizi vykládají?

„Kostarika zaznamenala invazi medúz v nezvyklém měřítku. Tisíce takzvaných kolonií portugalských galér, medúz z rodu měchýřovek, se objevily mimo jiné těsně u pobřeží. Jak bylo oznámeno, čtrnáct lidí zemřelo po doteku s vysoce jedovatými živočichy a řada dalších utrpěla zranění, mezi nimi i dva Angličané a jeden Němec. Dosud neupřesněný počet osob je pohřešován. Kostarický úřad pro cizinecký ruch ohlásil krizové zasedání, ale odmítl veškeré zprávy o tom, že pláže byly pro turisty uzavřeny. Momentálně prý při koupání nehrozí žádné nebezpečí.“

Johanson znehybněl s rukávem v ruce.

„Hajzlové,“ zamumlal si pro sebe. „Čtrnáct mrtvých. Už dávno měli všechno uzavřít.“

„Také u australských břehů vyvolala hejna medúz znepokojení. Jedná se zvláště o čtyřhranky, takzvané mořské vosy, které rovněž platí za vysoce jedovaté. Tamní úřady naléhavě varují před koupáním v moři. Za posledních sto let v Austrálii přišlo o život sedmdesát lidí následkem otravy čtyřhrankou, což je víc, než kolik lidí zemřelo po napadení žralokem., Další smrtelné nehody na moři jsou mezitím hlášeny ze západní Kanady. Přesná příčina ztroskotání řady turistických lodí doposud není známa. Možná se lodi srazily následkem chybné navigace.“ Johanson se otočil. Hlasatelka právě odložila list papíru a hleděla z obrazovky s prázdným úsměvem.

„Následuje přehled dalších dnešních událostí.“

„Portugalské galéry,“ říkal si Johanson.

Vzpomněl si na tu ženu na ostrově Bali, jak ztěžka popadala dech a zmítala se v křečích. On sám s tou věcí do kontaktu nepřišel. Ani ta žena se jí nedotkla. Na procházce po pláži vylovila něco holí z mělké vody. Něco, co jí připadalo zvláštní a neobyčejně krásné, jakási éterická plachta nadnášená vodou. Paní byla opatrná, a proto dbala na bezpečný odstup. Několikrát tu věc obrátila, až se olepila pískem a ztratila svůj půvab. A pak udělala tu hloupou chybu…

Portugalské galéry patří k rodu medúz, který je pro vědu pořád ještě hádankou. Přísně vzato, galéry portugalské ani nebyly klasické medúzy, nýbrž plovoucí kolonie složené z bezpočtu nepatrných jednotlivých živočichů, byly to stovky a tisíce polypů, které měly rozličné úlohy. Jejich modrá nebo zářivě purpurová rosolovitá plachetka naplněná plynem čněla nad hladinou a umožňovala kolonii nechat se pohánět větrem jako jachta. Co však bylo pod plachetkou, to nikdo neviděl.

Ale pocítil to hned, jakmile se toho dotkl.

Galéry, měchýřovky portugalské, za sebou táhly závěs z chapadel, který byl dlouhý až padesát metrů a posetý statisíci nepatrných žahavých buněk s tykadly. Stavba a fungování těchto buněk představovaly mistrovské dílo evoluce, vysoce účinný zbrojní arzenál. Každá buňka v sobě ukrývala kapsli se stočenou hadičkou, jež ústila do hrotu podobnému harpuně, zahnutému dovnitř jako prst v rukavici. Sebenepatrnější dotek spustil proces, jehož dokonalost vyrážela dech.

V okamžiku, kdy tykadlo zaregistrovalo kontakt, hadička se rozvinula a vystřelila dopředu pod tlakem sedmdesáti prasklých pneumatik. Tisíce harpun s protiháčkem prorazily povrch těla oběti jako podkožní injekce a vstříkly dovnitř směs různých bílkovin a proteinů, které ihned napadly krevní tělíska a nervové buňky. Následkem byla okamžitá svalová kontrakce. Bolest, jako když se do masa noří rozžhavený kov, šok, zástava dechu a nakonec selhání srdce. Pokud měl člověk to štěstí, že se nacházel blízko břehu a byla mu poskytnuta okamžitá pomoc, tak přežil. Potápěči a plavci dál na moři, kteří byli zasaženi chapadly, neměli šanci.

Té ženě na Bali se nestalo nic jiného, než že zavadila palcem o hůl, na níž utkvělo něco žahavého jedu. I tak nepatrné množství stačilo, aby na své setkání s medúzou nikdy nezapomněla.

Přesto byla měchýřovka portugalská neškodná ve srovnání s čtyřhrankou Chironexfleckeri, australskou „mořskou vosou“. Příroda v dějinách evoluce předvedla úžasný výkon, pokud jde o míchání jedů.

V případě čtyřhranky Fleckerovy to byla mistrovská práce. Jed z jediného živočicha by stačil usmrtit dvě stě padesát lidí. Vysoce účinný nervový blokátor způsoboval okamžité bezvědomí. Většina obětí zemřela zároveň na selhání srdce nebo se utopila. Během pár minut a často i vteřin.

Tohle všechno se Johansonovi honilo hlavou, zatímco se díval na televizi.

Dělají z lidí naprosté blbce. Čtrnáct mrtvých a spousta raněných během pár týdnů, copak se tohle vůbec někdy dřív u některého pobřezí stalo? Navíc s jediným druhem medúzy? A co měla znamenat ta druhá historka, že lidé beze stopy mizí z netknutých lodí?

Portugalské galéry u Jižní Ameriky. Mořské vosy u Austrálie. Invaze mnohoštětinatců u Norska.

To ještě nemusí nic znamenat, říkal si. Medúzy se často vyskytují v hejnech, všude na světě. Neexistuje žhavé léto bez medúz. Ale červi byli něco úplně jiného.

Uklidil poslední svršek, vypnul televizor a odebral se do obývacího pokoje, aby si pustil cédéčko nebo chvíli četl.

Nezaložil však disk do přehrávače ani nesáhl po knize. Zato chodil sem a tam, až se nakonec postavil k oknu a díval se na ulici osvětlenou lucernami.

Jak byl nádherný klid tam na jezeře. Jaký poklid vládl zde v Kirkegatě.

Ale když je toho klidu moc, někde není něco v pořádku. Blbost, řekl si. Co by to mohlo mít společného s Kirkegatou? Nalil si grappu, napil se a pokoušel se myslet na něco jiného, než co říkali ve zprávách.

Napadl ho někdo, komu by mohl zavolat.

Knut Olsen. Stejně jako Johanson byl biologem na NTNU. Johanson si vzpomněl, že Olsen toho ví spoustu o medúzách, korálech a sasankách. Mimoto se ho mohl zeptat, jak to bylo s těmi zmizelými z lodí.

Olsen zvedl telefon po třetím zazvonění.

„Spals už?“ zeptal se Johanson.

„Děti mi to nedovolí,“ odpověděl Olsen. „Marie má narozeniny, bylo jí pět. Jak bylo na jezeře?“

Olsen byl vždy dobře naladěný rodinný typ, jenž vedl natolik spořádaný měšťácký život, až to Johansona děsilo. Nikdy spolu nic nepodnikli, když nepočítáme přestávky na oběd. Ale Olsen byl dobrý chlapík a měl smysl pro humor. Musel ho mít. Bez něj by to podle Johansona nemohl vydržet, když má na krku pět dětí a kolem se pořád motá houf příbuzných.

„Přijeď se tam už jednou konečně za mnou podívat,“ navrhl Johanson. Byl to jen konverzační obrat. Stejně dobře mu mohl říct, aby dal do svého auta nálož a odpálil ji nebo aby prodal dvě ze svých pěti dětí.

„Jasně,“ řekl Olsen. „Strašně rád. Někdy.“

„Díval ses na zprávy?“

Nastalo krátké ticho.

„Myslíš kvůli těm medúzám?“

„Bingo! Myslel jsem, že tě to zajímá. Co se stalo?“

„A co by se mělo stát? K invazím dochází pořád. Žáby, kobylky, medúzy…“

„Myslím speciálně portugalské galéry a mořské vosy.“

„To je nezvyklé.“

„Víš to určitě?“

„Nezvyklé je, že se to týká zrovna dvou nejnebezpečnějších druhů medúzy, jaké na světě jsou. A co říkali ve zprávách, to je fakt hodně divný.“

„Sedmdesát mrtvých za sto let,“ namítl Johanson.

„Blbost!“ vybafl Olsen opovržlivě.

„Míň?“

„Víc! Mnohem víc. Tak devadesát, když započítáš Bengálský záliv a Filipíny. A to vůbec nemluvíme o skrytých číslech. Samozřejmě že Austrálie má s tím slizkým sajrajtem, jmenovitě s mořskými vosami, problémy odjakživa. Třou se severně od Rockhamptonu v ústích řek. Skoro všechna neštěstí se stanou v mělké vodě. Za tři minuty je po tobě.“

„Roční období odpovídá?“

„Pro Austrálii ano. Od října do května. V Evropě na tebe ty potvory dorážejí, když je na pláži horko k chcípnutí. Minulý rok jsme byli na Menorce, a děti z toho nic neměly, protože všude kolem se válely tuny Velella…“

„Co že tam bylo?“

„Velella velella. Parusky deskové. Jsou docela pěkné, pokud zrovna nesmrdí, když do nich praží slunce. Malé fialové věcičky. Celá pláž byla fialová, shrabovali je hráběma a nakládali lopatama. Byly toho stovky pytlů, to si neumíš představit, a z moře pořád připlouvaly další. Víš přece, že jsem fanda na medúzy, ale i na mě jich bylo nějak moc. Děti mi tam fňukaly od rána do večera. Ale každopádně, Evropa je nejvíc zamořená medúzama v srpnu nebo v září. Tam down under je to samozřejmě obráceně. Ovšem co se stalo v Austrálii, to už je zvláštní.“

„Co přesně je na tom zvláštního?“

„Ctyřhranky Fleckerovy se vyskytují na plážích tam, kde se mírně pohupují. Venku na moři je těžko najdeš. Dokonce ani u přilehlých ostrovů u Velkého bariérového útesu už nejsou. I když já slyšel, že tam jsou taky. U Velella velella je tomu přesně naopak. Ty normálně patří na otevřené moře. Dodnes nevíme, co je vlastně každých pár desítek let žene k plážím. Vůbec toho o medúzách moc nevíme.“

„Copak ty pláže nejsou chráněny sítěmi?“

Olsen se zasmál. „Jo, pořád tam něco mohutně stavěj, ale není to k ničemu. Medúzy sice uvíznou v sítích, ale chapadla prostrčí skrz oka. A pak už je vůbec nevidíš.“ Udělal přestávku. „Proč ses vůbec tak žhavěj na to, aby ses tohle dozvěděl? Sám toho přece víš dost.“

„Ale ty o tom víš víc. Zajímá mě, jestli opravdu máme co do činění s anomáliemi.“

„To se vsaď, že jo,“ zavrčel Olsen. „Podívej, výskyt medúz je vždycky vázán na vysokou teplotu vody a dostatek planktonu. Víš sám, že když je hezky teplo, planktonu se daří o to líp. A medúzy žerou plankton. Takže máme dvě a dvě pohromadě. Proto se celé zástupy těch potvor objevujou v pozdním létě a za pár týdnů zase zmizí. To je zkrátka koloběh věcí., Počkej moment!“

V pozadí byl slyšet hlasitý křik. Johanson si položil otázku, kdy Olsenovy děti chodí spát a jestli vůbec. Pokaždé když Olsenovi volal, dopadlo to stejně.

Olsen hulákal něco v tom smyslu, aby se přestali hádat a dali pokoj. Řev na chvilku ještě zesílil. Pak se vrátil k telefonu.

„Promiň. Hádají se o dárky. Takže, jestli chceš znát můj názor, zamoření medúzami je způsobeno přehnojením moře. Můžeme si za to sami. Přehnojení podporuje růst planktonu a tak dál a pořád dokola. Když pak vanou větry západním nebo severozápadním směrem, máme je tady u nás nahoře přede dveřmi.“

„Ano, ale to jsou normální invaze. My tady mluvíme o…“

„Moment. Chtěls vědět, jestli máme co dělat s anomálií. Odpověď zní: ano! A sice s takovou, kterou za anomálii pravděpodobně neuznáváme. Máš doma kytky?“

„Cože? Jo, aha.“

„Třeba palmu juka?“

„Dvě.“

„Je to anomálie. Chápeš? Palmy juka sem rovněž byly zavlečeny, a hádej kým.“

Johanson obrátil oči.

„Doufám, že nezačneš mluvit o invazi palem juka. Moje si počínají docela mírumilovně.“

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem tím říct, že už zkrátka nejsme schopni posoudit, co je přirozené a co ne. V roce 2000 jsem byl v Mexickém zálivu zkoumat problémy způsobené medúzami. Obrovská hejna toho rosolu ohrožovala tamní stavy ryb. Medúzy vtrhly do trdlišť v Lousianě, Mississippi a v Alabamě a žraly nakladené jikry a potěr a plankton jim sežraly taky. Většinu škod způsobil species, který tam vůbec neměl co dělat: australská medúza z Tichého oceánu. Byla tam zavlečena.“

„Invazní biologie.“

„Správně. Medúzy narušily potravní řetězec a poškodily rybolov. Úplná katastrofa. Několik roků předtím hrozila ekologická katastrofa v Černém moři, protože počátkem osmdesátých let tam nějaká obchodní loď ve své zátěžové vodě zavlekla žebernatky. Ani ty tam nepatří. Černé moře z toho bylo dost na větvi a krátce na to úplně v prdeli. Teď se tam hemží osm tisíc medúz na jednom čtverečním metru! Víš, co to znamená?“

Olsen se parádně rozjel.

„Tak, a teď ty portugalský galéry. Objevily se v Argentině, a to přece není jejich rajón. Střední Amerika, ano. Taky Peru, možná ještě Chile. Ale dál na jih? A čtrnáct mrtvých jednou ranou! To vypadá jako útok. Jako kdyby ti lidé byli překvapeni. A pak ty mořský vosy. Takhle daleko od pobřeží, co tam kruci dělají? Jako by je tam někdo přičaroval.“

„Co mě zaráží,“ řekl Johanson, „je, že se jedná zrovna o dva nejnebezpečnější druhy.“

„Máš pravdu,“ přitakal Olsen protáhle. „Ale teď počkej, nejsme v Americe, tak nespřádej žádné konspirační teorie. Pro narůstající problémy existuje ještě další vysvětlení. Někteří soudí, že za všechno může El Nino, další prohlašují, že je to globálním oteplováním. V Malibu už desítky let žádný problém s medúzami nemají. Obrovské kolonie se zato objevily před Tel Avivem. Oteplování, zavlékání, to všechno dává smysl.

Johanson už dál neposlouchal. Olsen řekl něco, co mu nešlo z hlavy ven.

Jako by je tam někdo přičaroval.

A červi?

Jako by je tam někdo přičaroval.

„… se přicházejí pářit do mělkých vod,“ právě říkal Olsen. „A ještě něco: Když mluví o nezvykle vysokém výskytu, pak nemají na mysli tisíce, ale nepředstavitelné miliony. A nemají vůbec nic pod kontrolou. Tam neumřelo jen čtrnáct lidí, ale mnohem víc. To ti zaručuju.“

„Hm.“

„Posloucháš mě vůbec?“

„Jistě. Ale mnohem víc. Myslím, že teď se ty zaplétáš do konspirativních teorií.“

Olsen se zasmál. „Blbost! Ale anomálie to jsou. Povrchně nahlíženo může jít o cyklicky se opakující fenomén, ale já si o tom myslím něco jiného.“

„Tos vymyslel břichem?“

„Břicho teď zpracovává telecí roládu, kterou jsme měli k večeři. Není momentálně s to dělat něco jinýho. Takže jsem to vymyslel hlavou. Svou vlastní.“

„Tak dobrá, dík. Chtěl jsem jenom znát tvůj názor.

Johanson uvažoval. Má Olsenovi říct o červech? Ale jemu po tom nic není. Ve Statoilu by taky asi nebyli nadšení, kdyby se tohle téma zrovna teď objevilo na veřejnosti. A kolega si nenechá nic pro sebe.

„Uvidíme se zítra na obědě?“ zeptal se Olsen.

„Budu rád.“

„Ještě se podívám, co by se o tom dalo vykoumat.“

„Dobře,“ odpověděl Johanson. „Tak zítra.“

Zavěsil. Teď mu došlo, že se chtěl Olsena zeptat ještě na ty opuštěné lodě. Ale nechtělo se mu ho už volat znovu. Zítra se to tak jako tak dozví.

Položil si otázku, jestli by ho invaze medúz také tak šokovala, kdyby nevěděl o těch červech.

Ne. Pravděpodobně ne. Nešlo totiž o medúzy.

Šlo o souvislosti. Pokud nějaké existují.

Druhý den ráno se Olsen objevil v jeho kanceláři, sotva tam Johanson dorazil. Cestou na NTNU v autě poslouchal zprávy, ale nedozvěděl se víc, než co už věděl: v různých částech světa mizeli lidé a čluny. Spekulací se vyrojila celá řada, ale rozumné vysvětlení nikdo nepodal.

Johanson měl první přednášku od deseti. Zbývalo mu proto dost času projít si e-maily a poštu. Venku lilo jako z konve. Nad celým Trondheimem bylo nebe olověné. Johanson rozsvítil stropní světlo a uvelebil se s šálkem kávy za psacím stolem, aby se po ránu v klidu probral. Ale to už Olsen strčil hlavu do dveří.

„To je šílený, co?“ řekl. „Nebere to konce.“

„Co nebere konce?“

„Přece jedna jobovka za druhou. Copak vůbec neposloucháš zprávy?“

Johanson se potřeboval trochu sebrat.

„Myslíš ty zmizelé čluny? Beztak jsem se tě na to chtěl zeptat. Jenom jsem na to včera pro samé medúzy zapomněl.“

Olsen zavrtěl hlavou a vešel dovnitř. „Domnívám se celkem oprávněně, že mi chceš nabídnout kafe,“ zahlaholil, zatímco se zvědavě rozhlížel. K Olsenovým užitečným a současně i stejnou měrou protivným vlastnostem patřila zvědavost.

„Vedle,“ řekl Johanson.

Olsen se naklonil otevřenými spojovacími dveřmi do druhé místnosti a hlasitě si objednal kávu. Pak si sedl a dál těkal pohledem. Vstoupila sekretářka, třískla šálkem o psací stůl a obdařila Olsena zničujícím pohledem. Pak odešla zpátky k sobě.

„Co je to s ní?“ divil se Olsen.

„Já si chodím pro kávu vždycky sám,“ odpověděl Johanson. „Konvice stojí hned vedle dveří, mléko, cukr a hrníčky taky.“

„Dáma je nějaká citlivka, co? Tak promiň. Příští týden jí přinesu domácí sušenky. Moje žena peče skvělé keksy.“ Olsen se pořádně napil. „Ty jsi skutečně neposlouchal zprávy, viď?“

„Ale jo, v autě cestou sem.“

„Před deseti minutami dostala CNN mimořádné hlášení. Víš přece, že mám v kanceláři malou televizi, a ta běží pořád. Olsen se předklonil. Světlo od stropu se zalesklo na jeho počínající pleši. U Japonska vybuchl tanker s plynem a potopil se. Současně došlo v Malackém průlivu ke kolizi dvou kontejnerových lodí a jedné fregaty. Jedna kontejnerová loď se potopila, druhá není schopná manévrovat a na fregatě hoří. Je to vojenská fregata. Došlo tam k explozi.“

„Panebože!“

„A to všechno dneska brzy ráno.“

Johanson si hřál ruce o svůj hrnek s kávou.

„Co se týče Malackého průlivu, vůbec se nedivím,“ řekl. „Spíš je obdivuhodné, že se to tam nestává častěji.“

„Ano, ale je to hodně divná náhoda, ne?“

Tři mořské úžiny si konkurovaly v soupeření o titul nejfrekventovanější vodní cesty na světě. Kanál La Manche, Gibraltarská úžina a Malacký průliv, který je součástí vodní trasy z Evropy do států jihovýchodní Asie a do Japonska. Problémem lodní nákladní přepravy byly mimo jiné právě takovéhle mořské úžiny. Jen Malackým průlivem proplulo za jediný den kolem šesti set tankerů a nákladních lodí. Některé dny se dokonce stávalo, že vody mezi Malajsií a Sumatrou brázdilo až dva tisíce lodí. Průliv je sice čtyři sta kilometrů dlouhý, ale v nejužším místě jen dvacet sedm kilometrů široký. Indie a Malajsie sice shodně usilovaly o to, aby kapitáni tankerů používali jižněji položenou vodní cestu kolem Lomboku, ale jako když hrách na stěnu hází. Objížďka by zmenšila zisk. A tak zůstávalo při starém, patnáct procent veškerého světového obchodu se tlačilo Malackým průlivem a navazujícími mořskými úžinami.

„Ví se, co se tam vlastně stalo?“

„Ne. Přišlo to teprve před pár minutami.“

„To je hrůza.“ Johanson se napil. „A co je vůbec za tou historkou o zmizelých člunech?“

„Co? Tohle taky nevíš?“

„Jinak bych se tě asi neptal.“

Olsen se předklonil a ztlumil hlas.

„V Jižní Americe už delší dobu mizí plavci a menší rybářské čluny. Na pacifické straně. Nevydávají se o tom žádné zprávy, aspoň v Evropě určitě ne. Všechno to začalo nejspíš v Peru. Napřed tam zmizel jeden rybář a den nato našli jeho člun. Plaval na otevřeném moři. Člun upletený z rákosu, nic velkého. Mysleli si, že ho asi spláchla vlna do moře, ale počasí je tam už dlouhé týdny skvělé. A pak se tyhle věci začaly dít jako na běžícím pásu. Nakonec zmizel i malý trawler.“

„Pro boha živého, a proč my jsme se o tom nedozvěděli už dřív?“

Olsen rozpřáhl ruce. „Protože takové věci neradi vytrubujou. Turismus je pro ně důležitý. Navíc se tohle všechno děje v dalekých zemích, kde žije spousta lidí s hnědou kůží a černými vlasy, kteří nám připadají jeden jako druhý.“

„Ale medúzy se do zpráv dostaly. A taky je to hodně daleko.“

„Prosím tě! To je přece rozdíl. Přitom zahynuli dva nefalšovaní angličtí turisté, jeden Němec a co já vím kdo ještě. No a teď v Chile zmizela celá norská rodina. Vyrazili si v rybářském člunu s místním průvodcem. Zalovit si na volném moři. A pic ho, jsou pryč! Norové, sakra, hodnotní blond lidé! O tom se přece musí vydat zpráva.“

„Jasně, už to chápu.“ Johanson se opřel ve své židli. „A nezachytili žádné jejich signály?“

„Ne, Sherlocku Holmesi. Jen pár S. O. S. To je všechno. U většiny zmizelých člunů se vybily baterie v palubních high-tech vysílačkách.“

„Nebyla bouřka?“

„Ne, krucinálfagot! Nestalo se nic, kvůli čemu by ty čluny mohly ztroskotat.“

„A co se stalo v západní Kanadě?“

„Ty lodě, co se údajně srazily? Nemám tušení. Někdo říkal, že se potkaly s velrybou, která měla špatnou náladu. Co já vím? Svět je krutý a plný mystérií, a ty tvoje otázky jsou taky trochu záhadný. Dej mi ještě kafe… Ne, dojdu si pro něj sám.“

Olsen se zabydlel v Johansonově kanceláři jako veš v kožichu. Když konečně dopil kávu a odešel, Johanson se podíval na hodiny. Do přednášky mu zbývalo jen pár minut.

Zavolal Lundovou.

„Skaugen kontaktoval jiné těžební společnosti,“ řekla. „Po celém světě. Chce vědět, jestli se setkali s podobným fenoménem.“

„S červy?“

„Ano. Domnívá se totiž, že Asiati vědí o červech přinejmenším totéž co my.“

„Jak na to přišel?“

„Vzpomeň si na jeho slova. Asie se pokouší těžit metanhydrát. Copak ti to neříkal i tvůj člověk v Kielu? Skaugen se těm firmám chce podívat na zoubek.“

To není špatný nápad, pomyslel si Johanson. Skaugen si dal dvě a dvě dohromady. Jestliže jsou Polychaeta skutečně tak divá po metanu, tak se musí vyskytovat především tam, kde je po metanu divý i člověk. Na druhé straně…

„Asiati nebudou Skaugenovi nic věšet na nos,“ řekl. „Nechají si to pro sebe stejně jako on.“

Lundová chvilku mlčela.

„Ty myslíš, že Skaugen by jim to neřekl?“

„Asi ne úplně všechno. A ne teď.“

Je nějaká jiná možnost?“

„No…“ Johanson hledal vhodná slova. „Nechci vám nic podsouvat, ale dejme tomu, že někdo dostane nápad forsírovat podmořskou továrnu, i když se tam dole v hydrátu hrabe něco neznámého.“

„To neuděláme.“

„Je to jen domněnka.“

„Slyšels přece, že Skaugen dal na tvoji radu.“

„To ho ctí. Ale jde přece o peníze, ne? Taky lze zaujmout stanovisko: červi? O těch nic nevíme. Žádné jsme neviděli.“

„A stavět i přesto?“

„Nemusí se to stát. A když, vždycky lze někoho zavřít za technické nedostatky, ale ne proto, že se v přípravných pracích narazilo na červy.“

„Statoilby tohle nezatušoval.“

„To nechme stranou. Pro takové Japonce by export metanu znamenal ropný boom. A nejen to! Neuvěřitelně by zbohatli. Ty snad věříš, že Asiati v té věci hrají s odkrytými kartami?“

Lundová zaváhala.

„Ne.“

„A vy?“

„Tohle nám nepomůže. Musíme se to o nich dozvědět dřív, než se to dozvědí oni o nás. Potřebujeme nezávislé pozorovatele. Lidi, kteří nemají se Statoilem nic společného. Například…“

Lundová se na oko zamyslela. Pak řekla: „Nemohl by ses pozeptat třeba ty?“

„Co, já? U ropných společností?“

„Ne, v ústavech a na univerzitách, u lidí jako je ten tvůj kolega v Kielu. Copak se metanhydrát nezkoumá po celém světě?“

„To ano, ale…“

„A biologové! Mořští biologové! Sportovní potápěči! Víš co?“ vykřikla nadšeně. „Třeba bys tenhle part mohl jednoduše převzít. Zřídíme pro tebe resort. To je dobrý! Hned zavolám Skaugenovi a vyžádám si rozpočet. Mohli bychom…“

„Ne, hezky pomalu!“

„Bylo by to určitě dobře placené, nehledě na to, že by ses nepředřel.“

„Jenže je to pěkně svinská práce. Vy si s ní poradíte zrovna tak dobře.“

„Bylo by lepší, kdyby ses toho ujal ty. Jsi neutrální.“

„Ach Tino…“

„Za tu dobu, co tu spolu debatujeme, jsi už mohl třikrát zavolat na Smithonian Institute. Prosím tě, Sigure, je to přece tak jednoduché. Pochop, že když se my jako koncern budeme o něco živě zajímat, pověsí se nám na krk aspoň tisíc organizací na ochranu životního prostředí. Čekají jenom na tohle.“

„Aha! Zatímco vy máte nejspíš zájem všechno v tichosti zamést pod koberec.“

„Ty seš ale blbej.“

„Občas.“

Lundová vzdychla. „Tak co máme podle tvého názoru dělat? Myslíš, že nám nebudou okamžitě předhazovat všechno zlo na světě? Přísahám ti, že Statoil nic nepodnikne, dokud nebude jasný, jakou roli ti červi hrajou. Ale když oficiálně zaklepeme na příliš mnoho dveří, spustí se řetězová reakce. Staneme se takovým středem pozornosti, že už si ani neškrtneme.“

Johanson si promnul oči. Pak se podíval na hodiny.

Už bylo deset. Měl by jít přednášet.

„Tino, já musím končit. Zavolám ti později.“

„Můžu říct Skaugenovi, že do toho jdeš?“

„Ne.“

Ticho.

„Okay,“ špitla konečně Lundová stísněným hlasem.

Znělo to, jako by ji vedli na porážku. Johanson zhluboka vydechl.

„Můžu si to aspoň nechat projít hlavou?“

„Samozřejmě. Ty jsi poklad!“

„Já vím. To je právě ten můj problém. Zavolám ti.“

Johanson popadl své podklady a uháněl do posluchárny.

Roanne, Francie

Ve stejné chvíli, kdy Johanson v Trondheimu začal přednášet, dva tisíce kilometrů odtud Jean Jéróme hodnotil kritickým zrakem dvanáct bretaňských humrů.

Jéróme se díval na všechno kriticky ze zásady. Za svou permanentní skepsi vděčil adrese, pro kterou pracoval. Troisgros byl už přes třicet lei nepřetržitě držitelem tří hvězdiček od Michelina a Jéróme se nehodlal zapsat do dějin jako ten, kdo na tom něco změnil. Byl odpovědný za všechno, co pocházelo z moře. Byl takříkajíc pánem ryb a byl na nohou od časného rána.

Překupníkovi, od něhož Jéróme odebíral zboží, začínal den ještě dřív. Konkrétně ve 3:00 v Rungis, malém předměstí čtrnáct kilometrů za obvodem Paříže, o němž ještě před pár lety nikdo nevěděl a které přes noc povýšilo na Mekku vznešené kuchyně. Na rozloze čtyř čtverečních kilometrů, osvětlených do posledního koutku, zásobovalo nyní Rungis potravinami Paříž a další velkoměsta, obchodníky, kuchaře a vůbec všechny, kdo byli natolik šílení, že svůj život trávili v kuchyni. V Rungis byla zastoupena celá země. Mléko, smetana, máslo a sýry z Normandie, exkluzivní bretaňská zelenina, aromatické plody z jihu. Dodavatelé ústřic z Belonu, Marennes a Bassin d’Arcachon i rybáři lovící tuňáky ze St-Jean-de-Luz se sem řítili po dálnici se svým nákladem. Chladicí kamiony s mlži a korýši si razily cestu mezi dodávkami a osobními auty. Nikdo v celé Francii se k těm lahůdkám nedostal dřív než lidé z Rungis.

Kvalita ovšem byla rozhodujícím faktorem. Humři byli pochopitelně z Bretaně, ale i mezi nimi byly zase jak atraktivní, tak i méně lákavé exempláře. Zkrátka a dobře, všechno muselo být jaksepatří, aby například takový Jean Jéróme v Roanne byl spokojen.

Ten přebíral humry jednoho po druhém, obracel je a prohlížel ze všech stran. Po šesti kouscích je pak uložil do polystyrénových přepravek vystlaných určitým druhem kapradí. Humři se sotva pohnuli, ale byli náležitě živí. Klepeta měli svázaná.

„Dobré,“ řekl Jéróme.

To byla největší pochvala, jakou uděloval. Ve skutečnosti se mu humři líbili dokonce výjimečně. Byli spíš menší, ale na svou velikost měli dostatečnou váhu a lesklé tmavomodré krunýře.

Až na dva poslední.

„Jsou moc lehcí,“ řekl Jéróme.

Obchodník s rybami svraštil čelo, vzal jednoho z humrů, kteří sklidili Jérómův potlesk, a jednoho z těch dvou zbylých a vážil je na rukou.

„Máte pravdu, monsieur,“ řekl zaraženě. „Musím se vám omluvit.“ Stál tam jako Justitia rybího trhu s rozpaženýma rukama. „Ale nedělá to moc. Maličkost, viďte?“

„Ne, nedělá to moc,“ odpověděl Jéróme. „Pro obyčejnou rybárnu. Ale my nejsme obyčejná rybárna.“

„To mě mrzí. Pojedu zpátky a…“

„Ušetřete si námahu! My už nějak poznáme, kdo z našich hostů má menší žaludek.“

„Obchodník se znovu omlouval. Omlouval se, ještě když vycházel, a pravděpodobně se omlouval sám sobě i při zpáteční cestě, zatímco Jéróme už opět stál ve skvostné kuchyni Troisgros a řešil různé požadavky večerního menu. Humry dal zatím do vany s čerstvou vodou a ti se chovali apaticky.

Uběhla hodina, než se Jéróme rozhodl, že humry oblanšíruje. Dal postavit na sporák velký kotel s vodou. Doporučovalo se živé humry rychle zpracovat. V zajetí totiž měli sklon vnitřně stravovat sami sebe. Blanšírovat vůbec neznamenalo uvařit je, nýbrž pouze usmrtit ve vroucí vodě. Vařili se pak až bezprostředně před podáváním. Jéróme počkal, až začne voda vřít, a pak bral humry jednoho po druhém z vany a nechal je rychle po hlavě sklouznout do kotle. Vzduch z dutin pod krunýřem unikal s hlasitým syčením. Tak jako je postupně vpravil do vroucí vody, humry hned zase vyndával. Devátý, desátý humr se rozloučil se životem. Jérómova ruka sáhla po jedenáctém, ano, správně, to je ten lehčí, a upustila ho do vřelé vody. Deset vteřin bude stačit. Aniž se na něj pořádně díval, vytáhl humra velikou drátěnou naběračkou zase ven…

Vtom ale nedokázal potlačit zaklení.

Proboha živého, co se to s tím humrem stalo? Krunýř se rozskočil vedví a jedno klepeto odpadlo. Naprosto nepochopitelné! Jéróme soptil vztekem. Položil humra, respektive co z něj zbylo, na pracovní desku a obrátil ho na záda. Byl zdemolovaný i zespodu a uvnitř, tam kde měl být uložen pořádný kus masa, bylo vidět jen jakýsi mazlavý bílý povlak. Nechápavě hleděl do kotle. V bublající vodě se převalovalo cosi, co ani v nejbujnější fantazii nepřipomínalo humra.

No nic, ve skutečnosti potřebuju jen deset kousků. Jéróme nikdy nenakupoval na doraz, zato o něm bylo známo, že nikdy nekoupí nic pod váhu. Musel vědět velice přesně, jaké množství je skutečně zapotřebí. V zájmu hospodárnosti i s ohledem na rezervu. Jeho koncept se právě zase jednou osvědčil.

Ale i tak to byla nepříjemná záležitost.

Kladl si otázku, jestli ten humr nebyl nemocný. Jeho pohled sklouzl do vany. Byl tam ještě poslední, jeden z těch dvou, s nimiž nebyl spokojen. Nevadí. Do hrnce s ním!

Ach ne, v hrnci přece plavou ty bílé zbytky.

Vtom ho něco napadlo. Nemocný kus byl příliš lehký. A tenhle humr byl rovněž lehčí. Mělo to nějakou souvislost? Humři možná začali stravovat sami sebe, nebo se v nich rozbujel virus či parazit. Jéróme zaváhal. Pak vyndal dvanáctý kousek z vany a položil ho na pracovní desku, aby si ho prohlédl.

Dlouhá tykadla obrácená dozadu sebou cukala. Maličko se hýbala i svázaná klepeta. Jakmile jsou humři vytrženi ze svého životního prostoru, stanou se netečnými. Jéróme ho lehce postrčil a naklonil se k němu blíž. Pohyboval nohama, jako by chtěl odlézt pryč, ale zůstával na desce. Tam, kde článkovitý ocas přecházel v krunýř, bylo vidět něco průsvitného.

Co je zase tohle?

Jéróme si dřepl. Přiblížil tvář těsně ke zvířeti, měl ho téměř doslova před očima.

Humr lehce nadzvedl přední část těla. Na okamžik se zdálo, že si Jéróma prohlíží svýma černýma očima.

Potom se rozprskl.

Učedník, kterého Jéróme pověřil odšupinováváním ryb, byl od něj jenom tři metry, ovšem výhled na sporák mu zakrývaly úzké police až ke stropu, kde byly nejrůznější pracovní pomůcky a koření. Proto napřed jenom uslyšel Jérómův řev pronikající až do morku kostí. Vyděšen k smrti upustil nůž. Spatřil Jéróma, jak běží od sporáku s rukama na obličeji a přiskočil k němu. Společně narazili do pracovní desky před nimi. Hrnce rachotily, něco spadlo na zem a s třesknutím se rozbilo.

„Co se stalo?“ křičel v panice učedník. „Co se stalo?“

Přiběhli i ostatní kuchaři. Kuchyně byla v tom nejlepším slova smyslu továrnou, kde měl každý svůj úkol. Jeden měl na starost zvěřinu, druhý omáčky, třetí nádivky, další zase připravoval saláty, jiný paštiky a tak dále. V okamžiku nastal nepředstavitelný zmatek okolo sporáku, dokud si Jéróme neodkryl oči a roztřeseně neukázal na pracovní plochu vedle sporáku. Z vlasů mu kapaly nějaké průsvitné cáry. Měl je nalepené i na obličeji, kde rychle tály a tekly mu za límec.

„On… explodoval,“ vydechl.

Učedník přistoupil blíž k desce a s pocitem hnusu si prohlížel roztříštěného humra. Nikdy předtím nic takového neviděl.

„Co jste to s ním provedl?“ zašeptal.

„Provedl? Provedl?“ křičel Jéróme. Prsty na rukou měl natažené od sebe a obličej jeden hnus. „Vybuchl! To on! Vybuchl!“

Přinesli mu utěrky, aby se očistil, a učedník se špičkami prstů dotkl hmoty, která se válela všude kolem. Byla enormně tuhá, gumové konzistence, ale rychle se rozpouštěla a roztékala se všude po pracovní desce. Pak mu jakýsi vnitřní impulz přikázal vzít z police sklenici se šroubovacím uzávěrem a nabrat do ní polévkovou lžící kousky rosolu. Sebral ještě trochu tekutiny, přidal ji dovnitř a utáhl víko sklenice, jak jen to šlo.

Uklidnit Jéróma však nebylo jednoduché. Nakonec mu někdo přinesl sklenku šampaňského, a teprve po ní Mistr přišel trochu k sobě. „Ukliďte to všechno,“ poručil přiškrceným hlasem. „Proboha ukliďte ten svinčík, já se jdu umýt.“

A odešel. Pomocné síly hned nato začaly Jérómovo pracoviště dávat do pořádku. Vyčistily sporák a všechno kolem, odstranily zbytky humra, vycídily kotel a samozřejmě vylily všechno spolu se špinavou vodou do výlevky u vany, kde hodinu předtím tucet humrů čekal na konec své životní pouti. Splašky vyrazily na svou obvyklou cestu do podzemí, probublaly do kanalizace a smíchaly se tam se vším, co město vypouštělo, aby to pak v recyklované podobě znovu přijalo.

Sklenici s rosolem si učedník zatím nechal u sebe. Nevěděl ještě, co s ní podniknout, a tak se zeptal Jéróma, když se s umytými vlasy a převlečený do čistého zase vrátil do kuchyně.

„Asi bylo dobře, žes toho kousek schoval,“ řekl temně. „Bůh ví, co to vůbec je.“

„Chcete se na to podívat?“

„Chraň bůh, jenom to ne! Ale mělo by se to prozkoumat. Pošleme to někam, kde se tím zabývají. Ale nesmíš prozradit okolnosti, za jakých se to stalo, rozumíš? Tohle se prostě nikdy nestalo. V Troisgros se přece nic takového stát nemůže.“

Událost skutečně neopustila kuchyni restaurace. A bylo to jen dobře, neboť by to na Troisgros vrhlo špatné světlo. I když zde na tom, co se stalo, nikdo neměl ani tu nejmenší vinu, našli by se tací, kteří by s radostí roztrubovali, že v Troisgros létají humři do vzduchu a stříkají kolem sebe jakési ohavné želé. Pro pověst špičkového restaurantu nemohlo být nic horšího než pochybnosti o hygieně.

Učedník si pozorně prohlížel hmotu ve sklenici. Když se začínala rozpouštět, přidal trochu vody, neboť si myslel, že to nemůže uškodit. Substance mu připomínala, pokud vůbec mohla něco připomínat, chobotnice. A ty přetrvávají pouze ve vodě, protože samy nesestávají z ničeho jiného. Byl to zjevně dobrý nápad. Kousky prozatím zůstaly stabilní. Z Troisgros mezitím bylo vedeno několik diskrétních telefonátů, z nichž vyplynulo, že se vzorky mají odeslat na univerzitu v nedalekém Lyonu a tam nechat prozkoumat.

V Lyonu přistály na psacím stole profesora Bernarda Rocheho, molekulárního biologa. Mezitím proces rozkladu pokračoval i navzdory přidané vodě ave sklenici už plavalo sotva něco pevného. Kousek toho, co zbylo, Roche okamžitě podrobil nejrůznějším testům, ale zbytky cárů se rozpustily dřív, než je mohl zevrubněji prozkoumat. Rochemu se ovšem podařilo prokázat několik molekulárních spojení, která ho zarazila a iritovala. Narazil mimo jiné na vysoce účinný neurotoxin, o němž však nevěděl, jestli pochází z rosolu, nebo z vody ve sklenici.

Zjistil aspoň to, že voda byla nasycena organickou matérií a různými látkami. Protože neměl čas na další rozbor, rozhodl se Roche zbytek obsahu sklenice zakonzervovat a provést podrobnou analýzu některý další den. Voda putovala do lednice.

Téhož večera Jéróme onemocněl. Začalo to tím, že pociťoval menší nevolnost. Restaurant byl plně obsazený. Na nic nedbal a pokračoval v choreografii kuchyně, jak byl zvyklý. Deset nevybuchlých humrů bylo prvotřídní kvality a žádný další nebyl zapotřebí. Navzdory neblahé dopolední události běželo všechno jako na drátkách, jak bylo ostatně v Troisgros zvykem.

Kolem desáté se Jérómovi přitížilo a navíc ho začala trochu bolet hlava. Krátce nato zpozoroval, že ztrácí soustředění. Zapomněl dát připravit jeden chod a udělit pár pokynů. Perfektní a elegantní chod restaurantu začal nepozorovaně zadrhávat.

Jean Jéróme byl natolik profík, aby okamžitě spustil oponu. Bylo mu opravdu zle, a tak předal odpovědnost za další chod věcí své zástupkyni, vysoce talentované kuchařce, která se vyučila v Paříži u veleváženého Ducasse. Sdělil jí, že se půjde projít po zahradě, a odešel. Zahrada navazovala přímo na kuchyni. Byla výjimečně krásná. Za příznivého počasí zde vítali hosty, kteří si tu dali aperitiv a první hors doeuvres, aby je pak odvedli středem kuchyně do restaurantu a za tuto malou exkurzi sklidili obdivné pohledy. Teď však byla zahrada opuštěná a jen decentně osvětlená.

Jéróme chodil několik minut sem a tam. Odtud mohl prosklenou stěnou dál sledovat čilý ruch v kuchyni. Ale najednou mu připadalo zatěžko soustředit pohled déle než na vteřinu. Dýchal s námahou a navzdory čerstvému vzduchu cítil těžký tlak na prsou. Nohy mu připadaly jako gumové. Pro jistotu se posadil za jeden dřevěný stůl a přemýšlel o tom, co se dopoledne udalo. Vnitřnosti humra měl prve ve vlasech a na obličeji. Docela určitě musel něco vdechnout, tekutina mu pravděpodobně vnikla do úst nebo ji aspoň nabral na jazyk, když si olízl rty.

Ať už to bylo pomyšlením na vybuchlého humra, nebo následkem náhlého onemocnění, Jéróme najednou v prudkých křečích zvracel do okrasných keřů. Ještě když se o ně opíral, dávil a lapal po dechu, myslel si, že teď je to z něj konečně venku. Že mu to udělá dobře. Pak se napije vody a určitě se dá rychle do pořádku.

Narovnal se. Kolem něj se všechno točilo. Hlava mu jen hořela, zorné pole se zužovalo a viděl všechno ve spirále. Musíš vstát, říkal si. Vstát a dohlédnout na kuchyni. Nesmí nastat žádný zádrhel. V Troisgros nikdy.

S námahou se zvedl na nohy a vlekl se pryč, ale šel opačným směrem. Po dvou krocích už nevěděl, že chtěl jít do kuchyně. Vlastně už nevěděl vůbec nic a taky nic neviděl.

Zhroutil se pod stromy, které lemovaly zahradu.

18. dubna

Vancouver Island, Kanada

Nebralo to konce.

Anawak cítil, jak se mu čím dál víc klíží oči. Vnímal, jak rudnou, jak jejich víčka natékají a jak se kolem nich tvoří vrásky, na které byl ještě příliš mladý. Přesto dál civěl na obrazovku, dokud mu hlava nepadla na stůl. Co vypuklo ono šílenství na západním pobřeží, nedělal nic jiného, než že měl oči upřené na monitor. To, co zatím viděl, byl jen zlomek dodaného materiálu. Tyto záznamy vděčily za svou existenci průkopnickému vynálezu v oboru etologie: telemetrii zvířat.

Koncem sedmdesátých let vědci vyvinuli zcela novou metodu pozorování zvířat. Dosud byli odkázáni jen na nepřesné výpovědi o oblastech rozšíření a putování druhů. Ale jak zvíře žije, jak loví, jak se páří a jaké má individuální nároky a potřeby, o tom bylo možné jenom spekulovat. Samozřejmě že byly tisíce zvířat podrobovány trvalému pozorování, ale to probíhalo téměř vždy za podmínek, které neumožňovaly učinit věrohodný závěr. Zvíře se totiž v zajetí nechová tak jako ve volné přírodě, stejně jako vězeň v cele nemůže poskytnout obraz svobodného jedince.

Ale ani tam, kde pozorování probíhalo v přirozeném životním prostoru zvířat, nebyly poznatky dostatečné. Zvířata se buď dávala na útěk, nebo se vůbec neobjevila. A skutečně téměř každý badatel stavěl spíš na představách o objektu svého zájmu než na tom, co viděl na vlastní oči. Jiné druhy, které nebyly tak plaché, zaměřovaly své chování na pozorovatele. Tak třeba šimpanzi a delfíni byli agresivní nebo zvědaví, koketovali a dělali pózy, zkrátka činili všechno možné, aby odporovali objektivním poznatkům. Když toho měla zvířata dost, zmizela v houští, vznesla se do vzduchu nebo se ponořila pod hladinu, kde se konečně začala chovat přirozeně. Ale tam už je nikdo neviděl.

Jenže právě tohle bylo snem všech biologů od dob Darwinových: vidět, jak přežívá tuleň nebo ryby v temných a studených vodách Antarktidy. Nahlédnout do biotopu, který je ukrytý pod nekonečným ledem. Zjistit, jak by vypadal let přes Středozemní moře do Afriky, kdyby člověk neseděl v letadle, ale na hřbetě divoké husy. Co všechno se přihodí včele během čtyřiadvaceti hodin? Jak získat údaje o frekvenci mávání křídel, srdečním rytmu, krevním tlaku, stravování, fyzických výkonech při potápění, hospodaření s kyslíkem a jaké následky má pro mořské savce vliv lidské činnosti jako hluk lodních motorů nebo podmořské výbuchy?

Jak pozorovat zvířata tam, kam se člověk nemůže dostat? Odpověď na tuto otázku dala technologie, jejíž pomocí dopravci kontrolují polohu svých kamionů, aniž by opustili svou kancelář, a která řidičům pomáhá najít tu správnou ulici v úplně cizím městě. Tuhle technologii zná každý moderní člověk, aniž by tušil, že zároveň provedla revolucí v zoologii. Telemetrie.

Američtí vědci přišli už koncem padesátých let s nápadem vybavit zvířata sondami. US Navy začala krátce nato pracovat s cvičenými delfíny, avšak první programy ztroskotaly na velikosti vysílaček. Byly zkrátka moc těžké. K čemu by byl tachograf na hřbetě delfína zaznamenávající jeho přirozené chování, kdyby toto chování ovlivňoval. Byl to nějakou dobu začarovaný kruh, dokud nenastal rozmach mikroelektroniky. Dnes tachografy velikosti tabulky čokolády a ultralehké kamery dodávají všechna vytoužená data přímo z terénu, aniž by si jejich nositelé všimli, když se procházejí deštnými pralesy nebo plavou pod ledovými krami Machlurdo Soundu, že na sobě mají ani ne patnáctigramový high-tech. Medvědi grizzly, divocí psi, lišky a sobi konečně dali člověku zevrubně nahlédnout do svého způsobu života, jak se páří, jak si počínají při lovu a po jakých trasách migrují. S mořskými orly, albatrosy, labutěmi, divokými husami a jeřáby začalo být možné obletět půl světa. Momentálně byly, coby vrchol tohoto vývoje, minivysílačkami, které vážily přesně jednu tisícinu gramu a byly napájeny radarovými vlnami, vybavovány různé druhy hmyzu. Nazpět odrážely paprsky v dvojnásobné rychlosti, takže data bylo možné bez problémů přijímat ještě ve vzdálenosti sedmi set metrů.

Větší část měření se prováděla telemetrii podporovanou satelity. Systém to byl stejně jednoduchý jako geniální. Vysílačka na zvířeti odesílala signály na oběžnou dráhu a tam je přijímal ARGOS, satelitní systém francouzské organizace pro kosmické lety CNES. Odtud signály putovaly do provozní centrály v Toulouse a na jednu pozemní ve Fairbanksu v USA. Během devadesáti minut pak byly rozeslány na připojené instituty po celém světě, a to v téměř stejné kvalitě jako při přímém přenosu v reálném čase.

Zkoumání velryb, tuleňů, tučňáků a mořských želv se rychle vyvinulo v samostatný telemetrický obor. Telemetrie poskytla vhled do fascinujícího, protože neprobádaného životního prostoru na Zemi. Ultralehké tachografy uchovávaly data ze značných hloubek, registrovaly teplotu, hloubku a délku ponoru, polohu, směr a rychlost pohybu zvířat. Jejich signály však naneštěstí nepronikaly vodou, takže v mořských hlubinách byl ARGOS slepý. Například keporkakové, kteří většinu svého života pobývali u kalifornských břehů, se zdržovali nad hladinou nanejvýš jednu hodinu denně. Zatímco ornitologové mohli pozorovat tahy čápů a současně přijímat data, mořští badatelé byli od všeho odříznutí v okamžiku, kdy se velryba potopila. Prozkoumat ji doopravdy by znamenalo sledovat ji se zapnutou kamerou až na dno Pacifiku. Ale to by žádný potápěč nedokázal a ponorky na to byly příliš pomalé a neohrabané.

Vědci z University of California v Santa Cruz konečně našli řešení v podobě podvodní kamery těžké jen pár gramů a odolné vůči tlaku vody. Přístroje zavěsili postupně na plejtvákovce šedého, rypouše sloního, několik tuleňů Weddellových a nakonec na delfína. Neuvěřitelně rychle objevili úžasné fenomény. Stačilo pár týdnů, a nauka o mořských savcích se ohromně rozšířila. Bylo by skvělé, kdyby šlo velryby a delfíny opatřit sondami jako jiná zvířata, ale to se ukázalo těžké, ba přímo nemožné. Proto o životním prostoru velryb neexistovalo tolik materiálu, kolik by si byl Anawak v tu chvíli přál. Navíc mu nikdo nedokázal říct, na co má své úsilí zaměřit, a tak bylo důležité úplně všechno. Na druhé straně se Anawak v materiálech přímo topil. Tisíce hodin obrazových a zvukových záznamů, měření, analýzy, statistiky. Projekt Sisyfos, jak to nazval John Ford.

Jedině na nedostatek času si Anawak nemohl stěžovat. Davies Whaling Station byla rehabilitována, a uzavřena. Podél západních břehů Kanady a USA teď pluly pouze hodně veliké lodě. Katastrofy, jako byla ta u Vancouver Islandu, se odehrály téměř současně všude od San Franciska po Aljašku. Během první vlny útoků se potopilo nebo bylo těžce poškozeno víc než sto malých lodí a člunů. O víkendu počet útoků konečně klesl, protože už se na otevřené moře neodvážil nikdo, pokud neměl pod sebou kýl velkého trajektu nebo nákladní lodi. Stále však jedno rozporné hlášení stíhalo druhé. Ani o počtu mrtvých nebyly spolehlivé údaje. Začaly zasedat nejrůznější komise a krizové štáby zaštítěné vládami postižených zemí a následkem byla invaze létajících strojů. Všude podél pobřeží vrčely helikoptéry, v nichž se tísnili vojáci s vědci a politiky, civěli na moře a předháněli se v bezradnosti.

A jak už vyplývá z povahy takových štábů, šéfové vládních týmů začali povolávat externí odborníky. Vancouverské akvárium v čele s Fordem bylo určeno za vědeckou základnu, v níž se shromaždovala veškerá relevantní data. Na ni se napojily skoro všechny instituty a vědecká zařízení, která se zabývala životem v moři. Pro Forda to bylo neskutečné břímě. Pustil se do práce, o jejíž náplni nic nevěděl. Od stoletých zemětřesení po nukleární útoky teroristů, na to všechno existovaly zásuvky plné scénářů. Ale pro tohle nebylo k dispozici vůbec nic. Ford dlouho neváhal a sám nabídl Anawakovi místo poradce, protože ten ze všech vědců Severní Ameriky a Kanady věděl patrně nejvíc o tom, co se děje v hlavě velryby. Pouze v ní se totiž mohly skrývat odpovědi na otázky typu: jsou-li velryby vybaveny inteligencí, mají ještě všech pět pohromadě? A jestli ne, co se to s nimi stalo?

Odpověď však neznal ani Anawak, do něhož se vkládaly tak velké naděje. Ten si vyžádal veškeré dostupné telemetrické podklady o tichomořském pobřeží, které se nashromáždily od počátku roku. Už čtyřiadvacet hodin s Alicií Delawareovou vyhodnocoval videozáznamy. Pomáhali i pracovníci akvária. Studovali údaje o poloze velryb a poslouchali zvuky zachycené hydrofony, aniž by však dospěli k použitelným výsledkům. Žádná z velryb, táhnoucích od Havaje a Baja California nahoru do Arktidy, na sobě telemetrický přístroj neměla. Až na dva keporkaky, jimž tachografy odpadly krátce po opuštění Kaliutiského zálivu. Zdrojem jediných reálných poznatků byla dál stejná jako předtím videokazeta, kterou natočila ta zachráněná žena na Blue Sharkovi. Pouštěli si ji v Davies Whaling Station pořád dokola spolu se skippery, kteří byli zběhlí v identifikaci ocasních ploutví velryb.

Po rozmanitých způsobech přehrávání a zvětšování obrazu konečné poznali dva keporkaky, jednoho plejtvákovce a několik kosatek.

Delawareová měl pravdu. To video byla stopa. Anawak se na studentku už dávno nezlobil. Byla sice prostořeká a mluvila rychleji než myslela, ale tahle drsná manýra zakrývala vysoce inteligentní, analytický mozek, jak Anawak brzy zjistil. Mimoto Delawareová měla čas. Její rodiče bydleli v British Properties, vancouverské čtrti pro boháče. Alicii poskytovali život v nadbytku, aniž by se jí někdy ukázali. Anawak odhadoval, že ačkoli jí rodiče jen vynahrazují penězi svůj opravdu nevkusný nedostatek zájmu a společně tráveného času, jejich dcera si z toho velkou hlavu nedělala. Byla sice schopná utrácet spoustu peněz, ale jinak dokázala jít svou vlastní cestou. V zásadě to byla skvělá kombinace. Pro Delawareovou byla nečekaná spolupráce příležitostí, jak své studium biologie obohatit praxí, a Anawak zase potřeboval asistentku, když Susan Stringerová byla po smrti. Stringerová…

Pokaždé, když si vzpomněl na mrtvou skipperku, přepadl Anawaka stud a pocit viny, že ji nedokázal zachránit. Pravidelně si opakoval, že nic na světě nemohlo Stringerovou spasit, když už ji kosatka pevně držela. Ale stejně pravidelně v něm hlodala pochybnost. Co věděl on, který publikoval elaboráty a traktáty o vědomí sebe sama u tuleňů, o skutečných myšlenkových pochodech velryby? Jak přesvědčit kosatku, aby omilostnila svou oběť? Jaké argumenty platí na její inteligenci, která je úplně jiná než ta lidská? Nebyla tu přece jen nějaká možnost?

A pak si zase říkal, že kosatky jsou přece zvířata. Vysoce inteligentní, pravda, ale jenom zvířata. A kořist je kořist.

Na druhé straně člověk jednoznačně nepatří do potravního schématu kosatek. A sežraly vůbec kosatky pasažéry spadlé do vody? Nebo je jenom usmrtily? Zabily.

A je možné nařknout kosatku z vraždy?

Anawak vzdychl. Točil se v kruhu. Oči ho s každou další minutou pálily čím dál víc. Bez nálady sáhl po dalším cédéčku s digitálně uloženými obrazovými daty. Obracel je v rukou a pak zase odložil. Nebyl už schopen se soustředit. Strávil v akváriu celý den. Pořád s někým o něčem debatoval nebo někomu telefonoval, ale vůbec nepokročil. Připadal si úplně vyždímaný a vyprahlý. Znavený vypnul obrazovkou a podíval se na hodinky. Sedm pryč. Vstal a vydal se hledat Johna Forda. Ale ten měl jednání, a tak se stavil u Delawareové. Ta seděla v přebudované zasedačce nad dálnopisy.

„Nemáš chuť na šťavnatý steak z vorvaně?“ zeptal se mrzutě. Podívala se na něj a zamrkala. Modré brýle vyměnila za kontaktní čočky, které působily zrovna tak podezřele modře. Když si člověk dokázal odmyslet ty veverčí zuby, vypadala docela dobře. „Jasně. A kde?“

„Tady za rohem je docela pěkný bistro.“

„Blbost, žádný bistro!“ zvolala pobaveně. „Já tě zvu.“

„To není nutný.“

„Ke Carderovi!

„Panebože!“

„Tam je to dobrý“

„Já vím, že je to tam dobrý. Ale za prvé mě nemusíš zvát a za druhé, u Cardera je to takové… no jak bych to řekl…“

„Řekla bych prvotřídné“

Carderův bar-restaurant byl uprostřed jachetního přístavu Coal Harbour. Veliký, vzdušný, s vysokými stropy a okny. Byl to hodně nóbl podnik. Host se mohl kochat nádherným výhledem na okolí a pochutnat si na pravé west-coast-kitchen. V přilehlém baru tekly proudem drinky, které do sebe lili mladí lidé v dobře padnoucím značkovém oblečení. Anawakovi bylo jasné, že tam v sepraných džínách a vytahaném svetru bude za totálního mimoně, a krom toho si v nóbl podnicích připadal nesvůj, jako kdyby si spletl adresu. Naproti tomu Delawareová, a to si musel přiznat, byla pro Cardero s přímo stvořená.

Tak tedy ke Carderovi.

Jeli do přístavu Anawakovou starou fordkou a měli štěstí. V Carderos bylo obvykle třeba mít rezervaci dlouho dopředu, ale v rohu zůstal jeden nezadaný stůl. Byl trochu stranou a Anawakovi se to místo zamlouvalo. Dali si zdejší specialitu. Lososa grilovaného na cedrovém dříví se sójou, hnědým cukrem a citronem.

„Okay,“ řekl Anawak, když obsluha odešla. „Tak co máme?“

„Jenom velikánskej hlad, co se mě týče.“ Delawareová pokrčila rameny. „Nejsem ani o kapánek chytřejší než předtím.“

Anawak si mnul bradu.

„Já možná na něco přišel. Video té paní mě k tomu navedlo.“

„Moje video.“

„No jasně,“ řekl posměšně. „Za všechno vděčíme tobě.“

„Vděčíte mi přinejmenším za ten nápad. Tak cos vykoumal?“

„Souvisí to s identifikovanými velrybami. Všiml jsem si, že ataky prováděly výlučně a pouze transientní kosatky. Ani jeden rezident.“

„Ano.“ Delawareová nakrčila nos. „To je fakt. O rezidentech jsme vůbec nikdy neslyšeli nic špatného.“

Právě. V Johnstone Strait k žádným útokům nedošlo. A to se tam projížděly kajaky.“

„Takže nebezpečí vzešlo od migrujících kusů.“

„Transientů a možná i kosatek žijících na volném moři. Identifikovaní keporkakové a plejtvákovec jsou rovněž migranti. Všichni tři přezimovali v Baja California, to je dokonce zdokumentováno. Poslali jsme mailem obrázky jejich ocasních ploutví do institutu mořské biologie v Seattlu. Potvrdili nám, že tyhle kusy tam byly v minulých letech spatřeny několikrát.“

Delawareová se na něj podívala zmateně.

„Ale že plejtvákovci a keporkakové migrujou, to přece není nic novýho.“

„Ne všichni.“

„Aha. Já myslela…“

„Tehdy, když jsme znovu vyrazili na moře, Shoemaker, Greywolf a já, se stalo něco divného. Už jsem na to málem zase zapomněl. Museli jsme dostat lidi z Lady Wexham do člunu. Lod se potápěla a krom toho na nás útočila skupina plejtvákovců. Jsem si jistý, že jsme definitivně ztratili poslední šanci vyváznout sami živí, nemluvě o tom, že bychom někoho zachránili., Ale v tom se vedle nás vynořili dva plejtvákovci, a ti nám nic neudělali. Jenom tak chvíli leželi na vodě a ti ostatní se stáhli.“

„A to byli rezidenti?“

„Asi tucet plejtvákovců žije u západního pobřeží po celý rok. Jsou už moc staří, aby se vydali na tak těžkou pouť. Když dorazí stáda z jihu, přijmou vždycky ty staré kusy mezi sebe. Pozdraví se a je kolem toho celý rituál. Jednoho z těch rezidentů jsem poznal a ten vůči nám jednoznačně nejevil žádné nepřátelské úmysly. Naopak. Věřím, že oběma vděčíme za naše životy.“

„Nenacházím slov! Oni vás ochraňovali!“

„No ne, Alicio!“ Anawak zvedl obočí. „Taková míra polidštění přímo z tvých úst?“

„Za poslední tři dni jsem schopná uvěřit skoro všemu.“

„Slovo ochraňovali se mi zdá dost nadnesené. Ale myslím, že ty ostatní od nás drželi na distanc. Neměli ty útočníky rádi. Mohli bychom z toho vyvodit opatrný závěr, že postižena jsou jen migrující zvířata. Rezidenti, jedno který druh, se dál chovají přátelsky. Zřejmě poznali, že ti ostatní to nemají v hlavě v pořádku.“

Delawareová se s hloubavým výrazem ve tváři poškrábala na nose. „To by sedlo. Myslím, že velký počet velryb zmizí cestou z Kalifornie sem. Na volném moři. Agresivní kosatky žijou taky venku v Pacifiku.“

„Právě. Ať už je změnilo cokoli, musíme to hledat přesně tam. V hlubokém modrém moři. Daleko odtud.“

„Ale co?“

„Na to už přijdeme,“ řekl John Ford. Najednou se vynořil vedle nich, přitáhl si židli k jejich stolu a posadil se. „Musíme na to přijít dřív, než mě ti kašpaři z ministerstev tím jejich věčným telefonováním přivedou k šílenství.“

„Ještě jedna věc mi byla nápadná,“ řekla Delawareová při dezertu. „Kosatky se tou věcí mohly docela bavit, ale velké velryby určitě ne.“

„Jak jsi na to přišla?“ zeptal se Anawak.

„Asi takhle,“ odpovídala s pusou plnou mousse au chocolat. „Představ si, že se pořád rozbíháš proti něčemu, co chceš převrhnut. Nebo padáš na něco, co má rohy a hrany. Jak velké je nebezpečí, že se u toho sám zraníš?“

„Má pravdu,“ poznamenal Ford. „Ty velryby se přece mohly zranit. A zvířata si nikdy vědomě sama neublíží, pokud to neslouží k udržení druhu nebo k ochraně potomstva.“ Sundal si brýle a obřadně je čistil. „Pojďme si trochu zafantazírovat. Co když celá ta akce je protest?“

„Proti čemu?“

„Proti lovu velryb.“

„Odkdy velryby protestují proti lovu velryb?“ vykřikla Delawareová nevěřícně.

„Dřív velryby opakovaně útočily na velrybáře,“ řekl Ford. „Speciálně když lovili telata.“

Anawak zavrtěl hlavou. „Tomu přece sám nevěříš.“

„To byl jen takovej pokus.“

„Ale špatnej. Dodneška se neprokázalo, jestli velryby vůbec chápou, co je to jejich lov.“

„Ty myslíš, že nepoznají, že je někdo honí?“ zeptala se Delawareová. „To je teda pěkná blbost.“

Anawak protočil oči.

„Přinejmenším v tom nerozeznají nějaký systém. Delfíni a kulohlavci uvíznou na březích vždy v těch samých zálivech. Na Faerských ostrovech jich rybáři seženou dohromady celá stáda a pak je mlátí hlava nehlava železnými tyčemi. Je to vyložený masakr. Nebo se podívej do Japonska, na Futo, kde zabíjejí skákavé delfíny a sviňuchy. Zvířata vědí po celé generace, co je čeká. Proč se tam navzdory tomu pořád vracejí?“

„Rozhodně to není známka nějaké mimořádné inteligence,“ řekl na to Ford. „Ale na druhé straně, my toho taky každým rokem víme víc a víc o skleníkových plynech, a přece je dál vypouštíme, dál kácíme deštné pralesy. To taky není známka nějaké mimořádné inteligence, nemyslíte?“

Delawareová se zamračila a pečlivě seškrábla z talíře zbytek mousse au chocolat.

„To souhlasí,“ řekl po chvíli Anawak.

„Co?“

„Jak Licia říkala, že se velryby můžou zranit, když skáčou na čluny nebo se vrhají proti nim., Když tebe najednou napadne odprásknout nějaké lidi, jak na to půjdeš? Usadíš se hezky někde, odkud máš přehled, a začneš do nich pálit. Ale dáváš si pozor, aby ses přitom sám nepostřelil třeba do nohy.“

„Dejme tomu, že jednáš pod vlivem něčeho.“

„Jsi zhypnotizovaný.“

„Nebo nemocný. Zblblý. Vždyť to říkám. Jsou úplně zblbý!“

„Jako že prodělaly brainwashing!“

„Nechte už těch keců!“

Chvíli nikdo nic neříkal. Každý z nich se ponořil do vlastních myšlenek, zatímco hluk v Carderovi sílil a obtěžoval. Doléhaly k nim útržky hovorů od ostatních stolů. Události ovládly tisk a veřejný život. Každý hlasitě vyvozoval souvislosti mezi tím, co se stalo na západním pobřeží, a haváriemi v asijských vodách. U Japonska a v Malackém průlivu došlo rychle za sebou k největším námořním neštěstím za několik posledních desetiletí. Všichni zjednodušovali a měnili teorie, ale vůbec se nezdálo, že by to někomu kazilo chuť k jídlu.

„A co když jsou to přece jenom jedy?“ ozval se konečně Anawak. „PCB, to je to hlavní svinstvo. Co když velryby něco takového podněcuje k zuřivosti?“

„Každopádně vzteky šílí,“ poškádlil ho Ford. „Jak říkám, protestujou. Islanďani požadujou vyšší kvóty, Japonci se jim tlačí na kobylku a Norům je IWC u prdele!, Dokonce i Makahové je chtějí zase lovit. To je ono!“ Ford se zašklebil. „Velryby si to nejspíš přečetly v novinách!“

„Na šéfa vědeckého poradního sboru jseš dost mimo,“ namítl Anawak. „Nehledě na tvou pověst seriózního vědce.“

„Makahové?“ opakovala po něm Delawareová.

„To je jeden z kmenů Nuu-Chah-Nulth,“ odpověděl Ford. „Indiáni žijící na západě Vancouver Islandu. Už léta se domáhají právní cestou, aby směli znovu lovit velryby.“

„Cože? Kde to žijou? Zbláznili se?“

„Zachovej Bůh tvé pobouření civilizovaného člověka, ale Makahové ulovili poslední velrybu v roce 1928.“ Anawak zíval. Sotva udržel oči otevřené. „Oni to nebyli, kdo plejtváky, keporkaky a plejtvákovce přivedl až na hranici vyhynutí. Makahům jde o tradici a zachování vlastní kultury. Argumentují tím, že už skoro žádný Makah neovládá tradiční způsob lovu velryb.“

„No a co? Kdo se chce najíst, ať si nakoupí v supermarketu.“

„Dopřej Leonovi jeho vznešenou přímluvu,“ řekl Ford a dolil si víno.

Delawareová se pozorně zadívala na Anawaka. V jejích očích se něco změnilo.

Prosím, jenom to ne, říkal si on.

Že vypadal jako Indián, to musel poznat každý, ale Delawareová z toho teď začala vyvozovat mylné závěry. Tušil, že ta otázka přijde. Bude zas jednou muset vysvětlovat sám sebe a nic nenáviděl víc, než právě pomyšlení na tohle. Měl zlost na Forda a přál si, aby s těmi Makahy vůbec nebyl začínal.

Vyměnil si s ředitelem jeden rychlý pohled.

Ford pochopil.

„O tom si popovídáme někdy jindy,“ navrhl. A než Delawareová stačila něco namítnout, řekl: „Tu hypotézu o jedech bychom měli probrat s Olivieraovou, Fenwickem nebo s Rodem Palmerem. Ale upřímně řečeno, já tomu nevěřím. Zatížení způsobuje únik ropných látek a vypouštění chlorovaných uhlovodíků. Víš stejně dobře jako já, k čemu to vede: k oslabení imunitního systému, infekcím a předčasné smrti. Ale ne k šílenství.“

„Nevypočítal nějaký vědec, že kosatky na západním pobřeží během třiceti let vyhynou?“ vmísila se do hovoru Delawareová.

Anawak zachmuřeně přikývl.

„V rozmezí třiceti až sto dvaceti let. Jestli to takhle půjde dál. Ale nejenom kvůli zamoření jedy. Kosatky přicházejí o tradiční zdroje své potravy, lososy. Takže když nezahynou na jedy, odstěhují se. Budou muset hledat potravu v jiných oblastech, kde to neznají, uvíznou jich tuny v rybářských sítích… a všechno dohromady.“

„Hypotézu s jedy pusť z hlavy, Leone,“ pronesl Ford. „Kdyby se to týkalo jen kosatek, mohli bychom o tom dát řeč. Ale kosatky a keporkakové ve strategické součinnosti… Já nevím…“

Anawak se zamyslel.

„Moje stanovisko znáte,“ řekl tiše. „Já jsem dalek toho, podsouvat zvířatům nějaké úmysly nebo přeceňovat jejich inteligenci, ale… Nemáte taky někdy pocit, že se nás chtějí zbavit!“

Ostatní se na něj podívali. Anawak čekal mohutné protesty. Místo toho Delawareová souhlasně přikývla.

„Ano. Kromě rezidentů.“

„Kromě rezidentů. Protože ti nebyli tam, co ostatní. Kde se s těmi druhými něco stalo. Velryby, které potopily remorkér… Jávám říkám! Odpověď je tam venku, někde hluboko pod mořem!“

„Proboha, Leone!“ Ford se zaklonil v opěradle a pořádně si přihnul vína. „V kterým filmu jsme se to ocitli? Jděte a vyhubte lidské plémě!“

Anawak mlčel.

Z videa zachráněné ženy už toho víc nezjistili.

Když se Anawak pozdě večer ukládal ke spánku ve své vancouverské garsonce, nemohl usnout. Hlavou se mu honily myšlenky, jak by jednu z těch změněných velryb sám zapojil do akce. Ať už se na zvířata přeneslo cokoli, ovládá je to teď stejně jako předtím. Opatřit jednu z těch velryb kamerou a sondou, možná by to přineslo tolik naléhavou odpověď.

Jenže jak tyhle věci upevnit na zdivočelého keporkaka, když ani mírumilovný kus chviličku nepostojí?

A pak je tu problém s kůží…

Přilepit tu věcičku na tuleně bylo něco úplně jiného než opatřit sondou velrybu. Tuleni a lvouni se dali bez problémů odchytit na místech jejich odpočinku. Sondy se připevnily na srst biologicky odbouratelným lepidlem. To rychle uschlo a pak se jednou rozpustilo pomocí zabudovaného spouštěcího mechanismu. Zbytky lepidla zmizely nejpozději při každoroční výměně srsti.

Velryby a delfíni však srst neměli. Sotva existovalo něco hladšího než kůže delfínů a kosatek, která byla na omak jemná jako kůže novorozence a potažená gelem, aby zvíře lépe překonávalo odpor třením a aby nenatáhlo bakterie. Její vrchní vrstva se neustále obměňovala. Rozpouštěly ji enzymy, takže při skocích z těla opadávaly velké, tenké cáry, včetně nevítaných parazitů a sond. S kůží keporkaků a plejtvákovců to bylo stejné.

Anawak vstal, ale nerozsvítil, a přešel k oknu. Garsonka byla ve starší výškové budově a byl z ní výhled na Granville Island. Anawak viděl noční město se všemi jeho světly. Probíral jednu možnost za druhou. Byly na to pochopitelně různé triky. Američtí vědci používali k uchycení vysílaček a měřicích přístrojů přísavky. Pomocí dlouhých tyčí je narazili ze člunu na velrybu, která plula blízko nebo ji nadnášela vlna. Dost často se minuli. Ale byla to cesta. Přísavky ovšem vydržely odolávat tlaku a proudění jen pár hodin. Jiní přicvakávali přístroje na hřbetní ploutev. Ale zas tu byla otázka, je-li v těchto dnech vůbec možné se přiblížit v člunu k velrybě a nejít okamžitě ke dnu. Taky by bylo možné velryby omámit…

To všechno bylo příliš komplikované. Navíc by nestačil jenom tachograf. Potřebovali kamery. Satelitní telemetrii a videozáznam. Vtom ho něco napadlo. Existuje potřebná metoda.

Vyžadovala dobrého střelce. Velryby sice představovaly velkoplošný cíl, ale i tak to chtělo někoho, kdo umí střílet opravdu dobře.

Anawak si připadal jako v horečce. Přiskočil k psacímu stolu, připojil se na internet a postupně vyhledával různé adresy. Napadla ho další možnost, o které se dočetl. Chvíli se hrabal v kartotéce, až konečně našel internetovou adresu Underwater Robotics & Applications Laboratory Teams v Tokiu.

Za chvíli už věděl, jak by to mohlo fungovat. Musí zkombinovat oba postupy. Krizový štáb bude muset vyklopit fůru peněz, ale toho by se teď neměli zaleknout, když to poslouží k objasnění problému. Lebku měl na prasknutí.

K ránu Anawak konečně usnul. Jeho poslední myšlenka platila Barrier Queen a Robertsovi. Taky jedna taková divná věc. Ředitel se mu nikdy neozval zpátky, přestože ho Anawak několikrát urgoval. Doufejme, že Inglewood aspoň poslal vzorky do Nanaima. A co bylo vůbec s tou zprávou? Anawakovi se nelíbilo, jak ho pořád všude odbývají. Co mám zítra všechno udělat?

Radši ještě vstanu a udělám si pár poznámek, říkal si. Za prvé musím… Ale v témž okamžiku usnul, na smrt vyčerpán.

20. dubna

Lyon, Francie

Bernard Roche si dělal výčitky, že mu prozkoumání vzorků vody trvalo tak dlouho. Ale už na tom nemohl nic změnit. Jak by také mohl tušit, že humr je schopen zabít člověka? Nebo možná i víc lidí?

Jean Jéróme, rybí kuchař v Troisgros v Roanne, jenž dostal zásah otráveným bretaňským humrem, upadl do čtyřiadvacetihodinového komatu a už se z něj neprobral. Přesnou příčinu smrti se stále nedařilo určit. Prokazatelné bylo jenom to, že jeho imunitní systém selhal a že to musel být přímý následek těžkého toxického šoku. Zrovna tak nebylo dost dobře možné prokázat, jestli příčinou smrti byl samotný humr, nebo ona divná věc v něm, ale pravděpodobná byla spíš ta druhá možnost. Onemocněli i další členové kuchyňského personálu a nejvíce učeň, který se záhadné substance dotkl a konzervoval ji. Všichni trpěli závratěmi, nevolností a stěžovali si na bolení hlavy. Také naříkali, že se nemohou soustředit. To všechno bylo samo sebou zlé pro ně a také pro Troisgros, jehož provoz začal váznout. Rocheho však mnohem víc znepokojovaly podobné potíže, s nimiž teď lidé v Roanne vyhledávali své lékaře. Symptomy byly sice slabší, ale stejné. Když se Roche dozvěděl, co se stalo s vodou, v níž Jéróme blanšíroval onoho humra, začal se obávat nejhoršího.

Tisk případ bagatelizoval, už z ohledu na známý restaurant, ale pochopitelně se o tom referovalo a Rochemu se leccos doneslo i z jiných zdrojů. Troisgros zdaleka nebyl jediným postiženým. V Paříži zemřelo několik lidí, kteří si pochutnávali na zkaženém humrovi, jak zněla oficiální zpráva, ale Roche tušil, že skutečnost je úplně jiná. Docházela hlášení z Le Havru, Cherbourgu, Caen, Rennes a z Brestu. Roche pověřil jednoho asistenta, aby vyzkoumal pozadí oněch zpráv. Začínal se rýsovat obraz, v němž hlavní neblahou roli hrál bretaňský humr, proto Roche vše ostatní odsunul stranou a věnoval se pouze analýze vzorků vody.

Znovu narážel na nezvyklá spojení, která mu kladla další hádanky. Musel nutně získat další vzorky, a tak rozhodil kontakty v postižených místech. Naneštěstí však nikde dosud nikoho nenapadlo, aby kousek té divné hmoty uchoval. Také nikomu humr neexplodoval jako v Roanne. Ovšem nesla se řeč o nepoživatelných kouscích, jejichž maso se muselo vyhodit, nebo o humrech, kteří byli kuchaři podezřelí už od pohledu, protože z nich cosi pučelo. Roche si přál, aby i někdo další byl tak chytrý jako roanneský učeň, jenže rybáři, velkoobchodníci a kuchyňský personál nebyli laboranti. A tak zůstával odkázán na spekulace. Měl dojem, že do humra nevnikl pouze jeden cizí organismus, ale že musely být hned dva. Především to byly rosoly. Ty se rozložily a dokonale zmizely.

Naproti tomu ten druhý organismus byl živý, jeho hustota byla značná a Rochemu připadal až děsivě známý.

Prohlížel ho pod mikroskopem.

Tisíce průsvitných kuliček vířily křížem krážem jako tenisové míčky. Byla-li Rocheho domněnka správná, uvnitř kuliček se nacházel stočený peduncullus, něco na způsob sosáčku.

Zabily Jeana Jeróma tyto organismy?

Roche vzal sterilizovanou jehlu a vbodl si ji rychle do konečku palce. Objevila se malá kapka krve. Opatrně ji injikoval do vzorku na skleněné destičce a znovu vše pozoroval mikroskopem. Při sedmsetnásobném zvětšení vypadala Rocheho krevní tělíska jako rubínově červené okvětní lístky. Mihotala se ve vodě a každé z nich bylo plné hemoglobinu. Průsvitné kuličky se ihned zaktivizovaly. Vyrolovaly své sosáčky a rychlostí blesku se vrhly na lidské buňky, aby je do nich bodaly jako kanyly. Jak zrůdné mikroby vysávaly krevní tělíska, barvily se pomalu do červena. Přitom natékaly přesně tak, jak se Roche obával. Každý z těch organismů nasál až deset krevních tělísek. Nejpozději za tři čtvrtě hodiny bude jejich dílo dokončeno. Roche se na to díval úplně fascinován a zjišťoval, že to jde ještě rychleji. Mnohem rychleji, než si myslel.

Hrůzné divadlo skončilo po patnácti minutách.

Roche zůstal sedět nehybně za mikroskopem. Potom si zapsal:

Zřejmě Pfesteria piscicida.

Ono „zřejmě“ znamenalo jen poslední zbytek pochybností, i když Roche si byl jistý, že právě určil původce, který byl odpovědný za případy onemocnění a smrti. Co ho znepokojovalo, byla monstrózní emise Pfiesteria piscicida. Byl to superlativ superlativů, protože Pfiesteria byla monstrem už sama o sobě. Monstrem o průměru pouhé setiny milimetru. Byl to jeden z nejmenších dravců na světě. A zároveň jeden z nejnebezpečnějších. Pfiesteria piscicida byl upír.

Roche o tom četl už mnohé. Nebylo to tak dávno, co se s Pfiesteriemi setkala věda poprvé. Začalo to v osmdesátých letech úhynem padesáti laboratorních ryb na North Carolina State University. Co se týče kvality vody, navenek nebylo shledáno nic. Ale byly spatřeny mraky nepatrných jednobuněčných, kteří se hemžili v akváriu. Vyměnili vodu a nasadili nové ryby. Nepřežily ani den. Něco je zabíjelo s neuvěřitelnou efektivitou. Zabíjelo to zlaté rybky, okouny i africké tilapie. Často v řádu hodin, někdy i minut. Vědci pokaždé pozorovali, jak sebou oběti zmítají v křečích, než v bolestech pojdou. Pokaždé se ty záhadné mikroby vynořily jakoby odnikud a zrovna tak rychle zase zmizely. Pomalu se začal rýsovat jasnější obraz. Jedna botanická rozpoznala v hrůzném organismu bičíkovce dosud neznámého druhu. Byl to jeden z Dinoflagellata, řasa obrněnka. Těch byla spousta a většina z nich byla neškodná. Ale některé se už dávno ukázaly být skutečnými praky na vymršťování jedů. Zamořovaly celé mušlí farmy. Jiné obrněnky zas měly na svědomí velice nebezpečné „rudé přílivy“, když barvily moře krvavě červeně nebo dohněda. Také o nich se vědělo, že napadají lastury. Jenže všichni tihle zástupci byli neškodní ve srovnání s nově objeveným organismem.

Neboť Pfiesteria piscicida se od příbuzných druhů lišily. Útočily aktivně. Svým způsobem připomínaly klíšťata. Nikoli formou, ale stejnou výdrží a trpělivostí. Číhaly na dně vod jakoby bez známek života. Každý jednotlivý organismus uzavřený v pouzdře na způsob cysty, které ho chránilo. Pfiesteria mohly tímto způsobem vydržet bez potravy celé roky. Dokud kolem netáhlo hejno ryb, jejichž výměšky klesaly ke dnu a probudily tím chuť zdánlivě mrtvých jednobuněčných.

Co se dělo pak, lze popsat jako bleskový útok. Miliardy řas se uvolnily ze svých cyst a stoupaly vzhůru. Oba bičíky na konci těla jim sloužily jako pohonný mechanismus. Jeden se točil jako vrtule a druhý kormidloval organismus potřebným směrem. Když se obrněnka zachytila na těle ryby, uvolnila jed, který ochromil nervy a zároveň v kůži vyžral díru, do níž Pfiesteria pak vsunuly svůj sosák a vysávaly tělesné šťávy umírající kořisti. Když se nasytily, pustily se oběti a stáhly se zpátky na dno, kde se znovu zapouzdřily.

Samy o sobě byly toxické řasy normálním jevem. Něco, jako honby v lese. O jedech, které obsahují některé řasy, se vědělo dlouho. Přesně vzato už v biblických dobách. V Druhé knize Mojžíšově je tento fenomén popsán a s až ohromující přesností vystihuje „rudý příliv“. Holí, kterou mám v ruce, teď udeřím do vody v Nilu, a ta se promění v krev. A ryby, kteréž jsou v řece, leknou a Nil bude páchnout. Marně budou Egypťané usilovat, aby se mohli napít vody z Nilu. Nebylo nic zvláštního na tom, že jednobuněční zabíjeli ryby. Nové bylo jenom to, s jakou intenzitou a brutalitou se tak dělo. Vypadalo to, jako kdyby svět zachvátila nemoc vod, jejíž spektakulární symptom nesl jméno Pfiesteria piscicida. Jedovaté útoky na mořské živočichy, nové nemoci korálů, infikované porosty mořské trávy, to všechno zrcadlilo stav, v němž se ocitla všechna světová moře. Moře byla oslabena proudy vypouštěných škodlivin, drancujícím lovem ryb, bezohledným využíváním břehů a následkem globálního oteplování. Vedly se spory, zda jsou invaze zabijáckých řas něčím novým, nebo jestli se vyskytují periodicky. Jisté bylo jen to, že tímto způsobem se dosud nikdy nezmocňovaly zeměkoule a že, co se týče objevení se nového druhu, se příroda projevila neobyčejně kreativně. Zatímco Evropané dosud jásali, že v jejich zeměpisných šířkách se Pfiesteria zatím neobjevila, u norských břehů hynuly tisíce ryb a norští chovatelé lososů se ocitali na pokraji bankrotu. Vrah se tentokrát jmenoval Chrysochromulina polylepis. Tento druh byl malým bratříčkem Pfiesteria a nikdo se neodvažoval předvídat, s čím vším ještě budeme mít co do činění.

Nyní tedy Pfiesteria piscicida napadla bretaňské humry.

Ale byla to skutečně Pfiesteria piscicida!

V Rochem hlodaly pochybnosti. Chování jednobuněčných hovořilo pro, i když byli mnohem agresivnější, než bylo popsáno v dosavadní dokumentaci. Především si Roche kladl otázku, jak vůbec mohl humr přežít tak dlouho. Pocházely řasy z jeho vnitřku? Společně s onou substancí? Rosolovitá hmota, jež se na vzduchu rozkládala, se každopádně zdála být něčím úplně jiným než tyto řasy. Něčím s konečnou platností naprosto neznámým. Pocházelo obojí vůbec zevnitř humra? Ale co se pak stalo s humřím masem?

A byl to vůbec humr?

Roche se propadal do bezradnosti. S absolutní jistotou teď věděl jenom jedno: ať už to bylo cokoli, nyní se to nachází v pitné vodě města Roanne.

22. dubna

Norské moře, okraj kontinentu

Svět na moři sestával jen z vody a více nebo méně jasně ohraničené oblohy. Nebyly zde žádné orientační body a za hezkého počasí to vypadalo, jako by svět volně pokračoval vesmírem. Za deště člověk nevěděl, jestli je ještě nad hladinou, nebo už napůl pod ní. Jednotvárný, vytrvalý déšť deprimoval i ostřílené námořníky. Obzor zmizel, černé vlny splývaly s neohraničenými mraky a výsledkem byl skličující obraz univerza bez světla, tvarů a naděje.

Severní i Norské moře však poskytovalo oku záchytné body v podobě do daleka se táhnoucích vrtných věží. Tam dál na kontinentálním svahu, nad nímž výzkumná loď Sonne křižovala už dva dny, byla většina těžebních plošin příliš vzdálená na to, aby byly pozorovatelné pouhým okem. A i těch několik málo věží na dohled dnes zmizelo v jemném mrholení.

Všechno bylo provlhlé skrznaskrz. Lepkavý chlad zalézal vědcům a lodnímu personálu pod vodotěsné obleky a overaly. Pořádný poctivý déšť s pleskajícími kapkami by jim všem byl milejší než tahle mlžná kaše. Zdálo se, že voda nepadá jen z nebe, ale že také stoupá z mořské hladiny. Byl to jeden z nejmizernějších dnů, jaké Johanson pamatoval. Stáhl si kapuci do čela a šel na záď, kde byl technický personál zaměstnán vyzvedáváním multisondy. V půli cesty se k němu přidal Bohrmann.

„Nezačíná se vám o těch červech už zdát?“ zeptal se Johanson.

„Ještě to ujde,“ odpověděl geolog. „A vám?“

„Utíkám se k představě, že hraju ve filmu.“

„To je dobrý nápad. A kdo ho režíruje?“

„Co třeba Hitchcock?“

„Ptáci verze pro podmořské geology?“ Bohrmann se hořce usmál. „Zajímavá představa, ale, aha, už to je!“

Nechal Johansona stát a spěchal na záď. Jeřáb vytahoval z vody velkou kruhovou soustavu, jejíž horní polovina byla opatřena trubkami z umělé hmoty. Právě obdrželi vzorky vody z různých hloubek. Johanson se chvíli díval, jak se vzorky odebírají, a pak na palubu přišli Stone, Hvistendahl a Lundová. Stone se hnal k němu.

„Tak co říkal Bohrmann?“ zeptal se.

„Houstone, máme problém!“ Johanson pokrčil rameny. „Moc toho neřekl.“

Stone přikývl. Jeho agresivita už dávno ustoupila pocitu porážky. Sonne během měření plula podél jihozápadní linie kontinentálního svahu až nad Skotsko, zatímco videosuport vysílal obrazy z hloubky. Suport byla nemotorná věc, která vypadala jako ocelový regál neuspořádaně přecpaný přístroji, silnými reflektory a elektronickým okem, jež filmovalo mořské dno a své dojmy vysílalo přes optický kabel do monitorovací laboratoře, zatímco zařízení bylo taženo za lodí pod vodou.

Na palubu Thorvaldsonu dodával obrazový materiál modernější Victor. Norská výzkumná loď sledovala svah severovýchodním směrem a analyzovala vodu v Norském moři až nahoru k Tromso. Obě lodi vyrazily na svou plavbu z místa plánované podmořské továrny. Nyní však už zase mířily k sobě. Až se za dva dny setkají, budou jak celý svah norského šelfu tak Severní moře znovu proměřeny. Bohrmann a Skaugen navrhli postupovat tak, jako kdyby měli co do činění s dosud neprobádanou krajinou, a vbrzku tomu tak skutečně bylo. Poté, co Bohrmann představil první naměřené hodnoty, se už nic nejevilo v důvěrně známém světle.

Bylo to den předtím brzy ráno, ještě než z videosuportu dorazily první záběry na monitor. Multisondu spustili za studeného, vlhkého svítání a Johanson se pokoušel ignorovat pocit, že jede ve výtahu, když se Sonne náhle propadla po vlně dolů. První vzorky vody putovaly obratem do seizmické laboratoře a tam byly analyzovány. O něco později Bohrmann svolal tým do konferenční místnosti na hlavní palubě. Sesedli se kolem dřevěného lakovaného stolu a nikdo si už nemnul oči ani nezíval. Všichni teď byli zvědaví, mlčeli a svírali v rukou pohárky s kávou, jejíž teplo prostupovalo do konečků prstů.

Bohrmann trpělivě čekal, až se sejdou úplně všichni. Jeho oči byly upnuté na list papíru.

„Mohu vám posloužit prvním výsledkem,“ řekl. „Není reprezentativní, jenom taková momentka.“ Zvedl zrak. Jeho pohled na vteřinku utkvěl na Johansonovi a přenesl se dál na Hvistendahla. „Znáte pojem metanový sloupec?“

Mladý muž z Hvistendahlova štábu nejistě zavrtěl hlavou.

„Metanové sloupce vznikají, když plyn vystupuje z mořského dna“ vysvětloval Bohrmann. „Mísí se s vodou, pohybuje se s proudem a stoupá vzhůru. Všeobecně se takové sloupce vyskytují tam, kde je jedna zemská deska přesunuta přes druhou, takže tlak lisuje a víří sediment. Následkem toho zde pramení fluidy a plyny. To je celkem známý jev.“ Bohrmann si odkašlal. „Ale vidíte, že na rozdíl od Pacifiku se v Atlantiku takové oblasti vysokého tlaku nevyskytují, tedy ani před Norskem. Okraje kontinentu jsou naprosto pasivní. Přesto jsme dnes ráno v této oblasti naměřili vysoce koncentrovaný metanový sloupec. V dřívějších měřeních se nic takového neobjevilo.“

„Jak vysoká je koncentrace nyní?“ zeptal se Stone. „Značná. Podobné hodnoty jsme naměřili u Oregonu. V oblasti, kde je mimořádně silné narušení vrstev.“

„Skvělé!“ Stone se pokusil vyhladit si vrásku z čela. „Pokud já vím, kolem Norska uniká metan permanentně. Známe to z dřívějších projektů. Je známo, že mořské dno vždycky někudy propouští metan a pokaždé je pro to vysvětlení. Tak proč se plašíme?“

„Vaše představa nevystihuje tak úplně podstatu věci.“

„Poslyšte,“ zasípěl Stone, „jediné, co mě zajímá, je, jestli jsou vaše měření důvodem znepokojovat se. Žádný takový důvod jste mi dosud nepředestřel. Jenom tady ztrácíme čas.“

Bohrmann se chápavě usmál. „Doktore Stone, v této oblasti, zvláště severně odsud, spojuje metanhydrát celá patra kontinentálního svahu jako cement v betonu. Každá hydrátová vrstva je silná šedesát až sto metrů, jsou to mohutné ledové kry. Ale také víme, že tyto vrstvy jsou provrtány svislými zónami. Jimi už léta uniká plyn, který by tudy podle našich propočtů stability vůbec unikat neměl. Na základě tlaku a teploty by měl na dně zmrznout. Dá se s tím žít a můžeme to dokonce ignorovat. Ale neměli bychom se nechat ukolébat jistotou jenom proto, že jsme zakreslili pár křivek do diagramu. Říkám to ještě jednou: koncentrace uvolněného metanu ve vodním sloupci je neúměrně vysoká.“

„A je to skutečně unikající plyn?“ zeptala se Lundová. „Mám na mysli, zda metan stoupá z nitra země, nebo snad pochází…“

„… z tajícího hydrátu?“ Bohrmann zaváhal. „To je zásadní otázka. Jestli se hydrát začal rozkládat, pak by se na místních parametrech muselo něco změnit.“

„A vy myslíte, že je to takový případ?“ zeptala se Lundová.

„Máme vlastně jen dva faktory. Tlak a teplotu. Ale nenaměřili jsme ani ohřev vody, ani pokles mořské hladiny.“

„Vždyť to říkám!“ vykřikl Stone. „Hledáme odpovědi na otázky, které nikdo nepoložil. Chci říct, že máme jeden vzorek. Jeden jediný zatracený vzorek!“

Bohrmann přikývl. „Máte naprostou pravdu, pane doktore. Jsou to všechno pouhopouhé spekulace. „Ale my jsme tu proto, abychom se dopátrali pravdy.“

„Ten Stone mi jde na nervy,“ svěřil se Johanson Lundové, když šli krátce nato do důstojnické jídelny. „O co mu vlastně jde? Jako kdyby chtěl zabránit provedení testů. A přitom vede projekt.“

„Můžeme ho třeba hodit přes palubu.“

„Už jsme toho do moře naházeli dost.“

Vzali si čerstvou kávu a odebrali se s ní na palubu.

„A co ty si myslíš o tom rezultátu?“ zeptala se Lundová mezi dvěma doušky.

„To není žádný rezultát. Pouze mezilehlá hodnota.

„Tak dobře. Co si tedy myslíš o té mezilehlé hodnotě?“

„Ještě nic.“

„Ale jdi!“

„Bohrmann je na to expert.“

„Věříš, že to má opravdu něco společného s těmi červy?“

Johanson si připomněl nedávný rozhovor s Olsenem.

„Vlastně nevěřím vůbec ničemu,“ řekl opatrně. „Něčemu věřit, to by bylo absolutně zavádějící.“ Foukl do horké kávy a zaklonil hlavu. Nad ním se táhla zatažená obloha. „Vím jenom jedno, že bych teď raději seděl doma než na téhle lodi.“

To bylo den předtím.

Zatímco se analyzovaly poslední vzorky vody, Johanson se stáhl do radiokabiny za můstkem. Přes satelit mohl z lodi navázat kontakt s celým světem. V uplynulých dnech začal budovat databázi. Rozesílal e-maily ústavům a vědcům a všechno maskoval osobním zájmem. První odpovědi byly zklamáním. Nového červa nikdo nezpozoroval. Před pár hodinami navázal kontakt s expedicí, která byla právě na moři. Přitáhl si židli, postavil laptop mezi dvě vysílačky a otevřel elektronickou poštu. I tentokrát byla kořist chabá. Jediná zajímavá zpráva přišla od Olsena, jenž mu sděloval, že invaze medúz u Jižní Ameriky a Austrálie se zjevně vymkla kontrole.

Nevím, jestli tam venku posloucháš zprávy, psal Olsen. Ale včera v noci vysílali mimořádné zpravodajství. Medúzy táhnou v obrovských hejnech kolem pobřeží. Vypadá to, jak říkal reportér, jako kdyby směřovaly do krajů osídlených lidmi. Samozřejmě je to úplná blbost. Ano, a zase to bouchlo. Dvě kontejnerové nákladní lodě u Japonska. Kromě toho mizí další čluny, ale tentokrát byla zachycena volání o pomoc. Tisk je stejně jako předtím plný podivných historek z Britské Kolumbie, ale nic konkrétního se z nich nedozvíš. Kdyby člověk věřil tomu, co píšou, tak v Kanadě teď pro změnu velryby loví lidi. Ale chválabohu nemusí člověk hned všemu věřit. Tolik vysílání pro dobrou náladu z Trondheimu. Neuchlastej se mi tam!

„Děkuju,“ zavrčel Johanson.

Zprávy poslouchali opravdu jen zřídka. Výzkumné lodě byly něco jako díry v čase a prostoru. Oficiálně se zprávy neposlouchaly proto, že bylo moc práce. Ve skutečnosti chtěl mít každý pokoj od měst, politiků a válek, aspoň dokud se vlny rozrážely o kýl. Dokud si člověk po dvou měsících nezačal připadat vyprahlý a nepřepadla touha být zase důležitý a zaujmout pevné postavení ve struktuře, kterou může lidem dopřát jedině civilizace. Touha po stupnicích hodnot, vyspělých technologiích, kinech, „mekáčích“ a pevné půdě pod nohama, která se nekymácí.

Johanson zjistil, že se nemůže soustředit. V duchu stále viděl, na co se už dva dny bez přestávky dívali na monitoru.

Červy.

Mezitím už měli jistotu: kontinentální svah se jimi jen hemžil. Plochy a žíly zmrzlého metanu zmizely pod miliony vrtících se růžových těl, která se snažila zavrtat do ledu. Byla to jednolitá šílená masa. Už to nebyl jen lokální jev. Byli svědky velkoplošné invaze, která se konala podél celých norských břehů.

Jako kdyby je někdo přičaroval…

Někdo přece musel narazit na podobný jev.

Proč se pořád nemohl zbavit pocitu, že mezi červy a medúzami je nějaká souvislost? Ale na druhé straně, jaké by pro to mohlo být aspoň napůl vážně přijatelné vysvětlení?

Je to všechno blbost!

Jasně, blbost.

Jenže s tou blbostí se pojil charakter něčeho začínajícího, napadlo ho najednou. Něčeho, čemu jsme až doposud věnovali jen zběžný pohled.

Tohle byl teprve začátek.

Ale to je přece ještě větší blbost!

Johanson se připojil. Vyťukal do vyhledávače CNN, aby si ověřil Olsenovy hlášky, když vešla Lundová a postavila před něj pohárek s černým čajem. Johanson k ní zvedl zrak a ona se spiklenecky usmála. Od výletu k jezeru jejich vztah vykazoval známky konspirace, drželi při sobě jako dva spiklenci.

Kolem se šířila vůně čerstvě uvařeného earl greye.

„Něco takového se vyskytuje na této palubě?“ zeptal se udiveně.

„Něco takového se na této palubě nevyskytuje,“ odpověděla Lundová. „Něco takového se musí vzít s sebou, když se ví, že je na to někdo vysazený.“

Johanson zvedl obočí. „Jaká péče! A jakou laskavost chceš za to ze mě zas vyrazit?“

„Co takhle poděkovat?“

„Dík.“

Podívala se na laptop. „Jak pokračuješ?“

„Nic moc. Co analýzy posledních vzorků vody?“

„Nemám tušení. Měla jsem důležitější věci na práci.“

„Ohó! A co může být důležitější?“

„Držet Hvistendahlova asistenta za ručičku.“

„Jak to?“

„Krmil ryby.“ Pokrčila rameny. „To víš, čerstvé masíčko.“

Johanson se musel usmát. Lundová si pospíšila osvojit výrazivo, které vlastně příslušelo jenom námořníkům. Na výzkumných lodích do sebe narážely dva světy, posádka a vědci. S nejlepšími úmysly se jedni otírali o druhé, předhazovali si vyjadřování, způsob života a nedostatky, chvíli se navzájem očichávali a nakonec se někdy sladili na důvěrně společnou vlnu. Ale do té doby převládal odstup plný respektu, který kompenzovali vtipkováním. Čerstvým masíčkem označovali námořníci nováčka na palubě, jenž byl na život na lodi připraven stejně málo jako jeho žaludek, poté co opustil pevnou půdu pod nohama.

„Ty jsi poprvé taky zvracela,“ poznamenal Johanson.

„Ty ne?“

Já ne.“

„Pche!“

„Opravdu ne!“ Johanson zvedl ruku na znamení přísahy. „Můžeš si to ověřit. Já jsem vůči mořské nemoci imunní.“

„Tak dobře, jsi imunní proti mořské nemoci.“ Lundová vylovila papírek a položila ho před Johansona. Byla na něm načmáraná internetová adresa. „Můžeš se okamžitě odebrat do Grónského moře. Jeden Bohrmannův známý tam zrovna je. Jmenuje se Bauer.“

„Lukas Bauer?“

„Ty ho znáš?“

Johanson pomalu přikývl. „Pamatuju si ho z jednoho kongresu v Oslu před pár lety. Měl tam přednášku. Myslím, že se zabývá mořskými proudy.“

„Je to konstruktér. Staví všechno možné. Výzbroj do mořských hlubin, vysokotlaké nádrže, Bohrmann říkal, že spoluvynalezl i hlubokomořský simulátor.“

„A Bauer je teď u Grónska?“

„Už celé týdny,“ řekla Lundová. „Ostatně máš pravdu, jeho práce má co činit s mořskými proudy. On tam provádí měření. Takže je to další kandidát na pátrání po červu.“

Johanson si vzal lístek. O téhle expedici opravdu ještě nic neslyšel. Byla snad naleziště metanu i u Grónska?“

„A jak pokračuje Skaugen?“ zeptal se.

„Těžce.“ Lundová zavrtěla hlavou. „Nemůže postupovat tak ofenzivně, jak by chtěl., Dali mu náhubek, jestli víš, co tím myslím.“

„Kdo? Jeho nadřízení?“

„Statoil patří státu. Musím ještě něco vysvětlovat?“

„Takže aby nic nevynesl,“ konstatoval Johanson.

Lundová si povzdychla. „Ti druzí přece nejsou blbí. Poznají, když z nich někdo ždíme informace, a sám jim žádné nedá. A mají své vlastní kodexy mlčenlivosti.“

„Já to prorokoval.“

„Ano, tys byl zase jednou mimořádně chytrý.“

Venku se ozvaly kroky. Vzápětí jeden z Hvistendahlových lidí strčil dovnitř hlavu.

„Do konferenčky!“ řekl.

„Kdy?“

„Hned. Máme výsledky.“

Johanson a Lundová si vyměnili pohledy. V jejich očích se zračilo úzkostné očekávání toho, co už beztak věděli. Johanson sklapl laptop a následovali muže na hlavní palubu. Zvenčí po okenních tabulích stékal déšť.

Bohrmann se opřel lokty o desku stolu.

„Doposud jsme zjistili stejnou situaci podél kontinentálního okraje,“ řekl. „Moře je nasyceno metanem. Naše výsledky souhlasí s výsledky z Thorvaldsonu. Jsou tam sice drobné odchylky, ale vcelku dávají stejný obraz.“ Udělal přestávku. „Nebudu chodit dlouho kolem. Něco začalo destabilizovat hydráty po celé linii.“

Nikdo se ani nepohnul, nikdo nic neříkal. Jenom zírali a čekali, co bude dál.

Pak začali lidé ze Statoilu mluvit jeden přes druhého.

„Co to znamená?“

„Metanhydrát se rozpouští? Říkal jste přece, že červi nemůžou led destabilizovat!“

„Naměřili jste oteplení? Bez oteplení…“

„Jaké to bude mít důsledky?“

„Prosím!“ Bohrmann zvedl ruku. „Je to tak. Jsem stejně jako předtím toho názoru, že červi nemůžou způsobit žádnou vážnou škodu. Ale na druhé straně se musíme držet skutečnosti, že rozklad metanhydrátu začal až s jejich příchodem.“

„Velice zevrubné,“ mumlal Stone.

„Jak dalece už proces pokročil?“ zeptala se Lundová.

„Před několika týdny jsme prošli výsledky expedic Thorvaldsonu, odpověděl Bohrmann. Snažil se mluvit uklidňujícím tónem. „Když na červa narazili poprvé. Tehdy byla měření ještě v normě. K nárůstu tedy došlo teprve pak.“

„A co teď?“ zeptal se Stone. „Je tam dole tepleji, nebo ne?“

„Není.“ Bohrmann zavrtěl hlavou. „Obraz stability se nezměnil. Jestliže metan uniká, pak to může být způsobeno pouze procesy probíhajícími hluboko v sedimentu. Každopádně hlouběji, než kam se tihle červi mohou zavrtat.“

„Odkud to víte tak přesně?“

„Dokázali jsme…“ Bohrmann se zarazil. „S pomocí doktora Johansona jsme dokázali, že tito živočichové bez kyslíku hynou. Mohou se zavrtat jenom pár metrů hluboko.“

„Máte výsledky jenom z nádrže,“ prohlásil Stone pohrdlivě.

Vypadalo to, že Bohrmanna zařadil mezi své oblíbené nepřátele.

„Když se neohřála voda, pak se třeba ohřálo mořské dno,“ nadhodil Johanson. „Vulkanismus?“

„Je to jen takový nápad.“

„Přijatelný nápad. Ale ne v téhle lokalitě.“

„Může se to, co červi žerou, vůbec dostat do vody?“

„Ne v takovém množství. Červi se potřebují dostat k volnému plynu, nebo být v stavu roztavit hydrát.“

„Ale oni se přece k volnému plynu dostat nemůžou,“ trval Stone vzpurně na svém.

„Ne, řekl jsem přece…“

„Vím, co jste řekl. Teď vám prozradím, jak to vidím já. Červ má tělesnou teplotu. Každý živočich ze sebe vydává teplo. Tím roztaví nejhořejší vrstvu. Sice jenom pár centimetrů, ale to stačí…“

„Teplota obyvatel hlubokých moří je stejná jako teplota jejich okolí,“ namítl Bohrmann chladně. „Ale i tak, když…“

„Clifforde!“ Hvistendahl položil ruku na předloktí vedoucího projektu. Působilo to přátelsky, ale Johanson cítil, že Stoneovi se právě dostalo zřetelného varování. „Proč jednoduše nepočkáme na další výzkumy?“

„Do prdele!“

„To k ničemu nevede, Cliffe. Nerozvíjej žádné teorie.“ Stone se zahleděl do podlahy. Opět se rozhostilo mlčení. „A jaké budou následky, když uvolňování metanu nepřestane?“ zeptala se Lundová.

„Na to máme několik scénářů,“ odpověděl Bohrmann. „Věda popsala jevy, v jejichž průběhu celá hydrátová pole prostě zmizela. Rozpustila se během jednoho roku. Je možné, že právě to se děje nyní i zde, a taky je možné, že červi uvedli celý proces do chodu. V tom případě se kolem Norska v příštích měsících dostane do atmosféry značné množství metanu.“

„Metanový šok jako před pětapadesáti miliony let?“

„Ne, na to je zas metanu příliš málo. Nechci o ničem spekulovat, ale neumím si představit, že by proces pokračoval donekonečna, aniž by poklesl tlak nebo se zvýšila teplota. V nejbližších hodinách opět spustíme do vody videozařízení. Snad potom budeme moudřejší. Děkuji vám.“ S těmito slovy opustil konferenční místnost.

Johanson poslal e-mail Lukasi Bauerovi na jeho loď. Začínal si připadat jako biologický vyšetřovatel: Viděl jste toho červa? Můžete ho popsat? Poznal byste ho, když Vám ho s pěti dalšími předvedeme ke konfrontaci? Vytrhl ten červ kabelku staré paní? Užitečné odkazy přijímá nejbližší výzkumné pracoviště…

Po chvilce váhání připsal pár zdvořilých slov o jejich předchozím setkání v Oslu a připojil dotaz, jestli Bauer v poslední době nenaměřil u Grónska mimořádné koncentrace metanu. Tento bod ve svém dotazníku doposud vynechával.

Když pak o něco později vyšel na palubu, uviděl, jak se na jeřábu houpá videosuport, obklopený kompletním Bohrmannovým týmem geologů.

O kousek dál dřepělo pár námořníků na velké bedně s košťaty před palubní dílnou a bavili se. Bedna si během let vysloužila statut refugia, umístěného mezi prostorem pro hlídku a ubikací. Byla přes ni přehozena stará deka a někteří námořníci tomu říkali gauč. Odtud se dalo nádherně vtipkovat na účet těch doktorů a diplomovaných hlav, vrávorajících po palubě. Ti se zas tomuhle místu pečlivě vyhýbali. Napětí se přeneslo i na posádku. Většina mužstva stejně věděla, co tu vědci provádějí. Na kontinentálním svahu bylo něco v nepořádku a každý si dělal starosti.

Všechno teď muselo jít velice rychle. Bohrmann nechal loď plout mimořádně pomalu, aby vyzkoušel místo, které se mu na základě videosnímků a naměřených dat z vějířového echolotu zdálo vhodné. Přímo pod Sonne se nacházelo rozsáhlé hydrátové pole. Vyzkoušet v tomto případě znamenalo spustit do vody obludu, připomínající pravěk zkoumání mořského dna. Chapadlo s videem, několikatunová ocelová tlama, rozhodně nepředstavovalo poslední výkřik techniky. Byl to rabiátský, ale také nejspolehlivější způsob, jak mořskému dnu urvat kousek jeho dějin, a to doslova. Chapadlo se zabořilo do podkladu, proniklo do hloubky, vykouslo do něj zející ránu a nabralo z ní metráky bláta, ledu, fauny a kamení, a tohle všechno vyneslo do světa lidí. Někteří námořníci mu říkali výstižně T-Rex. Při pohledu na ně, jak s rozevřenými čelistmi visí na šibenici na zádi, připraveno vrhnout se do vody, se tohle přirovnání skutečně vnucovalo. Obluda ve službách vědy.

A jako všechny příšery, i videochapadlo bylo vybaveno úžasnými schopnostmi, ale zároveň bylo hloupé. Uvnitř byla kamera a silné reflektory. Člověk mohl vidět, co vidí chapadlo, a ve správnou chvíli ho pustit z řetězu. To bylo úžasné. Hloupá byla T-Rexova neschopnost připlížit se. Jakkoli opatrně ho spouštěli, a ta opatrnost měla své hranice, protože dostat se do sedimentu vyžadovalo pořádnou sílu, většinu obyvatel mořského dna zahnala už samotná nárazová vlna, kterou gigantická tlama tlačila před sebou. Jakmile se snesla na ryby, červy, raky a všechno, co bylo mocno rychlejšího pohybu, citlivé smysly živočichů zaregistrovaly blížící se nebezpečí dávno předtím, než se chapadlo rozevřelo. Dokonce i ty nejmodernější, vylepšené systémy se tímhle způsobem ohlašovaly. Jeden americký badatel to nakonec pln frustrace shrnul do věty: „Tam dole je neskutečné množství života. Náš problém je, že vždycky všechno uhne stranou, když se blížíme.“

Teď chapadlo spouštěli ze šibenice na zádi. Johanson si vytřel z očí déšť a zašel do monitorovací místnosti. Námořník u navijáku obsluhoval joystick, kterým se chapadlo spouštělo a zvedalo. Předtím už několik hodin obsluhoval videosuport, ale působil soustředěně a vyrovnaně. Musel takový být. Pozorovat dlouhé hodiny nevýrazné mořské dno účinkovalo jako hypnóza. Stačil okamžik nepozornosti, a přístroje v drahém rámu od Ferrari by byly navždy ztraceny.

Uvnitř vládlo přítmí. Obličeje kolemstojících a kolemsedících působily ve světle obrazovek sinale. Hranice světa byla překročena. Bylo jen mořské dno, jehož povrch vědci studovali jako zašifrovanou krajinu, v níž každá jednotlivost vypovídala o celku, nesla v sobě mnohokrát zakódované poselství ve spletitém jazyce samotného Boha.

Venku se ze šibenice na zádi potápělo chapadlo.

Voda jako by chtěla stříkat z monitorů. Pak se ocelová tlama nořila skrz plankton. Voda byla modrozelená, hnědá, černá. Po stranách se míhaly světlé body jako komety. Nepatrní krabi, plankton z ráčků, nedefinovatelní živočichové. Cesta chapadla působila jako upoutávka na některý ze starších dílů Star Treku, jenom známá hudba chyběla. V laboratoři bylo ticho jako v hrobě. Na hloubkoměru se rychle měnily hodnoty. Pak se najednou na monitorech objevilo mořské dno a mohl to být zrovna tak dobře povrch Měsíce. Naviják se zastavil.

„Minus sedm set čtrnáct,“ řekl námořník u joysticku.

Bohrmann se předklonil: „Ještě ne.“ Před objektivem se táhly mušle, jako kdyby našly zalíbení v sezení na hydrátech. Většina z nich mi zela pod kupícími se a hemžícími se růžovými těly. Johansonovi se vkrádala do hlavy myšlenka, že se červi nejen zavrtávají do ledu, ale také svými sosáky vytrhávají kousky masa z mušlí a polykají je. Po bílém metanovém ledu nebylo pod tím obležením ani stopy, ale v laboratoři každý věděl, že je přímo pod tím vším. Všude stoupaly vzhůru bubliny a nadzvedávaly blyštivé úlomky hydrátu.

Dno se rychle přiblížilo ke kameře. Chvilku se zdálo, že se červi postavili, aby se zmocnili chapadla. Pak se všude rozlila čerň. Ocelová tlama se zabořila do metanu a pomalu se zavírala.

„Co je to, u všech čertů?!“ zasyčel námořník.

Na ukazateli navijáku se rozběhla čísla. Zastavovala se a zase běžela dál.

„Chapadlo opět klesá. Probořilo se.“

Hvistendahl se dral dopředu. „Co se děje?“

„Nic tam není. Nenarážíme na vůbec žádný odpor.“

„Nahoru!“ zakřičel Bohrmann. „Rychle.“

Námořník přitáhl joystick k sobě. Ukazatel se zastavil. Poté začal běžet pozpátku. Chapadlo jelo nahoru, jeho tlama byla zavřená. Vnější kamery ukázaly obrovskou díru, která se najednou vytvořila. Stoupaly z ní tančící velké bubliny. Za nimi se vzedmulo obrovské množství metanu, který vystřelil proti chapadlu, zahalil je a najednou všechno zmizelo ve vařícím se víru.

Grónské moře

Několik stovek kilometrů do stanoviště Sonne Karen Weaverová právě přestala počítat.

Padesát koleček kolem lodi. Teď běhala dál, nahoru na palubu, z paluby dolů a zase z podpalubí nahoru. Přitom dávala pozor, aby nerušila vědce při práci. Výjimečně se jí docela hodilo, že Lukas Bauer na ni nemá čas. Potřebovala pohyb. Nejradši by lezla po ledovcích nebo podnikala cokoli, jen aby odbourala přebytečný adrenalin. Na palubě výzkumné lodi se toho moc dělat nedalo. Weaverová byla předtím v posilovně, ale tam se na třech laponských nářadích nudila k smrti, lak šla radši běhat. Na palubu, a z paluby zase dolů. Kolem Bauerových asistentů, kteří připravovali pátý drifter, a kolem námořníků, kteří se buď věnovali své práci, nebo jen tak postávali, ohlíželi se za ní I pravděpodobně trousili uštěpačné poznámky.

Z jejích pootevřených úst vyrážel v pravidelných intervalech bílý oblak páry.

Na palubu, a zase dolů.

Musela pracovat na své výdrži. Výdrž, to byla její slabá stránka. Zato měla neobyčejnou sílu. Nahá vypadala Karen Weaverová jako bronzová socha s lesklou kůží, pod níž se pnuly respekt budící provazy svalů. Mezi jejími lopatkami rozkládal svá křídla umělecky vytetovaný sokol. Bylo to bizarní stvoření s otevřeným zobákem a roztaženými pařáty. Přitom však neměla Karen Weaverová nic společného s obhroublostí kulturistek. Její tělo by bylo jako stvořené pro kariéru modelky, kdyby nebyla tak malá a neměla příliš široká ramena. Weaverová byla dobře stavěný tank, drogově závislý na adrenalinu, a strašně ráda balancovala na okraji propasti.

V tomto případě se propast táhla do hloubky tří a půl kilometru.

Juno křižovala nad Grónskou pánví, hlubokou podmořskou rovinou pod Nansenovým zlomovým pásmem, z níž proudila studená arktická voda na jih. V kole tvořeném Islandem, Grónskem, severním Norskem a Špicberky se nacházela jedna ze dvou plic světových moří. Lukase Bauera zajímalo, co se tu děje. Zajímalo to i Karen Weaverovou, respektive její čtenáře.

Bauer jí pokynul, ať jde blíž.

Úplně plešatý, s kolosálními skly brýlí a s bílou bradkou vypadal spíš jako profesor z dob minulých než jako kterýkoli z vědců, jež Karen Waeverová dosud poznala. Bylo mu šedesát a měl poněkud kulatá záda, ale v jeho sporém, trochu přihrblém těle se skrývala nespoutaná energie. Weaverová obdivovala lidi jako byl Lukas Bauer. Obdivovala na něm to, co přesahovalo běžné lidské rozměry, především jeho sílu vůle. „Pojďte sem, Karen!“ zvolal jasným hlasem. „Není to neuvěřitelné? V tomhle místě se řítí dolů sedmnáct milionů krychlových metrů vody za sekundu. Sedmnáct milionů!“ Díval se na ni a jen zářil. „To je dvacetkrát víc, než kolik odvádějí do moře všechny řeky na světě.“

„Pane doktore,“ Weaverová ho vzala za nadloktí. „Tohle jste mi vykládal už třikrát.“

Bauer zamžikal. „Vážně? Ale nepovídejte.“

„Zato jste mi zapomněl vysvětlit, jak funguje ten váš drifter. Jestli mám o vás psát, musíte se mi trochu víc věnovat.“

„Aha, tak drifter. Autarkní drifter… Myslel jsem, že je to jasné. Kvůli němu jste přece tady.“

„Jsem tu proto, abych vypracovala počítačovou simulaci mořských proudů, aby na ní lidé mohli sledovat, kudy putují vaše driftery. Už jste zapomněl?“

„Ach tak, ale to stejně nezvládnete. Nemáte žádné… Ale teď na to stejně zrovna nemám čas. Musím ještě zařídit spoustu věcí. Stačí, když se budete pozorně dívat a…“

„Pane doktore, nezačínejte zas! Chtěl jste mi přece povyprávět o tom, jak fungují.“

„Ano, jistě. V mých publikacích.

„Já jsem je četla, pane doktore, dokonce jsem asi polovičku z toho pochopila. A to mám vědeckou průpravu. Jenže populárně naučné články mají za úkol čtenáře pobavit, musí být napsány jazykem, kterému porozumí každý.“

Bauer se na ni podíval dotčeně. „Moje pojednání jsou všeobecně srozumitelná.“

„Ano, pro vás. A pro deset vašich kolegů na celém světě.“

„Ale prosím vás! Když si ten text prostudujete pozorně…“

„Ne, pane doktore. Vysvětlete mi to!“

Bauer se zamračil, ale pak se zamyšleně usmál. „Tak tohle by si žádný z mých studentů nedovolil. Takhle často mě přerušovat. Jenom já sám se smím přerušit.“ Pokrčil hubenými rameny. „Ale co nadělám? Vám nemůžu nic odmítnout. Mám vás rád, Karen. Jste taková… tedy… připomínáte mi… Ale to je fuk. Podíváme se na ten drifter.“

„A pak si trochu popovídáme o výsledcích vaší práce. Budu muset odpovídat na dotazy.“

„Tak? A komu?“

„Časopisům, televizním magazínům a různým ústavům.“

„To je zajímavé.“

„Ne, pouze logické. To je důsledek mé práce. Někdy si kladu otázku, jestli vůbec chápete, co to vlastně je pracovat pro tisk.“

Bauer se mazaně zašklebil. „ Vysvětlete mi to!“

„Ráda, i když to bude podesáté. Ale napřed něco povězte vy mně.“

„Ne, to nejde,“ vykřikl Bauer rozčileně. „Musíme spustit driftery do vody a pak musím nutně…“

„Pak musíte udělat, co jste mi slíbil,“ nabádala ho Weaverová.

„Ale dítě, já musím také odpovídat na dotazy. Koresponduji s vědci i po celém světě! To byste nevěřila, co všechno po mně chtějí. Právě před chvílí jsem dostal e-mail, a někdo se mě v něm ptá na červa. Jestli jsem neviděl nějakého červa, představte si to! A jestli jsme nenaměřili zvýšenou koncentraci metanu. Jistěže jsme ji naměřili, ale odkud to dotyčný může vědět? Na to přece musím.

„Tohle všechno můžu klidně vyřídit za vás. Udělejte mě svým komplicem.“

„Hned, jak jen…“

„Jestli mě opravdu máte rád.“

Bauer vykulil oči. „Ach tak! Rozumím.“ A začal se chichotat. Jeho kulatá ramena se třásla, jak potlačoval smích. „Vidíte, proto jsem se nikdy neoženil, protože by mě pořád vydírala. Dobrá, slibuji vám nápravu. Tak pojďte se mnou, pojďte!“

Weaverová šla za ním. Drifter visel na výložníku jeřábu nad šedivou vodní plochou. Měřil několik metrů a byl uchycen v opěrném zařízení. Větší polovinu konstrukce představovala úzká lesklá roura. Vrchní část tvořily dvě kulovité skleněné nádrže.

Bauer si promnul ruce. Péřová větrovka mu byla jednoznačně velká. Vypadal v ní jako podivný arktický pták.

„Takže my tuhle věc ponoříme do proudění,“ řekl. „Poplave s ním jako, dejme tomu, virtuální částice vody. Napřed zamíří rovnou dolů, protože tady se voda propadá, jak už jsem řekl. Takže… ten proces klesání samozřejmě neuvidíme, chápete, ale poletí dolů… no, jak bych vám to vysvětlil.

„Pokud možno bez cizích slov.“

„Dobrá, dobrá. Dávejte pozor! V zásadě je to velice jednoduché. Musíte vědět, že voda není vždy stejně těžká. Nejlehčí voda je sladká a teplá. Slaná voda je těžší než sladká. Čím slanější, tím je těžší. Sůl přece taky něco váží, že? A studená voda je zase těžší než teplá, protože má vyšší hustotu. Takže voda je tím těžší, čím je studenější.“

„A studená slaná voda je vůbec nejtěžší,“ doplnila ho Weaverová.

„Správně, velice správně,“ zaradoval se Bauer. „Proto neexistují jen jednoduchá proudění, nýbrž se voda valí v různých patrech. Teplá proudění na povrchu, nejstudenější proudění u dna. Mezi nimi máme hlubinná proudění. A teď je to tak, že teplé proudění na povrchu může putovat tisíce kilometrů, než se dostane do studených oblastí, kde se voda pochopitelně ochladí, že? A když se voda ochladí. „… tak je těžší.“

„Výborně! Stane se těžší a klesá dolů. Z povrchového proudu se stane hlubinný proud nebo dokonce proud u dna a voda teče zpátky.

Obráceně to funguje taky tak. Zdola nahoru, ze studené vody se stává teplá. Tímto způsobem jsou všechna velká mořská proudění na celém světě v neustálém pohybu. Všechna jsou vzájemně propojena, dochází k neustálé výměně vod.“

Drifter se začal spouštět k hladině. Bauer spěchal k zábradlí a nahnul se hluboko přes ně. Pak se otočil k Weaverové a netrpělivě na ni mával. „No tak pojďte! Pojďte honem! Tady to uvidíte lépe.“

Weaverová k němu popošla blíže. Bauer se na ni podíval rozzářenýma očima.

„Sním o tom, že takovéhle driftery poplavou ve všech prouděních,“ řekl. „To by bylo fantastické. Dozvěděli bychom se neuvěřitelně mnoho.“

„K čemu jsou ty dvě skleněné koule?“

„Jak prosím? Cože? Ach tak. To jsou výtlakové pohonné jednotky. S jejich pomocí může drifter plout ve vodním sloupci. Na koncích má závaží, ale jeho srdce tvoří ta tyč mezi nimi. V ní je všechno. Řídící elektronika, mikrokontrolky, zásobování energií. Ale taky hydrokompenzátor. Není to fantastické? Hydrokompenzátor!“

„Bylo by ještě fantastičtější, kdybyste mi řekl, co to je.“

„Aha, tedy… samozřejmě.“ Bauer se podrbal na bradě. „Uvažovali jsme, jak drifter… Tedy, takhle je to: kapaliny jsou inkompresibilní, nemůžeme je stlačit. Voda představuje výjimku. Moc místa v ní není, ale přece jenom ji můžeme trošku, ehm… slisovat. A to právě děláme. Komprimujeme ji v té tyči, takže je v ní vždy stejné množství vody, ale ta je jednou lehká a podruhé těžká. Tím drifter při zachování stejného objemu mění svou váhu.“

„To je geniální.“

„Vskutku! Můžeme drifter naprogramovat a on dělá všechno úplně sám: komprese, dekomprese, komprese, dekomprese, potápí se, vynořuje se, a to všechno bez našeho přičinění. Nádherné, viďte?“

Weaverová přikývla. Dívala se, jak se podlouhlý útvar noří do šedivých vln.

„Drifter se tímhle způsobem může měsíce a roky samostatně pohybovat v moři a vysílat akustické signály. My ho můžeme lokalizovat, rekonstruovat rychlost a průběh proudění., Ehm, už se potápí. A je pryč.“

Drifter zmizel v moři. Bauer spokojeně pokyvoval.

„Kam teď plave?“ zeptala se Weaverová.

„To je správná otázka. Právě to je na tom tak napínavé.“

Weaverová se na něj jen tak beze slov dívala. Bauer ještě okamžik zářil, ale pak si rezignovaně povzdychl.

„Já vím, vy chcete mluvit o mé práci.“

„A to hned teď.“

„Vy jste ale trapič. Dobrotivý bože, vy tedy jste tvrdošíjná. Tak dobře, půjdeme do laboratoře. Ale musím vás varovat. Výsledky mé práce jsou znepokojivé, mírně řečeno…“

„Svět má přece rád, když ho někdo znepokojuje. Vy jste o tom neslyšel? Invaze medúz, anomálie, lidé mizí beze stopy, jedna lodní katastrofa stíhá druhou. Byl byste ve skvělé společnosti.“

„Tak?“ Bauer zavrtěl hlavou. „Nejspíš máte pravdu. Já nikdy pořádně nepochopím, co znamená být novinářem. Já jsem jen takový profesorský prosťáček. Tohle je nad moje chápání.“

Norské moře, okraj kontinentu

„Kruci,“ zaúpěl Stone. „Tohle je blowout.“

V kontrolní místnosti na Sonne všichni fascinovaně zírali na monitor. Vypadalo to, že tam dole se rozpoutalo peklo.

Bohrmann řekl do mikrofonu: „Musíme odtud pryč. Velení na můstek. Plnou parou vpřed!“

Lundová se otočila a utíkala z místnosti. Johanson napřed váhal, ale pak běžel za ní. Ostatní je následovali. Vypukla panika. Najednou bylo na palubě všechno na nohou. Johanson se octl na pracovní palubě, kde námořníci a technici zápolili s chladicími nádržemi. Kabel navijáku na šibenici se začal třást, jak Sonne nabírala rychlost.

Lundová spatřila Johansona a rozběhla se k němu.

„Co se děje?“ křičel.

„Narazili jsme na bublinu. Pojď!“

Lundová táhla Johansona k zábradlí. Hvistendahl, Stone a Bohrmann se k nim přidali. Dva technici ze Statoilu se postavili na příkrý kraj zádě, přímo pod šibenici, a zvědavě se rozhlíželi. Bohrmann vrhl pohled na kabel napnutý k prasknutí.

„Co to vyvádí?“ zasyčel. „Proč ten debil nezastaví naviják?“

Pustil se zábradlí a běžel zpátky dovnitř.

V týž okamžik začalo moře pěnit. Velké bílé kusy vylétaly nad hladinu. Sonne teď už jela plnou rychlostí. Tažné lano chapadla se napínalo, až skřípělo. Někdo běžel po palubě k šibenici a mával rukama. „Pryč odsud!“ křičel na lidi ze Statoilu. „Vypadněte!“

Johanson ho poznal. Byl to Vlčák, jak mu přezdívala posádka. První důstojník. Hvistendahl se otočil. I on dával oběma mužům znamení. A pak se to seběhlo všechno najednou. Všichni se ocitli uprostřed vířícího a syčícího gejzíru. Johanson uviděl těsně pod hladinou vynořující se chapadlo. Kolem se šířil nesnesitelný zápach síry. Záď Sonne se potopila, ocelová tlama vyletěla z běsnícího inferna a jako předimenzovaná houpačka sebou švihla k lodnímu boku. Zadní z obou statoiláků zahlédl chapadlo a praštil sebou o zem. Druhý zděšeně vytřeštil oči, udělal nerozhodný krok zpátky, a zapotácel se.

Vlčák byl jedním skokem u něj, aby se ho pokusil srazit k zemi, ale nestihl to. Železná tlama vážící několik tun do muže narazila a vymrštila ho velikým obloukem do vzduchu. Letěl několik metrů, pak se sklouzl po palubě a zůstal ležet na zádech.

„Ach ne,“ vydralo se z úst Lundové. „Zatracená práce!“

Ona i Johanson se rozběhli k nehybnému tělu. První důstojník a jeden člen posádky u něho poklekli. Vlčák bleskově zhodnotil situaci. „Nikdo se ho nedotýkejte!“

„Já jen chci…,“ začala Lundová. „Rychle lékaře!“

Lundová si nervózně kousala nehty. Johanson věděl, jak těžce nesnáší, když je odsouzena k nečinnosti. Přistoupila k zablácenému chapadlu, které se pomalu přestávalo kývat.

„Otevřít!“ zakřičela. „Všechno, co ještě zbylo, do nádrží!“ Johanson se podíval dolů do vody. Pořád ještě doprovázeny vřením a smradem stoupaly z moře bubliny. Poslední kusy metanového ledu se převalovaly na vlnách a rozpadaly se.

Chapadlo s jekotem otevřelo svou tlamu a vypouštělo metráky ledu a bahna. Bohrmannovi laboranti i námořníci se chvatně pokoušeli ponořit co nejvíc hydrátu do tekutého dusíku. Johanson si připadal strašně neužitečný. Otočil se, popošel k Bohrmannovi a pomáhal mu sbírat kousky ledu. Paluba byla pokrytá malými štětinatými těly. Některá sebou ještě cukala, obracela se a vystrkovala své sosáky a čelisti. Ale zlálo se, že většina nepřežila rychlý výstup z hlubin. Náhlá změna teploty i tlakových podmínek je usmrtila.

Johanson zvedl jeden úlomek a prohlédl si ho pozorněji. Led byl provrtán kanálky. V nich vězeli nehybní červi. Obracel kus ledu, dokud ho syčení a praskání neupozornilo, jak rychle se hmota rozpadá a že je třeba ji co nejdřív bezpečně uzavřít do dusíku. Jiné kusy byly proděrovány ještě více, ale skutečný rozklad nastával zjevně až pod kanálky červy vytvořenými. V ledu byly kráterovité otvory, částečně pokryté šlemovitými vlákny. Co se to s nimi stalo?

Johanson zapomněl na chladicí nádrže. Rozemnul šlem mezi prsty. Vypadalo to jako zbytek bakteriální kolonie. Bakteriové rohože se sice běžně nacházejí na povrchu hydrátů, ale co dělaly tak hluboko uvnitř hromady ledu?

Úlomek za pár vteřin roztál. Johanson se ohlédl. Záď se proměnila v jednu blátivou kaluž. Muž, kterého zasáhlo chapadlo, zmizel. I Lundová, Hvistendahl a Stone opustili palubu. Johanson spatřil Bohrmanna, jak se kousek dál opírá o zábradlí, a vydal se k němu. „Co se to stalo?“

Bohrmann si přejel rukou přes oči. „Měli jsme blowout. To se stalo. Chapadlo se propadlo přes dvacet metrů pod dno. A tam dole narazilo na volný plyn. Viděl jste na obrazovce tu obrovskou bublinu?“

„Ano. Jak tlustý je led na tomhle místě?“

„Byl. To je třeba říci. Bývalo ho sedmdesát až osmdesát metrů. Přinejmenším.“

„Takže tam dole musí všechno ležet v troskách.“

„Bezpochyby. Musíme co nejdříve zjistit, jestli je to jen ojedinělý případ.“

„Vy chcete odebírat další vzorky?“

„Samozřejmě,“ zavrčel Bohrmann. „To neštěstí se nemuselo stát. Obsluha jeřábu vytahovala chapadlo při plné rychlosti. Měli ten naviják zastavit.“ Pak se podíval na Johansona. „Nebylo vám něco nápadné, když se plyn dostal nahoru?“

„Měl jsem pocit, jako bychom se propadali.“

„Taky se mi to zdálo. Plyn snížil povrchové napětí vody.“

„Myslíte, že jsme se mohli potopit?“

„Těžko říct. Už jste někdy slyšel o čarodějných dírách?“

„Ne.“

„Před deseti lety si jeden muž vyjel na lodi a už se nevrátil. Poslední, co mohli slyšet z vysílačky, bylo, že si chtěl uvařit kafe. Krátce nato jedna výzkumná loď objevila vrak. Padesát námořních mil od pobřeží v neuvěřitelně nízké prohlubni. Námořníci tomu místu říkají čarodějná díra. Vrak stál bez jakéhokoliv poškození a nepřevrácený na jejím dně. Potopil se jako kámen, jako něco, co nemůže plavat.“

„To připomíná Bermudský trojúhelník.“

„Uhodil jste hřebík na hlavičku. Přesně taková byla hypotéza. Jediné, co obstálo při bližším ohledání. Mezi Bermudami, Floridou a Portorikem dochází často k silným blowoutům. Když se plyn ze stoupající bubliny dostane do atmosféry, může dokonce zapálit turbíny letadel. Při úniku metanu, mnohokrát silnějším, než jaký jsme právě zažili, se voda zředí tak, že se do ní jednoduše propadnete.“ Bohrmann ukázal na chladicí nádrže. „Pošleme to, jak nejrychleji to půjde, do Kielu. Provedeme analýzu, a teprve pak budeme definitivně vědět, co se tam dole stalo. Kvůli té patálii jsme ztratili jednoho muže.“

„On je…?“ Johanson se podíval na palubní nástavby.

„Byl okamžitě mrtev.“

Johanson mlčel.

„Příští vzorky odebereme autoklávem namísto chapadlem. Je to rozhodně bezpečnější. Musíme si v tom udělat jasno. Nemám náladu jen tak přihlížet, jak se na dně bez rozmyslu staví továrny.“ Bohrmann zafuněl a odrazil se od zábradlí. „Ale na to už jsme přece zvyklí, že? Snažíme se světu něco vysvětlit, ale nikdo nás pořádně neposlouchá. Co se bude dít dál? Koncerny jsou novými zadavateli výzkumu. My se tu takhle projíždíme po moři proto, že Statoil našel nového červa. Bezva. Průmysl platí vědce, protože stát na to už nemá. Po základním výzkumu ani stopy. Oni v tom červu nevidí předmět zkoumání, ale problém, který je třeba sprovodit ze světa. Aplikovaný výzkum je žádaný, a to prosím natolik, že máte hned v kapse bianko šek. Ale třeba podstatou problému vůbec není onen červ. Uvažuje takhle někdo? Třeba je to něco úplně jiného, a když tenhle problém odstraníme, vytvoříme tím jiný a mnohem větší. Řeknu vám, že někdy je mi z toho všeho na blití.“

Pár námořních mil severovýchodně vylovili asi deset dalších vrtných jader, tentokrát už bez nehody. Autokláv, pětimetrová roura obalená izolační vrstvou a tyčovím, nabrala vzorky mořského dna jako injekce. Jenom dole byla roura navíc uzavřena hermetickým ventilem. Uvnitř se pak nacházelo malé, odstupňované univerzum: sediment, led a bahno včetně intaktního povrchu, mořská voda a kypící život, který si í nadále lebedil ve svém, protože roura udržovala původní tlak a teplotu. Bohrmann nechal rouru uzavřít v chladicí nádrži na stojato, aby se pečlivě zakonzervovaný život uvnitř nepromíchal. Na palubě nebylo možné vrtná jádra prozkoumat. Správné podmínky budou až v hlubokomořském simulátoru. Do té doby se vědci musí spokojit s analyzováním vzorků vody a sledováním monitorů.

Odhlédnuto od vší dramatičnosti byl věčně stejný obraz hydrátů pokrytých spoustou červů už dost únavný. Nikdo neměl náladu se o něčem bavit. V sinalém světle obrazovek ztráceli barvu z tváří všichni: Bohrmannův tým, naftaři i námořníci. Mrtvý muž ze Statoilu dělal společnost vrtným jádrům v chladírně. Setkání s Thorvaldsonem nad místem plánované podmořské továrny bylo odřeknuto, aby se co nejrychleji dostali do Kristiansundu a mohli mrtvé tělo a odebrané vzorky dopravit na nedaleké letiště. Johanson dřepěl v radiokabině nebo ve vlastní kajutě a probíral se odpověďmi na své dotazy. Červ nebyl nikde popsán, nikdo ho neviděl. Někteří pisatelé byli názoru, že se jedná o mexického metanového červa, čímž daný stav poznání nikterak nerozšířili.

Tři námořní míle před Kristiansundem obdržel Johanson odpověď od Lukase Bauera. První pozitivní hlášení, pokud ovšem lze jeho obsah prohlásit za pozitivní.

Johanson četl text a kousal se přitom do spodního rtu.

Kontakty s energetickým koncerny měl na starost Skaugen. Od Johansona se čekalo, že se spojí s ústavy a vědci, kteří s těžbou ropy nemají nic společného. Ale Bohrmann mu po nehodě s chapadlem řekl něco, co na věc vrhalo nové světlo.

Průmysl platí vědce, protože stát na to už nemá.

Které ústavy ještě vůbec můžou svobodně bádat?

Jestliže hospodářský pokles s sebou strhává i výzkum, téměř všechny instituty musí nějakým způsobem pracovat pro koncerny. Nejsou financovány z veřejných prostředků. A nemají jinou volbu, pokud nechtějí zastavit svou práci. I samotný Geomar v Kielu vzhlížel k finančnímu angažmá německého Ruhrgasu, který zamýšlel vytvořit a financovat profesorské místo pro výzkum hydrátů. Jakkoli to znělo svůdní1, moci bádat za peníze koncernu, na konci vždy stál zájem sponzorů proměnit výsledky výzkumu v plusové účetní položky.

Johanson si znovu přečetl Bauerovu odpověď.

Uvědomil si, že na to předtím šel špatně. Místo obvolávání zeměkoule si měl napřed vzít pod lupu skrytá propojení mezi výzkumem a průmyslem. Zatímco Skaugen pátrá ve vyšších sférách koncernů, on se musí pokusit o výslech vědců, kteří s nimi spolupracují. Někdo z nich dříve či později promluvit musí.

Problémem číslo jedna nyní bylo, jak se takovému spojení dostat na stopu.

Ne, nebyl to problém. Byla to jen otázka píle.

Vstal a odešel z radiokabiny poohlédnout se po Lundové.

24. dubna

Vancouver Island a Clayoquot Sound, Kanada

Paty, špičky…

Anawak se netrpělivě pohupoval. Stavěl se jako baletka na palce u nohou a zase dopadal na paty. Pořád dokola. Paty, špičky. Paty, špičky… Bylo časné ráno. Azurové nebe zářilo, byl to den jako vystřižený z prospektu cestovní kanceláře.

Anawak byl nervózní.

Na konci dřevěného mola čekal hydroplán. Jeho bílý trup se zrcadlil v modré laguně čeřené vlnami. Stroj byl jeden z legendárních Beaverů DHC-2. Tento model začala vyrábět kanadská továrna De Havilland před padesáti lety a stále se používal, protože se na trhu dosud nic lepšího neobjevilo. Beavery létaly dokonce i na severní pól. Byly nenáročné, robustní a bezpečné.

Jako dělané pro to, co zamýšlel.

Anawak se podíval naproti, na červeno-bíle natřenou odbavovací budovou. Tofino Airport, vzdálený jen pár minut jízdy autem, měl s klasickým letištěm společného jen velmi málo. Člověk si tu připadal spíš jako v lovecké nebo rybářské osadě. Pár malebných nízkých dřevěných domečků rozložených podél dlouhé zátoky, kolem nich zalesněné kopce a nad nimi se tyčící hory. Anawak upíral oči k příjezdu z hlavní silnice, jenž vedl k laguně stíněné obrovskými stromy. Ostatní už musí každou chvíli dorazit. Mračil se, zatímco naslouchal hlasu v mobilu.

„Ale vždyť je to už dva týdny,“ namítl po chvíli. „A za celou tu dobu nebyl pan Roberts ani jednou k zastižení, přestože mě vysloveně žádal, abych s ním byl ve spojení.“

Sekretářka vysvětlovala, že Roberts je teď velice vytížený člověk. „To jsem já taky!“ zařval Anawak. Přestal se pohupovat a snažil se o přívětivější tón. „Poslouchejte, mezitím jsme se ocitli v situaci, pro kterou je eskalace mírný pojem. Existuje jasná souvislost mezi našimi problémy a problémy, které má Inglewood. I panu Robertsovi se CO tak přece musí jevit.“

Nastala krátká pauza.

„A jaká souvislost by to měla být?“

„Velryby. To je přece jasná věc.“

„Barrier Queen měla problém s listem kormidla.“

„Ovšem. Ale na remorkér útočily velryby.“

„Jeden remorkér se potopil, to máte pravdu,“ řekla žena se zdvořilým nezájmem. „O velrybách mi není nic známo. Ale každopádně panu Robertsovi ráda vyřídím, že jste volal.“

„Řekněte mu, že je to v jeho vlastním zájmu.“

„On se vám během příštích týdnů ozve.“

Anawak se zarazil.

„Týdnů?“

„Pan Roberts odcestoval.“

Co se to tam jenom děje, říkal si Anawak. Ovládal se už jen stěží.

„Váš šéf kromě toho přislíbil, že pošle do institutu v Nanaimu další vzorky z porostu na Barrier Queen. Jenom mi neříkejte, že ani o tomhle vám není nic známo. Já sám jsem ty vzorky utrhl od trupu. Jsou to mušle a možná ještě něco dalšího.“

„Pan Roberts by mi byl řekl, kdyby…“

„Lidé v Nanaimu potřebují další vzorky!“

„Pan Roberts se o to postará, až se vrátí.“

„To je pozdě! Slyšíte?, Ale, to je fuk. Já zase zavolám.“

Vztekle zastrčil telefon. Po příjezdové cestě drkotal Shoemakerův Land Cruiser. Štěrk zavrzal pod koly, jak terénní vůz odbočoval na parkoviště před odbavovací budovou. Anawak jim šel naproti.

„Vzorem přesnosti zrovna nejste,“ vyštěkl rozmrzele.

„Leone, jenom o deset minut.“ Shoemaker mu šel naproti, za ním v závěsu Delawareová a mladý černoch s býčí šíjí a oholenou lebkou. „Nebuď tak zatraceně malicherný. Museli jsme čekat na Dannyho.“

Anawak podal hromotlukovi ruku. Muž se na něj přátelsky usmál. Byl to lučištník kanadské armády a byl oficiálně převelen Anawakovi k dispozici. Nesl si svou zbraň, precizně vymakanou kuši, samá vyspělá technologie.

„Máte tu pěknej vostrov,“ pronesl Danny protáhle. V puse se mu převalovala žvýkačka a každé jeho slovo znělo, jako kdyby si muselo i razit cestu močálem.

„Tak co mám jako dělat?“

„Oni vám to neřekli?“ divil se Anawak.

„Ale jo. Že mám vzít svou kuši a jít střílet na velryby. Akorát mi to bylo divný. Myslel sem, že je to zakázaný.“

„To taky je. Pojďte, vysvětlím vám to v letadle.“

„Počkej ještě!“ Shoemaker mu podržel před očima otevřené noviny. „Už jsi to četl?“

Anawak přelétl titulek. „Hrdina z Tofina?“ řekl nevěřícně.

„Greywolf se ale umí prodat, co? Ten hajzl ze sebe v tom interview dělá skromnýho, ale přečti si, co tam stojí dál. To by ses poblil.“

„… pouze jsem plnil svou povinnost jako kanadský občan,“ mumlal Anawak. „Samozřejmě že jsme byli v nebezpečí života, ale chtěl jsem aspoň trochu napravit, co způsobilo nezodpovědné whale watching. Naše skupina už řadu let upozorňovala na to, že velryby jsou vystavovány nebezpečnému stresu, jehož účinek nelze předvídat., On se snad úplně zbláznil!“

„Čti dál!“

„Davies Whaling Station jistě nelze vyčítat, že se zachovali špatné. Ale dobře se také nezachovali. Velrybí turismus pod pláštíkem ochrany přírody není o nic horší než prolhanost Japonců, jejichž flotily v arktických vodách loví ohrožené druhy. I zde se oficiálně mluví o vědeckých účelech, třebaže v roce 2002 skončilo na velkoobchodních trzích jako lahůdka přes 400 tun velrybího masa, jež po genetickém prozkoumání mohlo být jednoznačně prohlášeno za předmět vědeckého výzkumu“

Anawak odložil noviny. „To je ale zmrd!“

„A není snad pravda, co říká?“ domáhala se Delawareová. „Pokud vím, tak Japonci si z nás opravdu dělají srandu s tím jejich údajně vědeckým programem.“

„Samozřejmě že je to pravda,“ zasupěl Anawak. „A to je právě ta proradnost. Greywolf nás totiž s nimi hází do jednoho pytle.“

„Při nejlepší vůli ale stejně nechápu, čeho tím chce dosáhnout,“ řekl Shoemaker.

„Čeho asi? Aby byl důležitej.“

„Ano, on…“ Delawareová udělala drobný pohyb rukou. „Hrdina to přece je.“

Anawakovi bylo, jako kdyby mu šlápla na kuří oko. Zlostně se na ni podíval. „Ano?“

„Jistě. Zachránil životy lidí. Já si taky myslím, že od něj není fér, co teď o vás vykládá, ale aspoň měl odvahu a…“

„Greywolf není odvážný,“ zavrčel Shoemaker. „Všechno, co ta krysa dělá, je jen vypočítavost. Ale tentokrát se přepočítal. Bude mít potíže s Makahy. Ti nebudou nadšení z toho, že jim samozvaný pokrevní bratr brání obnovit lov velryb. Je to tak, Leone?“

Anawak mlčel.

Danny jazykem přehazoval žvýkačku z jedné strany na druhou.

„Kdy to vypukne?“ zeptal se.

V témž okamžiku na ně zavolal pilot z otevřených dvířek letadla. Anawak otočil hlavu a uviděl, jak na ně mává. Věděl, co to znamená. Ohlásil se Ford. A je to tady! Aniž by Shoemakerovi či Dannymu odpověděl na jejích poslední vyjádření, položil obchodnímu vedoucímu ruku na rameno. „Mohl bys pro mě udělat jednu laskavost, až se vrátíš na stanici?“

„Jasně.“ Shoemaker pokrčil rameny. „Díky jistým okolnostem teď nevíme co s časem.“

„Mohl bys zjistit, zda a co se v posledních týdnech psalo v novinách o havárii na Barrier Queen? Nebo na internetu? A jestli bylo něco v televizi?“

„Samozřejmě. Ale proč?“

„Jenom tak.“

„Nic není jenom tak.“

„Protože si myslím, že o tom vůbec žádnou zprávu nevydali.“

„Hm.“

„Každopádně si na nic takového nevzpomínám. A ty?“

Shoemaker zaklonil hlavu a zamžoural do slunce. „Taky ne. Jenom nějaké zmatené hlášky o lodních katastrofách v Asii. Ale to nemusí nic znamenat. Přestal jsem číst noviny, co máme tohle nadělení., Máš pravdu. Když o tom teď přemýšlím, tak se vůbec o všem, co si stalo, referuje strašně málo.“

Anawak zachmuřeně pohlédl k letadlu.

„Ano,“ řekl. „Tak jdem!“

Když se stroj vznesl, řekl Anawak Dannymu:

„Budete velrybám nastřelovat sondy do blubberu. Blubber je vědecký termín pro vrstvu tuku. Ta není citlivá na bolest. Už dlouhé roky máme problém upevnit na velrybu vysílačku tak, aby na ní vydržela delší dobu. Nedávno přišel jeden biolog z Kielu s nápadem vyzbrojit kuši speciálním šípem, na jehož dřík se připevní vysílačka a měřicí přístroj. Hrot se zavrtá do tuku a velryba nosí přístroje několik týdnů, aniž by si čehokoli všimla.“

Danny se na něj podíval. „Biolog z Kielu? Paráda!“

„Vy myslíte, že to nemůže fungovat?“

„Ale jo. Jenom se ptám, jestli někdo zjišťoval u samotnejch velryb, že to nebolí. Tohle je zatraceně přesná práce. Vodkud víte, že se jim ten hrot nezavrtá hloubějc než do špeku?“

„Zkoušeli to na půlkách prasat.“

„Na půlkách prasat?!“

„Testovali zbraň na prasečích půlkách. Tak dlouho, dokud neměli jistotu, že se hrot nezaboří hlouběji než do tuku. Všechno je jen otázka výpočtů.“

„Heleme se,“ řekl Danny a nadzvedl obočí nad rámeček svých protislunečních brýlí. „Biologové.“

„A co se stane, když se tím šípem trefíte do člověka?“ zeptala se Delawareová ze zadního sedadla. „Taky hrot pronikne jen kousek?“

Anawak se k ní otočil. „Ano. Ale větší. Zabije ho to.“ DHC-2 vykroužil zatáčku. Pod nimi zářila laguna. „Měli jsme nakonec různé možnosti,“ řekl Anawak. „U všech bylo na prvním místě, abychom mohli velryby sledovat dlouho a v jednom kuse. Metoda s kuší a šípy se ukázala jako nejspolehlivější. Tachograf zapisuje činnost srdce, teplotu těla i okolí, hloubku, rychlost plavby a další věci. Těžší už je vybavit velryby kamerou.“

„A proč by se jim nedala nastřeli i kamera?“ zeptal se Danny. „To je přece jednoduchý.“

„Protože nevíte, v jaké poloze se kamera uchytí. A kromě toho bych velryby rád videi. Chtěl bych je pozorovat, a to je možné, jen když je kamera kousek stranou, a ne přímo na velrybě.“

„Proto teď nasazujeme URA“ vysvětlovala Delawareová. „To je nejnovější robot z Japonska.“

Anawak pobaveně skousl rty. Delawareová mluvila, jako kdyby ten přístroj sama vynalezla. Danny se otočil. „Já žádnýho robota nevidím.“

„Však tu taky není.“

Letadlo se už dostalo nad volné moře a vznášelo se těsně nad příbojem. Za normálních okolností bylo před Vancouver Islandem vždycky plno parníčků, zodiaků nebo kajaků. Ale teď si ani ti nejodvážnější netroufali vyplout. Na širé moře táhly jenom velké nákladní lodě a trajekty, kterým velryby nemohly nic udělat. Vodní hladina byla pustá až na jedinou robustní loď, která vypadala, že ji nemůže nikdo a nic potopit nemluvě o tom, že by mohla způsobit těm druhým těžkosti. Letadlo se vzdálilo od pobřežních skalisek a zamířilo k lodi.

„URA je na Whistleru. To je tamhleten remorkér,“ řekl Anawak. „Až najdeme naši velrybu, přijde jeho velká chvíle.“

John Ford stál na zádi Whistleru a clonil si rukou oči proti ostrému slunečnímu světlu. Uviděl, jak se DHC-2 rychle blíží. Pár vteřin nato letadlo přeletělo remorkér a vykroužilo další velkou zatáčku.

Ford držel u úst vysílačku a volal Anawaka na frekvenci zajištěné proti odposlechu. Celá řada frekvencí byla vyhrazena vojenským a vědeckým účelům.

„Leone? Všechno v pořádku?“

„Slyším tě, Johne. Kdes je naposled viděl?“

„Na severozápadě. Ani ne dvě stě metrů od nás. Asi před pěti minutami jsme je několikrát zpozorovali, ale drží se od nás daleko. Musí tam být osm až deset velryb. Dvě jsme spolehlivě identifikovali. Jedna se účastnila útoku na Lady Wexham, druhá minulý týden potopila rybářský trawler u Uclueletu.“

„Pokusily se na vás zaútočit?“

„Ne. Jsme pro ně jasně příliš velcí.“

„A co mezi sebou? Jak se chovají k sobě navzájem?“

„Dobře. Asi jsou ze stejného stáda, ale měli bychom se zaměřit na ty identifikované.“

Ford se díval za DHC-2, jak se zmenšuje, pak pomalu klopí křídlo a velkým obloukem se vrací. Přejel pohledem na můstek Whistleru. Loď byla záchranný remorkér pro volné moře, domovským přístavem ve Vancouveru a patřila soukromému podniku. Měřila třiašedesát metrů, byla skoro patnáct metrů široká. Výkonem sto šedesáti tun v tahu. Whistler řadil k nejsilnějším remorkérům na světě. Byl bezpochyby příliš velký a silný na to, aby ho mohly ohrozit velryby. Ford odhadoval, že ani keporkakův skok přímo proti zádi nezmůže víc, než že se loď mírně zhoupne.

Ale přesto neměl dobrý pocit. Jestliže ze začátku velryby skákaly na všechno, co plavalo kolem, teď to vypadalo, že už dokážou velmi přesně odhadnout, kde mohou napáchat škody a kde ne. Vedle dosud všudypřítomných kosatek, plejtvákovců a keporkaků začali na lodě útočit i plejtváci a vorvani. Všechna ta zvířata se pilně zaškolovala. Na remorkér nezaútočí, to bylo jasně dané. Ale právě to Forda tak strašně znervózňovalo. Zvětšující se schopnost rozlišovat vylučovala, že by mohlo jít o nějaký druh vztekliny. Ford za chováním savců tušil inteligenci a kladl si otázku, jak budou reagovat na roboty.

Zavolal vysílačkou na můstek.

„Rozjedeme to!“

Nad ním kroužil DHC-2.

Po identifikaci různých útočníků podle videa a fotografického archívu začali aktivně pátrat po velrybách. Remorkér už tři dny popojížděl kolem Vancouver Islandu. Dnes ráno konečně narazili na stopu. Ve smečce plejtvákovců poznali dva vzory ocasních ploutví, které viděli na videu a fotografiích útočících zvířat.

Ford si rovněž kladl otázku, jestli vůbec budou mít šanci odhalit pravdu včas. S mrazením v zádech myslel na stále sílící hlasy rybářských svazů a rejdařství, jimž umírněný vědecký postup nebyl po chuti. Požadovaly nasazení vojenské síly. Pár mrtvých velryb, a zbytek těch bestií už pochopí, že útočit na lidi nebyl dobrý nápad. Tahle domněnka byla stejně naivní jako nebezpečná, protože dopadala na úrodnou půdu. Mořští savci teď v přímo inflační spirále ztráceli svůj kredit, za nějž ochránci přírody a etikové tak dlouho bojovali. Krizový štáb pořád ještě odrážel tyto požadavky argumentem, že násilím se nic nezmůže, dokud nebude známa příčina změny chování zvířat. Symptomy tohoto chování by pak jistě bylo možné nějak odstranit. Ford netušil, jak nakonec rozhodne vláda, ale už se rýsovalo na obzoru, že rybáři a ilegální lovci velryb se chystají něco podniknout na vlastní pěst. Všeobecná bezradnost nad otázkou, jak postupovat dál, ještě gradovala nejednotností znesvářených stran. To byla živná půda pro spontánní akce jednotlivců.

Válka na moři

Ford si prohlížel robota na zádi.

S napětím očekával, co URA dokáže, když ho obdrželi z Japonska tak rychle a bez byrokratických průtahů. Byl vyvinut teprve před několika lety. Japonci trvali na tom, že přístroj slouží výzkumu, a nikoli k lovu. Západní ochránci přírody se však na to dívali skepticky. Tři metry dlouhý válcovitý útvar opatřený spoustou měřicích přístrojů a vysoce citlivých kamer platil za pekelný stroj schopný vypátrat všechny velrybí komunity. A s vyhlídkou na možné zrušení moratoria lovu velryb z roku 1986… Poté co URA úspěšně lokalizoval keporkaky u japonských ostrovů Kerama a delší dobu je úspěšně sledoval, došel uznání i na mezinárodním sympoziu o mořských savcích ve Vancouveru. Ale podezření dál trvalo. Nebylo žádným tajemstvím, že si Japonci systematicky kupují podporu chudých zemí s cílem zrušit moratorium. Japonská vláda označovala toto handlování za „diplomacii“. Tu provozovali titíž lidé ve vládě, kteří značnými částkami subvencovali tokijskou univerzitu, jejíž součástí byl i Uras Underwater Robotics & Application Laboratory Team, jenž robota vyvinul.

„Třeba dnes vykonáš něco smysluplného,“ pronesl Ford tiše k URA. „Zachraň svou pověst!“

Přístroj se leskl na slunci. Ford přistoupil k zábradlí a pátral pohledem ve vodě. Ze vzduchu byly velryby lépe vidět, z lodi se zase lépe identifikovaly. Po chvíli se začali vynořovat plejtvákovci a brázdili vlny.

Ve vysílačce se ozval hlas hlídky na můstku.

„Vpravo za námi. Lucy.“

Ford začal pobíhat, přiložil k očím dalekohled a uviděl, jak se zrovna potápí zubatý šedivý ocas.

Lucy!

Jedna velryba se tak jmenovala. Kapitální plejtvákovec dlouhý čtrnáct metrů. Lucy se vrhala na Lady Wexham. Možná to dokonce byla právě Lucy, kdo prorazil její tenký trup, načež do lodi vnikla voda a zaplnila podpalubí.

„Potvrzeno,“ řekl Ford. „Leone?“

Všichni byli ve spojení na izolované frekvenci. Posádka DHC-2 slyšela, co se mluví na palubě Whistleru.

„Potvrzeno,“ odpověděl Anawak do vysílačky.

lord zamžoural do slunce a uviděl, jak se letadlo snáší níž k místu, kde předtím zmizely ocasní ploutve.

„Tak ledy,“ řekl si spíš sám pro sebe, „lovu zdar!“

Ze stometrové výšky působil i mohutný remorkér jako roztomilý model. Zato mořští savci se jevili o to větší. Anawak uviděl několik plejtvákovců, jak plavou těsně pod hladinou. Klidně a líně. Lom slunečních paprsků tančil na jejich kolosálních tělech. Každé ze zvířat bylo skvěle vidět. I když měřila sotva čtvrtinu toho, co Whistler, vyjímala se až absurdně mohutně. „Víc dolů,“ řekl Anawak.

DHC-2 sestoupil níž. Letěli nad hejnem a blížili se k místu, kde se ponořila Lucy. Anawak doufal, že velryba nevyrazila za potravou. V takovém případě by na ni museli dlouho čekat. Ale možná zde nebyla mělčina. Stejně jako keporkakové živili se i plejtvákovci svým vlastním způsobem. Potápěli se ke dnu a spásali sediment. Položili se na bok a nasávali organismy žijící při dně. Ráčky, zooplankton a své nejoblíbenější, hlísty. Po dně kolem Vancouver Islandu se táhly mocné brázdy po jejich zracích orgiích, ale zato ti šediví obři jen zřídkakdy zabloudili do hlubších vod.

„Bude tu trošku průvan,“ řekl pilot. „Danny?“ Střelec se zašklebil na všechny kolem. Nato odsunul dveře a zaklapl je. Dovnitř vnikl náraz studeného vzduchu a všem rozcuchal vlasy. Uvnitř letadla nastal mohutný kravál. Delawareová se natáhla za sebe a podala Dannymu kuši.

„Nebudete mít moc času,“ řekl Anawak. Musel křičet, aby ho nepřehlušilo hučení větru a vrčení motorů. „Až se Lucy vynoří, budete mít jen pár vteřin na to, abyste do ní nastřelil sondu.“

„To je spíš váš problém než můj,“ odpověděl Danny. Soukal se ze sedadla s kuší v pravé ruce, dokud napůl neseděl ve vzpěrách pod křídlem. „Sneste mě k ní pěkně blízko.“

Delawareová měla vytřeštěné oči a kroutila hlavou.

„Já se na to nemůžu dívat!“

„Na co?“ zeptal se Anawak.

„To přece není možný. Já už ho vidím letět do vody.“

„Žádnej strach,“ zasmál se pilot. „Tihle kluci dovedou jinačí kousky.“ Letadlo letělo těsně nad vlnami, téměř v horizontu očí na můstku Whistleru. Přeletěli místo, kde se Lucy ponořila. Nikde však nebylo nic vidět.

„Kroužit!“ křičel Anawak. „Opisovat co nejužší kruh. Lucy se musí vynořit celkem přesně tam, kde se předtím potopila.“

DHC-2 se s trhnutím naklonil do zatáčky. Najednou se zdálo, že se na ně moře převrací. Danny visel mezi tyčemi jako opice. Jednu ruku měl na rámu dveří, v druhé držel napnutý samostříl. Pod nimi se rýsovala silueta vynořující se velryby. Pak zpod hladiny vyrazil šedivý, lesklý hřbet.

„Juchů!“ zařval Danny.

„Leone!“ ozval se z vysílačky Fordův hlas. „To není ona. Lucy plave na pravoboku před námi.“

„Krucinál!“ zaklel Anawak.

Přepočítal se. Lucy se zjevně rozhodla, že se nebude držet pravidel.

„Danny, ne!“

Letadlo přestalo kroužit a sneslo se ještě níž. Proti němu se hnaly vlny. Blížili se k zádi remorkéru. Na okamžik to vypadalo, jako by se řítili přímo proti nástavbám na Whistleru, ale pilot zkorigoval kurs a oni přeletěli těsně kolem nemotorné lodi. Kus před ní se právě znovu potápěla Lucy a ukázala ocasní ploutev. Také Anawak poznal zvíře podle charakteristického vroubkování na ocasu.

„Zpomalit,“ řekl.

Pilot zmírnil rychlost, ale samozřejmě letěli pořád ještě příliš rychle. Měli jsme si vzít vrtulník, říkal si Anawak. Teď přelétneme cíl a musíme se otočit v naději, že nám velryba nezmizí.

Ale Lucy jim nezmizela v hlubinách. Její mohutné tělo se třpytilo ve slunci.

„Přelétnout, obrátit a dolů!“

Pilot přikývl. „A prosím nezvracet,“ dodal.

Naklonil letadlo tak nečekaně, až se zdálo, že se postavilo na špičku křídla. Skrz otevřené dveře prosvítala kolmá vodní stěna a naháněla strach. Delawareová vykřikla, zatímco Danny s kuší v ruce řičel nadšením.

Každá horská dráha v lunaparku se před tímhle mohla schovat.

Anawak ten moment prožil jako časosběrný snímek. Nikdy nepokládal za možné, že by se letadlo mohlo obrátit na místě, když si představíme konec křídla jako jehlu, kterou se zabodne. Stroj opsal dokonalý půlkruh a zase se bleskově sklopil do vodorovné polohy. Jeho hřmící vrtule teď mířila přímo za velrybou a k přibližujícímu se Whistleru.

Ford pozoroval se zatajeným dechem, jak se letadlo vrací po manévru, od ní byl jen o vlásek. Plováky se téměř dotkly vody. Matně si vzpomínal, že v Tofino Air zaměstnávali také jednoho bývalého pilota Canadian Air Forces. Teď každopádně věděl, který to byl.

Cylindrický korpus URA visel vně zábradlí z jeřábu na zádi. Posádka byla připravena spustit přístroj do vody, jakmile střelec umístí sondu. Šedivý hřbet velryby byl zřetelně vidět. Nepotopila se. Velryba a letadlo se teď řítily proti sobě. Ford se díval na Dannyho, jak dřepí pod křídlem, a doufal, že se věc vyřídí jednou střelou.

Lucy vysunula hřbet nad hladinu.

Danny pozvedl kuši a přimhouřil oko, jednu ruku měl na chladném kovu. Jeho prst se pomalu ohýbal.

Dokonale soustředěn a s nehybnou tváří Danny stiskl spoust. Pouze on v tu chvíli mohl slyšet, jak mu u ucha tiše zasvištěl nasazený šíp, který zbraň vymrštila rychlostí dvě stě padesát kilometrů v hodině. Zlomek vteřiny nato se protiháčky zavrtaly do velrybího tuku, aniž by si Lucy něčeho všimla. Zvíře ohnulo hřbet. Potápělo se. Vysílač od něj odstával v ostrém úhlu.

„Máme ji!“ křičel Anawak do vysílačky.

Ford dal znamení.

Jeřáb spustil robota z jeho ukotvení. S plesknutím se okamžitě ponořil do vln.

Dotek s vodou okamžitě vyvolal impulz, který aktivoval elektromotory. Zatímco přístroj klesal hlouběji, pohyboval se zároveň směrem k ponořivší se velrybě. Pár vteřin po spuštění už URA nebyl vidět.

Ford triumfálně sevřel pěsti.

„Ano!“

DHC-2 vrčel kolem Whistleru. V podpěrách křídla Danny napřahoval kuši.

„Dokázali jsme to!“

„Paráda!“

„Jedna rána a… viděls to? Neuvěřitelný!“

„Hurá!“

V letadle mluvili jeden přes druhého. Danny k nim otočil hlavu a smál se. Začal se soukat zpátky dovnitř. Anawak natáhl ruce, aby mu pomohl dovnitř, když vtom uviděl, jak něco roste ven z vody.

Strnul zděšením.

Jeden plejtvákovec se řítil vzhůru, zvíře bylo ve skoku. Jeho mocné tělo se hnalo proti nim. Uprostřed jejich dráhy letu.

„Nahoru!“ křičel Anawak.

Motory bolestně zaskučely. Jak letadlo vystřelilo strmě vzhůru, Danny se převalil nazpátek. Anawak zachytil pohledem obrovskou zjizvenou hlavu, oko a sevřené čelisti. Pak stroj dostal strašný náraz. Kde předtím bylo křídlo a Danny, tam už byly jen zbytky podpěr. Anawak se pokoušel něčeho chytit, ale všechno se točilo, Delawareová křičela, pilot křičel, on sám křičel a moře se otvíralo.

Něco ho udeřilo do tváře. Bylo to studené jako led.

V uších mu dunělo. Prázdný zvuk, jak se lámala ocel.

Pěna.

Tmavá zeleň.

A pak už nic.

Padesát metrů pod tím palubní počítač stabilizoval vakové tělo URA. Robot se vyvažoval a sledoval velrybu, která byla nejblíž. V jisté vzdálenosti bylo vidět další kusy, v příšeří ovšem rozpoznatelné pouze jako stíny. Elektronické oko URA tohle všechno registrovalo, aniž by počítač optickým vjemům přisuzoval prvořadý význam.

Další funkce byly uvedeny do činnosti.

Navzdory vynikající optické senzorice tkvěla skutečná síla URA v jeho akustické kapacitě. Zde se jeho tvůrce projevil jako skutečný génius. Akustické systémy umožňovaly robotu sledovat mořské savce v časovém horizontu deset až dvanáct hodin, aniž by je ztratil, ať se zvířata vrtla kam chtěla.

Robot naslouchal jejich zpěvu.

Čtyři hydrofony na URA, vysoce citlivé podvodní mikrofony, v těchto okamžicích nezachycovaly jenom každý zvuk, který velryby dávaly, ale také určovaly souřadnice jeho zdroje. Hydrofony byly uspořádány kolem těla robota. Když ze sebe velryba vyrazila vysoký dlouhý tón, hydrofony zachycovaly zvuk jeden po druhém místo všech současně. Žádné lidské ucho by nezaregistrovalo nepatrné časové prodlevy a s nimi spojené poklesy intenzity zvuku. To dokázal jenom přijímač. Takhle dorazil zvuk jako první a nejsilnější k hydrofonu, jenž byl nejblíž zdroji, a postupně i k třem dalším.

Počítač pak vytvořil virtuální prostor a stanovil v něm souřadnice od zvuků. Prostor se postupně zaplňoval údaji o pozicích velryb, které se sem přesouvaly zrovna tak, jak skutečná zvířata měnila svá stanoviště. Uvnitř počítače se vlastně vytvořila kopie skutečného hejna. Také Lucy ze sebe vydávala řadu tónů, když mizela do hlubin. V počítači byla uložena ohromná množství dat, od specifických zvuků velryb a určitých ryb až po hlasy jednotlivých zvířat. URA prolistoval svůj elektronický katalog, ale Lucy jako individuum v něm nenašel. Automaticky založil databázi pro zvuky souřadnicové skupiny, jež odpovídala Lucy, porovnal ji s dalšími souřadnicovými skupinami, zařadil všechny živočichy před sebou jako plejtvákovce a zrychlil na dva uzly, aby se k nim dostal blíž.

Stejně důkladně, jako když lokalizoval velryby akusticky a naladil se na ně, přešel nyní robot na optické sledování. V databázích měl uloženy vzory ocasních ploutví a siluety, mimoto ještě hřbetní a postranní ploutve, jakož i další signifikantní místa na těle jednotlivců. Tentokrát měl stroj více štěstí. Elektronické oko skenovalo mávající ocasy velryb a jeden rychle identifikovalo s tím, že patří Lucy. Krátce před nasazením do akce naprogramovali URA všechna data o velrybách, které se podílely na útocích, a proto robot nyní věděl, na kterou z nich má soustředit veškerou svou pozornost.

URA opravil svůj kurs o pár stupňů.

Velrybí zpěv umožňoval zvukové kontakty na vzdálenost větší než sto námořních mil. Zvukové vlny se ve vodě šíří pětkrát rychleji než ve vzduchu. Lucy si mohla plavat kam chtěla a jak rychle jen mohla.

Ale robotu už neunikne.

26. dubna

Kiel, Německo

Železné dveře se odsunuly stranou. Bohrmannův pohled putoval po gigantické konstrukci simulátoru.

Hlubokomořský simulátor zdánlivě zmenšil přírodu do rozměrů únosných pro člověka, aniž by ji přitom vykázal do exilu pouhých teorií. Třebaže v malém měřítku, moře bylo ovladatelné. Vytvořili si zde odvozený svět jakoby z druhé ruky, další z oněch idealizovaných napodobenin, kterým lidé věří stále víc než skutečnosti: Kdo by ještě chtěl něco vědět o skutečném životě ve středověku, když na to má Hollywood svoje schéma. Koho zajímá, jak umírá ryba, jak krvácela, jak ji rozřízli a vyňali útroby, když si ji můžeme koupit už naporcovanou na ledu. Americké děti malovaly kuřata se šesti nohama, protože kuřecí stehna se prodávají v balení po šesti kusech. Lidé pijí mléko z tetrapaku a oškliví se jim obsah vemene. Vnímání světa bylo zmrzačeno a s tím ruku v ruce vzrůstá arogance. Bohrmann byl nadšený ze simulátoru a jeho možností. Ale zároveň mu ta nádrž názorně před očima předváděla, jak může být věda slepá, když předmět svého zkoumání napodobuje, místo aby jej pozorovala přímo. Šlo stále méně o to, porozumět naší planetě, a více o to, jak si ji podmanit. V pestrém disneylandu nedorozumění se zásahům člověka dostávalo nového, děsivého ospravedlnění.

Pokaždé, když vcházel do haly, probleskla Bohrmannovi hlavou stejná myšlenka: Nikdy nebudeme schopní dobrat se jistoty o tom, co lze uchopit, nýbrž vždycky j en o tom, od čeho raděj i dát ruce pryč. A o tom pak nechceme nic slyšet.

Dva dny po nehodě na Sonne byl Bohrmann zpátky v Kielu. Vrtná jádra a chladicí nádrže dorazily jako oddělený spěšný náklad pod dozorem Erwina Suesse, jenž se s týmem geochemiků a biologů neprodleně pustil do zkoumání úlovků expedice. Když Bohrmann dorazil do institutu, analýzy běžely. Už čtyřiadvacet hodin se tu neúnavně pokoušeli dostat se na stopu příčinám rozkladu. A jak to vypadalo, něco našli. Simulátor sice idealizoval skutečnost, ale v tomhle případě možná vynesl na světlo pravdu o červech.

Suess čekal na Bohrmanna u zobrazovacího pultu. Byli tu s ním ještě Heiko Sahling a Yvonne Mirbachová, molekulární bioložka specializovaná na hlubokomořské bakterie.

„Vytvořili jsme počítačovou simulaci,“ řekl Suess. „Ani ne tak pro nás, ale aby to každý pochopil.“

„Takže už to zřejmě není výlučný problém Statoilu,“ konstatoval Bohrmann.

„Ne.“

Suess přejížděl kurzorem po monitoru a klikl na ikonu. Objevilo se grafické znázornění. Byl na něm průřez sto metrů silným hydrátovým poklopem a pod ním plynová bublina. Sahling ukázal na tenkou tmavou vrstvu na povrchu.

„To jsou červi,“ řekl.

„Najedem si na zvětšení,“ pokračoval Suess.

Objevil se výřez povrchu ledu. Byli poznat i jednotliví červi. Suess zoomoval dál, dokud jeden exemplář nevyplnil skoro celou obrazovku. Byl jen hrubě načrtnut, jednotlivé části těla byly výrazně zabarveny.“

„To červené jsou sirné bakterie,“ vysvětlovala Mirbachová. „To modré archebakterie.“

„Endo– a ektosymbionty,“ zamumlal Bohrmann. „Červ je celý zalezlý do bakterií a ty zase sídlí na něm.“

„Přesně tak. Jsou to konsorcia. Bakterie vícero druhů, které navzájem spolupracují.“

„To ostatně bylo lidem, kteří povolali Johansona, už taky jasné, dodal Suess. „Zpracovali štosy dobrozdání o symbiotickém způsobu života červa. Ale nevyvodili z toho správné závěry. Nikdo si nepoložil otázku, co tahle konsorcia vlastně dělají., My jsme celou dobu vycházeli z toho, že led destabilizují červi, i když nám bylo jasné, že to není v jejich moci. Protože destabilizátory nejsou červi.“

„Červi jenom zajišťují transport,“ řekl Bohrmann.

„Tak je to.“ Suess kliknul na ikonu. „Tady máš odpověď na ten váš blowout.“

Stylizovaný červ se začal hýbat. Znázorněn byl jen nahrubo, bylo na to málo času. Byl to spíš sled jednotlivých obrázků než animovaný film. Čelisti podobné kleštím se vyklopily a začaly se prokousávat ledem.

„Teď dávej pozor!“

Bohrmann zíral na obrazovku. Suess opět zvětšil ukázku zoomem.

Bylo vidět mnoho živočichů, jak svými těly pronikají do hydrátu. Pak najednou…

„Panebože!“ zvolal Bohrmann.

Zavládlo absolutní ticho.

„Jestli se tohle děje všude, na celém kontinentálním svahu…“ začal Sahling.

„Děje se to,“ řekl Bohrmann bezvýrazně. „Pravděpodobně dokonce v synchronu. Sakra, mohli jsme na to přijít už na palubě Sonne. Úlomky hydrátů byly pořádně zašlemované od bakterií.“

Bohrmann pravděpodobně předem očekával, co teď viděl. Obával se toho, a zároveň doufal, že se může mýlit. Ale skutečnost byla mnohem horší, pokud to byla skutečnost.

„Co se tady teď odehrává v detailu, je vlastně známo,“ řekl Suess. „Žádný z těch fenoménů, nahlížíme-li jej izolovaně, není ničím novým. To nové vzniká spolupůsobením. Jakmile všechny komponenty poskládáme do vzájemného vztahu, máme rozklad hydrátu vysvětlený.“

Suess zívl. K těm hrůzným obrazům se to nikterak nehodilo, ale nikdo z týmu posledních čtyřiadvacet hodin nezamhouřil oka. „Jenom si nedokážu vysvětlit, proč tam ti červi vůbec jsou.“

„Já taky ne,“ řekl Bohrmann. „A to o tom přemýšlím déle než ty.“

„Koho teď budeme informovat?“ zeptal se Sahling.

„Hm.“ Suess si položil prst na spodní ret. „Jak že to bylo? Ta záležitost je důvěrná, ne? Musíme do toho napřed zasvětit Johansona.“

„A proč ne rovnou Statoil?“ navrhl Sahling.

„Ne.“ Bohrmann zavrtěl hlavou. „To v žádném případě.“

„Myslíš, že by to zametli pod koberec?“

„Johanson je lepší řešení. Jak jsem ho odhadl, je neutrálnější než Švýcarsko. Měli bychom mu přenechat rozhodnutí, kdy…“

„Není čas někomu něco přenechávat,“ přerušil ho Sahling. „Jestli simulace aspoň přibližně ukazuje, co se děje tam na svahu, měli bychom přísně vzato informovat norskou vládu.“

„A pak hned všechny severské státy!“

„Dobrý nápad. Včetně Islandu.“

„Pak počkat!“ Suess zvedl ruce. „Nevedeme přece žádnou křížovou výpravu.“

„O to snad nejde.“

„O to právě jde! Je to pořád ještě jenom simulace.“ I tobřc, ale…“

„Ne, má pravdu,“ přerušil ho Bohrmann. „Nemůžeme vyhlašovat poplach jen proto, aby to každý věděl. Sami nic pořádně nevíme. Myslím, že víme, jak se to odehrává, ale výsledky jsou věcí vysoké matematiky. Momentálně můžeme pouze říci, že se do atmosféry dostane velké množství metanu.“

„Spíš nebo co?!“ vykřikl Sahling. „Víme přece zatraceně dobře, co se stane.“

Bohrmann si s nevolí ohmatával místo, na němž mu dorůstal knírek. „Tak dobře. Zveřejníme to. Zaplní to titulní stránky. Ale co se bude dít dál?“

„Co se děje dál,“ zamyslel se Suess, „když v novinách napíšou, že se Země srazí s meteoritem?“

„Je tohle srovnání na místě?“

„Celkem ano.“

„Já jsem toho názoru, že bychom neměli rozhodovat sami,“ pravila Mirbachová. „Proberme si jednotlivé kroky. Napřed si promluvíme s Johansonem. On je koneckonců kontaktní osoba. A mimoto, když to bereme z čistě vědeckého hlediska, jemu přísluší ta čest.“

„Jaká čest?“

„Objevil ty červy.“

„Ne, ty objevil Statoil. Ale budiž. Johansonovi čest. A pak?“

„Zasvětíme do toho vlády.“

„A zveřejníme to?“

„Proč ne. Všechno se zveřejňuje. Víme o severokorejských a íránských nukleárních programech, i že nějací debilové šíří anthrax. Víme všechno o BSE a prasečím moru i o geneticky upravené zelenině. Ve Francii právě onemocněli lidé a umírají po desítkách či dokonce po stovkách na nějaké bakterie z nakažených korýšů. A nikdo přesto hned neupaluje do hor, aby se tam schoval.“

„Ne,“ řekl Bohrmann. „Samozřejmě že ne. Ale když se veřejně zamyslíme nad efektem Storegga…“

„Na to jsou data příliš povrchní,“ řekl Suess.

„Simulace ukazuje, jak rychle postupuje rozklad. Tím ukazuje i všechno ostatní.“

„Ale neříká s konečnou platností, co se stane pak.“

Bohrmann se chystal odpovědět, ale Suess měl pravdu. Mohli si myslet, co se stane, ale nemohli to dokázat. Kdyby s tím vyrukovali na veřejnost teď, kdy je jejich teorie ještě napadnutelná, ropná lobby by je ukřičela. Jejich argumentace by se zhroutila jako domeček z karet. Bylo ještě příliš brzy.

„Tak dobrá,“ řekl. „Kolik času potřebujeme, abychom mohli předložit závazný výsledek?“

Suess se zamračil.

„Ještě tak týden. Myslím.“

„To je zatraceně dlouho,“ namítl Sahling.

„Tak moment!“ Mirbachová rezignovaně zavrtěla hlavou. „To je zatraceně rychle. Když chceš dneska získat taxonomický posudek na nového červa, můžeš si celý den točit palci mlýnek, a my…“

„V dané situaci je to zatraceně dlouho.“

„Ale i tak,“ rozhodl Suess. „Falešný poplach není k ničemu. Budeme pokračovat.“

Bohrmann přikývl. Nemohl odpoutat zrak od monitoru. Simulace už dávno skončila. Ale přesto pokračovala dál. Odvíjela se v duchu před jeho očima, a co viděl, z toho měl mrazení.

29. dubna

Trondheim, Norsko

Sigur Johanson vešel do Olsenovy kanceláře. Zavřel za sebou dveře a posadil se proti biologovi. „Máš čas?“

Olsen se ušklíbl.

„Pro tebe bych se strhal,“ odpověděl.

„Tak co jsi vypátral?“

Olsen spiklenecky ztišil hlas.

„S čím začneme? S historkami o mořských nestvůrách? Přírodními katastrofami?“

Olsen vytvářel napětí. Taky dobře.

„S čím ty chceš začít?“

„Aha.“ Olsenovi se lišácky zaleskly oči. „A co takhle, kdybys pro změnu jednou začal ty. Proč mi nechceš říct, kvůli čemu ti tady celé dny dělám doktora Watsona, ty jeden Holmesi!“

Johanson si znovu položil otázku, kolik toho může Olsenovi říct. Bylo mu jasné, že jeho protějšek hoří zvědavostí. On by na tom na jeho místě nebyl jinak. Jenže pak by to za pár hodin věděla celá NTNU.

Najednou dostal nápad. Byl dost scestný na to, aby vypadal věrohodně. Olsen ho sice bude mít za blázna, ale s tím se dá žít. Také ztlumil hlas a pronesl: „Přemýšlel jsem o tom, že bych mohl jako první vystoupit s teorií.“

„A sice?“

„Všechno je to řízeno.“

„Co?“

„Myslím ty anomálie. Medúzy. Zmizelé lodě. Mrtví a pohřešovaní. Prostě mě napadlo, že mezi tím vším musí být nějaká přímá souvislost.“

Olsen na něj pohlédl naprosto nechápavě.

„Říkejme tomu vyšší záměr.“ Johanson se zapřel do opěradla, aby viděl, jak mu to Olsen spolkl.

„A čeho tím chceš dosáhnout? Nobelovy ceny, nebo umístění na uzavřeném oddělení?“

„Ani jedno ani druhé.“

Olsen na něj jenom zíral. „Děláš si srandu!“

„Ne.“

„Ale jo. Mluvíš o… co já vím? Je v tom ďábel? Temné síly? Zelený mužíček? Akta X?“

„Je to jen taková myšlenka. Musí v tom přece být nějaká souvislost, ne? Všechny možné fenomény se dějí ve stejnou dobu. Podle tebe je to náhoda?“

„Já nevím.“

„Tak vidíš. Právě že nic nevíš. A já taky nic nevím.“

„A jaký druh souvislosti si představuješ?“

Johanson lehce mávl rukou.

„To zase záleží na tom, co mi můžeš nabídnout.“

„A tak.“ Olsen stáhl koutky úst. „Máš to pěkně vykonstruované, Sigure. Nejsi žádnej blbec. Za tím vězí mnohem víc.“

„Tak mi něco řekni a pak uvidíme.“

Olsen pokrčil rameny, vytáhl zásuvku a vyndal z ní štos papíru. „Výstupy z internetu,“ řekl. „Kdybych nebyl takovej zatracenej pragmatik, docela klidně bych ti na tu blbost, kterou mi tu teď vykládáš, naletěl.“

„Takže co máš?“

„Všechny pláže ve střední a Jižní Americe byly uzavřeny. Lidé už nechodí do vody a medúzy ucpaly rybářům sítě. Kostarika, Chile a Peru mluví o ráně z Apokalypsy. Po portugalských galérách se objevil další druh. Je velice malý a má extrémně dlouhé jedovaté tentákule. Zpočátku to měli za mořské vosy, ale vypadá to spíš na něco jiného. Možná nový druh.“

Zase nějaký nový druh, pomyslel si Johanson. Nikdy nevidění červi, nikdy neviděné medúzy…

„A mořské vosy u Austrálie?“

„Ten samej tyjátr.“ Olsen se přehraboval v papírech. „Je jich pořád víc. Katastrofa pro rybáře a turismus už beztak leží na lopatkách.“

„A co tamní ryby? Nedorážejí na ně medúzy?“

„Zmizely.“

„Co prosím?“

„Už tam žádné nejsou. U postižených břehů velká hejna ryb prostě zmizela. Posádky trawlerů tvrdí, že ryby opustily své revíry a vyrazily na volné moře.“

„Ale tam nenajdou potravu.“

„Třeba přešly na dietu. Co já vím?“

„A nikdo pro to nemá žádné vysvětlení?“

„Všude byly zřízeny krizové štáby,“ odpověděl Olsen. „Ale od těch se nic nedovíš. Už jsem to zkoušel.“

„To tedy znamená, že je to ve skutečnosti ještě mnohem horší.“

„Nejspíš.“ Olsen vytáhl ze štosu jeden list. Když se podíváš na tenhle papír, najdeš tam nafouknuté tiskové zprávy, které však už krátce nato přestaly být nosným tématem. Medúzy u západoafrických břehů. Možná taky v Japonsku, ale docela určitě na Filipínách. Podezření na smrtelné případy, pak dementi a po něm ticho po pěšině. Ale dávej pozor! Existuje řasa, která straší v médiích už pár let. Je to řasa zabiják, Pfiesteria piscicida. Tu už nesundáš, když se ti pověsí na krk. Lidé i zvířata po ní onemocní. Až dodnes řádila výhradně na druhé straně Atlantiku, ale zdá se, že teď napadla Francii. A ne málo.“

„Jsou mrtví?“

„Jsou. Francouzi to moc nerozviřují, pokud jde o nějaké stanovisko, ale očividně ta řasa byla zavlečena do země s humry. Tady v tom je všechno, co jsem ti vyhledal.“

Olsen přisunul Johansonovi část balíčku.

„A pak máme to mizení člunů. Mezitím se vyskytla řada zaznamenaných nouzových volání, ale většina z nich nedává žádný smysl. Byla ihned přerušena. Ať se stalo cokoli, muselo to proběhnout velice rychle.“ Olsen zamával dalším papírem. „Ale co bych byl, kdybych nevěděl víc než zbytek lidstva? Tři z těch nouzových volání se dostala na internet.“

„No a?“

„Na ty lodě něco zaútočilo.“

„Zaútočilo?“

„Opravdu.“ Olsen se podrbal na nose. „To je voda na tvůj mlýn teorie spiknutí. Moře povstalo proti lidem a je to nezdvořilé od těch všivých vod. Do kterých přece akorát sypeme trochu odpadu a hubíme ryby a velryby. Ápropos velryby, poslední, co jsem slyšel, je, že ve východním Pacifiku napadají lodě ve velkém. Údajně se už nikdo neodvažuje na moře.“

„Ví se…“

„Neptej se tak blbě. Ne, neví se nic. Neví se vůbec nic. Panebože, já byl ale pilný! Rovněž tak nejsou žádné podrobnosti o příčinách kolizí tankerů. Totální informační bariéra. Tvoje teorie má něco do sebe potud, že skoro pokaždé se začne o věcech mluvit, ale potom je někdo zahalí pláštěm mlčení. Takže přece jenom Akta X?“ Olsen se zamračil. „Každopádně je to moc medúz, moc ryb a vůbec všechno je to nějak předimenzované.“

„A nikoho ještě nenapadlo, kde to může mít původ?“

„Nikdo se zatím neodvážil oficiálně prezentovat tvoji domněnku, že to může mít vzájemnou souvislost. Krizové štáby za to nakonec vždy učiní odpovědným El Nino nebo oteplování Země, invazní biologie dostane vzpruhu a vyjde pár spekulativních článků.“

„Svedou to zkrátka na standardní podezřelé.“

„Ano, jenže tohle všechno nedává žádný smysl. Medúzy, řasy a podobné neřádstvo se už před lety dostalo kolem světa v zátěžových vodách lodí. Tyhle jevy známe.“

„Takže je to jasné,“ řekl Johanson. „A na tomhle chci stavět. Když se někde objeví hordy mořských vos, je to jedna věc. Ale když se nepravděpodobné věci dějí současně po celé zeměkouli, je to něco jiného.“

Olsen přiložil špičky prstů k sobě a zamyšleně se na ně díval.

„Takže jestli chceš za každou cenu objasnit souvislosti, nemluvil bych o biologických invazích, ale spíš o anomáliích v chování. Těmi jsou vzorce útočného chování, a sice takové, jaké jsme dosud neznali.“

„A jinak jsi nevypátral nic o nějakém novém druhu?“

„Panebože! Tohle ti nestačí?“

„Jenom se ptám.“

„Co ti zase táhne hlavou?“ zeptal se Olsen protáhle.

Když se ho teď zeptám na červy, říkal si Johanson, dá si dvě a dvě dohromady. Sice nebude vědět, co si s tou informací počít, ale bude mu okamžitě jasné, že někde na světě došlo k invazi červů.“

„Nic konkrétního,“ odpověděl Johanson.

Olsen ho přejel rychlým pohledem. Pak mu podal zbytek papírů. „Povíš mi někdy příležitostně, co mi teď zjevně říct nechceš?“

Johanson sbalil papíry a zvedal se.

„Na to se musíme napít.“

„Jasně. Až budu mít někdy čas. To víš, s rodinou…“

„Díky, Knute.“

Olsen pokrčil rameny. „Není zač.“

Johanson vyšel na chodbu. Z jedné posluchárny kolem něj proudili studenti. Někteří se smáli a klábosili, jiní měli unavené tváře.

Zastavil se a díval se za nimi.

Najednou mu myšlenka, že všechno je řízeno, nepřipadala už ani tak scestná.

U Svalbardu, Špicberky, Grónské moře

Po vodě se rozlévalo měsíční světlo.

Pohled na ně vyhnal posádku na palubu. Ledové moře se tuto noc předvedlo v takové nádheře, až se z ní tajil dech. Něco takového bylo k vidění jen zřídka, ale Lukas Bauer z toho nic neměl. Seděl v kajutě nad svými podklady a připadal si jako někdo, kdo hledá příslovečnou jehlu v kupce sena. Pouze s tím rozdílem, že ta kupka sena měla velikost dvou moří.

Karen Weaverová odvedla dobrou práci a skutečně mu pomohla, ale přede dvěma dny vystoupila z lodi ve špicberském Longyearby, aby tam prováděla rešerše. Vedla neklidný život, jak Bauer zjišťoval, i když jeho vlastní nebyl o nic klidnější. Weaverová se jako vědecká novinářka zaměřovala především na tématiku moře. Bauer se domníval, že Weaverová podmínila volbu svého povolání pouze okolnosti, že díky němu může cestovat zadarmo do nehostinných končin světa. Milovala extrémy. Tím se lišila od Bauera, který si extrémy z celého srdce ošklivil. Přesto byl nutkáním bádat posedlý natolik, že mu poznání bylo nad pohodlí. Taková byla většina badatelů. Jako nepochopitelní hazardéři podstupovali dobrodružství, aby se zmocnili vědění.

Bauer postrádal pohodlné křeslo, stromy, ptáky a čerstvě natočené německé pivo. Ale především postrádal společnost Weaverové. Vzpurná dívka mu přirostla k srdci a kromě toho začínal chápat smysl a účel spolupráce s tiskem. Třeba že když chce někdo širokou veřejnost zaujmout pro svou činnost, musí používat sice ne tak precizní, ale zato srozumitelný slovník. Weaverová mu také vysvětlila, že lidé jeho práci nerozumějí už proto, že vůbec nevědí, kde a jak vzniká Golfský proud, kolem něhož se točilo všechno, co zde Bauer v těchto dnech podnikal. Nemohl tomu uvěřit. Nemohl uvěřit ani tomu, že nikdo neví, co je to autarkní drifter, dokud ho Weaverová nepřesvědčila, že to sotva někdo může vědět, poněvadž drifter je poměrně nová a speciální věc. To Bauer nakonec pochopil. Ale Golfský proud? O tom se přece učí děti ve škole!

Ale Weaverová měla pravdu. Bauer chtěl přece získat veřejnost, aby s ním sdílela jeho starost a vyvinula tlak na zodpovědné činitele.

Bauer měl velkou starost.

Starost, která pramenila v Mexickém zálivu. Tam proudila z jižní Afriky teplá povrchová voda k jihoamerickým břehům. V Karibiku se přihřála a tekla dál na sever. Lákavě teplá voda, sice poněkud slaná, ale právě proto, že byla tak teplá, zůstávala na povrchu.

Tato voda vytvářela dálkové topení pro Evropu, Golfský proud. Ten se valil až k Newfoundlandu a přepravoval přitom miliardu megawattů tepla, což představovalo termální výkon dvou set padesáti tisíc jaderných elektráren. U Newfoundlandu do něj ze strany narážel studený Labradorský proud a rozpouštěl ho. Přitom se z něj oddělovaly takzvané eddies, víry kroužící teplé vodní masy, které se hnaly dál na sever, nyní ovšem přejmenované na Severoatlantský proud. Západní větry se staraly o to, aby se dostatečné množství vody odpařilo a pak zásobovalo Evropu vydatnými srážkami a zároveň vyneslo obsah soli do horních vrstev. Proud táhl dál k norským břehům, přejmenoval se na Norský proud a přinášel pořád ještě dost tepla až na kraj severního Atlantiku, takže lodě mohly plout i v zimě až k jihozápadním Špicberkám. Teprve mezi Grónskem a severním Norskem příliv tepla končil. Zde narážel Norský proud alias Severoatlantský proud alias Golfský proud na ledovou arktickou vodu, jež ho za podpory velice studených větrů rapidně ochlazovala. Už předtím velmi slaná a nyní rovněž velmi studená voda ztěžkla a propadala se. Byla tak těžká, že se jí celé masy řítily strmě do hlubin. To se nedělo na celé frontě, nýbrž v jakýchsi kanálech, takzvaných komínech, které podle pohybu vody měnily svou pozici, a proto nebylo možné najít je hned napoprvé. Komíny měly průměr dvacet až padesát metrů a připadalo jich asi deset na jeden čtvereční kilometr. Ale kde přesně byly, to záleželo na denních proměnách moře a na větru. Rozhodující byl neskutečný vír, který klesající voda vytvářela. V tom spočívalo celé tajemství Golfského proudu a jeho výběžků. Ve skutečnosti na sever netekl, nýbrž byl tažen, nasáván mohutnou pumpou pod Arktidou. V hloubce dvou až tří tisíc metrů nastupovala ledová voda zpáteční cestu, která vedla kolem celé zeměkoule.

Bauer nasadil celou řadu driftem v naději, že budou sledovat průběh komínů. Mezitím však začalo hrozit, že se mu vůbec nepodaří na nijaký komín narazit. Přitom by měly být snad všude. Místo toho se zdálo, že ta velká pumpa buď zastavila provoz, nebo ho převedla do neznámých končin.

Bauer zde byl proto, že věděl o těchto problémech a o jejich důsledcích. Nečekal, že najde všechno v nejlepším pořádku. Ale ještě méně čekal, že nenajde vůbec nic.

A to mu dělalo velké, opravdu velké starosti.

Podělil se o ně s Weaverovou, než opustila palubu. Od té doby jí mailoval pravidelná hlášení o stavu věcí a svěřil se jí i se svými nejtajnějšími obavami. Jeho tým už před několika dny zjistil, že koncentrace plynů v Severním moři skokem stoupla, a Bauer nyní dumal nad otázkou, zda to může nějak souviset s tím, že komíny zmizely.

Teď, když seděl sám ve své kajutě, si tím byl téměř jist.

Pracoval bez ustání. Zatímco polární noc přiměla drsné námořníky, aby se jen tak opřeli o zábradlí a rozhlíželi se, Bauer se hrbil nad stohy výpočtů, výtisků s diagramy a map. Mezitím poslal e-mail Karen Weaverové, jen tak, aby jí řekl ahoj a seznámil ji se svými posledními poznatky.

Byl tak zabrán do práce, že dokázal dlouhou dobu ignorovat to chvění, dokud šálek s čajem nedoputoval na kraj stolu, nezvrhl se a nevylil se mu na kalhoty.

„Čert aby to vzal!“ zahořekoval. Horký čaj se mu vylil do rozkroku a tekl mu po stehně. Odsunul židli a vstal, aby se na to nadělení podíval zblízka.

Ale zarazil se, opřel se rukama o opěradlo židle a poslouchal.

Šálí ho sluch?

Ne, slyšel výkřiky. Těžké boty běžely po palubě. Venku se něco dělo. Chvění sílilo. Lodí zmítaly vibrace a Bauera najednou cosi zbavilo rovnováhy. Se vzdycháním klopýtal k svému psacímu stolu. V příštím okamžiku pod ním klesla podlaha, jako kdyby se celá loď propadala do díry. S Bauerem to mrštilo naznak na podlahu. Popadl ho strach, děsivý strach. Zvedl se a hnal se ze své kajuty ven na chodbu. K jeho uším doléhal sílící křik. Loď něco nadhodilo. Někdo řval cosi islandsky, ale tomu Bauer nerozuměl, protože uměl jenom anglicky, ale rozpoznal v tom hlase zděšení a ještě větší zděšení cítil v hlase, který mu odpovídal.

Zemětřesení pod mořem?

Rychle proběhl chodbou a po schodech na palubu. Loď se kymácela sem a tam. Jen s velkou námahou se držel na nohou. Kdy se dopotácel ven, ovanul ho strašlivý zápach a Bauer v mžiku věděl, co se děje.

Dostal se k zábradlí a rozhlížel se. Kolem dokola vřelo bílé moře. Jako kdyby seděli v hrnci s vařící vodou.

Nebyly to žádné vlny. Žádné bouře. Byly to bubliny. Obrovské stoupající bubliny.

Podlaha se pod ním znovu propadla. Bauer upadl dopředu a narazil obličejem tvrdě do zábradlí. V hlavě mu explodovala bolest. Když zase vzhlédl, jeho brýle byly rozbité. Bez brýlí byl jako slepý, ale to, že se nad lodí zavřelo moře, viděl.

Ó Bože! říkal si. Ó Bože, pomoz nám!

30. dubna

Vancouver Island, Kanada

Noc zářila v zelenavém přítmí.

Nebylo teplo ani zima, bylo jen něco příjemného, jako by teplota vůbec neexistovala. Dýchání jako by bylo odloženo ad acta, mezi spisy, jež nebudou nikdy vyřízeny, a bylo nahrazeno jakousi univerzální funkcí, která umožňovala volně se pohybovat ve všech živlech. Anawak se už hodnou chvíli propadal do tmavozeleného univerza a zmocňovala se ho euforie. Napřáhl ruce jako Ikaros, jenž si vyvolil propast za nebesa, opájel se pocitem stavu beztíže a klesal a klesal stále hlouběji. Na dně něco světélkovalo jemu v ústrety. Krajina věčného ledu, a temný, zelený oceán se proměňoval v noční oblohu.

Stál na kraji ledové pláně a hleděl na tichou, černou vodu, jež se před ním rozprostírala a v níž se zračily hvězdy. V nitru cítil mír a pokoj.

Jak to bylo nádherné, jenom tak zde stát. Okraj ledové plochy se oddělil od pevniny a jako ledová kra byl hnán severními moři stále výš. On byl jediný pasažér a cestoval tam, kde na něj nečekaly žádné tíživé otázky, kde na něj čeká domov. Jeho domov. Bude doma. V Anawakových prsou vzplála touha a vehnala mu slzy do očí. Velké, třpytivé slzy, jež ho oslepovaly. Pokusil se je setřást, a skutečně: jeho slzy pokropily černé moře a začaly ho vyjasňovat. Z hlubiny k němu něco stoupalo vzhůru. Voda se proměnila v postavu, jež na něj jako by čekala v dálce, kam nedosáhl. Stála tam nehybná a křišťálová, odrážející světlo hvězd.

Našla jsem je, řekla postava.

Neměla tvář ani ústa, ale její hlas připadal Anawakovi povědomý. Co jsi našla? zeptal se.

Zděsil se svého vlastního hlasu. Slova se mu drala z úst jen velice těžko. Jako kdyby z nich vypouštěl obludná zvířata. Na rozdíl od toho, co řekla, nebo spíš myslela ona postava, Anawakova slova narušila to naprosté ticho nad ledovou krajinou, až se ho najednou zmocnil řezavý chlad. Pátral pohledem po oné věci ve vodě, ale ca již zmizela.

To je něco, viď? řekla ta záhadná osoba stojící vedle něj.

Otočil hlavu a spatřil drobnou postavu Samanthy Croweové, badatelky ze SETI.

V řečnění jsi dost neobratný, řekla mu. Všechno ostatní umíš líp. Upřímně řečeno, zní to hrozně.

To je mi líto, koktal Anawak.

Ano? Měl by ses v tom začít cvičit. Já jsem našla své mimozemšťany. Pamatuješ? Konečně jsme s nimi navázali kontakt. Není to úžasné?

Anawak se zachvěl. Neviděl v tom vůbec nic úžasného, spíš z těch mimozemšťanů objevených Croweovou začínal mít úzkostný strach, aniž věděl proč.

A… kdo jsou? Co jsou?

Badatelka ze SETI ukázala na černou vodu před ledovou plání.

Jsou tam venku, řekla. Myslím, že by se s tebou chtěli seznámit. Oni totiž rádi navazují kontakty, ale to by ses musel trochu namáhat.

Já nemůžu, řekl Anawak.

Ty nemůžeš? Croweová nechápavě zavrtěla hlavou. A proč nemůžeš?

Anawak zíral na mohutné tmavé hřbety, které brázdily vodu. Byly jich desítky, stovky. Uvědomil si, že jsou tu jen kvůli němu, a najednou mu došlo, že se živí jeho strachem. Že žerou strach.

Já… prostě nemůžu.

Musíš jenom vykročit, ty zbabělče! Croweová se mu posmívala. To je přece to nejjednodušší, co může na světě být. Máš to mnohem jednodušší než my. My jsme museli odposlouchávat celý ten zatracený vesmír.

Anawak se zachvěl ještě víc. Přistoupil těsně ke kraji. Na obzoru, kde černé moře splývalo s hvězdnou oblohou, zářilo vzdálené světlo.

No tak jdi, řekla Croweová.

Letěl jsem, vzpomínal si Anawak. Skrz tmavozelený oceán, který byl plný života, a neměl jsem ani trošku strach. Co by se mi mohlo Mát? Voda bude jako pevná půda pod nohama a já dojdu k tomu světlu, ponese mě má vůle. Sam má pravdu. Je to prosté. Není nic, čeho by se musel bát.

Před očima se mu vynořilo jedno z těch obřích zvířat a gigantická rozštěpená ocasní ploutev se postavila proti hvězdám.

Nic, z čeho bych musel mít strach.

Už váhal příliš dlouho a pohled na velrybí ocas ho znejistěl. Už mu pomáhala ani síla jeho vůle, ani čarovná moc snu, aby se povznesl nad přírodní zákony. Když konečně udělal krok dopředu, okamžitě se propadl do černého, ledově studeného moře. To se nad ním zavřelo a všechno kolem byl černé. Chtěl křičet, ale polykal vodu. Bolela ho v plicích. Jakkoli se vzpíral, táhlo ho to neúprosně dolů. Srdce mu zběsile tlouklo, bušilo mu ve spáncích, dunělo to jako rány kladivem… Anawak vyskočil a narazil hlavou do trámu. „Krucinál!“ zaúpěl.

A zase to bušení. Po dunění ani stopy. Spíš pravidelné bušení a prsty jako zdřevěnělé. Otočil se na bok a uviděl Alicii Delawareovou, jak se lehce sklání nad jeho kójí.

„Promiň,“ řekla. „Netušila jsem, že vystartuješ jak raketa.“ Anawak jenom zíral. Delawareová?

Ale ano. Pomalu se začal rozpomínat, kde vlastně je. Chytil se za hlavu, něco trapně zachrochtal a položil se zpátky. „Kolik je hodin?“

„Půl desáté.“

„Sakra!“

„Vypadáš hrozně. Zdálo se ti něco ošklivého?“

„Samé nesmysly.“

„Udělám ti kafe.“

„Kafe? Jo, to je dobrej nápad.“ Ohmatával si prsty místo, kde narazil hlavou. To bude pěkná boule. „Kde je ten pitoměj budík? Vím dobře, že jsem ho nastavoval. Na sedmou.“

„Neslyšels ho. Není divu, po tom, co se stalo.“ Delawareová přešla naproti ke kuchyňské lince a začala se rozhlížet. „Kde je…“

„Závěsná skříňka nalevo. Káva, filtry, mléko a cukr.“

„Máš hlad? Umím udělat skvělou snídani.“

„Ne.“

Delawareová pokrčila rameny a nalila vodu do nádržky kávovaru. Anawak se na ni chvíli díval a pak se v kóji zvedl na lokty. „Otoč se, potřebuju se obléct.“

„Nevyváděj tak. Já tě přece nesním.“

Anawak protáhl obličej a hledal očima džíny. Ležely zmuchlané na lavici za stolem v kajutě. Oblékání bylo obtížné. Točila se mu hlava a zraněná noha ho bolela, když se ji pokoušel vsunout do nohavice.

„Volal už John?“ zeptal se. „Jo. Už dřív.“

„To je průšvih.“

„Co?“

„Každý vetchý stařec si natáhne kalhoty rychleji., Krucinál, jak to, že jsem neslyšel budík? Chtěl jsem za každou cenu.

„Víš co, Leone? Ty seš praštěnej. Ale vážně. Přede dvěma dny jsi přežil havárii letadla. Máš nateklý koleno a já měla lehký otřes mozku. No a co? Měli jsme z pekla štěstí. Mohli jsme být mrtví jako Danny a pilot, a místo toho žijeme. A ty tady remcáš kvůli zasranýmu budíku a že nemůžeš ohýbat koleno., Už seš hotovej?“

Anawak se svezl na lavici.

„No tak dobře. Co říkal John?“

„Má u sebe všechna data. A díval se na video.“

„Bezva. No a co?“

„A nic. Prý si máš utvořit svůj vlastní názor.“

„To je všechno?“

Delawareová nasypala kávu do filtru, zaklapla ho a zapnula přístroj. Za pár vteřin už se místností neslo tiché syčení a bublání.

„Řekla jsem mu, že ještě spíš,“ odpověděla Delawareová. „A on na to, že tě nemám budit.“

„A proč jako?“

„Říkal, že se musíš uzdravit. A měl pravdu.“

„Já jsem zdravý,“ opáčil Anawak vzpurně.

Ale ve skutečnosti si tím nebyl úplně jist. Když se DHC-2 srazil s vyskočivší velrybou, stroji se ulomila pravá nosná plocha. Lučištník Danny byl pravděpodobně na místě mrtev, posádka Whistleru sice jeho tělo nenašla, ale nebylo o čem pochybovat. Danny se nedostal včas dovnitř a následkem toho zůstaly boční dveře letadla otevřené. Této okolnosti vděčil Anawak za svůj život. Při nárazu byl vymrštěn. Dál už si na nic nevzpomínal, ani na to, jak zle si přitom natrhl vazy v koleně. Teprve na palubě Whistleru přišel k sobě, k vědomí ho probudila bodavá bolest.

Jako první uviděl vedle sebe ležet Delawareovou a bolest ho rázem přešla. Vypadala totiž jako mrtvá. Ale ještě než se ho stačil zmocnit děs, vysvětlili mu, že Alicia měla veliké štěstí. Pilotovo tělo ji odpérovalo. Napůl v bezvědomí se jí podařilo vylézt z potápějícího se vraku. Stroj se zalil vodou během minuty. Posádka Whistleru vylovila z vody Anawaka a Delawareovou, ale nebohý pilot zmizel v hlubinách i se n DC-2.

I přes tyto tragické události bylo možné vyhodnotit akci jako úspěšnou. Danny dokázal sondu umístit. URA sledoval velryby a čtyřiadvacet hodin nahrával zvuk i obraz, aniž by zvířata na robota zaútočila. Anawak věděl, že záznamy pošlou brzy ráno Johnu Fordovi, a proto si umínil, že bude v akváriu taky. Mimoto Centre National d’Etudes Spatiales dalo volně k dispozici zatím získaná telemetrická data z tachografu, který Lucy nesla na zádech. Nebýt havárie letadla, mohli si teď všichni vzájemně klepat na rameno.

Ale místo toho bylo vše čím dál horší. Umíralo stále víc lidí. Anawak sám už dvakrát unikl smrti jen o vlásek. Kupodivu se velice rychle vyrovnal se smrtí Stringerové, nejspíš proto, že jeho vztek na Jacka Greywolfa vytěsnil všechny ostatní pocity. Avšak teď, dva dny po havárii, se cítil bídně. Jako kdyby ho zachvátila nemoc, kterou Anawak léta popíral, a ona se nyní přihlásila o svá práva a hrozila propuknout. Obcházela ho doprovázena nejistotou, pochybnostmi o sobě samém a znepokojivým nedostatkem sil. Možná to byl pořád ještě následek šoku, ale tomu Anawak tak docela nevěřil. Bylo tu ještě něco jiného. Závrať, která ho občas přepadala od chvíle, kdy byl vymrštěn z vraku letadla, bolesti v prsou a návaly paniky.

Ne, opravdu nebyl zdráv, a natržené koleno přitom nebylo podstatou problému.

Anawak si připadal vnitřně úplně opotřebovaný a pochroumaný.

Den předtím celý prospal. Přišli ho navštívit Davie, Shoemaker a skippeři. Ford několikrát volal a informoval se na jeho stav. Jinak si kvůli němu nikdo nedělal velké starosti. Zato k Alicii Delawareové se seběhli rodiče a houf známých a naléhali na ni, aby odjela z Vancouver Islandu. Dokonce se odněkud vynořil stálý přítel a prohlásil, že jejich dvouletý vztah dosud trvá. Účast s Anawakovým osudem se omezila na okruh kolegů.

Byl nemocný a věděl, že mu žádný doktor nepomůže.

Delawareová před něj postavila hrnek s čerstvou kávou a prohlížela si ho přes modrá skla svých brýlí. Anawak usrkl, spálil si jazyk a řekl si o radiotelefon.

„Můžu se tě zeptat na něco velice osobního, Leone?“ zeptala se Delawareová.

Anawak se zarazil a zavrtěl hlavou. „Později.“

„A to bude kdy?“

Pokrčil rameny a vyťukal Fordovo číslo.

„Ještě jsme neskončili s prohlížením záznamů,“ řekl mu ředitel. „Můžeš dál v klidu odpočívat.“

„Říkals Licii, že si mám utvořit svůj vlastní názor.“

„Ano, ale až budeme mít všechno prohlédnuté. Většinou je to nuda. Než sem přijdeš jenom extra kvůli tomu, radši dokoukáme zbytek. Třeba si pak vůbec ušetříš tu cestu.“

„No dobře. Kdy s tím budete hotoví?“

„Nemám tušení. Sedíme tu u těch pásků čtyři. Dej nám dvě hodiny. Nebo radši tři. Nejlepší bude, když tě sem brzy po obědě nechám přepravit letecky. To je, co? Tohle je zase výhoda krizových štábů. Vždycky je jeden vrtulník připraven okamžitě vzlétnout.“ Ford se zasmál. „Jen abychom si na to nezvykli.“ Pak se odmlčel. „Mám pro tebe ještě něco jiného. Ale nemám čas ti to teď vykládat. Beztak bude lepší, když kvůli tomu zavoláš Roda Palma.“

„Palma? Kvůli čemu?“

„Před hodinou konferoval s Nanaimem a Oceánografickým institutem. Můžeš si o tom promluvit i se Sue Olivieraovou, ale myslím, že Palma máš, co by kamenem dohodil.“

„Hergot, Johne! Proč mi nikdo nezavolá, když je něco nového?“

„Chtěl jsem počkat, až se vyspíš.“

Anawak něco zavrčel, ukončil hovor a zavolal Roda Palma. Vedoucí výzkumné stanice na Strawberry Islandu to zvedl hned.

„Ale!“ zvolal. „Ford už s tebou mluvil, co?“

„Jo, mluvil. Že prý jste narazili na něco světoborného. Proč jsi mi hned nezavolal?“

„Všichni víme, že potřebuješ klid.“

„Blbost!“

„Ale ano. Chtěl jsem počkat, až se vyspíš.“

„To už slyším během jedné minuty podruhé. Ne, potřetí, když počítám, jak se o mě Licia pořád stará. Jsem v pořádku, krucinálfagot!“

„Tak to bys ke mně mohl zaskočit,“ navrhl Palm.

„Ve člunu?“

„Prosím tě, vždyť je to pár set metrů. Krom toho se v zálivu ještě nic nestalo.“

„Tak dobře, za deset minut jsem tam.“

„Skvělý! Tak zatím.“

Delawareová se na něj pozorně podívala přes okraj šálku s kávou a pak nespokojeně svraštila obočí.

„Něco nového?“

„Všichni se mnou zacházejí jako s kdovíjak těžkým případem,“ nadával Anawak.

„To bych neřekla.“

Anawak vstal, vytáhl zásuvku vedle své lůžkové kóje a hledal v ní čistou košili.

„V Nanaimu na něco přišli,“ zavrčel.

„A na co?“ chtěla vědět Delawareová.

„Co já vím?“

„Aha.“

„Jedu naproti k Rodu Palmoví.“ Pak zaváhal a řekl: „Můžeš se mnou, jestli máš čas a chuť.“

„Ty mě chceš s sebou? Jaká čest!“

„Nebuď blbá!“

„To taky nejsem.“ Nakrčila nos. Špičky řezáků měla na dolním rtu. Anawaka opět napadlo, že s těmi zuby se musí něco udělat. Pořád ho totiž něco pokoušelo obstarat jí mrkev. „Poslední dva dny máš náladu pod psa, nedá se s tebou vůbec rozumně mluvit.“

„A ty bys ji měla lepší, kdybys…“ Nedořekl. Delawareová se na něj mlčky dívala.

„Já v tom letadle seděla taky,“ řekla pak klidně.

„Promiň.“

„Málem jsem umřela strachy. Každý jiný by hned utíkal domů k mamince. Ale ty jsi ztratil asistentku, takže nejedu k mámě, ale zůstávám s tebou, ty jeden zatracenej mezku! Cos mi to vlastně chtěl říct?“

Anawak si znovu nahmatal bouli na hlavě. Bolela ho a zvětšovala se. Koleno ho také bolelo.

„Nic. Už ses uklidnila?“

Alicia povytáhla obočí. „Zatím jsem se ještě vůbec nerozčílila.“

„No dobře. Tak pojď!“

„Přesto bych se tě ráda zeptala na něco osobního.“

„Ne.“

Vyjet si s Devilfish na malý ostrůvek mělo v sobě něco neskutečného. Jako by minulé týdny k žádným útokům nedošlo. Strawberry Island byl jenom kopec obrostlý jedlemi, který se dal obejít kolem dokola za pět minut. Dnes byla voda hladká jako sklo. Nefoukal žádný vítr. Slunce pálilo. Anawak čekal, že se každým okamžikem vynoří mohutný ocas nebo černý hřbet se špičatou ploutví, ale co začaly útoky, ukázaly se u Tofina kosatky jenom dvakrát. Byli to rezidenti, kteří v těch dnech nejevili žádné známky agresivity. Potvrzovala se tak Anawakova teorie, že podivnou změnou chování byly postiženy jenom migrující velryby.

Otázka zněla, na jak dlouho.

Zodiak dorazil k přistávací lávce na ostrově. Palmová stanice byla hned naproti. Byla zřízena ve staré ztroskotané plachetnici, první British Columbia Ferry, která se teď malebně vyjímala na břehu, podepřená padlými kmeny a obklopená náplavovým dřevem a rezatou kotvou. Sloužila Palmovi jako kancelář i byt, kde s ním bydlely i jeho dvě děti.

Anawak se zarytě snažil, aby nekulhal. Delawareová mlčela. Očividně na něj měla vztek.

Krátce nato už seděli ve třech na přídi kolem malého stolku upleteného z březové kůry. Delawareová ucucávala kolu. Měli výhled naproti na místní domy na kůlech. Přestože byl Strawberry Island vzdálen od Tofina jen pár stovek metrů, byl zde mnohem větší klid. Hluku tu bylo poskrovnu. Zato bylo možné slyšet všechno možné, co se ozývalo z přírody.

„Co dělá koleno?“ zeptal se Palm soucitně. Byl to vstřícný muž s vlnitým bílým plnovousem a čelní pleší, který se s dýmkou v ústech už musel narodit.

„Ani mi o tom nemluv.“ Anawak si protáhl ruce a pokusil se ignorovat brnění v hlavě. „Radši mi pověz, na co jste přišli.“

„Leon nesnáší, když se někdo stará, jak mu je,“ neodolala a rýpla li Delawareová.

Anawak zavrčel něco nesrozumitelného. Měla samozřejmě pravdu. Jeho nálada spadla jak barometr při bouřce.

Palm si odkašlal. „Povídal jsem si dlouho s Rayem Fenwickem a Sue Olivieraovou. Od té veřejné pitvy J-19 jsme v čilém kontaktu. Ale nejen kvůli tomu. Ten den, co jste havarovali, byla vyplavena zase jedna velryba. Plejtvákovec, kterého jsem neznal. Není nikde zaznamenaný.

Fenwick neměl čas, tak jsem velrybu s pár lidmi naporcoval sám, abych mohl poslat do Nanaima obvyklé vzorky k analýze. Svinská práce, to ti povím. Stojím takhle v hrudním koši, když jsme vyřízli srdce, i ono nám sklouzlo zpátky. Krev a sajrajt mi natekly do bot, svrchu na nás kapalo a vypadali jsme jako zombie na hostině. Potud romantická stránka našeho odvážného podniku. Samozřejmě jsme taky odebrali kousky mozku.“

„Na co zemřela?“ zeptal se Anawak.

Palm rozpřáhl ruce. „Já bych řekl, že na infekci. Stejnou, jakou diagnostikoval Fenwick u Cingischána. Divný na tom je akorát to, že jsme u obou zvířat našli něco, co tam rozhodně nepatří.“ Ukázal si na spánek a opsal prstem kruh. „Fenwick objevil něco jako sraženinu. Na mozkovém kmeni, abych byl přesný. S výběžky, které směřovaly do mozkové hmoty a do lebeční klenby.“

Anawak poslouchal. „Krevní sraženina? U obou velryb?“

„Krev to nebyla, i když jsme si to zpočátku mysleli. Fenwick a Olivieraová totiž našli zalíbení v teorii, podle které je za anomálie odpovědný hluk. Nechtěli o tom mluvit, dokud nebudou mít další indicie, ale Fenwick se mezitím pořádně zakousl do následků těch pokusů se sonarem…“

„Surtass LEA!“

„Přesně.“

„Na to zapomeň! Nikdy v životě!“

„Smím vědět, o čem to mluvíte?“ zapojila se Delawareová. „Americká vláda nadělila Navy před pár lety jeden extrabuřt,“ vysvětloval Palm. Dala jí souhlas k nasazení nízkofrekvenčního sonaru pro lokalizaci ponorek. Jmenuje se Surtass LFA a pilně ho zkoušejí.“

„Vážně?“ zděsila se Delawareová. „Myslím, že Navy je vázaná dohodou o ochraně mořských savců.“

„Všichni možní lidé jsou vázáni všemi možnými dohodami,“ řekl Anawak s lehkým úsměvem. „A existují všechna možná zadní vrátka. Spojené státy očividně nedokážou odolat pokušení kontrolovat osmdesát procent světových moří. Se Surtass LFA je to proveditelné. A tak americký prezident honem rychle vyvázal Navy z dohody, protože nový systém už stál tři sta milionů dolarů a protože zodpovědní činitelé odpřísáhli, že se žádné velrybě nic nestane.“

„Ale sonary velrybám škodí. To přece ví každej blbec.“

„Bohužel to není dostatečně prokázáno,“ pokračoval Palm. „Už v minulosti se ukázalo, že velryby a delfíni reagují na sonary mimo řádně citlivě. Ale jaký to má vliv na opatřování potravy, rozmnožování a migraci, to se ještě nedá jednoznačně říct.“

„K smíchu,“ soptil Anawak. „Od sta osmdesáti decibelů velrybám praskají ušní bubínky. Ale každý jednotlivý podvodní reproduktor nového systému způsobuje hluk minimálně dvě stě patnáct decibelů. Celková síla signálu je dokonce ještě vyšší.“

Delawareová se podívala z jednoho na druhého.

„A co… to udělá s velrybami?“

„To je právě to, proč Fenwick s Olivieraovou přišli s tou hlukovou teorií,“ řekl Palm. „Už před lety sonarové pokusy Navy v různých koutech světa vyhnaly delfíny a velryby na pláže. Spousta jich uhynula. Všechny kusy vykazovaly silné krvácení do mozku a poškozenou kůstku ve vnitřním uchu. Tahle zranění jsou typická pro vliv silného hluku. Ochráncům přírody se pokaždé podařilo dokázat, že v bezprostřední blízkosti smrtelných případu probíhalo cvičení NATO. Jenže, došlápni si na Navy!“

„Popírají to?“

„Navy léta popírá jakoukoli souvislost. Ale mezitím musela ustoupit a přinejmenším v několika případech nést odpovědnost. Jenže i tle o to, že toho pořád víme moc málo. Známe poškození u mrtvých velryb a každý rozvíjí svou vlastní teorii. Tak například Fenwick věří, že podmořský hluk může vést ke kolektivnímu šílenství.

„Nesmysl,“ zavrčel Anawak. „Hluk zbavuje zvířata schopnosti orientovat se. Velryby nenapadají lodě, ale vrhají se na břehy.“

„Já bych Fenwickovu teorii vzala do úvahy,“ ozvala se Delawareová.

„Ano?“

„A proč ne? Zvířata jsou zmatená. Napřed jen některá a pak podle druhu narůstá davová psychóza.

„Licio, neplácej nesmysly! Víme o vorvaňovcích, kteří uvízli na Kanárských ostrovech poté, co tam NATO provádělo své pow wow.

Žádný živočich nereaguje na hluk tak citlivě jako vorvaňovec. Jasně že byli zmatení. V panice si nedokázali pomoci jinak, než že opustili svůj živel, a šup, už leželi na pláži. Velryby před hlukem utíkají.“

„Nebo útočí na jeho původce,“ trvala Delawareová vzpurně na svém.

„Na které původce? Na gumové čluny se závěsným motorem? Kde prosím pěkně dělají takový kravál?“

„Tak musel existovat i jiný hluk. Třeba podmořské výbuchy.“

„Ale ne tady.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože to vím.“

„Hlavně že máš pravdu.“

„Když to říkáš zrovna ty!“

„Kromě toho velryby ztroskotávaly na plážích už před staletími. I v Britské Kolumbii. Existujou staré záznamy, které…“

„Já vím. Každý to ví.“

„No a? Měli snad Indiáni taky sonar?“

„Co to má proboha společnýho s naším tématem?“

„Spoustu věcí. Váznutí velryb na plážích se dá bez rozmyslu zapřáhnout před ideologickou káru a…“

„Takže já mluvím bez rozmyslu?“

Delawareová se podívala na Anawaka a z očí jí sršel hněv. „Všechno, co chci říct, je to, že hromadná uvíznutí velryb na plážích nemusí niti nutné něco společnýho s uměle vytvořeným hlukem. A obráceně, že hluk může způsobit i něco jinýho, než že velryby vyskakují z vody na břeh!“

„Hej!“ Palm zvedl ruce do výše. „Hádáte se zbytečně. Fenwick sám uznává, že jeho teorie hluku je trochu děravá. Dobře, trvá na kolektivním šílenství, ale… posloucháte mě vůbec?“

Oba se na něj podívali.

„Takže,“ pokračoval Palm poté, co si zjednal všeobecnou pozornost. „Fenwick a Olivieraová našli tuhle sraženinu a usuzovali na deformaci způsobenou vnějšími vlivy. Navenek to vypadalo jako krvácení, tak se toho drželi. Pak tu látku izolovali a podrobili ji běžné proceduře. A při ní zjistili, že ta substance je pouze nasáklá velrybí krví. Samotná látka byla bezbarvá hmota, která se na vzduchu rychle rozkládala. Z větší části nebyla použitelná.“ Palm se předklonil. „Ale na jednu věc přece jenom přišli. Rezultáty se kryjí s výsledky zkoumání jiných vzorků jen před několika málo týdny. Tu substanci z velrybí hlavy už jednou viděli. V Nanaimu.“

Anawak na vteřinu zmlkl.

„A to je co?“ zachraptěl.

„Totéž, co jsi našel mezi mušlemi na trupu Barrier Queen.“

„Ta hmota z velrybího mozku a z trupu lodi.

„Je identická. Stejná substance. Organická látka.“

„Cizí organismus,“ mumlal Anawak.

„Ano, něco cizího.“

Anawak byl na nohou jen pár hodin, ale přesto se cítil úplně vyždímaný. Odjel s Delawareovou zpátky do Tofina. Koleno ho omezovalo v chůzi po dřevěných schodech od kotviště nahoru na molo. Omezovalo ho v jednání a myšlení. Připadal si bezmocný, deprimovaný a vydaný všanc všem nepříjemnostem.

Se zaťatými zuby kulhal po opuštěné prodejně Whale Watching Station, vzal si z lednice pomerančovou šťávu a svezl se do křesla za pultem. Hlavou se mu honily myšlenky jedna za druhou stejně nesmyslně, jako když se pes snaží chytit svůj vlastní ocas.

Delawareová šla za ním. Nerozhodně se rozhlížela.

„Vem si něco.“ Anawak ukázal na lednici. „Co chceš.“

„Ta velryba, kvůli které se letadlo zřítilo…“ začala.

Anawak otevřel láhev a zhluboka se napil. „Promiň. Nic jsem ti nenabídl. Obsluž se sama, jak už jsem řekl.“

„Ta velryba se zranila, Leone. Možná zemřela.“

Anawak se zamyslel.

„Ano,“ odpověděl. „Je to pravděpodobné.“

Delawareová přistoupila k regálu, na kterém byly vystaveny prodejné plastové modely velryb. Byly ve všech velikostech. Od malíčku po předloktí. Většina keporkaků se vzpírala na svých dlouhých ploutvích. Vzala jednoho a obracela ho v rukou. Anawak se na ni díval a vyčkával.

„Nedělají to dobrovolně,“ řekla.

Anawak se podrbal na bradě. Pak se předklonil a zapnul malý přenosný televizor vedle vysílačky. Třeba půjde po svých sama a nebude ji o to muset žádat. Neměl nic proti její společnosti. V zásadě se styděl za svou špatnou náladu i za to, že k ní byl hrubý a odmítavý, ale jeho potřeba být sám vzrůstala každou minutou.

Delawareová postavila velrybu z umělé hmoty zpátky do regálu.

„Můžu se tě zeptat na něco osobního?“

Už zase! Anawak si už chystal příkrou odpověď, ale pak jen pokřik i I rameny. „Pro mě za mě.“

„Ty jsi Makah?“

Překvapením málem pustil láhev z ruky. Tak na tohle se chtěla zeptat! Chtěla vědět, proč vypadá jako Indián.

„Jak jsi přišla zrovna na tohle?“ vyrazil ze sebe.

„Něco jsi říkal, těsně předtím, než letadlo odstartovalo. Shoemakerovi. Že si Greywolf proti sobě popudí Makahy, když tak vehementně vystupuje proti lovu velryb. Makahové jsou přece Indiáni, že?“

„Ano.“

„Tvoji lidé?“

„Makahové? Ne, já nejsem Makah.“

„Ty jsi…“

„Poslouchej, Licio, neměj mi to za zlé, ale já teď fakt nemám náladu na rodinné historie.“

Delawareová se kousla do rtů. „Tak dobře.“

„Zavolám ti, až se Ford ohlásí.“ Pohlédl na ni úkosem a ušklíbl se. „Nebo zavoláš ty mě. Třeba se ozve zase tobě, aby mě nebudil.“

Delawareová mrskla svým zrzavým copem a šla pomalu ke dveřím. Tam se zastavila.

„Ještě něco,“ řekla, aniž by se otočila. „Poděkuj konečně Greywolfovi za to, že ti zachránil život. Já už za ním byla.“

„Tys byla…“ vyjel ostře.

„Samozřejmě. Můžeš si ho ošklivit pro všechno možné, ale poděkování si zaslouží. Bez něj bys byl mrtvý.“

S těmito slovy odešla.

Anawak civěl za ní. Praštil láhví o stůl a zhluboka vydechl.

Poděkovat. Greywolfovi!

Pořád ještě tam seděl a ovladačem neustále střídal programy, když narazil na jedno z mnoha mimořádných vysílání o situaci u břehů Britské Kolumbie. Takové programy se přebíraly z USA. I tam byla kvůli útokům velryb dalekosáhle ochromena regionální lodní doprava. V televizním studiu dávala interview žena v uniformě námořnictva. Krátce střižené černé vlasy měla hladce sčesané dozadu. Její přísně krásná tvář vykazovala asiatské rysy. Asi to byla Číňanka. Ne, jenom napůl. Jedna důležitá maličkost se výrazně nehodila k celku. Oči. Oči měla světle modré a ani trochu asiatské.

Na dolním okraji obrazovky byl vložen titulek:

General Commander Judith Li, US Navy

„Musíme vody kolem Britské Kolumbie odepsat?“ ptal se právě moderátor. „Takříkajíc vrátit je přírodě?“

„Nemyslím, že bychom měli přírodě něco vracet,“ odpovídala Judith Li. „Žijeme v souladu s přírodou, i když by se dalo leccos zlepšit.“

„Ale teď momentálně lze těžko hovořit o nějakém souladu.“

„Jsme v kontaktu s nejváženějšími vědci a výzkumnými ústavy na jedné i druhé straně hranice. Projevující se kolektivní změna v chování živočichů samozřejmě vzbuzuje obavy, ale stejně tak by bylo hloupé dramatizovat situaci a propadat panice.“

„Vy nevěříte na hromadný fenomén?“

„Spekulovat, jakého druhu onen fenomén je, předpokládá, že vůbec máme co činit s fenoménem. Momentálně bych hovořila spíše o kumulaci podobných událostí…“

„Které neproniknou na veřejnost,“ skočil jí do řeči moderátor.

„Ale proniknou.“ Li se usmála. „Třeba právě v tomto okamžiku.“

„Což nás těší, stejně jako překvapuje. Informační politika vaší i naší země byla v uplynulých dnech víc než zapotřebí. Je prakticky nemožné získat názor odborníků, protože vaše služebny blokují jakýkoli kontakt.“

„Ale ne,“ zavrčel Anawak. „Greywolf si měl kde pouštět hubu na špacír. Copak jste ho neslyšeli?“

Ale, požádal někdo o interview Forda? Nebo Raye Fenwicka? Rod Palm patřil k předním badatelům o kosatkách, ale oslovil ho v posledních týdnech někdo od novin nebo z televize? A on sám, Leon Anawak. Nedávno vyšel v Scientific American oslavný článek o jeho výzkumu inteligence mořských savců, ale nikdo nepřišel, aby mu strčil mikrofon pod nos.

Teprve teď mu došla celá ta absurdita. Za jiných okolností, kdyby šlo o teroristický útok, letecké neštěstí, přírodní katastrofu, by byl každý expert nebo ten, kdo se za něj vydává, do čtyřiadvaceti hodin poté, co věc vešla ve známost, na roztrhání.

Oni naproti tomu pracovali v naprostém klidu.

Anawak si musel přiznat, že Greywolf se od svého posledního rozhovoru v novinách také na veřejnosti neobjevil. Radikální ochránce přírody by si sotva nechal ujít jedinečnou příležitost zaujímat pózy, ale ani hrdina z Tofina zřejmě najednou nebyl nosným tématem.

„Vidíte to poněkud jednostranně,“ odpověděla Li klidně. „Situace je to jistě neobvyklá. Neexistují žádné srovnatelné případy. Samozřejmě dbáme na to, aby každý takzvaný expert nezveřejňoval předčasné závěry. Už proto, že bychom nestačili vydávat dementi. Nehledě na to, že v současné době nevidím žádné ohrožení, jemuž bychom nedokázali čelit.“

„Chcete tím říci, že máte všechno pod kontrolou?“

„Pracujeme na tom.“

„Někteří lidé soudí, že selháváte.“

„Nevím, co od nás lidé očekávají. Stát těžko vytáhne do boje proti velrybám s válečnými loďmi a Black Hawks.“

„Denně slyšíme o nových obětech. Kanadská vláda se však dosud omezila jedině na to, že vody u Britské Kolumbie prohlásila za krizovou oblast…“

„Pro malé lodě. Nákladních lodí a trajektů se to netýká.“

„Neobjevila se snad v nedávné minulosti opakovaná hlášení o zmizení lodí?“

„Opakuji ještě jednou: byly to rybářské čluny a malé motorové lodě,“ vysvětlovala Li a v tónu její řeči se zračila nekonečná trpělivost. „Neustále dochází ke ztrátám lodí. Prověřujeme tyto zprávy. A samozřejmě provádíme nákladné pátrání po těch, kdo přežili. Přesto bych chtěla varovat před tím, aby byl každý nevyjasněný případ zmizení na volném moři dáván do souvislosti s útoky velryb.“

Moderátor si posunul brýle na čelo.

„Pomozte mi, možná se mýlím, ale nebyla mezi těmi případy i havárie velké nákladní lodi rejdařství Inglewood z Vancouveru, při jejíž záchraně se potopil remorkér?“

Li složila špičky prstů proti sobě. „Myslíte Barrier Queeri?“

Moderátor nahlédl do poznámek po své pravici. „Správně. O tom není vůbec nic známo.“

„Samozřejmě že ne!“ vyjel Anawak.

Věděl to. Jenom si o tom poslední dva dny zapomínal promluvit s Shoemakerem.

„Barrier Queen,“ odpovídala dál Li, „měla poškozený list kormidla. Remorkér se potopil následkem chybně provedeného přibližovacího manévru.“

„Ne následkem útoku? Moje poznámky…“

„Máte špatné poznámky.“

Anawak ztuhl. Ke všem čertům, co to ta ženská vykládá? „Dobře. Můžete nám tedy povědět aspoň něco o zřícení hydroplánu Tofino Air přede dvěma dny?“

„Ano, to letadlo se zřítilo.“

„Údajně po kolizi s velrybou.“

„Vyšetřujeme ten případ. Omluvte mě, že nemohu zaujmout stanovisko ke každému případu. Moje práce se týká spíše oblasti řízení…“

„Samozřejmě.“ Moderátor přikývl. „Povězme si tedy něco o vašem postavení. Co vlastně obnáší vaše práce? Jak si ji máme představit? Zatím evidentně můžete pouze reagovat.“

Li přeběhl po tváři pobavený úsměv.

„To už vyplývá ze samotné podstaty krizových štábů, že mohou pouze reagovat, když dovolíte. Rozebíráme krizové situace a rozvíjíme je dál. Obsahuje to včasné rozpoznání, dokonalé a jasné znázornění, prevenci, evakuaci a tohle všechno., Ale jak už jsem řekla, zde máme co činit s něčím úplně novým. Prevence a včasné rozpoznání nebyly pochopitelně možné v takové míře jako u známých scénářů. Ale všechno ostatní máme pod kontrolou. Na moře nevyjede žádná loď, pro kterou by velryby mohly představovat nebezpečí. Důležité náklady z ohrožených lodí jsme převedli na pobřežní leteckou dopravu. Větší lodě dostaly vojenský doprovod, kompletně střežíme vzdušný prostor a uvolnili jsme nemalé prostředky na vědecký výzkum.“

„Použití vojenské síly jste vyloučili?“

„Nevyloučili. Pouze zrelativizovali.“

„Ochránci přírody jsou toho názoru, že příčinou změny chování živočichů jsou civilizační faktory. Hluk, jedy, lodní doprava…“

„Jsme na nejlepší cestě všechno vyzkoumat.“

„A jak jste daleko?“

„Opakuji: nebudeme zabíhat do spekulací, dokud nebudeme mít konkrétní výsledky, ani nikomu nedovolíme, aby tak činil. Zrovna tak nedovolíme popuzeným rybářům, průmyslu, rejdařstvím, hale watchingovým firmám ani zastáncům lovu velryb, aby situaci svévolně řešili a případně ji tím ještě eskalovali. Jestliže zvířata útočí, pak jsou evidentně zahnána do úzkých, nebo jsou nemocná. Použít násilí by bylo v obou případech nesmyslné. Je třeba vypátrat příčiny a pak zmizí i jejich symptomy. Do té doby se musíme vodě vyhýbat.“

„Děkuji vám, madam.“

Moderátor se otočil do kamery.

„To byla General Commander Judith Li z US Navy, která před několika dny nastoupila do funkce vedoucí spojených krizových štábů a vyšetřovacích komisí Kanady a Spojených států amerických. A nyní další události dne.“

Anawak ztlumil zvuk a zavolal Johnu Fordovi.

„Kdo je k čertu ta Judith Li?“ zeptal se.

„Ještě jsem ji nepoznal osobně,“ odpověděl Ford. „Pořád lítá po celé ohrožené oblasti.“

„Nevěděl jsem, že Kanada a USA spojily své krizové štáby.“

„Nemusíš taky vědět všechno. Jsi přece biolog.“

„Dělal s tebou někdo nějaké interview o útocích velryb?“

„Dožadovali se toho, ale pak to někam vyšumělo. Tebe taky chtěli párkrát do televize.“

„Ale ne! A proč mě nikdo…“

„Leone!“ Fordův hlas byl ještě unavenější než dopoledne. „Co ti mám vykládat? Li všechno zablokovala. Dokud děláš pro státní nebo vojenský štáb, očekává se od tebe, že budeš držet hubu. Všechno, co děláš, podléhá utajení.“

„A proč si my dva můžeme bez zábran všechno sdělovat?“

„Protože jsme oba na jedné lodi.“

„Ale ta generálka vykládá kraviny! Třeba to o Barrier Queen…“

„Leone…“ Ford zívl. „Byls u toho, když se to stalo?“

„S tímhle nezačínej!“

„Nezačínám. A pochybuju zrovna tak málo jako ty, že se věci seběhly přesně tak, jak to vykládal ten tvůj kámoš Roberts z Inglewoodu. Ale stejně, uvaž to: invaze mušlí. Nějaké podivné návky, které nejsou vědecky popsány. Zlověstný rosol nebo co. Velryba skáče na tažné lano. Tohle všechno dohromady je tvůj případ Barrier Queen. A abych nezapomněl, něco ti tam skočilo do obličeje a zmizelo a Fenwick a Olivieraová to pak našli ve velrybím mozku. Chceš s tímhle předstoupit před veřejnost?“

Anawak mlčel. „Proč se nemůžu dovolat do Inglewoodu?“ zeptal se nakonec.

„Nemám tušení.“

„Něco přece vědět musíš. Jsi vědeckým vedoucím kanadského štábu.“

„Jasně! A proto mi pořád nosí na stůl další stohy papíru. Ježišmarjá, Leone, já to neviní. Oni nás k tomu nepustí.“

„Inglewood a krizový štáb jsou taky na jedné lodi.“

„Bezva. Můžeme o tom debatovat dlouhé hodiny, ale já bych rád dokoukal to video. Jeden z mých lidí dostal sračku a šel si lehnout. Děkuju pěkně. Do půlnoci máme s videem utrum.“

„Krucifix!“ zaklel Anawak. „Poslouchej mě, jo? Zavolám ti. Nebo Licii, kdyby sis chtěl jít zdřímnout…“

„Jsem dosažitelný.“

„Mimochodem, ta se osvědčila, nemyslíš?“

Samozřejmě že se osvědčila. Angažovala se tak, že víc už to ani nebylo možné.

„No tak jo,“ zabručel Anawak. „Nic ve zlým. Co můžu dělat?“

„Přemýšlet. Udělej si procházku nebo zajdi za náčelníky kmene Nootka.“ Ford se uchechtl. „Indiáni budou určitě něco vědět. To by bylo, kdyby si vzpomněli, že tohle všechno se už jednou stalo před tisícem roků.“

Vtipálek, řekl si Anawak.

Ukončil hovor a díval se chvíli na puštěnou televizi.

Po pár minutách začal chodit po místnosti sem a tam. Koleno ho bolelo, ale pobíhal dál, jako by chtěl sám sebe potrestat za to, že není schopen nastoupit do akce.

Jestli to takhle půjde dál, bude z toho mít paranoiu. Už teď se mu do mysli vkrádalo podezření, že ho všichni obcházejí. Nikdo mu nezavolá a nikdo mu nic neřekne, pokud se nezeptá sám. Zacházejí s ním jako s nemohoucím. Přitom akorát nemůže pořádně chodit. Dobře, napřed ho to vymrštilo ze člunu, a přede dvěma dny vypadl z letadla. No tak jo…

Ale tím to nebylo.

Zastavil se u velryb z umělé hmoty.

Nikdo se ho nepokoušel odstavit. Nikdo s ním nejednal jako s nemocným. Ford mu nemohl nic říct, protože si ještě neprohlédl všechen videomateriál, a nechtěl Anawaka obtěžovat, aby mu s tím akváriem chvíli pomohl. Delawareová ho podporovala, jak jen mohla. Byli k němu ohleduplní. Nic víc, nic míň. To on sám se považoval za invalidu, a proto nemohl sám sebe vystát.

Tak co má dělat?

Když se motáš v kruhu, říkal si, co můžeš nejlépe udělat? Ten kruh prolomit! Udělat něco, co tě vrátí do přímého směru. Něco, co nemůže chtít od druhých, ale jenom od sebe. Udělej něco mimořádného!

Jenže co mimořádného asi tak může udělat?

Jak že to říkal Ford? Jdi za náčelníky kmene Nootka.

Indiáni budou určité něco vědět.

Opravdu budou něco vědět? Kanadští Indiáni si všechno své vědění předávali z generace na generaci, dokud Indián Act z roku 1885 ústní tradici nepřerušil. Bílí začali vykupovat jejich identitu tím, přiměli je opustit domov a posílat děti do Residential School, aby je jak se tomu říkalo, integrovali do společnosti bílých. Indián Act úlisný had se dvěma jazyky: integrace do něčeho cizího, velkoryse podaná ruka, přestože Indiáni už integrovaní byli. Do své vlastní společnosti. Ale to se hadovi nehodilo. Po několika desetiletích začali Indiáni zase brát svůj život do vlastních rukou. Mnozí navázali na kontinuitu tradice tam, kde byla skoro před sto lety přerušena, zatímco se kanadská vláda snažila o nápravu. Ale o obnovení jejich kultury nemohla být řeč.

Staré ústní tradice znalo čím dál méně Indiánů.

Koho by se měl zeptat?

Starců.

Anawak kulhal po verandě a pozoroval hlavní třídu. Neudržoval žádné kontakty s Nootkai, Nuuchahnulth, jak si sami říkali: Ti, kteří žijí podél hor. Vedle Tsimshian, Gitskan, Skeena, Haida, Kwagiluth a Coast Salish byl Nootka jedním z hlavních kmenů, které obývali západní pobřeží Britské Kolumbie. Vyznat se v různých klanech, kmenech a rodech bylo pro laika naprosto nemožné. Už zde většinou každý ztroskotal hned na prvním kroku do takzvané indiánské kultury, a to ještě dříve, než narazil na místní dialekty a rozdílné zvyky, které se lišily od zátoky k zátoce.

Fordův nápad se dal brát jedině jako žert. Nebo jako roztomilý námět pro hraný film, ve kterém dávná legenda, tradující se ve vyprávění indiánských starců, pomůže rozluštit současnou hádanku. Aby se člověk dozvěděl něco o Tichém oceánu kolem Vancouver Islandu, mělo smysl se ptát skutečně jenom Nootkaů, ostrovních Indiánů. Třeba se něco vynoří. Ale taky se člověk může zamotat v mýtech různých klanů, z nichž se kmen Nootka skládá. Ze tradice Nootkaů byly těsně spjaty s Vancouver Islandem a jejich mýty měly kořeny v přírodě, to byl jenom deštník, pod který se mohlo schovat úplně všechno. A splést bůhvíco dohromady. V bájích Nootkaů o stvoření se zásadně hovořilo o velikém Bohu proměn. U klanu Dididath měli zvlášť veliký význam vlci, ale existovaly přirozeně i příběhy o kosatkách. Ale kdo ve snaze dozvědět se něco o kosatkách pustil ze zřetele vlky, ten už se dopustil první velké chyby, protože v cyklu proměn byli lidé a zvířata duchovně propojeni. Následkem toho nejenže se všechna stvoření mohla proměňovat v jiná, ale některá byla ještě navíc obdařena dvěma podobami: Když vlk vstoupil do vody, proměnil se ve velrybu zabijáka. A když zabijáčka velryba vystoupila na břeh, stal se z ní vlk. Kosatky a vlci byli jedna a tatáž bytost. Vyprávět o kosatkách a ne myslet přitom na vlky, to byl v očích Nootkaů naprostý nesmysl. Protože Nootkaové byli tradičními lovci velryb, měli bezpočet historek o velrybách. Ale už dlouho nevyprávěly všechny klany stejné příběhy, a i ty, které ještě byly společné, vyprávěl každý klan jinak. K Nootkaům ostatně patřili i Makahové, nebo taky ne, jak někteří soudili, ale každopádně oba kmeny hovořily jazykem Wakashan. Kromě toho měli Makahové jako jediní kromě Eskymáků smluvní právo lovit velryby a postarali se o momentální rozruch, protože téměř po sto letech chtěli tuto tradici obnovit. Makahové ovšem nežili na Vancouver Islandu, nýbrž na protilehlém severozápadním cípu státu Washington. Jejich mýty obsahovaly různé historky o velrybách, které tradovali i Nootkaové na ostrově. Naproti tomu, co se týče pohnutek velryby, jejího myšlení, cítění a záměrů, na to se dívaly oba kmeny každý po svém. Jak také tomu mohlo být jinak u bytosti, která nebyla pouhou velrybou, nýbrž ahtuup, „velkým mystériem“.

Udělej něco mimořádného.

Mimořádné bylo už jít k Indiánům pro radu. Ale jestli to přinese něco opravdu užitečného, to se teprve uvidí.

Anawak se hořce usmál. Že zrovna on…

Na někoho, kdo už dvacet let žil v oblasti Vancouver Islandu, toho o zdejších Indiánech věděl málo. Protože nic vědět nechtěl. Jen tu a tam ho popadala nedefinovatelná touha po jejich světě. Ale ten pocit mu byl trapný, a tak ho pokaždé potlačil dřív, než nad ním stačil nabýt vrchu. Mimo to se mu někdo, koho Delawareová považovala za Makaha, nejevil vhodný pro noření se do domorodých mýtů.

Greywolf však k tomu byl způsobilý ještě méně.

Greywolf je žalostná postava, říkal si pln rozhořčení. Žádný Indián dnes nechodí s legračním jménem jako v dobách Divokého západu. Náčelníci kmenů se jmenují Norman George, Walter Michael nebo George Frank. Nikdo si neříká George Two Feathers nebo Lawrence Swimming Hale, George Dvě Péra nebo Lawrence Plující Velryba, (pozn. překl.). To jenom takovej blbej vejtaha jako Jack O’Bannon si dopřává romantiku z klukovské četby. Zrovna Jack, který měl slovo Indián napsané na čele, byl příliš hloupý i na to, aby si dal aspoň pomyslné indiánské jméno.

Greywolf je ignorant!

A on sám?

Nemáme si co vyčítat, konstatoval rozmrzele. Jeden vypadá jako Indián a odmítá všechno indiánské. Druhý žádný Indián není, ale ze všech sil se jím snaží být. Ignoranti jsme oba.

Každý z nás je směšná postavička. Dva invalidi. To zatracené koleno! Anawak se zamyslel. Ale nechtěl nad ničím dumat! Nepotřeboval žádnou Alicii Delawareovou, která se mu se svým přemoudřelým výrazem pilného studenta pletla pod nohy, kam jenom šlápl.

Koho by se tak mohl zeptat? George Franka!

To byl jediný z náčelníků, kterého znal. Přece se nikam nepropadl. Bílí ani Indiáni se nesnažili pěstovat žádné zvláštní kontakty kromě těch oficiálních v práci a občasného posezení u piva, ale také neměli nic jedni proti druhým. Byly to dva světy, které se navzájem nechávaly v pokoji žít. Přesto se mezi nimi tu a tam navazovala přátelství. George Frank byl méně než přítel, ale víc než známý. Příjemný chlapík a mimoto taayii hawil Tla-o-qui-ahtů, jednoho z klanů Nootka v oblasti kolem Wickaninnish. Hawil byl náčelník, taayii hawil dokonce ještě něco víc než to, takříkajíc vrchní náčelník. S taayii hawiih se to mělo jako s anglickým královským rodem. Tato hodnost byla dědičná. V běžném životě vládli kmenům volení náčelníci, ale dědiční náčelníci se přesto těšili obrovské úctě.

Anawak přemýšlel. Na severu ostrova se nejvyšší náčelníci titulují taayii hawiil, na jihu taayii chaachaabat. Nechtěl se zesměšnit. George Frank byl pravděpodobně taayii chaachaabat, ale kdo si to u všech čertů má pamatovat?

Lepší bude se indiánským výrazům vyhnout. George Franka může navštívit, není to daleko. George Frank bydlel kousek od Wickaninnish Inn. Čím déle o tom přemýšlel, tím víc se mu ten nápad zamlouval. Místo aby čekal na Fordovo zavolání, prolomí kruh a uvidí, kde se ocitne. Zalistoval telefonním seznamem a vytočil Frankovo číslo.

Taayii hawilbyl doma. Navrhl Anawakovi, aby se šli projít k řece.

„Takže tys přišel, aby ses dozvěděl něco o velrybách,“ řekl Frank, když se o půl hodiny poté procházeli pod hustě olistěnými obrovskými stromy.

Anawak přikývl. Vysvětlil Frankovi, proč přišel. Náčelník se poškrábal na bradě. Byl to malý muž s vrásčitým obličejem a přátelskýma tmavýma očima. Vlasy měl zrovna tak černé jako Anawak. Pod větrovkou měl tričko s nápisem Salmon Corning Home.

„Doufám, že ode mě nečekáš žádné indiánské moudrosti.“

„Ne.“ Anawak byl jeho odpovědí celkem potěšen. „John Ford měl takový nápad.“

„Který John Ford?“ zasmál se Frank. „Ten režisér, co natočil Podzim Cheyennů, nebo ředitel akvária?“

„Ten režisér už myslím dávno umřel. Zkoušíme to na všech frontách. I kdybychom se měli dobrat jen toho, že ve vašich pověstech narazíme na něco aspoň trochu podobného něčemu, jako je náš případ.“

Frank ukázal na řeku, po jejímž břehu kráčeli. Voda si klokotavě razila cestu. Nesla s sebou větve a listí. Řeka pramenila vysoko v horách a byla trochu zanesená pískem.

„Tady máš odpověď,“ řekl Frank, přece?

Frank se pousmál. „Hishuk ish tsawalk.“

„Aha. Takže přece jenom indiánská moudra.“

„Jenom jedno. Myslím, že ho znáš.“

„Nerozumím vaší řeči. Jenom jsem pochytil tu a tam pár slov, to je všechno.“

Frank si ho pár vteřin prohlížel.

„Je to ústřední myšlenka skoro všech indiánských kultur. Nootkaové si ji nárokují pro sebe, ale myslím, že jiní lidé by ti jinými slovy řekli totéž: všechno je jedno. Co se děje s řekou, děje se i s lidmi, zvířaty a mořem. Co se děje jednomu, děje se všem.“

„Souhlasí. Jiní to nazývají ekologie.“

Frank se sehnul a zvedl holou větev, která se zachytila o vymleté kořeny na břehu.

„Co ti mám vyprávět, Leone? Nevíme nic, co bys ty nevěděl taky. Budu pro tebe mít rád nastražené uši. Zavolám pár lidem. Existuje spousta písní a legend. Ale neznám žádnou, která by vám pomohla dál. Myslím, že ve všech našich pověstech najdeš přesně to, co hledáš, a to je právě ten problém.“

„Já ti nerozumím.“

„Nuže, my se díváme na zvířata jinak. Nootkaové si nikdy nevzali život velryby jen tak. Velryba jim svůj život darovala, byl to vědomý i Li, chápeš? Nootkaové věří, že příroda si je vědoma sama sebe, že je ni jedno veliké a vzájemně propojené vědomí.“

Frank pokračoval dál po zablácené stezce. Anawak ho následoval. V lese se před nimi otevřela holá mýtina. „Podívej se na tu hanebnost. Vykáceli les, déšť, slunce a vítr drolí půdu a řeky se mění ve stoky. Prohlédni si to, jestli chceš vědět, co žene velryby. Hishuk ish tsaualk.“

„Hm. Říkal jsem ti vůbec, v čem spočívá moje práce?“

„Hledáš vědomí, mám takový dojem.“

„Hledám sebevědomí.“

„Ano, už si vzpomínám. Byl to hezký večer, když jsi o tom vyprávěl. Někdy minulý rok. Já pil pivo a ty vodu. Pořád piješ jenom vodu, vid?“

„Nesnáším alkohol.“

„Ani jsi ho nikdy nepil?“

„Nikdy.“

Frank se zastavil. „Jo, alkohol. Jsi dobrý Indián, Leone. Piješ vodu a přijdeš za mnou, protože si myslíš, že máme nějaké tajné vědění.“ Pak si povzdychl. Kdy už konečně lidé přestanou uvažovat ve schématech! Indiáni měli problém s alkoholem a někteří ho mají dodnes. Ale jsou i takoví, co se občas rádi napijou. Když dnes běloch vidí Indiána u piva, hned řekne: jaká hrůza, jaká tragédie, my jsme ty lidi naučili pít. Buď jsme svedení nebožáci, nebo strážci vyšší moudrosti., Co vlastně jsi ty, Leone? Křesťan?“

Anawaka to nijak nepřekvapilo. Už se s Georgem Frankem párkrát setkal, a vždycky to proběhlo takhle. Taayii haivilvedl hovor zdánlivě bez jakéhokoli cíle a přeskakoval od jednoho tématu k druhému jako veverka ze stromu na strom.

„Nejsem v žádné církvi,“ odpověděl Anawak. „Víš co? Taky jsem si čítal v Bibli. Samá vyšší moudrost. Když se zeptáš křesťana, proč hoří les, odpoví ti, že Bůh se zjevuje v plamenech. Odkáže tě na staré pověsti a tam skutečně najdeš jednu o hořícím keři. A co myslíš, vysvětloval by křesťan lesní požár takhle?“

„Samozřejmě že ne.“

A přesto pro něj příběh o hořícím keři znamená mnoho, když je to dobrý křesťan. Indiáni také věří svým legendám, ale vědí přesně, do jaké míry odpovídají skutečnosti. Nejde přece o to, zda něco je takové nebo onaké, ale co představuje myšlenku, která je v tom obsažena. V našich legendách najdeš všechno a nic. Nic z toho nesmíš brát doslova, ale všechno dává smysl.“

„Já vím, Georgi. Měl jsem prostě pocit, že nevíme, kudy kam. Můžeme si nad tím hlavu rozlámat. Proč velryby tak zdivočely?“

„A ty myslíš, že jste s vaší vědou v koncích?

„Nejspíš ano.“

Frank zavrtěl hlavou. „Nejste v koncích. Věda je velkolepá věc. Lidé s ní zmůžou neuvěřitelně mnoho. Problém je v nazírání. Na co se díváš, když používáš svou vědu? Díváš se na velrybu, která se změnila. Nepoznáváš ji, svou přítelkyni. Proč? Stal se z ní nepřítel. Co ji k tomu přimělo? Cos jí udělal? Nebo jejímu světu? Ale v kterém světě vlastně velryba žije? Hledáš bezprostřední škody, které jí ublížily, a nacházíš jich spoustu. Nesmyslné vybíjení, otrávené vody, přebujelý velrybí turismus, zničili jsme jim naleziště potravy a zamořujeme jejich svět hlukem. Bereme jim místa, kde mohu vychovávat mladé. Nemá snad v Baja California vyrůst zařízení pro výrobu soli?“

Anawak zachmuřeně přikývl. Roku 1993 prohlásilo UNESCO lagunu San Ignacio v Kalifornském zálivu za světové přírodní dědictví. Bylo to poslední původní a netknuté rodiště pacifických plejtvákovců šedých a mimoto laguna skýtala ochranu řadě vymírajících rostlin a živočišných druhů. Bez ohledu na to tam koncern Mitsubishi stavěl zařízení pro výrobu soli, které odtud bude nasávat každou vteřinu přes dvacet tisíc litrů slané vody a hnát ji do pozemních odpařišť o rozloze sto šestnáct čtverečních mil. Voda pak jako odpad poteče zpátky. Nikdo neměl tušení, jaký to bude mít dopad na velryby. Bezpočet vědců, aktivistů a konsorcium nositelů Nobelovy ceny protestovalo proti stavbě zařízení, které hrozilo, že se stane precedentem pro další.

„Vidíš,“ pokračoval Frank. „To je svět velryb, jak jej znáš ty. Žijí v něm, ale není ten svět něco nesrovnatelně víc než jen řetězec podmínek, ve kterých se velryby cítí dobře, nebo špatně? Třeba tím problémem nejsou jen velryby, Leone. Třeba jsou velryby jenom ta část problému, kterou vidíme.“

Akvárium, Vancouver

Zatímco Anawak naslouchal taayii hawilovi, John Ford viděl dvakrát a dlouhé hodiny sledoval dva monitory současně. Na jednom běžely obrazové záznamy kamery, na které URA zachytil Lucy a další plejtvákovce. Druhý monitor ukazoval virtuální prostor, síť souřadnic, níž viselo asi deset zelených světel. Světla znázorňovala hejno a neustále měnila pozici. Robot poměrně brzy po ponoření uvedl do souvislosti vzor Lucyiny ocasní ploutve s jejími specifickými zvuky, takže mohl lokalizovat zvíře samotné a určovat jeho pozici. Ta se objevovala jako tečka v souřadnicích. Tímto způsobem se Lucy nemohla ztratit ani v naprosté tmě.

Na druhém monitoru se objevovala data sondy, kterou měla velryba stále ještě zachycenou v tukové vrstvě: srdeční frekvence, hloubka, souřadnice, teplota, tlak a fotometrie. Sonda a URA dodávaly komplexní obraz toho, co se s Lucy dělo posledních dvacet čtyři hodin. Čtyřiadvacet hodin života šílené velryby.

V laboratoři bylo místo pro čtyři vyhodnocovatele dat. Ford a jeho dva pomocníci seděli v příšeří, tváře měly osvícené monitory. Čtvrté místo bylo prázdné. Celkem neškodný střevní virus zredukoval tým a zbytku nadělil noční směnu.

Ford se natáhl vedle sebe, aniž by přestal sledovat monitory, sáhl do papírové krabice a nabral si do pusy hrst vystydlých hranolků. Lucy nepůsobila dojmem, že by byla šílená.

V uplynulých hodinách nedělala nic, co tvorové pasoucí na dně oceánu nedělají. Žrala v doprovodu asi půltuctů soukmenovců a dvou povyrostlých telat. Vždycky přitom zvířila spoustu bláta, když šla ke dnu skrz opony z chaluh a prožírala se bahnem z jemného písku, z něhož filtrovala červy a blešivce. Otočila se na stranu a svou obloukovitou hlavou vyrývala do dna pravidelné brázdy. Ford zpočátku seděl před monitory přímo fascinován, i když to nebyl zdaleka první snímek žeroucích plejtvákovců, který kdy viděl. URA však dodal pohyblivé obrazy v úplně nové kvalitě, protože sledoval hejno, jako by byl jeho členem. Leccos bylo krásně rozpoznatelné. Pozorovat vorvaně, jak se krmí, znamenalo potopit se s ním do temných hlubin. Ale plejtvákovci si libovali v mělčinách. Ford se už hodiny díval na střídání světla s přítmím. Lucy se chvíli převalovala na hladině, vytlačila bláto skrz kostice, nasála plné plíce vzduchu, odrazila se a zamířila ke dnu. Přitom se přibližovala ke břehu, takže většina snímků byla pořízena v hloubce nepřesahující třicet metrů.

Ford pozoroval, jak se rýhovaná těla s mramorovým vzorem rochní v sedimentu a jak se kalí voda. Robot se při sledování velryb nijak nenamáhal, protože ty vlastně nikam nepluly. Jenom pořád měnily směr. Pár metrů sem, kousek tam, nahoru, dolů, žrát, nahoru, dolů. Ford říkával, že Vancouver Island je dálniční odpočívadlo pro velryby, na němž se jen tak líně povalují a žerou, a připadalo mu vždycky, žije to tak v pořádku.

Nahoru, dolů, žrát.

Začínala to být nuda.

Jednou se v dálce objevily černobílé siluety několika kosatek, ale ty zase rychle zmizely. Taková setkání probíhala obvykle mírumilovně, třebaže kosatky, které patřily k těm pár vážným nepřátelům delfínů skákavých, se někdy nezastavily ani před plejtvákem obrovským. Když zaútočily, pak vždy hromadně a s krajní brutalitou. Vyžíraly jazyk a pysky obětí a opouštěly umírající kolosy, které pomalu klesaly ke dnu.

Potopit se, nažrat, vyplout, nadechnout se…

Lucy taky někdy spala. Aspoň Fordovi se zdálo, že spí. Spolu s asistenty viděl, jak se stmívá, protože nadešel večer. Na pozadí obrazu se roztáhl stín. Tělo Lucy, které leželo vodorovně, pomalu klesalo ke dnu a stejně pomalu zase stoupalo nahoru. Celá řada mořských savců odpočívala právě takhle. Vždy za několik minut se vynořili v polospánku na hladinu, nadechli se, spustili se dolů a spali dál. Mnohem pozoruhodnější bylo, že zvířata neusínala na déle než na pět nebo šest minut, a přesto dokázala tyto krátké fáze využít k osvěžujícímu spánku.

Konečně se po monitorech rozlila tma. Jenom obrazovka se souřadnicemi ukazovala rozmístění hejna.

Byla noc.

Nic nevidět, a přesto se muset dívat, to bylo ubíjející. Tu a tam se něco blýsklo, medúza nebo sépie, ale jinak vládla biblická tma jako na počátku. Pouze na jednom monitoru blikala data, která ukazovala Lucyin metabolismus a fyzikální prostředí. Zelené tečky se líně posouvaly ve virtuálním prostoru. Nebylo to rozhodně tak, že by všichni příslušníci hejna spali současně. Velryby odpočívaly v nejrůznější dobu. Datový monitor ukazoval klesání a stoupání a to dokazovalo, že velryby i nyní dodržují svůj režim potápění a žraní. Podle hloubky se teplota vychylovala vždy o půl stupně. O víc ne. Srdce plejtvákovce lilo celkem pravidelně. Jednou pomaleji, podruhé trosku rychleji. Hydrofony URA zachycovaly všechny možné podvodní zvuky. Šumění a bublání, volání kosatek a zpěv keporkaků, troubení a vrčení, vzdálené vrnění lodního šroubu. Nic, co by Ford neznal.

Jen seděl před černým monitorem a zíval, až ho zabolelo v čelistním kloubu.

Shrábl zbytek hranolků.

Jeho tlusté prsty se sevřely a ztuhly. Poté hranolky zase pustil a přimhouřil oči.

Na datovém monitoru se něco dělo.

Zatímco se sonda celou tu dobu pohybovala v hloubkách do třiceti metrů, teď už to bylo čtyřicet a najednou padesát. Lucy změnila stanoviště. Směřovala na volné moře a nořila se hlouběji. Ostatní velryby ji následovaly. Už to nebylo žádné popojíždění. To byla migrační rychlost!

Lucyin tep se zpomalil. Potopila se, a to rapidně. V tom okamžiku její plíce obsahovaly už jenom deset procent zásoby vzduchu, možná ještě méně. Zbytek byl vázán v krvi a svalech. Dokonalá zásobárna pro velké hloubky.

Lucy sjela sto metrů dolů.

Velryba odpojila od krevního oběhu orgány, které nebyly životně důležité. Přebytek krevního tlaku byl zadržen v síti jemně zauzlených a maximálně elastických žil, svaly a orgány látkové výměny fungovaly, aniž by spotřebovávaly kyslík. Spolupůsobení řady úžasných procesů se během milionů let postaralo o to, aby se původní obyvatelé země mohli bez problémů pohybovat stovky a tisíce metrů pod hladinou, zatímco většina ryb se ocitala v nebezpečí smrti už při odchylce sto metrů z vrstvy, ve které žily. Lucy klesala dál, na sto padesát, pak na dvě stě metrů a neustále se vzdalovala od pevniny.

„Bille? Jackie?“ zavolal Ford na oba asistenty přes rameno, aniž spustil zrak z monitoru. „Pojďte se na něco podívat!“ Asistenti obklopili oba monitory. „Jde dolů.“

„A dost rychle. Už je tři kilometry od pevniny.“

„Třeba táhnou dál.“

„Ale proč tak hluboko?“

„Protože plankton v noci klesá, není to tak? A ráčci taky. Všechny jejich pochoutky se stahují dolů.“

„Ne.“ Ford zavrtěl hlavou. „To dává smysl u jiných velryb, ale ne u vyžíračů dna. Ti nemají důvod. „Podívejte se! Tři sta metrů.“

Ford se zapřel do opěradla. Plejtvákovci nebyli moc rychlí. Byli sice schopní zaspurtovat, ale v zásadě nepřekračovali rychlost deseti kilometrů v hodině. Pokud neměli důvod k útěku nebo nebyli ni tahu, jenom si tak líně pluli. Co ty velryby tak hnalo? Jisté bylo jen jedno: teď pozorují anomální chování. Plejtvákovci se živili téměř výhradně živočichy ze dna. Když putovali, tak nikdy ne dál než dva kilometry od pobřeží. Většinou daleko méně. Ford nevěděl, jak zvládnou ponor do tří set metrů. Nejspíš dobře. Bylo prostě jenom neobvyklé, že se „šeďáci“ odvažovali hlouběji než do sto dvaceti metrů.

Všichni sledovali monitor.

Na spodním okraji virtuální sítě najednou něco zasvítilo. Zelený blesk, který krátce vzplanul a zase zhasl.

Spektrogram! Optické znázornění zvukových vln.

A ještě jednou.

„Co je to?“

„Zvuky! Celkem silný signál.“

Ford zastavil záznam a vrátil ho kousek zpátky. Dívali se na tu sekvenci ještě jednou.

„Je to dokonce enormně silný signál,“ řekl. „Jako by od výbuchu.“

„Tady žádné výbuchy nejsou, a kromě toho bychom ho slyšeli. To je infrazvuk.“

„To vím taky. Říkal jsem jenom, že jako by od…“

„Tady! Tady je zas!“

Zelené tečky v síti souřadnic se zastavily. Silný výboj se zopakoval potřetí, a pak zmizel.

„Zastavily se.“

„Jak jsou hluboko?“

„Tři sta šedesát metrů.“

„To je neuvěřitelné. Co tam jen můžou dělat?“

Ford přenesl svůj pohled na levý monitor s videozáznamem URA. Na černý monitor. Otevřel ústa a už je nemohl zavřít.

„Podívejte se na tohle,“ zašeptal.

Na monitoru už nebyla tma.

Vancouver Island

Anawakk se ve Frankově společnosti cítil velice uvolněně.

Loudali se po pláži směrem k Wickaninnish Inn a chvíli se bavili o ekologickém projektu, v němž se Frank angažoval. Taayii hawil byl vlastně majitelem restaurace a pocházel z rybářské rodiny. Ale Tla-o-qui-ahtové rozvinuli iniciativu za zmírnění dopadů lesní holotěžby. Salmon Corning Home byl pokus obnovit komplexní ekosystém Clayoquot Soundu. Dřevozpracující průmysl ho z velké části zničil. Mezi Tla-o-qui-ahty si nikdo nedělal iluze, že se deštný prales vrátí do původní podoby, ale bylo tu dost jiné práce. Holotěžba způsobila, že lesní půda na slunci erodovala a vydatné deště ji odplavovaly. V řekách a jezerech se ke splavené zemině přidaly kameny, kusy dřeva a zbytky obrovských padlých stromů a ucpávaly toky. Lososi tím ztráceli místa pro tření a postupně mizeli, čímž se také ztrácel zdroj potravy pro jiná zvířata. V obnovovacím táboře Salmon Corning Home se proto školili dobrovolníci, kteří pak čistili řeky a proráželi zatarasené úseky. Podél vodních toků se stavěly ochranné valy z organického odpadu a osazovaly se rychle rostoucími olšemi. Aktivisté tak vraceli něco málo do původní rovnováhy mezi lesem, zvířaty a člověkem. Pracovali neúnavně a bez naděje na brzký úspěch.

„Víš, že jste si znepřátelili spoustu lidí, protože chcete znovu lovit velryby?“ řekl po chvíli Anawak.

„A co ty?“ zeptal se Frank. „Co si o tom myslíš?“

„Není to zrovna moudré.“

Frank zamyšleně přikývl. „Možná máš pravdu. Velryby jsou chráněné a nikdo by je neměl lovit. I mezi námi je mnoho lidí proti obnovení lovu velryb. Kdo ještě ví, jak se taková velryba loví? Kdo se ještě podrobí Muusimch, rituální přípravě? Na druhé straně jsme už pomalu sto let neulovili ani jednu velrybu, a když je teď o tom řeč, jedná se o pět nebo šest kousků. To je zanedbatelná kvóta. Je nás málo. Naši předkové žili z lovu. Lovci se podrobovali rituálům, které trvaly měsíce nebo i roky. Předtím, než vyrazili na lov, očistili svého ducha, aby byli hodni daru života, který jim velryba odevzdává. Taky neharpunovali první pořádnou velrybu, nýbrž tu, pro kterou byli předurčeni a která byla předurčena jim pomocí tajemné síly, vidiny, podle níž se lovci a velryba navzájem poznali. Rozumíš? My chceme uchovat tuhle spiritualitu.“

„Ale na druhé straně velryba vynese spoustu peněz,“ řekl Anawak. „Rybářský manažer Makahů vykalkuloval cenu jednoho plejtvákovce na půl milionu amerických dolarů. Řekl rovnou, bez obalu, že maso a olej se v zámoří cení vysoko, a myslel tím samozřejmě Asii. A jedním dechem zdůraznil ekonomické problémy Makahů a jejich vysokou nezaměstnanost. To nebylo zrovna chytré. Řekl bych spíš, i přímo nejapné. Ani stopy po nějaké spiritualitě.“

„To je taky pravda, Leone. Dívej se na to, z které strany chceš, jestli Makahové chtějí lovit velryby z lásky k tradici nebo z chamtivosti, jisté je, že své zaručené právo neuplatňují, zatímco bílí za tu dobu zbytek velryb málem vybili. A taky k tomu neměli žádné spirituální důvody, že? Běloši přece začali pohlížet na život jako na zboží. A teď, když už si všichni nahrabali, troufne si jeden z nás mluvit o penězích, a všichni se na nás sesypou, jako kdyby přežití přírody záviselo jenom na nás. Nenapadá tě něco? Přírodní národy si vždycky braly jen k životu potřebnou, dobře odměřenou část toho, čím pak bílý muž plýtval. A teď, když to všechno zmařil, rve si vlasy a najednou to chce zachránit. Takže chrání velryby před někým, před kým nikdy žádnou ochranu nepotřebovaly, a vytahuje se. Vinu přitom nesou Norové a Japonci, když dál velryby vybíjejí, ale ti vyrážet na moře a střílet harpunami smějí. My neneseme vinu za vyhubení jediného druhu, ale jenom my jsme trestáni. Tak je to vždycky. Na celém světě.“

Anawak mlčel.

„Jsme bezradný lid,“ řekl Frank. „Hodně se zlepšilo. Ale stejně si myslím, že jsme byli zapleteni do konfliktu, který těžko zvládneme sami. Vyprávěl jsem ti, že po každém zátahu na ryby, po každém obchodu, který úspěšně uzavřu, a po každém svátku, vždy oddělím malou část a dám havranům, protože havran má pořád hlad?“

„Ne, o tom jsi mi neříkal.“

„A věděls to?“

„Ne.“

„Havran není hlavní postavou mýtů našeho ostrova, to bys musel nahoru k Haidaům a Tlingitům. U nás najdeš spíš pověsti o Kánekelakovi, bohu proměn. Ale havran je u nás také oblíbený. Tlingitové říkají, že je mluvčím chudých stejně jako Ježíš Kristus. Proto vždycky pamatujou kouskem masa nebo ryby na nenasytného havrana, jenž byl na vsi synem člověka i zvířete. Jeho otec Ashamed mu navlékl havraní kůži a dal mu jméno Wigyét. Wigyét byl poslán do světa poté, co vyžral svou vesnici. Na cestu dostal kámen, aby měl místo, na kterém může odpočívat, a tento kámen se proměnil v zemi, na které žijeme. Obratným trikem ukradl sluneční světlo a přinesl ho na zem. A já dánu havranovi, co jeho jest. Na druhé straně vím, že havran je výsledkem procesu evoluce, na jehož počátku byly proteiny, aminokyseliny a jednobuněčné organismy. Miluji naše mýty o stvoření, ale také vidím dál, čtu a vím, co je velký třesk., Vědí to i křesťané, a přesto ve svých kostelech mluví o stvoření v sedmi dnech a o desateru přikázání. Jenže oni si mohli dopřát ten luxus pomalu přemýšlet a celá staletí hledat cestu, jak harmonicky spojit mytologii s moderní vědou. A po nás se to chce takřka okamžitě. Byli jsme vrženi do světa, který nebyl náš a nikdy naším nebude. Teď se do našeho světa vracíme a zjišťujeme, že už i ten je nám cizí. To je kletba vykořenění, Leone. Nakonec nikam nepatříš. Ani v cizině, ani doma. Indiáni byli vykořeněni. Běloši teď dělají, co mohou, aby všechno napravili, ale jak nám mohou pomoci, když se sami vykořenili? Ničí svět, který je zplodil. I oni ztratili svou vlast. Tak nebo onak, ztratili jsme ji všichni.“

Frank se dlouho díval na Anawaka. Pak se po jeho vrásčité tváři znovu rozlil úsměv.

„Nebyla to nádherně patetická indiánská přednáška, můj příteli? Pojď, napijeme se spolu., Ach, jsem to ale hlupák, ty přece nepiješ!“

1. května

Trondheim, Norsko

Vlastně se chtěli sejít v kavárně, ještě než půjdou nahoru na velký potlach, ale Lundová se neobjevila. Johanson pil kávu a díval se na ručičky hodin za barem, jak pomalu lezou kolem ciferníku. A s nimi lezli i červi, zrovna tak stoicky, neomylně a bez ustání. S každou vteřinou se zavrtávali hlouběji do ledu, i teď, v tomto okamžiku, a neexistovala možnost je zadržet.

Johansona zamrazilo.

Čas je neúprosný, plyne neustále, šeptal mu vnitřní hlas.

Je to začátek něčeho.

Nějaký plán. Všechno je řízeno…

Scestné myšlenky. Čí plán? Co plánovaly kobylky, když požíraly úrodu celého léta? Nic. Přišly, protože měly hlad. Co mohli plánovat červi, řasy nebo medúzy?

Co plánoval Statoil.

Skaugen přiletěl ze Stavangeru. Chtěl podrobnou zprávu. Vypadalo to, že je o kousek dál, a teď naléhal na porovnání výsledků. Lundová měla ten nápad, že si předtím s Johansonem pohovoří mezi čtyřma očima, aby se dohodli na společném postupu. Ale teď tu seděl s ním a popíjel kávu.

Nejspíš ji něco zdrželo. Možná Kare, napadlo ho. Na lodi ani potom už o soukromém životě nemluvili a Johanson si dával pozor, aby se na nic nezeptal. Nenáviděl indiskrétnost a dotěrnost a teď to právě vypadalo, že Lundová potřebuje všechen svůj čas jenom pro sebe.

Ozval se mobil. A byla to ona.

„Kde k čertu vězíš?“ vykřikl dotčeně Johanson. „Musel jsem vypít i tvoje kafe.“

„To je mi líto.“

„Tolik kávy mi nedělá dobře. Ale vážně, co se děje?“

„Jsem už nahoře v zasedačce. Celou tu dobu jsem ti chtěla zavolat, jsme tak strašně vytížení…“ hlas byl nějak divný.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Johanson. „Jasně. Můžeš přijít nahoru? Cestu už určitě znáš.“

„Hned jsem tam.“

Takže Lundová už byla na místě. V tom případě potřebovali mluvit o něčem, co Johanson neměl slyšet.

Ale co. Ten zatracenej projekt byl přece její. Když vstoupil do zasedačky, Lundová, Skaugen a Stone stáli u velké mapy, která ukazovala areál plánovaných vrtů. Vedoucí projektu Lundové něco polohlasem vykládal. Ona vypadala dost vynervovaně. I Skaugen měl ve tváři nešťastný výraz. Když Johanson vešel, Skaugen otočil hlavu a napůl srdečně se usmál koutky úst. V pozadí stál Hvistendahl a telefonoval.

„Nejsem tu moc brzy?“ zeptal se Johanson opatrně. „Ne ne, to je dobře, že jste přišel.“

Skaugen ukázal na stůl s černou politurou. „Sedneme si hned na to.“

Lundová zvedla zrak. Zdálo se, že si Johansona teprve teď všimla. Opustila Stonea v půli slova, chvatně přešla k Johansonovi a dala mu pusu na tvář.

„Skaugen chce Stonea odstřelit,“ zašeptala mu. „Musíš nám s tím pomoct, rozumíš?“

Johanson na sobě nedal nic znát. Chtěla po něm, aby vytvořil potřebnou náladu. Zbláznila se snad, že ho zatahuje do takové situace?

Posadili se. Hvistendahl zaklapl mobil. Johanson by byl nejradši zase odešel a nechal je samotné s jejich problémy. Ledovým hlasem spustil: „Tak především, provedl jsem cílené rešerše, jak jsme se původně domluvili. To znamená, že jsem speciálně vyhledal badatele a ústavy, které buď obdržely zadání od energetických podniků, nebo jimi byly konzultovány.“

„Bylo to rozumné?“ zeptal se vyděšeně Hvistendahl. „Myslel jsem, že se budeme chovat pokud možno nenápadně, ehm, jen poslouchat, co se z lesa ozývá.“

„Ten les je příliš veliký. Musel jsem si stanovit revír.“

„Ale neřekl jste snad nikomu, že my…“

„Nemějte strach. Jenom jsem se tak poptával. Jako zvědavý biolog z NTNU.“

Skaugen našpulil rty. „Řekl bych, že všichni asi byli na informaci dost skoupí.“

„Jak se to vezme.“ Johanson ukázal na desky s vytištěnými e maily.

„Mezi řádky něco prozradili. Vědci nebývají dobří lháři a politikaření se jim oškliví. Co tady mám, to je složka řekněme spodních tónů. Tu a tam je patrný formální náhubek. Na každý pád jsem dospěl k nezvratnému přesvědčení, že náš červ se objevil i jinde.“

„Dospěl jste k přesvědčení?“ zeptal se Stone. „Ale nevíte to.“

„Zatím to ještě nikdo přímo nepřiznal. Ale pár lidí bylo najednou strašně zvědavých.“ Johanson se podíval zpříma na Stonea. „Bez výjimky to byli vědci, jejichž ústavy přímo spolupracují s ropným průmyslem. Jeden z nich se dokonce vyloženě zabývá těžbou metanu.“

„Kdo?“ zeptal se Skaugen zostra.

„Někdo v Tokiu. Jistý Ryo Matsumoto. Přesněji řečeno jeho ústav. S ním osobně jsem nemluvil.“

„Matsumoto? Kdo to má být?“ zeptal se Hvistendahl.

„Přední japonský badatel v hydrátech,“ odvětil Skaugen. „Už před lety prováděl průzkumné vrty v Kanadě, v místech, kde půda nikdy nerozmrzá, aby se dostal k metanu.“

„Když jsem jeho lidem poslal údaje o našem červu, zmocnila se jich panika,“ pokračoval Johanson. „Vznesli kontrolní otázky. Chtěli vědět, jestli je červ schopen destabilizovat hydrát. A jestli se vyskytuje ve větším množství.“

„To ještě nutně neznamená, že Matsumoto o červu ví,“ pronesl hádavě Stone.

„Znamená. Protože Matsumoto dělá pro JNOC,“ zavrčel Skaugen.

„Pro Japan National Old Corporation? Oni se zabývají metanem?“

„A jak. Matsumoto začal už v roce 2000 v úžlabině Nankal zkoušet různé techniky těžby. O výsledcích testů zachovávají mlčení, zato se rádi dávají nahlas slyšet, že už za pár let začnou s komerční těžbou. Mutsumoto pěje Píseň písní metanového věku jako nikdo jiný.“

„To je sice hezké,“ trval na svém Stone, „ale nepotvrdil, že toho červa našel taky.“

Johanson zavrtěl hlavou. „Představte si naši hru na detektivy obráceně. Že by se zeptali oni nás. Jmenovitě mě, coby představitele takzvaného nezávislého výzkumu. Dotyčný, rovněž svobodný badatel a zároveň poradce JNOC, předstírá vědeckou zvídavost nebo tak něco. Já mu samozřejmě nebudu věšet na nos, že o těch potvorách víme. Ale vyděsím se. A budu chtít vědět, co on objevil. Začnu ho tedy ždímat jako se Matsumotovi lidé snažili nalomit mě. A udělám přitom chybu: kladu příliš konkrétní otázky. Příliš cílené. Pokud můj protějšek není hlupák, brzy mu dojde, že se v mém případě trefil do černého.“

„Jestli je to, co říkáš, pravda,“ prohlásila Lundová, „tak mají stejný problém i v Japonsku.“

„To nejsou žádné důkazy,“ trval dál na svém Stone. „Nemáte jeden jediný důkaz, pane doktore, že kromě nás na toho červa narazil ještě někdo jiný.“ Stone se předklonil a brýle se mu zaleskly. „Takovéhle informace nejsou vůbec k ničemu. Ne, pane doktore! Pravdou je, že výskyt toho červa nemohl nikdo předpokládat, protože se nikde jinde neobjevil. Jak můžete vědět, že se o něj Matsumoto nezajímá jenom tak?“

„Cítím to v kostech,“ odvětil Johanson, nikterak nevyveden z míry.

„V kostech…?“

„A cítím, že je toho ještě víc. I v Jižní Americe totiž už na toho červa narazili.“

„Ano?“

„Ano.“

„Taky vám kladli podivné otázky?“

„Přesně tak.“

„Zklamal jste mě, pane doktore.“ Stone posměšně stáhl koutky úst. „Myslel jsem, že jste vědec. Odkdy se spokojujete s tím, co cítíte v kostech?“

„Cliffe,“ ozvala se Lundová, aniž by se na Stonea podívala. „Radši bys měl držet zobák.“

Stone vytřeštil oči a pobouřeně se podíval na Lundovou.

„Já jsem tady šéf!“ zařval. „A jestli by tu měl někdo držet zobák, tak…“

„Tak dost!“ Skaugen zvedl ruce. „Nechci už slyšet ani slovo.“

Johanson si prohlížel Lundovou, která jen s námahou potlačovala vztek. Kladl si otázku, co jí Stone asi mohl udělat. Jeho notoricky špatná nálada nemohla být jediným důvodem, proč se Tina tak zlobila.

„Myslím si, že je to jako vždycky. Japonci a Jihoameričané zadržují informace,“ pokračoval klidně Johanson. „Zrovna tak jako my. Je ovšem mnohem snazší získat spolehlivá data z analýz mořské vody, než se něco dozvědět o hlubokomořských červech. Všude možně se z nejrůznějších důvodů analyzuje voda. K tomuto tématu jsem mohl čerpat z dalších zdrojů. A ty mi to potvrdily.“

„Co?“

„Nezvykle vysoké koncentrace metanu ve vodních sloupcích. To by odpovídalo.“ Johanson zaváhal. „Co se týče Japonců, promiňte mi, pane Stone, že se mé kosti obdařené intuicí tak často hlásí o slovo, mám tenhle pocit ještě jednou do třetice. Zdálo se mi, jako by Matsumotovi lidé chtěli, abych se dozvěděl pravdu. Jistě, mají za povinnost držet věci v tajnosti. Ale jestli chcete slyšet můj názor, tak tedy: žádného svobodného badatele nebo institut by nenapadlo taktizovat s informacemi, které by mohly být natolik důležité, že by spoustě lidí umožnily přežít. Neexistuje žádný obhajitelný důvod něco takového zatajovat. Tohle se děje, jenom když…“

Johanson rozpřáhl ruce a nechal větu nedokončenou. Skaugen se na něj podíval zpod staženého obočí.

„… jsou ve hře ekonomické zájmy,“ doplnil Johansona. „To jste přece chtěl říct.“

„Ano, to jsem chtěl říct.“

„Máte ještě něco, co byste ke své zprávě dodal?“

Johanson přikývl a vytáhl ze svých desek ještě jeden výtisk. „Nezvykle vysoký únik metanu jsme evidentně zaznamenali jen na třech místech na světě. V Norsku, Japonsku a na východním pobřeží Latinské Ameriky. Ale pak tu je ještě Lukas Bauer.“

„Bauer? Kdo to je?“ zeptal se Skaugen.

„Zkoumá mořské proudy u Grónska. Nechává s prouděním putovat driftery a zaznamenává data. Poslal jsem mu e-mail na jeho loď. Odpověděl mi.“ Johanson předčítal: „Milý pane kolego, Váš červ mi není znám. Ale skutečně naměřujeme u Grónska výjimečné výrony metanu na různých místech. Do moře se dostávají vysoké koncentrace. Možná existuje nějaké spolupůsobení s diskontinuitami, které tu pozorujeme. Kdybychom měli mít pravdu, tak je to špatné. Promiňte mi, že se nerozepisuji podrobně, ale jsem teď mimořádně vytížený. V příloze je databáze podrobnou zprávou od Karen Weaverové. To je novinářka, která mi jde na ruku a leze na nervy. Je to spolehlivé děvče a pomůže Vám s dalšími dotazy. Kontaktujte ji na kweaver@deepbluesea.com.“

„Jaké diskontinuity měl na mysli?“ zeptala se Lundová.

„Nemám tušení. Tenkrát v Oslu jsem měl dojem, že Bauer je poněkud roztržitý. Je roztomilý, ale typický představitel našeho stavu. Slíbenou databázi zapomněl přibalit. Mailoval jsem mu zpátky, ale dosud jsem nedostal žádnou odpověď.“

„Asi bychom měli vypátrat, na čem Bauer dělá,“ řekla Lundová. „Bohrmann to bude vědět, ne?“

„Řekl bych, že to ví ta novinářka,“ opověděl Johanson.

„Karen…?“

„Karen Weaverová. To jméno mi bylo z nějakého důvodu povědomé. Už jsem od ní něco četl. Vede zajímavý život. Studovala informatiku a biologii a dost sportuje. Je zaměřená především na moře, zajímá se o velké souvislosti. Všelijaká mořská měření, tektonika desek, změny klimatu… Naposledy psala o mořském proudění., Co se týče Bohrmanna, tak jako tak mu zavolám, jestli se do konce týdne neozve sám.“

„A k čemu nás tohle všechno přivádí?“ zeptal se Hvistendahl všech kolem sebe.

Skaugenovy modré oči utkvěly na Johansonovi.

„Slyšel jste přece, co říkal doktor Johanson. Průmysl je tou všivárnou vinen, protože zadržuje informace, jež mohou rozhodovat o štěstí i neštěstí lidstva, kterému jsme neoddiskutovatelně něčím povinováni. Včera odpoledne jsem měl zásadní rozhovor s naším nejvyšším velením a vyslovil jsem jasné doporučení. Statoil následně ihned informoval norskou vládu.“

Stoneovi povyskočila hlava. „Co? O čem? Vždyť ještě nemáme žádný definitivní výsledek a žádný…“

„O červech, Clifforde. O rozkladu metanových nalezišť. O nebezpečí metanové mimořádné události. O možnosti podmořského sesuvu. Představ si, že i to, jak robot zachytil neidentifikovatelného živočicha, stojí za zmínku. Na můj vkus je těch výsledků víc než dost.“ Skaugen se zachmuřeně rozhlédl kolem dokola. „Doktora Johansona jistě potěší, že jeho kosti jsou spolehlivým indikátorem skutečnosti. Dnes ráno jsem měl to potěšení telefonovat hodinu s technickým šéfem JNOC. Samozřejmě že JNOC je povznesena nad jakékoli pochyby. Vezměme to čistě hypoteticky. Japonsko usiluje o dominantní postavení v těžbě metanu s takovou vervou, že nasadí všechny páky, jen aby to dokázalo jako první. Dejme tedy prostor možná scestné představě, že kvůli tomu zakalkulují i jistá rizika a všechny odborně zdůvodněné pochybnosti zametou pod koberec.“ Skaugenův pohled se zastavil u Stonea. „A proto považujme za reálný jinak naprosto ne pravděpodobný, ba přímo absurdní případ, že skutečně existují lidí, kteří z pouhé ctižádosti zatajují posudky a ignorují vatování. Kdyby tohle všechno měla být pravda, je to děs! Pak bychom museli JNOC nařknout, že naprosto skandálním způsobem zamlčela vědomost o existenci červa, který je schopen jejich sen o tom, že budou světovou metanovou jedničkou, v mžiku zbourat jako domeček z karet. A že by nejspíš byli zachovávali mlčení dlouhé týdny.“

Nikdo nic neříkal. Skaugen vycenil zuby. „Ale nebudeme tak přísní. Koneckonců, jak by to asi vypadalo, kdyby byl Neil Armstrong zůstal v modulu jen kvůli nějakému pitomému červu? A jak jsem řekl, jsou to beztak jenom nařčení. Takže, JNOC mě věrohodně ujistila, že podobní živočichové byli skutečně z Japonského moře vyloveni, ale teprve před třemi dny, jak aspoň tvrdili. Nemáme snad už dvě a dvě pohromadě?“

„To je průser,“ řekl Hvistendahl tiše.

„A co JNOC zamýšlí podniknout?“ zeptala se Lundová.

„Odhaduju, že budou informovat vládu. Jsou přece státní podnik, zrovna tak jako my. Teď když vědí, že i my všechno víme, sotva si mohou dovolit držet něco pod pokličkou. Což, pardon!, samozřejmě nikdo nechce, tam ani tady. A jsem si jistý, že kdybychom dnes na tohle téma oslovili Jihoameričany, mohlo by se stát, že jim zítra, k jejich velkému úžasu, uvízne v síti taky takový červ. A hned by volali a řekli nám to., A aby si snad někdo nemyslel, že se tu jen tak navážím do druhých: my nejsme o nic lepší!“

„Je to tak,“ řekl Hvistendahl.

„Má někdo jiný názor?“

„Nakolik je situace kritická, víme opravdu teprve krátce.“ Hvistendahl vypadal rozzlobeně. „Mimoto já sám osobně jsem doporučil informovat vládu.“

„Já ti nic nevyčítám,“ řekl Skaugen zvolna.

Johanson si připadal jako na divadle. Skaugen zinscenoval Stoneovu popravu, jak pochopil. Lundové se rozlilo po tváři zlomyslné uspokojení.

Ale nebyl to Stone, kdo toho červa našel?

„Clifforde,“ řekla Lundová do nastalého ticha. „Kdy přesně jsi na toho červa poprvé narazil?“

Barva Stoneova obličeje ještě o stupeň zesinala.

„To přece víš,“ odpověděl. „Bylas u toho.“

„A předtím ne?“

Stone se na ni podíval: „Předtím?“

„Předtím. Minulý rok. Když jsi ve vlastní režii posadil na dno prototyp z Kongsbergu. V tisícimetrové hloubce.“

„No a co?“ zasyčel Stone. Podíval se naproti na Skaugena. „To nebyla žádná sólo akce. Měl jsem krytá záda. Hele, Finne, co mi to sakra chceš hodit na krk?“

„Jistěže jsi měl krytá záda,“ řekl Skaugen. „Navrhls otestovat nový typ podmořské továrny, koncipované do maximální hloubky jeden tisíc metrů.“

„Správně.“

„Koncipované teoreticky.“

„Pochopitelně že teoreticky. Do prvního pokusu je vždycky všechno jenom teorie. Ale vy jste tomu dali zelenou.“ Stone se podíval na Hvistendahla. „Ty taky, Thore. Vy jste tu věc testovali v pánvi a řekli jste, že je to oukej.“

„To je pravda,“ ozval se Hvistendahl. „To jsme řekli.“

„No tak co?“

„Pověřili jsme tě,“ pokračoval Skaugen, „prozkoumat oblast a vypracovat expertizu, zda je vskutku rozumné takové nedostatečně vyzkoušené zařízení…“

„To je sviňárna!“ vyjel Stone. „Vy jste to zařízení schválili.“

„… uvést do zkušebního provozu. Ano, to riziko jsme na sebe vzali. Za předpokladu, že všechny posudky budou hovořit jednoznačně pro.“

Stone vyskočil.

„Vždyť je přece máte!“ křičel a třásl se rozčilením.

„Posad se zpátky,“ požádal ho Skaugen odměřeně. „Bude tě jistě zajímat, že včera večer byl přerušen veškerý kontakt s kongsbergským prototypem.“

„To je…“ Stone ztuhl. „Dozorování není přímo moje věc. Já jsem tu továrnu nekonstruoval, jenom jsem ji postavil. Tak co mi tu vlastně předhazuješ? Že to ještě nevím?“

„To ne. Ale pod tlakem událostí jsme museli co nejpodrobněji rekonstruovat tehdejší instalaci kongsbergského projektu. A přitom jsme narazili na dva posudky, které jsi tenkrát… Jak bych to řekl… Zapomněl na ně?“

Stoneovy prsty se zaryly do desky stolu. Johanson si jeden moment vážně myslel, že se ten člověk zhroutí. Stone se kymácel. Ale pak M sebral, nasadil bezvýrazný obličej a pomalu se svezl zpátky do křesla.

„O tom nic nevím.“

„V jednom se praví, že rozdělení hydrátů a plynových polí v této oblasti je těžké zmapovat. Zpráva konstatuje, že riziko narazit při ropných vrtech na volný plyn je sice zanedbatelně malé, ale nelze ho stoprocentně vyloučit.“

„To bylo prakticky, jako lze vyloučit,“ štěkl Stone prudce. „A výsledek už rok překonává všechna očekávání.“

„Prakticky není stoprocentně.“

‚Ale my jsme se do žádného plynu nenavrtali! Těžíme ropu. Továrna běží, kongsbergský projekt je jeden velký úspěch. Takový úspěch, že jste se rozhodli postavit následovníka, a tentokrát oficiálně.“

„Z druhého posudku vyplývá,“ pokračovala Lundová, „že jste narazili na dosud neznámého červa, který se uhnízdil v hydrátu.“

„Ano, k čertu! Byl to ledový červ.“

„Prozkoumals ho?“

„Proč já?“

„Prozkoumali jste ho?“

„To bylo… Jistě že jsme ho prozkoumali.“

„V posudku stojí, že červ nebyl jednoznačně identifikován jako ledový červ, methanicola. A že se tam vyskytoval ve velkém množství. Jeho vliv na místní podmínky sice nešlo jednoznačně určit, ovšem v jeho bezprostředním okolí unikal do vody metan.“

Stone zbledl jako křída. „Tak to není… Není to úplně správně. Ti červi se vyskytovali jen ve velmi omezeném prostoru.“

„Zato masově.“

„Stavěli jsme stranou od nich. Já jsem v tom posudku… nenašel nic skutečně závažného.“

„Klasifikovali jste toho červa?“ zeptal se Skaugen klidně. „My jsme si jistí, že je to…“

„Klasifikovali jste ho?“ Sumě mlel čelistmi. Johansonovi se zdálo, že se v příštím okamžiku kousne Skaugenovi do hrdla.

„Ne,“ vymáčkl ze sebe po delší přestávce.

„Dobrá,“ řekl Skaugen. „Cliffe, předběžně jsi zbaven všech funkcí. Na tvoje místo nastoupí Tina.“

„To přece nemůžeš…“

„O tom si promluvíme později.“

Stone hledal pomoc u Hvistendahla, ale ten jenom civěl před sebe.

„Krucinálfagot, Thore, ta fabrika přece funguje.“

„Ty seš ale vůl,“ pronesl Hvistendahl bezbarvě. Stone působil jako by byl v mrákotách. Těkal očima od jednoho k druhému.

„Je mi to líto,“ řekl. „Já jsem nechtěl… Opravdu jsem jenom chtěl pohnout s tou továrnou.“

Johanson se cítil trapně dojat. Tak proto se Stone celou tu dobu snažil roli červa vyřadit ze hry. Věděl, že tenkrát udělal chybu. Chtěl být první, kdo úspěšně rozjede prototyp. Podmořská továrna byla jeho dítě. Znamenala pro něj jedinečnou šanci, jak udělat kariéru.

Nějakou dobu to fungovalo. Jeden úspěšný rok v neoficiálním testování, pak oficiální uvedení do provozu a nakonec sériová výroba a pronikání do stále větších hloubek. Mohlo to být Stoneovo osobní triumfální tažení. Ale pak se ti červi objevili podruhé. A tentokrát se neomezili jen na pár čtverečních metrů. Johansonovi ho najednou bylo skoro líto. Skaugen si promnul oči.

„Je mi nepříjemné, že vás s tímhle vším obtěžujeme, pane doktore,“ řekl Johansonovi. „Ale jste v týmu.“

„Ano. To zjevně.“

„Všude na světě se někdy věci vymknou z ruky. Nehody, anomálie… Lidé už nemají hroší kůži a ropné koncerny jsou zdatnými dodavateli obětních beránků. Nesmíme teď udělat žádnou chybu. Můžeme s vámi i nadále počítat?“

Johanson si jenom povzdychl. Potom přikývl. „Tak to je dobře. Vlastně jsme od vás ani nic jiného neočekávali., Ale nevykládejte si to špatně, je to čistě vaše rozhodnutí! Asi budete muset do své úlohy vědeckého koordinátora investovat víc času, a tak jsme si dovolili předběžně si o tom pohovořit s NTNU.“

Johanson se narovnal. „Co že jste?“

„Řečeno naplno, požádali jsme o vaše dočasné uvolnění. Mimotfl jsem vás doporučil vládním kruhům.“

Johanson zůstal zírat zprvu na Skaugena, pak na Lundovou. „Tak počkat,“ řekl.

„Je to opravdové vědecké postavení,“ skočila mu rychle do řeči Lundová. „Statoil vyčlení rozpočet a budeš mít veškerou podporu, „Byl bych dal přednost…“

„Zlobíte se,“ řekl Skaugen. „Chápu vás. Ale sám jste viděl, jak dramatická je situace na kontinentálním svahu, a momentálně tomu nikdo nerozumí lépe než vy a lidé z Geomaru. Můžete samozřejmě odmítnout, ale pak… Uvažte prosím, že je to úkol ve veřejném zájmu.“

Johansonovi se vzteky téměř udělalo mdlo. Cítil, jak v něm stoupá prudký odpor, ale pak ho zase spolkl.

„Chápu,“ řekl suše.

„A jak zní vaše rozhodnutí?“

„Tomuto úkolu se samozřejmě nebudu vzpírat.“

Vrhl pohled na Lundovou a doufal, že ji tím přinejmenším provrtá, když ne rovnou rozřeže na kousky. Ta chvíli odolávala, ale pak uhnula očima.

Skaugen vážně pokývl hlavou. „Poslyšte, pane doktore, Statoil je vám velice vděčný. Všechno, co jste pro nás dosud vykonal, si zaslouží nejvyšší uznání. Ale především chci, abyste věděl jedno: Co mě se týče, získal jste ve mně přítele. Ano, s tou univerzitou jsme vás převezli. Ale já se na oplátku pro vás přetrhnu, když to bude potřeba. Nechám se kvůli vám ukřižovat, rozumíte?“

Johanson se podíval na muže s býčí postavou. Pohlédl do Skaugenových jasně modrých očí.

„Rozumím,“ řekl. „Já vám to připomenu.“

„Sigure! Tak se konečně zastav!“

Lundová běžela za ním, ale Johanson si to dál rázoval po dlážděné cestě, která vedla k parkovišti. Výzkumné centrum leželo uprostřed zeleně, umístěno téměř idylicky na kopci blízko skal, ale Johanson teď nevnímal krásu krajiny. Chtěl jenom rychle zpátky do své kanceláře.

„Sigure!“

Lundová ho dohnala. Johanson šel dál.

„Co to má znamenat, ty umíněnče?“ křičela. „To vážně chceš, abych i tebou utíkala?“

Johanson se zcela nečekaně zastavil a otočil se k ní. Málem do něj vrazila.

„A proč ne? Jindy jsi vždycky rychlejší.“

„Blbče!“

„Ach tak? Rychle mluvíš, rychle myslíš, dokonce i dostatečně rychle plánuješ, co mají dělat tví přátelé, dřív než můžou říct ano nebo ne. Menší sprint tě nezabije.“

Lundová sršela vztekem.

„Tak poslouchej, ty jedinej spravedlivej! Ty si vážně myslíš, že jsem chtěla dirigovat tvůj zatracenej poustevnickej život?“

„Ne? Tak to mě uklidňuje.“

Nechal ji stát a pokračoval v chůzi. Lundová na vteřinku zaváhala, ale pak vykročila po jeho boku.

„No dobře, měla jsem ti to říct. Vážně toho lituju.“

„Mohli jste se mě aspoň zeptat“

„To jsme přece chtěli, sakra už jednou. Jenže Skaugen to vybalil všechno naráz a tys to špatně pochopil.“

„Pochopil jsem, že jste mě na univerzitě vyhandlovali, jako kdybych byl kůň nebo co.“

„Ne.“ Lundová ho vzala za rukáv a snažila se ho zastavit. „Jenom jsme se chtěli předběžně informovat, nic víc. Chtěli jsme zkrátka vědět, jestli tě na neomezenou dobu uvolní, kdybys souhlasil.“

Johanson zasupěl. „Jenže to vyznělo úplně jinak.“

„Mělo to nešťastnej průběh. Přísahám ti, krucinál! Tak co všechno mám ještě udělat? No tak mi řekni, co mám dělat!“

Johanson mlčel. Jeho i její pohledy se současně stáčely k prstům Lundové, které byly pořád ještě zabořené do látky jeho bundy.

„Nikdo tě nechtěl zmanipulovat. Když si to ještě rozmyslíš, taky dobře. Vlastně to právě ne.“

Někde zazpíval pták. Vítr od fjordu s sebou nesl hluk vzdálených motorových člunů.

„Když si to ještě rozmyslím,“ řekl konečně, „tak to s tebou bude dost nahnutý, co?“

„A tak.“ Lundová mu uhladila pomačkaný rukáv.

„No tak pojď.“

„O mě si nedělej starost. S tím už zkrátka musím umět žít. Nepotřebovala jsem tě doporučovat, bylo to moje vlastní rozhodnutí. No a pak… Přece mě znáš. Skaugen mě zkrátka předběhl.“

„Cos mu řekla?“

„Že to vezmeš.“ Lundová se zasmála. „Že je to otázka cti. Ale jak už jsem řekla, to není tvůj problém.“

Johanson cítil, jak jeho hněv vyprchává. Byl by rád, kdyby mu ještě chvíli vydržel, jenom z principu, a aby to Lundová neměla tak jednoduché. Ale vztek už byl ten tam.

Zmákla to jako vždycky.

„Skaugen mi důvěřuje,“ řekla Lundová. „Do té kavárny jsem za tebou nemohla přijít. Měli jsme rozhovor mezi čtyřma očima, při kterém mi řekl, co ve Stavangeru zjistili z posudků, které Stone stopil. Hajzl jeden zatracenej! Stone za všechno může. Kdyby byl tenkrát hrál s odkrytými kartami, nemuseli jsme na tom teď být takhle.“

„Nikoli, Tino.“ Johanson zavrtěl hlavou. „On opravdu nevěřil, že by ti červi mohli představovat nějaké nebezpečí.“ Johanson, který Stonea neměl rád, najednou slyšel z vlastních úst slova na obhajobu vedoucího projektu. „Chtěl jenom pokračovat.“

„Když je nepovažoval za nebezpečné, tak proč ty posudky nevyložil na stůl?“

„Bylo by to jeho projekt vrátilo zpátky. Vy byste ty červy stejně taky nebrali vážně. Ale samozřejmě byste byli učinili povinnosti zadost a museli byste projekt odložit.“

„Přece vidíš, že ty červy vážně bereme.“

„Ano, teď. Protože jich je moc. Nahnali vám strach. Ale Stone je tehdy našel jen na malém prostoru, že?“

„Hm.“

„Sice na hustě osídlené, ale omezené ploše. To se děje každou chvíli. Malí živočichové se vyskytnou v obrovském množství, ale co zmůže pár červů? Když v Mexickém zálivu objevili ledového červa, taky kvůli tonu nevyhlašovali stav ohrožení, i když ty potvory dřepěly v hydrátu jedna těsně vedle druhé.“

„Je to otázka principu, říct vždycky všechno na rovinu. On měl odpovědnost.“

„Jistě,“ povzdychl si Johanson. Pohlédl na fjord. „A teď mám odpovědnost já.“

„Potřebujeme vědeckého vedoucího,“ řekla Lundová. „A já nevěřím nikomu kromě tebe.“

„Svatá dobroto!“ řekl Johanson. „Ty sis něco šlehla?“

„Myslím to vážně.“

„Vždyť to taky tak beru.“

„Považ,“ řekla Lundová, „můžeme spolupracovat.“

„Nepokoušej se mi to teď zase rozmluvit. Co se vlastně má stát jako první?“

Lundová zaváhala. „No, slyšels. Skaugen mě chce na Stoneovo místo, může mě tím dočasně pověřit, ale nemůže mi dát definitivu. Na to potřebuje souhlas ze Stavangeru.“

„Skaugen,“ zamyslel se Johanson. „Proč odrovnal Stonea právě tímhle způsobem? A co já u toho? Měl jsem mu dodat munici?“

„Skaugen je přehnaně dokonalý. Někteří si myslí, že to s tou svou integritou poněkud přehání. Vidí, kde všude se nad něčím přimhouří oko, a to ho vždycky rozzuří.“

„Jestli je to pravda, tak mu to dává lidský rozměr.“

„On má v zásadě měkké srdce. Kdybych mu byla navrhla, ať dá Stoneovi ještě poslední šanci, asi by s tím souhlasil.“

„Chápu,“ řekl Johanson zvolna. „A právě o tom teď přemýšlíš.“

Lundová neodpověděla.

„Bravo. Ty jsi zosobněné dobro.“

„Skaugen mi dal vybrat,“ řekla Lundová a přešla Johansonův posměšek. „Tahle podmořská továrna, Stone o tom ví strašně moc. Víc než já. Skaugen chce, aby Thorvaldson vyrazil podívat se, co se tam dole děje a proč už nedostáváme žádné záznamy. Vlastně by tu operaci měl řídit Stone. Ale když ho Skaugen suspenduje, bude to na mně.“

„Je nějaká alternativa?“

„Jak už jsem řekla, dát Stoneovi šanci.“

„Zachránit továrnu.“

„Pokud je co zachraňovat. Nebo obnovit provoz. Ať je to jak chce, Skaugen mě chce každopádně povýšit. Ale jestli přimhouří oko, Stone zůstane ve hře a nastoupí na Thorvaldsona.“

„A co budeš zatím dělat ty?“

„Pojedu do Stavangeru podat hlášení šéfovi. Což bude pro Skaugena příležitost, aby mě tam etabloval.“

„Blahopřeju,“ řekl Johanson. „Děláš kariéru.“

Nastalo krátké mlčení.

„A chci to?“

„Vím já, co ty chceš?“

„A vím to snad já sama, krucinál?“ Johanson si vzpomněl na víkend u jezera.

„Nemám tušení,“ řekl. „Chceš mít přítele, a přesto dělat kariéru, jestli váháš nad tímhle. Máš ho vůbec ještě?“

„To je další věc.“

„A ví ten nebohý Kare, jak na tom s tebou je?“

„Nebyli jsme spolu už tak často, co… co ty a já. Lundová zavrtěla vzpurně hlavou. „To právě není skutečnej život, když zůstanem trčet v útulným Sveggesundetu a budeme vyrážet na ostrovy. Mně to všechno připadá, jako kdybych měla roli v nějaké divadelní hře.“

„A je to aspoň dobrá hra?“

„Je to, jako kdybys pořád znovu hledal místo, do kterého se zamiluješ,“ řekla Lundová. „Pokaždé tě to uchvátí. Ta operetní kulisa. Když pak chceš odjet, roníš slzy. Chtěl bys tam zůstat. A zároveň se ptáš, jestli opravdu chceš žít na nejkrásnějším místě na světě a jestli je to opravdu pořád ještě to nejkrásnější místo na zemi. My jsme zvyklí na to, že se náš život… Sakra, jak to mám říct? Zbavuje kouzla. Každý den o kousek víc. Takže se pídíme po něčem, co vlastně ani neexistuje. Chápeš?“

Lundová se ostýchavě usmála. „Promiň, zní to strašně kýčovitě a plácám jedno přes druhé. Já v tomhle prostě nejsem dobrá.“

„Ne. To opravdu nejsi.“

Johanson se na ni podíval. Hledal známky bezradnosti. Místo toho viděl někoho, kdo už se rozhodl. Pouze o tom ještě nevěděl.

„Když nejsi odhodlaná zůstat žít na jednom místě, pak ho asi nemiluješ,“ řekl. „Stejný hovor jsme vedli u jezera, vzpomínáš si? Tenkrát šlo o domy. Věci zaměnitelné. Asi by ses měla konečně rozjet za Karem a říct mu, že ho miluješ a že chceš vedle něho zestárnout. Prokázala bys mi tím velkou laskavost, protože jinak bych se s tebou musel každých pár dnů brodit bažinami nabubřelých alegorií.“

„A když to nevyjde?“

„Ty přece nejsi žádný strašpytel.“

„Právě že jsem,“ řekla tiše.

„Nevěříš vlastnímu pocitu, že jsi šťastná. To byl kdysi i můj případ. K ničemu to nevede.“

„No a? Dneska jsi šťastný?“

„Jsem.“

„Dokonale?“

Johanson pozvedl ruce k bezmocnému gestu.

„Kdo může být šťastný úplně dokonale, ty truhlíku? Já nic nevyčítám sobě ani jiným. Chci mít svoje flirty, své víno, svoji zábavu a sám určovat, jak to bude dál. Mám sklony k zamlklosti, ale ne ke kompenzaci. Každý psychiatr by se se mnou unudil k smrti. Když to sečteme, vede se mi skvěle. Jenže já jsem já. Moje štěstí je stavěno jinak než tvoje. Já svému štěstí důvěřuju. Ty se to ještě musíš naučit. A hezky brzo. Kare není místo ani dům. Nebude čekat věčně.“

Lundová přikývla. Začal foukat vítr a pohrával si s jejími vlasy. Johanson si uvědomil, jak moc ji má rád. A byl šťastný, že tehdy u jezera nedošlo k žádnému z oněch spojení s datem splatnosti, která řídila jeho život.

„Jestli Stone pojede ke kontinentálnímu svahu,“ zamyslela se, „tak si přepnu hlavu na Stavanger. To by bylo dobrý. Thorvaldson je připravený na moři. Stone může nastoupit na palubu zítra nebo pozítří. Stavanger, to potrvá déle. Na to musím sepsat podrobnou zprávu. Takže bych měla pár dní času rozjet se do Sveggesundetu… a pracovat tam.“

„Pracovat,“ ušklíbl se Johanson. „Proč ne?“

Lundová sevřela rty.

„Musím si to promyslet a promluvit se Skaugenem.“

„Udělej to,“ řekl Johanson. „A mysli rychle.“

Když se vrátil k svému psacímu stolu, otevřel poštu. Skoro nic ho ne-navedlo o kousek dál. Teprve poslední zpráva vzbudila jeho zájem při pohledu na odesilatele: kweaver@deepbluesea.com

Johanson ji otevřel.

dobrý den, doktore johansone, děkuji za váš mail, právě jsem se vrátila do londýna a momentálně vám mohu jenom říci, že nemám nejmenší tušení, co se stalo s lukasem bauerem a jeho lodí. ztratili jsme veškerý kontakt, jestli chcete, můžeme se na chvíli sejít, možná si vzájemně pomůžeme, v půlce příštího týdne budu k zastižení ve své londýnské kanceláři., kdybyste měl náladu sejít se ještě předtím: jsem teď návštěvou na shetlandských ostrovech a mohla bych zařídit, abychom se setkali tam. dejte mi vědět, co se vám nejlépe hodí. karen weaverová.

„No to se podívejme,“ mumlal si Johanson, „jak je ten tisk dneska kooperativní.“

Lukas Bauer zmizel?

Asi by se měl ještě jednou sejít se Skaugenem. Nic horšího, než že se zesměšní, se mu stát nemůže, když mu bude vykládat svou teorii vyšších souvislostí. Ale je to vůbec ještě pouhá teorie? Vlastně mu nemá víc co říct, než že má takový nedobrý pocit, jako by se svět vyšinul ze své dráhy a že za to může moře.

Ovšem jestli má svou myšlenku vážně rozvíjet dál, je načase založit novou složku.

Uvažoval. S Karen Weaverovou by se měl sejít co nejdřív. Tak proč ne na Shetlandech? Je to sice trochu komplikované, protože tam bude muset letět, ale to by neměl být problém, když to Statoil všechno klidně zaplatí.

Ne, řekl si najednou. Vůbec to není komplikované.

Neřekl snad Skaugen před pár hodinami, že by se pro Johansona nechal ukřižovat?

Tak daleko přece zacházet nemusí.

Stačí, když mu přistaví helikoptéru.

To je dobré! Služební helikoptéru. Jednu z těch, které byly k dispozici managementu. Žádný létající linkový autobus, ale něco rychlého a pohodlného. Když už ho Skaugen násilně naverboval, tak ať pro něj taky něco udělá!

Johanson se zase opřel v křesle. Podíval se na hodinky. Za hodinu má přednášku a pak schůzku s kolegy v laboratoři, aby prodiskutovali analýzu DNA.

Založil novou složku a nadepsal jméno souboru: Den pátý.

Byl to spontánní nápad, možná trochu poetický, ale opravdu ho nenapadlo nic lepšího. Pátý den podle Bible Bůh stvořil moře a jeho obyvatele. A moře a jeho obyvatelé teď právě začali zlobit.

Johanson se pustil do psaní.

S každou minutou mu přitom byla větší zima.

2. května

Vancouver a Vancouver Island, Kanada

Už osmačtyřicet hodin studovali Ford a Anawak jenom tuhle sekvenci. Napřed byla pouze čerň. Pak výboje silného zvukového impulzu za hranicí lidské slyšitelnosti. Třikrát. Potom ten mrak.

Fosforeskující modrý mrak, který uprostřed obrazovky vznikl náhle jako rozpínající se vesmír. Nebylo to silné světlo, spíš taková sinalá modř, lehké difúzní vyjasnění, ale dostatečné na to, aby v něm bylo vidět mohutné siluety zvířat. Mrak se rychle rozpínal. Musel být neskutečně veliký. Nakonec vyplnil celý monitor a velryby v něm visely jako začarované.

Uběhlo několik vteřin.

V hlubinách mraku nastal pohyb. Najednou z něj něco vystřelilo ven jako hadovitě se vlnící blesk s tenkou vybíhající špičkou. Ta se dotkla jedné z velryb na straně hlavy. Byla to Lucy. Výboj netrval ani vteřinu. Další blesky vyšlehly k ostatním velrybám a bylo to divadlo jako bouře ve vodě, která pominula stejně rychle, jako začala.

Film nyní běžel jakoby pozpátku. Mrak se opět stáhl. Zmenšoval se, až zmizel úplně, obrazovka potemněla. Fordovi lidé sledovali tu sekvenci tak zpomaleně, jak jen to šlo. Provedli všechno možné, aby optimalizovali ostrost obrazu a vytáhli z něj víc světla, ale i po dlouhých hodinách analyzování zůstalo video z nočního výletu velryb tím, čím bylo na samém začátku, hádankou.

Anawak a Ford konečně vypracovali zprávu pro krizový štáb. Získali svolení přizvat jednoho biologa z Nanaima, který byl specialistou na bioluminiscenci. Po počáteční bezradnosti došel k stejnému závěru jako oni. Mrak i světelné záblesky byly domněle organického původu. Expert na luminiscenci vyslovil názor, že u blesků se musí jednat o druh řetězové reakce ve struktuře mraku, ale co ji spustilo a proč vlastně nastala, nedokázal říct ani on. Hadovitý tvar a skutečnost, že blesk se ke špici zužoval, nasvědčovaly, že by se mohlo jednat o krakatici. Ale pak by to musel být živočich gigantických rozměrů, a kromě toho bylo sporné, zda krakatice obrovská svítí. Ale i kdyby, nevysvětlovalo by to původ mraku, natož vlnících se blesků, které z něho vycházely.

Všichni instinktivně chápali pouze jedno: ten mrak musel být příčinou podivného chování velryb.

Všechno to uvedli ve zprávě a zpráva zmizela v černé díře, černé jako obrazovka, poté co modré světlo zhaslo. Černou dírou začali nazývat státní krizový štáb, jenž stejně jako černé díry do sebe všechno vcucnul, ale nikdy z něj nic nevyšlo ven. Kanadská vláda se zpočátku snažila opírat o vědce. Ale co bylo před pár dny oznámeno, že krizové štáby Kanady a Spojených států amerických operují společně pod velením USA, vypadalo to, že krizové štáby používají ostatní jen k tomu, aby se zmocnily jistých poznatků. Akvárium, institut v Nanaimu a dokonce i vancouverská univerzita byly degradovány na dodavatele, kterým se nesdělovalo nic, až na to, že mají bádat a své poznatky, domněnky i pochybnosti sepisovat do hlášení. Ani John Ford nebo Leon Anawak, ani Rod Palm, Sue Olivieraová nebo Ray Fenwick se nikdy nedozvěděli nic o vyhodnocení dodaných vstupů. Nedozvěděli se ani, co o nich krizový štáb soudí. Nejdůležitější instrumentárium pro jejich bádání, konfrontace s poznatky dalších státních a vojenských vědeckých skupin, jim bylo odpíráno.

„A tohle všechno začalo,“ nadával Ford, „co je u kormidla tahle Judith Li. Vedoucí krizového štábu. To bych rád věděl, co vlastně vede. Mně to spíš připadá, že nás všechny kopla do prdele.“

Olivieraová zavolala Anawakovi. „Opravdu by nám moc pomohlo, kdybychom mohli dostat ještě další z těch mušlí.“

„Jenže já se v Inglewoodu nemůžu nikoho dovolat,“ odpověděl Anawak. „Oni se mnou nemluví. A Li oficiálně hovoří o chybě při přibližovacím manévru. Mušle nezmínila ani slovem.“

„Ale tys tam dole přece byl. Potřebujeme další vzorky. A taky tu strašidelnou organickou substanci. Proč nás blokují? Myslela jsem, že chtějí naši pomoc!“

„Tak proč nekontaktuješ krizový štáb sama?“

„Protože všechno musí jít přes Forda. Já to nechápu, Leone. Na co jsou takovéhle štáby vlastně dobré?“

Na co jsou dobré? K čemu bylo dobré, že Spojené státy a Kanada vytvořily společný štáb, který zastupovala velící generálka Li? Důvod se sám nabízel: Oba státy musely řešit stejný problém, oba byly odkázány na subordinační výměnu poznatků a oba všechno zahalily závojem utajování. Možná to tak muselo být. Třeba to je už sama povaha takových vyšetřovacích komisí a krizových štábů, že pracují ve skrytu. Kdy nějaká vyšetřovací komise měla srovnatelný úkol? Stálí členové takových štábů se museli zaobírat terorismem, leteckými katastrofami a únosy rukojmích, politickými a vojenskými konflikty nebo převraty., Utajované skutečnosti, jak jinak! Mimoto šel krizový štáb do akce vždy, když nastal problém s atomovou elektrárnou nebo vodní nádrží, když hořely lesy nebo voda vystoupila z břehů, když došlo k zemětřesení nebo ožila sopka, když vypukl hladomor… Taky utajované skutečnosti? Možná, ale proč?

„Příčiny sopečné činnosti a zemětřesení jsou známy,“ řekl Shoemaker, když Leon toho rána dal volný průchod svému hněvu. „Země se můžeš obávat, ale nemáš důvod jí nedůvěřovat. Země nevymejšlí žádný sviňárny a nesnaží se tě přechcat. To dělá jenom člověk.“

Snídali ve třech u Leona na lodi. Slunce vykukovalo zpoza vysokých bílých mraků a bylo to příjemné. Z hor vál mírný vítr směrem k pobřeží. Mohl by to být nádherný den, jenže na něco takového teď nikdo neměl ani pomyšlení. Pouze Delawareová nedbala na všechny nezdary a zachovala si zdravou chuť k jídlu. Ládovala do sebe míchaná vajíčka.

„Slyšeli jste už o tom tankeru s plynem?“

„Co vyletěl do vzduchu u Japonska?“ Shoemaker se napil kávy. „To je loňský sníh. Bylo to i ve zprávách.“

Delawareová zavrtěla hlavou. „Ten nemyslím. Včera šel ke dnu zase jeden. Vyhořel v přístavu v Bangkoku.“

„Je známa příčina?“

„Ne. To je divný, co?“

„Třeba to byla jen technická závada,“ namítl Anawak. „Nemusínu hned za vším vidět ďábla.“

„Ty už mluvíš jako Judith Li.“ Shoemaker třískl šálkem o stůl. „Měls ostatně pravdu. O Barrier Queen se skoro nepsalo. V podstatě se mluvilo jen o tom potopeným remorkéru.“

Anawak nic jiného nečekal. Krizový štáb je nechal s prosebně ni taženou rukou hladovět. Patrně to byla součást hry: najdi si svý žrádlo sám. Je-li to opravdu tak, budou ho tedy hledat. Po havárii v letadle začala Delawareová pročesávat internet. Když jsou spolupracovnic i krizového štábu své vlastní země drženi na uzdě, co může proniknout na veřejnost z jiných zemí? Kde jinde ještě došlo k útokům velryb?

Pokud vůbec. Nebo jak řekl taayii hawil Tla-o-qui-ahtů George Frank: Třeba tím problémem vůbec nejsou jen velryby, Leone. Třeba jsou pouze tou částí problému, kterou vidíme.

Frank tím určitě trefil hřebík na hlavičku, přestože Anawak byl ještě bezradnější poté, co mu Delawareová předložila výsledky své první mohutné rešerše. Prosurfovala jihoamerickými weby, německými a skandinávskými, francouzskými a japonskými, pátrala i v Austrálii. Jak se ukázalo, na různých místech světa měli podobné rušivé zkušenosti s medúzami.

„Medúzy?“ Shoemaker se rozesmál. „A co proboha dělají? Skáčou proti lodím?“

Taky Anawak v první chvíli neviděl žádnou souvislost. Jaký by to mohl být problém, který se manifestuje prostřednictvím velryb i medúz? Možná vykazují invaze vysoce jedovatých žahavců podobné prvky jako útoky velryb, které v první fázi zůstaly skryty. Dva příznaky téhož problému: kumulace anomálií. Delawareová narazila též na stanovisko kostarických vědců, kteří vyjádřili domněnku, že to, co řádí na jihoamerických březích, vůbec není portugalská galéra, nýbrž podobný, dosud neznámý druh. Ještě nebezpečnější, ještě smrtelnější.

A to nebylo zdaleka vše.

„Zhruba ve stejné době, kdy to začalo u nás s velrybami, mizely lodě u Jižní Ameriky a u jižní Afriky,“ srovnávala Delawareová. „Motorové čluny a jednostěžníky. Našlo se jen pár trosek, jinak nic. Když si teď dáš dvě a dvě dohromady…“

„… dostaneš hromadu velryb,“ dořekl Shoemaker. „Proč se my tady tohle nedozvíme? Je snad Kanada někde na Marsu?“

„O problémy jiných zemí se nijak zvlášť nezajímáme,“ konstatoval Anawak. „My ne, a Spojené státy už vůbec.“

„Neštěstí s velkými loděmi bylo každopádně víc,“ pokračovala Delawareová, „než jsme se z našich médií dozvěděli. Kolize, exploze, potopení. A víte, co ještě je divný? Ta epidemie ve Francii. Spustily ji nějaké řasy v humrech a teď se rychlostí větru šíří její původce, kterýho nemůžou dostat pod kontrolu. Myslím, že jsou postiženy i další země. Ale čím víc po tom pátráš, tím je obraz rozmazanější.“

Anawak si chvíli mnul oči a napadlo ho, že jsou na nejlepší cestě k dokonalému zesměšnění se. Nebyli by první, kdo naletěl na oblíbené téma Američanů, teorii spiknutí. Na tyhle nesmysly věřil každý čtvrtý občan USA. Existovala teorie, že Bill Clinton byl ruský agent, a spousta lidí komunikovala s ufony. Všechno to byla naprostá pitomost. Jaký zájem by mohl mít stát na tom, aby zakamufloval události, které postihly tisíce lidí? Nehledě na to, že je prostě nemožné něco takového utajit.

I Shoemaker dal najevo svou skepsi: „Tady není žádný Roswell. Nepadají tu z nebe zelení mužíčci a nikde nejsou poschovávané létající talíře. Jenom jsme se příliš často dívali na filmy s Harrisonem Fordem. Tyhle spiklenecký kraviny existujou jenom na stříbrným plátně. Když dneska někde začnou velryby skákat na lodě, zítra to ví celý svět. A když se něco stane jinde, taky se to dovíš.“

„Tak dávej pozor,“ ozvala se Delawareová. „Tofino má dvanáct set obyvatel a v podstatě se skládá ze tří ulic. Přesto je nemožné, aby každý neustále věděl o každém. Správně?“

„No a?“

„Jedno jediné místo je moc velké na to, aby ses dozvěděl o všem.

A co teprve celá planeta?“

„To je otřepaný. Lidský rozum je kýbl, co rychle přeteče.“

„Já bych řekla, že vláda nemůže zadržovat zprávy pořád. Ale může zúžit jejich smysl. Postaráš se prostě, aby zpravodajství nebylo tak nabubřelé. To se dá. Pak zůstane většina tak jako tak doma a zbytek najdeš v notickách na okraji. Pravděpodobně všechno, co jsem vylovila z internetu, bylo dokonce v místních novinách a v televizi, a my jsme si toho jednoduše nevšimli.“ Shoemaker přimhouřil oči. „Fakt?“ pronesl nejistě.

„Je to jako vždycky,“ konstatoval Anawak. „Potřebujeme víc informací.“ Otráveně se šťoural ve svých míchaných vajíčkách a posunoval je po talíři. „To znamená, že něco víme my. Něco ví Li. Jsem si jistý, že toho ví mnohem víc než my.“

„Tak se jí běž zeptat,“ řekl Shoemaker. Anawak zvedl obočí. „Li?“

„A proč ne? Když to chceš vědět, běž se jí zeptat. Maximálně li řekne ne a vykopne tě. Ale vážně: hůř než teď na tom nebudeš.“ Anawak mlčel a zamyšleně hleděl před sebe.

Žádnou informaci nedostane. Ford se taky nic nedozvěděl, i to mluvil jako Jan Zlatoústý.

Na druhou stranu nebyl Shoemakerův nápad zas tak lilou Otázky se dají klást i tak, že si toho tázaný ani nevšimne.

Nejspíš nadešel čas dojít si pro odpovědi.

Později, když už Shoemaker odešel, Delawareová položila Anawakovi na stůl jeden výtisk Vancouver Sunu.

„Chtěla jsem s tím počkat, až Tom odejde,“ řekla.

Anawak se podíval na titulní stranu. Noviny byly včerejší.

„Ty jsem četl.“

„Celé?“

„Ne, jenom to podstatný.“

Delawareová se usmála. Třebaže Anawak poslední dny nevynikal zdvořilostí ani ohleduplností, nemluvě o tom, že by snad někdy měl dobrou náladu, Licia k němu byla milá. Od jejich rozhovoru na stanici už víckrát nenakousla otázku jeho původu. „Tak si teď přečti i to nepodstatné.“

Anawak přelistoval noviny dozadu. Okamžitě spatřil, co měla Delawareová na mysli. Malou zprávičku, jenom pár řádků. U toho fotografie šťastné rodiny. Otec, matka a malý kluk, jak vděčně vzhlížejí k velkému muži. Otec mu třásl rukou a všichni se dívali do objektivu.

„Nepochopitelný,“ zamumlal.

„Můžeš jimi listovat a obracet je, jak chceš,“ řekla Delawareová. V očích jí jiskřilo. Tentokrát zpoza žlutých skel, jejichž postraničky byly zdobeny štrasovými křížky. „Ale nezdá se mi, že by to byl zas takovej hajzl.“

Malý Billy Sheckley (5), jenž byl 11. dubna zachráněn jako poslední z paluby potápějící se výletní lodi Lady Wexham, se může zase smát. Dnes 1 ho šťastní rodiče vyzvedli z nemocnice ve Victorii, kde byl nějakou dobu na pozorování. Billy při záchranné akci utrpěl silné podchlazení a jeho následkem byl zápal plic. Nemoc i šok už však zjevně překonal. Dnes jeho rodiče přišli poděkovat především Jacku „Greywolfovi“ O’Bannonovi, angažovanému ochránci přírody z Vancouver Islandu, který vedl záchrannou akci a poté se dojemně staral o uzdravení malého Billyho. Hrdina z Tofina, jak se od té doby O’ Bannonovi říká, si získal místo v srdci nejen tohoto malého chlapce.

Anawak složil noviny a hodil je zpátky na stůl. „Shoemaker by vyletěl z kůže,“ řekl.

Chvíli nikdo nic neříkal. Anawak se díval na pomalu plující mraky a pokoušel se oživit svůj vztek na Greywolfa, ale nešlo to. Měl vztek jenom na lidi, kteří jemu a Fordovi bránili v práci, na tu arogantní vojandu a z nepochopitelných důvodů i sám na sebe.

Přesně vzato nejvíc sám na sebe.

„Jakej to vlastně všichni máte problém s tím Greywolfem?“ zeptala se konečně Delawareová. „Vidělas přece, co provedl.“

„Myslíš tu akci s házením ryb? Dobře, to je jedna věc. Přehání. Asi má takovou potřebu.“

„Greywolf má akorát potřebu dělat kravál.“ Anawak si promnul oči. I když bylo časné dopoledne, cítil se už zase unavený a vysílený.

„Nevykládej si to špatně,“ začala Delawareová opatrně. „Ale ten člověk mě vytáhl z vody, když už jsem si myslela, že s malou Licií je neodvratně konec. Přede dvěma dny jsem šla za ním. Doma nebyl. Dřepěl u baru v jedny putyce v Uclueletu. Tak jsem tam zašla… No a jak už jsem řekla: chtěla jsem mu poděkovat.“

„No a?“ zeptal se Anawak bez zájmu. „Říkal něco?“

„Že nic takovýho nečekal.“ Anawak se na ni podíval.

„Byl z toho dost zaraženej,“ pokračovala Delawareová. „Ale měl radost. Pak se zeptal, jak se ti vede.“

„Mně?“

„Víš, co si myslím?“ Zkřížila ruce přes sebe na desce stolu. „Myslím si, že nemá moc přátel.“

„Tak to by si měl položit otázku proč.“

„A že tě má rád.“

„Licio, dej s tím pokoj! Co mám jako dělat? Rozplakat se a svatořečit ho?“

„Pověz mi o něm něco.“

Všemohoucí bože, proč? pomyslel si Anawak. Proč musím zrovna teď vykládat o Greywolfovi? Nemůžeme se bavit o něčem hezkém? O něčem opravdu hezkém, co člověka potěší, třeba… Přemýšlel, ale nic ho nenapadlo.

„Byli jsme kdysi kamarádi,“ řekl úsečně.

Čekal, že Delawareová ze sebe vyrazí vítězný pokřik: Dostala jsem tě, měla jsem pravdu! Ale ta jen přikývla.

„Jmenuje se Jack O’Bannon a pochází z Port Townsendu. To je ve státě Washington. Jeho otec je Ir a oženil se s poloviční Indiánkou. Myslím že z kmene Suquamishů., Každopádně, ve Státech dělal Jack všechno možný. Vyhazovače, řidiče náklaďáku, reklamního grafika i bodyguarda a nakonec bojového potápěče v US Navy SEALS. Tam našel svoje povolání: stal se trenérem delfínů. Dělal to dobře, ale pak mu zjistili srdeční vadu. Nic vážného, ale SEALS je tvrdá parta. Vyrovnal se s tím, má doma plnej regál vyznamenání, ale s Navy byl definitivní konec.“

„A co ho přesadilo do Kanady?“

„Jack měl totiž vždycky slabost pro Kanadu. Zpočátku se pokoušel uchytit ve filmovém průmyslu ve Vancouveru. Myslel si, že se svou figurou a tváří snad bude herec. Jenže Jack je dokonalý antitalent. Vlastně mu v životě nic nevyšlo, protože vždycky hned ztratil nervy a párkrát někoho zmlátil, až skončil v nemocnici.“

„Ohó,“ udělala Delawareová.

Anawak se zazubil. „Je mi líto, jestli jsem ti pohaněl tvůj idol. Ale já s tím nezačal.“

„No dobře. A co bylo dál?“

„Dál?“ Anawak si nalil do sklenice pomerančovou šťávu. „Pak si poseděl ve vězení. Jenom nakrátko, nikoho nepodvedl ani neokradl. Přivedl ho tam jeho temperament rváče. Když ho zase pustili, bylo samozřejmě všechno mnohem těžší. Mezitím četl knihy o ochraně přírody a o velrybách a řekl si, že tohle musí být to pravé. Ostatně proč ne? Šel tedy k Daviemu, kterého znal z jedné cesty do Uclueletu, a zeptal se ho, jestli nepotřebujou skippera. Davie na to, že když nezačne dělat problémy a bude hezky říkat rukulíbám, milostivá paní, tak může kdykoli nastoupit. Jack totiž umí být velice šarmantní, když chce.“

Delawareová přikývla. „Ale šarmantní nebyl.“

„Nějakou dobu ano. Najednou jsme měli příliv ženských. Všechno běželo skvěle, až do toho dne, kdy zase někomu jednu vrazil.“

„Snad ne někomu ze zákazníků?“

„Uhodlas.“

„No nazdar!“

„Jo. Davie ho chtěl vyrazit. Já jsem do něj mluvil řečí andělskou, aby dal Jackovi ještě jednu šanci. Takže jsme ho nevyhodili. Ale co ten neudělal?“ Vztek na Greywolfa byl zase zpátky. „Tři neděle na to předvedl stejný číslo. To už ho Davie musel vyrazit. Co bys dělala ty na jeho místě?“

„Myslím, že by skončil na dlažbě už hned napoprvé,“ řekla Delawaerová tiše.

„Aspoň že o tvoji budoucnost si nemusím dělat starost,“ poznamenal Anawak posměšně. „Každopádně, když se za někoho mohutně bereš a on se ti takhle odvděčí, tak musí mít každá sympatie taky někde svůj konec.“

Anawak do sebe kopl oranžádu a zakuckal se. Delawareová se natáhla přes stůl a bouchla ho do zad.

„Pak se to všechno dokonale zamotalo,“ kašlal ze sebe Anawak. „Jack má ještě jeden problém, a sice s realitou. Někdy v době jeho frustrace do něj vstoupil veliký Manitou a řekl mu: Ode dneška jsi Greywolf a budeš chránit velryby a všechno, co chodí a lítá. Totální slabomyslnost! Jdi a bojuj! Jasně, měl na nás vztek, a tak si namluvil, že musí bojovat proti nám. A ke všemu si ještě navíc myslí, že já stojím na špatné straně barikády a jenom jsem si toho ještě nevšiml.“ Anawak byl nahněvaný čím dál víc. Jeho hněv začínal být bezbřehý. „Plete páté přes deváté. O ochraně přírody nemá páru a o Indiánech, k nimž cítí takovou sounáležitost, taky ne. Indiáni z něj můžou umřít smíchy! Bylas u něj doma? Vlastně ne, tys ho odchytila v hospodě. Jeho bouda je plná indiánských kýčů. Tak. Je k smíchu každému až na ty, které dokázal zblbnout a co z toho nemají pojem. Mladiství, co zabíjejí čas, nemakačenkové, rváči a ochlastové. Těm připadá úžasnej. A taky bandě zestárlých bílých hippíků a surfařům, kteří potřebujou předvádět turistům svou zahálku. Ti k němu vzhlížejí, a taky bývalí divocí trampové, co se teď nemůžou vytento ani vyhazovat sajrajt, kde je napadne. Greywolf kolem sebe shromáždil odpad ze dvou kultur. Anarchisty, budižkničemu, odpadlíky, neoaktivisty proti státní moci, militantní fanatiky životního prostředí, které vyrazili od Greenpeace, poněvadž jim kazili renomé, Indiány, co jsou u vlastního kmene nežádoucí, a kriminálnickou pakáž. Většině těch zlodějíčků jsou velryby ukradený, chtějí jen dělat kravál a vypadat důležitě. Jediný Jack to neví a myslí si, že jeho Seaguards jsou ekologická organizace., On tu sebranku financuje, představ si to! Vydělává na ně jako dřevorubec a medvědář, a sám bydlí v boudě na spadnutí, že bys v ní nenechala ani psa! To je přece hovadina! Proč dovolí, aby z něho měli všichni srandu? Proč se někdo jako Jack stane tragickou postavou, co? Blbec jeden kolosální! Můžeš mi to říct?“

Anawak zmlkl a nabíral dech.

Vysoko nad ním zakřičel mořský pták.

Delawareová si namazala chleba máslem, na to nakapala marma ladu a zakousla se do něj. „Bezva,“ řekla. „Vidím, že ty ho taky mál pořád ještě rád.“

Název Ucluelet pochází z jazyka Nootkaů a znamená „bezpečný přístav“. Stejně jako Tofino i Ucluelet byl chráněn přirozeným zálivem a byla to rovněž rybářská vesnice s hezky natřenými dřevěnými domky, přívětivými hospůdkami a restauracemi.

Greywolfovo obydlí patřilo k těm několika málo místům Uclueletu, která nebylo radno vystavovat na odiv. Od hlavní silnice k němu vedla cestička zarostlá kořeny a široká tak pro jedno auto, které by si tu ale zaručeně oddělalo tlumiče. Po pár stech metrech končila na pasece obklopené prastarými obrovskými stromy. Uprostřed stál dům, nevzhledná, zchátralá bouda, k níž byla přistavěna nepoužívaná stáj. Jinak tu nebylo nic k vidění.

Že chata byla všechno možné jenom ne pohodlná, to věděl nejlépe její jediný obyvatel. Ten se, když to počasí dovolovalo, a pro Greywolfa začínalo špatné počasí až někde mezi tornádem a koncem světa, zdržoval venku. Procházel lesy, vodil turisty k medvědům baribaldům a vykonával příležitostné práce všeho druhu. Pravděpodobnost potkat ho tu jen tak byla nulová. Dokonce i v noci. Buď spal venku pod širákem, nebo na pokoji nějaké turistky dychtivé po zážitcích, která byla přesvědčena, že klofla ušlechtilého divocha.

Když Anawak dorazil do Uclueletu, bylo časné dopoledne. Měl v plánu jet do Nanaima a odtud trajektem do Vancouveru. Z mnoha důvodů zavrhl možnost dopravit se tam helikoptérou. Shoemaker, který se chtěl v Uclueletu setkat s Daviem, mu nabídl, že ho sveze.

Ale i to Anawak odmítl pod záminkou, že se ještě musí cestou někde stavit. Davie v těchto dnech uvažoval nahlas o rozšíření cest za dobrodružstvím: když nemůžeš lidem poskytnout dvě hodiny na moři, nabídni jim pořádný týden na venkově. Anawak se odmítl zúčastnit debaty, ve které chtěli Davie a Shoemaker probrat novou koncepci podniku. Anawak cítil, že jeho čas na Vancouver Islandu se chýlí ke konci, ať už se věci vyvinou jakkoli. Co ho tu doopravdy drželo? Co zůstalo po uzavření whale watchingu? Ochromení maskující se za lásku k ostrovu a bolest v koleni jako jeho nepříjemný symbol.

Už to nemá smysl.

Roky života strávil tím, že se rozptyloval. Dobře, udělal doktorát a vydobyl si uznání. Budiž, nevést řádný život je jedna věc, ale druhá je stanout tváří v tvář smrti. A on minulý týden dvakrát málem přišel o život. Od zřícení s hydroplánem bylo všechno jinak. Anawak se cítil ohrožen ve svém nejhlubším nitru. Pronásledovatel z časů, které považoval za dávno zapomenuté, zavětřil jeho strach a byl mu zase v patách. Mrazivý přízrak, který mu dával poslední šanci vzít život do vlastních rukou, ale chystal mu samotu a soužení, když neobstojí. Poselství bylo jasné a zřetelné: Prolom kruh! Staré dobré psychologické moudro. Anawak se vydal po cestě zarostlé kořeny. Jakoby náhodou, nikam nespěchal. Jel po hlavní silnici a v posledním okamžiku odbočil, jako kdyby ho bylo právě něco napadlo. Teď stál na pasece před škaredým domkem a ptal se sám sebe, co tu u všech čertů vůbec dělá. Vyšel po pár schodech na zchátralou verandu a zaklepal. Greywolf nebyl doma.

Anawak dům několikrát obešel. Cítil jakési neurčité zklamání. Mohlo ho samozřejmě hned napadnout, že tu nikoho nezastihne. Říkal si, jestli nemá jednoduše zase odejít. Třeba to tak bylo lepší. Aspoň se o to pokusil, i když neúspěšně.

Ale neodešel. V hlavě mu najednou vytanul obraz člověka, kterého bolí zuby. Zazvoní u zubaře a uteče, protože mu okamžitě neotevřel. Jeho kroky zamířily zpátky ke dveřím domu. Natáhl ruku a stiskl kliku. Dveře se s tichým zavrzáním otevřely dokořán. V tomhle kraji nebylo nic neobvyklého, že lidé nechávali své domy otevřené. Projela jím mrazivá vzpomínka. I jinde se takhle žilo. Ale je to už dávno. Anawak setrval chvíli v nerozhodnosti a pak váhavě vstoupil.

Nebyl tu už celou věčnost. O to víc byl překvapen tím, co spatřil. Pamatoval si, že u Greywolfa býval všude ušmudlaný nepořádek. Místo toho viděl sice prostě, ale útulně zařízenou místnost. Na stěnách visely indiánské masky a koberce. Kolem nízkého dřevěného stolu stály pletené a ozdobně malované židle. Pohovku pokrývaly indiánské přikrývky. Dvě police byly nacpané všemožnými předměty denní potřeby, ale také tu byly dřevěné řehtačky, které Nootkaové používali při obřadech a rituálním zpěvu. Televizor Anawak nikde neviděl. Dvě plotýnky vařiče svědčily o tom, že místnost je zároveň kuchyní. Průchod vedl do druhého pokoje, kde Greywolf spával, jak si Anawak vzpomínal.

Chvilku byl v pokušení trochu se tam porozhlédnout. Ale pořád si říkal, co tu vlastně dělá. Ten dům ho vlákal do časové smyčky. Vrhl ho daleko zpátky do minulosti, dál než mu bylo milé.

Jeho pohled náhle utkvěl na velké masce. Jako kdyby se rozhlížela po celém pokoji.

Ta maska se dívala na něj.

Anawak přistoupil blíž. Mnohé indiánské masky, které znázorňovaly obličeje, byly vypracovány se symbolicky zdůrazněnými znaky. Obrovské oči, přehnaně klenuté obočí, nosy podobné zobákům. Tahle byla věrným obrazem lidské tváře. Představovala klidný obličej mladého muže s rovným nosem, plnými rty a vysokým, hladkým čelem. Vlasy byly zašmodrchané, ale vypadaly jako pravé. Když si odmyslíme, že maska měla vyřezané pupily, aby její nositel viděl skrz, působily bíle pomalované oční bulvy překvapivě živě. Dívaly se klidně a vážně, skoro jako v transu.

Anawak stál nehybně před maskou. Znal spoustu indiánských masek. Kmeny je vyráběly z cedrového dřeva, kůry a kůže. Daly se koupit, patřily k stálému sortimentu nabídky pro turisty. Ale tahle maska se vymykala. Taková se v obchodech se suvenýry tedy jistě koupit nedala.

„Pochází od Pacheedahtů.“

Otočil se. Greywolf stál přímo za ním.

„Na rádoby indiána se plížíš dobře,“ řekl Anawak.

„Díky,“ ušklíbl se Greywolf. Ale vypadalo to, že se kvůli nezvané návštěvě vůbec nezlobí. „Tvou poklonu ovšem nemohu opětovat. Ty jako skutečný Indián jsi absolutní nula. Mohl jsem tě oddělat, a ty by sis ničeho nevšiml.“

„Jak dlouho už stojíš za mnou?“

„Právě jsem přišel. Já si na nic nehraju, to bys už mohl vědět.“ Greywolf ustoupil o krok a prohlížel si Leona. „A při té příležitosti, co vlastně chceš?“

Dobrá otázka, pomyslel si Anawak. S nevolí otočil hlavu k masce, jako kdyby ta mohla pokračovat v rozhovoru za něj.

„Říkáš, že je od Pacheedahtů?“

„Ty se v tom zase nevyznáš, co?“ Greywolf si povzdychl a zamyšleně zavrtěl hlavou. Jeho dlouhé vlasy se zaleskly. „Pacheedahtové…“

„Já vím, kdo jsou Pacheedahtové,“ řekl Anawak nazlobeně. „Teritorium malého kmene Nootkaů na jihu Vancouver Islandu. Mě zajímá ta maska. Vypadá, jako by byla stará. Ne jako ty šmejdy, co se prodávají turistům.“

„Je to replika.“ Greywolf se postavil vedle něj. Místo umaštěného koženého obleku měl džínsy a sepranou košili, jejíž károvaný vzorek byl ale ještě znát. Přejel prsty kontury cedrové tváře. „To je maska jednoho předka. Originál opatruje rodina Queesto ve svém Huupu-Kanum. Mám ti vysvětlit, co je to Huupu-Kanum.“

„Ne.“ Anawak to slovo znal, ale co přesně znamená, nevěděl. „To je dárek?“

„Tu jsem dělal sám,“ odpověděl Greywolf. Otočil se a kráčel naproti k sedací soupravě. „Dáš si něco k pití?“ Anawak zíral na masku. „Ty jsi…“

„Poslední dobou jsem toho vyřezal spoustu. Moje nová vášeň. Queestové neměli nic proti tomu, abych masku okopíroval., Tak napiješ se něčeho?“

Anawak se otočil. „Ne.“

„Hm. No tak, co tě sem přivádí?“

„Chtěl jsem ti poděkovat.“

Greywolf povytáhl obočí. Svezl se na pohovku a zůstal tam přikrčený jako zvíře připravené ke skoku.“

„A za co?“

„Vděčím ti za svůj život.“

„Jo tak! Já už myslel, žes to ani nepostřehl.“ Greywolf jen pokrčil rameny. „Rádo se stalo. A co jinak?“

Anawak zůstal bezmocně stát. Tomuhle se týdny vyhýbal, a teď to bylo tady. Děkuji, prosím. V podstatě by mohl zase odejít. Udělal, co bylo třeba udělat.

„Co tu máš k pití?“ zeptal se místo toho.

„Vychlazený pivo a kolu. Lednička minulý týden zkolabovala. To byla zlá doba. Ale teď už zase funguje.“

„Dobře. Dám si kolu.“

Anawak si najednou všiml, že obr je nějak nejistý. Greywolf si ho prohlížel, jako kdyby nevěděl kudy kam. Ukázal na malou ledničku vedle provizorního sporáku.

„Obsluž se sám. A mně vyndej pivo.“

Anawak přikývl. Otevřel ledničku a vytáhl dvě plechovky. Pak si trochu prkenně sedl do proutěného křesla naproti Greywolfovi a oba pili.

Chvíli nikdo nic neříkal. „A co jinak, Leone?“

„Já…“ Anawak otáčel plechovku v ruce pořád dokola. Pak ji odložil. „Poslouchej, Jacku, myslím to vážně. Měl jsem přijít už dávno. Tys mě vytáhl z vody a já… Víš přece, co si myslím o tvých akcích a hraní na Indiány. Nepopírám, že jsem byl na tebe příšerně dopálenej. Ale každá mince má dvě strany. Bez tebe by někteří lidé nebyli naživu. A to je mnohem důležitější a já… Přišel jsem, abych ti to pověděl. Říkají ti hrdina z Tofina a já si myslím, že svým způsobem jím jsi.“

„To myslíš naprosto vážně?“

„Ano.“

Znovu nastalo delší mlčení.

„Čemu říkáš hraní na Indiány, Leone, to je něco, čemu já věřím. Mám ti to vysvětlit?“

Za jiných okolností by tímhle byl rozhovor ukončen. Anawak by se celý vynervovaný měl k odchodu a Greywolf by za ním křičel něco urážlivého. Ne, není to úplně tak. Anawak by se měl k odchodu a přitom by něco urážlivého pronesl jako první.

„Výborně.“ Anawak si povzdychl. „Tak mi to vysvětli.“

Greywolf se na něj dlouze zadíval.

„Mám lid, ke kterému patřím. Vyvolil jsem si ho.“

„To je ohromný. Ty sis vyvolil lid.“

„Ano.“

„No a? Vyvolili si taky oni tebe?“

„To já nevím.“

„Ale producíruješ se jako pouťové vydání svého lidu, jestli to tak smím říct. Jako postava ze špatnýho westernu. Co tomu říká tvůj lid? Myslí si, že mu tím prokazuješ laskavost?“

„To není můj úkol, prokazovat někomu laskavost.“

„Je. Když chceš k nějakému lidu patřit, přebíráš za tento lid odpovědnost. Tak se teď věci mají.“

„Oni mě přijali. A nic víc nechci.“

„Mají z tebe srandu, Jacku!“ Anawak se předklonil. „Copak to nechápeš? Nabalils na sebe bandu lemplů. Třeba je mezi nimi taky pár Indiánů, ale to jsou takoví, se kterými jejich vlastní lidi nechtějí mít nic společnýho. Nikdo to nechápe. Já taky ne. Ty nejsi žádný Indián. Jenom ze čtvrtiny, ale zbytek je bílej a převážně irskej. Tak proč necítíš sounáležitost s Iry? Aspoň by to sedlo ke tvému jménu.“

„Protože se mi nechce,“ odpověděl Greywolf klidně.

„Žádný Indián dnes nemá jméno, jaké sis dal ty.“

„Já takový mám.“

Klídek, říkal si Anawak. Přišels poděkovat, udělals to a všechno ostatní je nadstandard. Tak co tu ještě sedíš? Měl bys jít. Ale nešel.

„Tak dobře. Vysvětli mi prosím jedno. Když kladeš takovou váhu na to, aby tě tvůj vyvolený lid přijal, tak proč se pro změnu taky jednou nepokusíš být autentický!“

„Tak jako ty?“ Anawak sebou trhl. „Mě z toho vynech!“

„A proč?“ zařval Greywolf útočně. „Já vůbec nechápu, proč se mám nechat fackovat za to, co je určený tobě.“

„Protože teď fackuju já!“

Najednou se v něm vzedmul zase ten starý vztek a byl silnější než kdy jindy. Jenže tentokrát Anawak neměl chuť vzít si ho s sebou domů jako obyčejně, stáhnout se do sebe a zadělávat si na žaludeční vředy. Už bylo pozdě. Nemohl couvnout. Bude se muset podívat do očí sám sobě a věděl, co to znamená. Každým vítězstvím, které vybojoval nad Greywolfem, utrpěl další porážku.

Greywolf se na něj díval s přimhouřenými víčky. „Tys nepřišel, abys mi poděkoval, Leone.“

„Ale přišel.“

„Myslíš?, Ano, ty si to opravdu myslíš. Ale přišels kvůli něčemu jinýmu.“ Stáhl posměšně koutky úst a zkřížil ruce. „Tak to vybal. Co mi potřebuješ říct tak důležitýho?“

„Jenom jedno, Jacku. Můžeš se tisíckrát jmenovat Greywolf, ale stejně zůstaneš tím, čím jsi. Existují pravidla, podle kterých Indiáni dřív získávali svá jména, ale na tebe nesedí ani jedno z nich. Máš tady viset krásnou masku, ale není to originál. Je to falzifikát stejně jako tvoje jméno., A ještě něco. Ta tvoje zatracená organizace ochránců přírody je taky falzifikát.“ Najednou z něj vyhrklo, co vůbec nechtěl říct. Dnes ne. Dnes nepřišel Greywolfovi spílat, ale nedokázal zabránit tomu, aby se to stalo. „Tvoje úroveň jsou zlodějíčci a flákači, který se ti pověsili na krk. Copak to nevidíš? Nedosáhneš vůbec ničeho. Tvoje představa o ochraně velryb je dětinská. Vyvolenými lidmi, blbost! Tvůj vyvolený lid nebude mít nikdy pochopení pro tvoje trapný úlety.“

„Když to říkáš ty.“

„Víš přece zatraceně dobře, že tvůj vyvolený lid znovu loví velryby.

Ty tomu chceš zabránit. V dobrým, ale zjevně jsi nenaslouchal svým vlastním lidem. Obracíš se proti lidu, který sis údajně…“

„Kecy, Leone. Mezi Makahy je řada lidí, co sdílejí můj názor.“

„Budiž, ale…“

„Stařešinové kmene, Leone! Ne všichni Indiáni si myslí, že si etnická skupina uchová svou kulturu rituálním zabíjením. Říkají, že Makahové jsou zrovna tak součástí společnosti jednadvacátýho století jako ostatní obyvatelé státu Washington.“

„Tenhle argument znám,“ odporoval Anawak s pohrdáním. „Nevymyslels ho ty ani nějací stařešinové, ale je z jednoho resumé Sea Shepherd Conservation Society, společnosti na ochranu zvířat, a je to doslovně. Ty se nezmůžeš ani na svoje vlastní argumenty. Panebože, to je neuvěřitelný! Ty falšuješ dokonce i svoje vlastní argumenty!“

„Nefalšuju, já…“

„A mimoto,“ skočil mu Anawak do řeči, „je víc než směšný, že sis val na mušku zrovna Davies.“

„Aha! Už jsme se dostali blíž k podstatě věci. Tak proto jsi tady!“

„Byls přece jedním z nás, Jacku. To ses nic nenaučil? Teprve whale watching lidem jasně ukázal, že velryby a delfíni mají živí větší cenu než mrtví. Nasměrovalo to pohled světa na problém, který by jinak nikdy nebyl do té míry patrný. Skoro deset milionů lidí ročně vyrazí přesvědčit se na vlastní oči, jaká to jsou velkolepá stvoření. Dokonce i v Japonsku a Norsku roste odpor proti lovu velryb, protože jsme lidem nabídli tuhle možnost. Chápeš to? Dochází ti to? Deset milionů lidí, kteří by jinak znali velryby jenom z televize. A kdoví jestli. Naše vědecká práce, která nás staví před úkol chránit velryby v jejich vlastním životním prostoru, by bez whale watchingu nikdy nebyla možná!“

„Howgh!“

„Tak proč my? Proč bojuješ zrovna proti nám? Protože jsi tenkrát dostal padáka?“

„Nedostal jsem padáka. Odešel jsem sám!“

„Dostals padáka!“ křičel Anawak. „Vyrazili tě, vykopli, zametli s tebou. Udělals kravinu a Davie tě vyhodil na dlažbu. A tvoje zatraceně malý sebevědomí to nezvládlo, stejně jako by Jack O’Bannon nezvládl, kdyby mu ostříhali vlasy, svlíkli koženej ohoz a vzali to směšný jméno. Celá tvá ideologie stojí na nepochopení a podvodu, Jacku. Všechno na tobě je podvod. Jsi nula, naprostý nic. A produkuješ jenem sračky! Škodíš ochraně přírody, škodíš Nootkaům, nikde nejsi doma, nikam nepatříš, nejsi Ir a nejsi Indián. To je tvůj zatracenej problém a mně je nanic z toho, že se tím musíme zabejvat, jako kdybychom neměli jiný starosti!“

„Leone…,“ řekl Greywolf se staženými rty.

„Je mi z toho nanic, když tě takhle vidím.“

Greywolf vstal.

„Leone, drž hubu! Už toho bylo dost.“

„Zdaleka toho ještě nebylo dost. U všech čertů, nemůžeš dělat něco, co má smysl? Jsi chlap jako hora, samej sval, blbej taky nejseš, tak co…“

„Leone, sklapni už konečně zobák!“

Greywolf obcházel stůl a ruce měl sevřené v pěst. Anawak vzhlížel k němu nahoru a přitom uvažoval, jestli ho do říše snů pošle hned první ranou. Tomu turistovi tenkrát zlomil čelist. Celkem určitě teď Anawaka jeho nevymáchaná huba bude stát pár zubů.

Ale Greywolf neudeřil. Místo toho se zapřel oběma rukama o opěradlo Anawakova křesílka a sklonil se nad něj.

„Chceš vědět, proč jsem si vybral tenhle život? Vážně to chceš vědět?“

Anawak na něj civěl.

„Tak do toho!“

„Ne, ty to totiž vědět nechceš, ty jeden přemoudřelej hajzlíku.“

„Ale chci. Jenže ty nemáš co říct.“

„Ty…“ Greywolf zamlel čelistmi. „Debile zatracenej. Jo, mimo jiný jsem taky Ir, ale v Irsku jsem jakživ nebyl. Moje máma je poloviční Suquamish. Ani bílí, ani Indiáni ji nikdy mezi sebe pořádně nepřijali. Tak si vzala přistěhovalce, a toho taky nikde nebrali.“

„Dojemný. Tos už mi říkal kolikrát. Vymysli si něco novýho!“

„Ne, já ti řeknu jednoduchou pravdu a ty budeš laskavě poslouchat! Máš pravdu, nejsem Indián, i když se za něj vydávám. A nebudu ani Ir, i kdybych do sebe lil guiness po litrech. A normální bílej americkej prďola už vůbec nikdy nebudu, protože v naší rodině to zkrátka tak chodí. Nejsem autentickej. Nikam opravdu nepatřím, a víš co? Na, tom, nemůžu, nic, změnit!“

V očích mu blýsklo. „Tobě by stačilo jen zvednout prdel, a mohl bys něco změnit. Tobě by stačilo jenom se vrátit ke svým kořenům. Ale já tu možnost nikdy neměl, já se nemám k čemu vracet.“

„To je hovadina!“

„Jistě, měl jsem se chovat slušně a vyučit se něčemu rozumnýmu. Žijeme v otevřené společnosti a nikdo se tě neptá, z čeho jseš umíchanej, když máš úspěch. Ale já úspěch neměl. Jsou lidé etnicky poskládaní všelijak a vzali si ze všech těch světů to nejlepší. Ti jsou doma všude. Moji rodiče byli prostí a bázliví lidé. Nikdy nepochopili, že by měli svému synovi dát něco jako sebevědomí a příslušnost. Sami si připadali vykořenění a nepochopení, a já jsem ze všech těch jejich světů pobral to nejhorší. Všechno šlo do hajzlu, a to jediný, co mi kdy vyšlo, je v hajzlu taky!“

„Ach jo, Navy. Tvoji delfíni.“

„U Navy to bylo dobrý. Byl jsem nejlepší trenér, jakýho kdy měli, a nikdo se na nic blbě neptal. Ale jen jsem odtud vypadl, začalo to znova. Máma dohnala tátu k šílenství svejma indiánskejma zvykama, a on zas ji tím věčným fňukáním po rodným Mayo. Každej z nich se pokoušel nějak se potvrdit. Myslím, že ani nechtěli být pyšní na to, že jsou odněkud, oni zkrátka chtěli jen tak odněkud přijít a říct: Kašlu na vás, já nejsem žádnej bastard! Tady to je moje vlast, a já jsem tady doma!“

„To byly jejich problémy. Tys je přece nemusel brát za svý.“

„Nemusel?“

„Člověče, Jacku! Přede mnou stojí chlap jako hora a tvrdí, že konflikty jeho rodičů ho traumatizovaly natolik, že nikdy nic nedokáže?“ Anawak vztekle zafuněl. „Jaký je v tom rozdíl, jestli jsi Indián, poloviční Indián nebo co to vlastně jsi? Za svou niternou vlast odpovídáš jenom ty sám, a nikdo jiný. Ani rodiče. Nikdo.“

Greywolf překvapeně mlčel. Pak se do jeho očí začalo vkrádat zadostiučinění a Anawak věděl, že prohrál. Muselo to přijít.

„O kom to tu vlastně mluvíme?“ zeptal se Greywolf se zlomyslným úsměvem.

Anawak mlčel. Díval se stranou.

Greywolf se pomalu narovnal. Z jeho rysů se vytratil úsměv. Najednou vypadal unaveně a vyčerpaně. Přešel naproti k masce a zůstal před ní stát.

„Dobře, asi jsem blbec,“ zašeptal.

„Z toho si nic nedělej.“ Anawak si promnul oči. „Oba dva jsme zřejmě blbci.“

Ale ty jsi z nás ten větší. Tady ta maska pochází z Huupu-Kanum náčelníka Jonese. Ty nemáš páru, co to je, viď? Já ti to povím. Huupu-Kanum je schrána. Uchovávají se v ní masky a ozdoby na hlavu, rituální předměty a tak. Ale to není všechno. V Huupu-Kanum jsou taky uložena práva hawiilů a chaachaabatů, náčelníků. Huupu-Kanum dokumentuje jejich území, jejich historickou identitu, jejich zděděná práva. Vydává druhým svědectví, kdo jsi a odkud přicházíš.“ Greywolf se otočil. „Někdo jako já se do Huupu-Kanum nikdy nedostane. Ty ano. Měl bys na to být pyšný. Ale ty popíráš všechno, co jsi a odkud přicházíš. Já chci nést odpovědnost za lid, k němuž se cítím příslušet. Ty jsi příslušel k jednomu lidu, a opustils ho! Ty mi předhazuješ, že nejsem autentický. Já jsem nikdy autentický být nemohl, ale aspoň se pokouším si kus autenticity vydobýt. Naproti tomu ty autentický. Ale nechceš být tím, čím jsi, a nejsi tím, čím bys být chtěl. Vyčítáš mi, že vypadám jako ze špatnýho westernu, ale to je aspoň přiznání se k nějakému způsobu života. Ty se začneš třást a stavět na zadní, už když se tě někdo jenom zeptá, jestli nejsi Makah.“

„Odkud to víš…? Delawareová! Samozřejmě. Byla přece tady.“

„Jenom jí nic nevyčítej,“ řekl Greywolf. „Zeptat se tě podruhé si už netroufla.“

„Cos jí navykládal?“

„Nic, ty jeden zbabělce! Ty mi budeš kázat něco o odpovědnosti? Ty si sem přijdeš a odvažuješ se vykládat mi takový kraviny, že za tvou vnitřní vlast nemůžou tví rodiče, ale jenom ty sám? Zrovna ty? Leone, já možná vedu směšnej život. Ale ty… Ty už jsi přece mrtvej!“

Anawak dál tiše seděl a hlavou se mu sem tam honila Greywolfova poslední slova.

„Ano,“ řekl pomalu. „Máš pravdu.“

„Já že mám pravdu?“ Anawak se zvedl.

„Ano. Děkuju ti ještě jednou, žes mi zachránil život. Máš pravdu.“

„Hele, počkej.“ Greywolf nervózně zamrkal. „Co jako… Co chceš teď dělat?“

„Půjdu už.“

„Tak? Hm. Hele, Leone, já… teda to, že jako jseš mrtvej, já to tak… Kurva, já jsem tě přece nechtěl urazit. Tak tu sakra tak nepostávej a sedni si zase!“

„Proč?“

„No, ještě… ještě jsi nedopil tu kolu.“ Anawak odevzdaně pokrčil rameny. Znovu se posadil, vzal si plechovku a pil. Greywolf se na něj chvilku díval, pak přešel naproti němu a svezl se zpátky na pohovku.

„Co vlastně bylo s tím malým klukem?“ zeptal se Anawak. „Zdá se, že ti nějak přirostl k srdci.“

„Ten, co jsme ho sundali z lodi?“

„Jo.“

„A co jako? Měl strach. Staral jsem se o něj.“

„Jenom tak?“

„Jasně.“

Anawak se zasmál. „Měl jsem spíš dojem, že ses chtěl za každou cenu dostat do novin.“

Greywolf chvíli vypadal, že se zlobí. Ale pak opětoval úsměv. „Jasně že jsem se chtěl dostat do novin. Připadalo mi skvělý bejt v novinách. Jedno přece nevylučuje druhý.“

„Hrdina z Tofina.“

„No a? To byla paráda, bejt hrdina z Tofina! Úplně cizí lidi mi klepali na rameno. To se přece nepodaří každýmu, aby se o něm mluvilo kvůli průkopnickýmu výzkumu mořských savců. Člověk bere, co se nabízí.“

Anawak dopil zbytek koly z plechovky. „A jak se daří tvé… ehm, organizaci?“

„Myslíš Seaguards?“

„Ano.“

„Je po ptákách. Potom co jich půlka přišla o život při útoku velryb, druhá se rozprchla na všechny strany.“ Greywolf svraštil čelo. Vypadalo to, jako kdyby se zaposlouchal do vlastního nitra. Potom jeho pohled opět spočinul na Anawakovi. „Víš, Leone, co je problémem naší doby? Lidi ztrácejí svůj význam. Každý je nahraditelný. Už nejsou žádný ideály, a bez ideálů neexistuje nic, co by nás dělalo většími, než jsme. Každý se zoufale snaží dokázat, že s ním je svět trošku jiný, než bez něho., Já jsem pro toho kluka něco udělal. Snad to mělo smysl. Snad pro něj budu aspoň trošku něco znamenat.“

Anawak přikývl. „Ano. To určitě budeš.“

Pozemek přístavu, Vancouver

Pár hodin po návštěvě u Greywolfa se Anawak v ubývajícím denním rozhlížel podél mola.

Bylo tam liduprázdno.

Jako všechny přístavy světa byl i Vancouver Harbour soběstačným světem, kterému zdánlivě nechybělo nic, až na přehlednost.

Za ním bylo vidět tyčící se hranaté hory kontejnerového přístavu, hýřící neskutečným množstvím barev. Hasicí jeřáby se rýsovaly černě na stříbřité modři večerní oblohy. Siluety návěsů na tahače vypadaly jako obrovské krabice od bot, mezi tím kontejnerové lodě, lodě pro hromadný náklad a bílé, elegantní chladicí lodě. Po Anawakově pravici stály skladovací haly seřazené jedna vedle druhé. O kus dál bylo vidět hadice, plechy a různé díly hydrauliky naskládané přes sebe. Tady začínaly velké prostory suchého doku, dál venku pak se rozkládaly plovoucí doky. Bríza přes to všechno hnala vůni barvy. Zjevně se blížil tam, kam potřeboval.

Bez auta tu byl člověk ztracený. Anawak se musel zeptat pár lidí na cestu a dlouho se vyptával špatně, protože těžko mohl pojmenovat, co vlastně hledá. Popisovali mu, kde jsou plovoucí doky, protože vycházel z toho, že právě tam to najde. Ve vancouverském přístavu byly k dispozici doky všech velikostí včetně druhého největšího plovoucího doku světa o výtlaku padesáti tisíc tun. Ale k jeho překvapení, když už musel být konkrétnější, ho poslali k suchým dokům, oněm umělým přístavním nádržím, které se uzavíraly propustmi, než se z nich vypumpovala voda. Konečně, když dvakrát zabloudil, spatřil svůj cíl. Zaparkoval vůz ve stínu dlouhé administrativní budovy, hodil si přes rameno napěchovanou sportovní tašku a vydal se podol mřížového plotu, až našel povytažená rolovací vrata. Tudy vklouzl dovnitř.

Před ním se objevilo prostranství dlážděné kočičími hlavami, ob klopené po stranách nízkými budovami. Za nimi se tyčily nástavby obrovské lodi, jako kdyby vyrůstaly ze země. Byla to Barrier Queen. Ležela v nádrži dlouhé dobrých dvě stě padesát metrů. Po obou stra nach stály jeřáby na kolejích. Pozemek osvětlovaly silné reflektory, Široko daleko nebylo nikoho vidět.

Zatímco se opatrně rozhlížel po nasvíceném prostranství, říkal li, jestli to přece jen není zbytečná akce. Loď už byla týdny na suchu. Porost zřejmě odstranili i se vším, co v něm vězelo. Nějaké ty zbytky ve škrábancích a škvírách musí být dávno vyschlé. Anawak v podstat nevěděl, jestli druhý průzkum Barrier Queen vůbec může ještě něco nového přinést. Byla to sázka na náhodu. Když najde něco, co by mohlo mít pro Nanaimo význam, vezme to s sebou. Když ne, obětoval jeden večer dobrodružství. Ta věc v trupu.

Bylo to malé, velké nanejvýš jako rejnok nebo sépie. Organismus, který vyslal světelný blesk. To dělají mnozí mořští živočichové, hlavonožci, medúzy a ryby žijící ve velkých hloubkách. Přesto byl Anawak přesvědčen, že s tímhle bleskem se setkal už podruhé, když s Fordem vyhodnocovali záznamy z URA. Svítící mrak byl nesrovnatelně větší než ta věc, ale co se odehrávalo v jejím nitru, nápadně připomínalo jeho zážitek pod trupem Barrier Queen. Pokud by se však skutečně jednalo o shodnou formu života, začalo by to teprve být pořádně napínavé. Protože ta věc v hlavách velryb, substance z trupu lodi a ona uprchlá bytost by byly identické.

Velryby jsou jen tou částí problému, kterou vidíme. Se zvýšenou obezřetností se rozhlédl a kousek stranou objevil vícero terénních vozů, zaparkovaných u jednoho baráku. Za okny budovy se svítilo. Anawak se zastavil. Byla to vojenská vozidla. Co tady dělají vojáci? V tom si uvědomil, že stojí uprostřed osvětleného náměstí, a přikrčený běžel dál. Zastavil se až na okraji suchého doku. Přítomnost vojenských aut ho zaměstnávala natolik, že několik vteřin zíral do nádrže, aniž by pořádně vnímal, co vidí. Pak se mu zorničky rozšířily úžasem. Zapomněl na auta a přistoupil blíž.

Dok byl zaplaven.

Barrier Queen vůbec nebyla na suchu! Kde by normálně musel být vidět kýl, tam se čeřily drobné vlnky. Hladina vody byla nejméně osm až deset metrů nade dnem doku.

Anawak si dřepl a zíral do černé vody.

Proč sem tu vodu napustili? Byla už oprava kormidla hotová? Ale pak přece mohli Barrier Queen zrovna tak dobře nechat odtud vyplout.

Začal přemýšlet.

A najednou věděl, proč to tak je.

Rozčilením spustil tašku z ramene tak prudce, že s hlučným žuchnutím dopadla na zem. Zděšeně se rozhlédl po opuštěném molu. Obloha viditelně potemněla. Širokoúhlé světlomety vrhaly podél doku studené bílo-zelené světlo. Poslouchal, jestli se neozvou nějaké kroky, ale kromě zvuku města, které přinášel vítr, nebylo nic slyšet.

Když se teď díval do nasvícené nádrže, přepadly ho náhle pochyby, jestli neudělal nějakou chybu. Přivedla ho sem zlost kvůli tajnůstkaření krizového štábu, ale kdo byl on sám, aby zpochybňoval jeho rozhodnutí? Pustil se do akce hodné Ramba, a možná to pro něj bylo příliš velké sousto. O tom však předtím nepřemýšlel.

Na druhé straně byl teď tady, a vůbec, co by se mu mohlo stát? Za dvacet minut nepozorovaně zmizí, stejně jako se dostal sem. A bude o něco chytřejší.

Anawak otevřel sportovní tašku. Obsahovala všechno. Nevyloučil možnost, že se bude muset potápět. Kdyby Barrier Queen kotvila v plovoucím doku, bylo by rozumné dostat se k ní po otevřené vodě. Ale takhle to bylo samozřejmě jednodušší. Bylo to perfektní!

Svlékl si džínsy a vytáhl masku, ploutve a svítilnu. A taky schránku na vzorky, kterou si připnul k boku, pouzdro s nožem na nohu a výzbroj byla kompletní. Kyslík potřebovat nebude. Tašku ukryl pod jedno pachole. Výzbroj nesl v podpaží a spěchal podél nádrže, až se dostal k úzkému žebříku, který vedl dolů. Naposledy se rozhlédl po molu. V baráku se svítilo stejně jako předtím. Nikde nikoho neviděl. Rychle a tiše slezl po žebříku, natáhl si masku a ploutve a vklouzl do vody.

Řezavý chlad mu projel kostmi. Bez ochrany neoprénového obleku si musel pospíšit, ale stejně nechtěl zůstat dole dlouho. Mohutnými tempy ploutví a se zapnutou svítilnou se ponořil a snažil se dostat ke kýlu. Voda byla o něco čistší než tehdy v přístavní nádrži, ocelový trup viděl zřetelně před sebou. Nátěr byl ve světle lampy sytě červený. Přejel prsty po povrchu, setrval chvíli, odrazil se a plaval dál. Po pár metrech zmizela lodní stěna pod hustým porostem. Anawak plaval dál. Na kýlu se nic nezměnilo, byl silně zakrustovaný. Když urazil poloviční vzdálenost k přídi, zdálo se mu, že porost dokonce ještě zmohutněl. Takhle to tedy je! Vůbec nic neodstranili. Zkoumají tu věc a všechno, co v ní může vězet, přímo na lodi. Proto byla Barrier Queen v suchém doku, protože ten je možné na rozdíl od plovoucího hermeticky uzavřít, aby do moře neuniklo, co uniknout nemá. Přebudovali Barrier Queen na laboratoř. A aby to, co se na ni přichytilo a žilo, mohlo žít dál, dok zaplavili.

Rázem mu taky bylo jasné, co znamenají ta vojenská vozidla. Jestliže Nanaimo jakožto civilní institut byl od záležitosti odstaven, mohlo to znamenat jen jedno. Výzkumu se zmocnila armáda. Všechno nadále probíhalo s vyloučením veřejnosti.

Anawak váhal. Opět se ozvaly pochyby, jestli dělá dobře. Pořád byl ještě čas toho nechat. Ale pak myšlenku zavrhl. Dlouho to nepotrvá. Rychle vytáhl nůž a začal odsekávat mušle. Dával pozor, aby nepoškodil lastury. Uvolňoval živočichy tak, že jim pod svalnatou nohu opatrně vsunul čepel a jediným pohybem jako pákou je odlamoval. Soustředěně a systematicky. Jedna mušle za druhou putovala do zásobníku. Výborně. Olivieraová se mu vrhne kolem krku.

Potřeba nadechnout se už byla maximální. Anawak zastrčil nůž a vynořil se, aby nabral vzduch. Do plic se mu dral chlad. Nad ním temně strměl do výšky lodní bok. Mohutně prohnal několikrát vzduch plícemi dovnitř a zase ven. Teď se pokusí najít místo podobné tomu, odkud na něj vyskočil ten blesk. Třeba se v porostu skrývají další taková stvoření. A tentokrát na ně bude připraven.

Právě když se chtěl zase ponořit, uslyšel tiché kroky.

Otočil se ve vodě a pátral očima nahoře na stěně nádrže. Podél okraje šly, uprostřed cesty mezi dvěma osvětlovacími stožáry, dvě postavy.

Dívaly se dolů.

Anawak neslyšně zajel pod hladinu. Nejspíš to byla stráž na obchůzce. Nebo dva noční dělníci. Určitě tu byla spousta lidí, kteří měli důvod jít v tuhle dobu kolem. Musí si na to dát pozor, až bude vylézat z nádrže.

Pak mu došlo, že by mohli pod vodou uvidět světlo jeho lampy.

Vypnul ji a zalila ho tma.

To je hloupé. Kam ti dva šli? Směrem k zádi. Snad by mohl přeplavat k přídi a pokračovat v pátrání. Pravidelnými tempy se tam vydal. Po chvíli zase vyplul nahoru, obrátil se na záda a nabral vzduch. Obhlédl zeď nahoře nad sebou, ale nikoho neviděl.

Na úrovni kotvy se znovu spustil pod vodu. Opatrně ohmatával prsty stěnu lodi. I zde mušle tvořily bizarní hypertrofii. Hledal nějakou škvíru nebo větší prohlubeň, ale nic takového nenacházel. Nejlepší bude naplnit box mušlemi a co nejrychleji zmizet. Ve spěchu teď neodřezával živočichy tak opatrně. Ruce se mu třásly. Tuhle akci naplánoval jako naprostý diletant, to mu teď bylo nade vše jasné. Byla mu strašná zima a špičky jeho prstů ztratily veškerý cit.

Špičky prstů…

Najednou si uvědomil, že je vidí. Podíval se dolů. Taky jeho ruce a nohy svítily. Ne, to začala svítit voda. Fluoreskovala silně tmavomodře. Panebože! pomyslel si Anawak.

V příštím okamžiku ho oslnilo pronikavé světlo. Instinktivně trhl rukama nahoru a zaclonil si oči. Světelné blesky. Mrak. Co se to s ním děje? Do čeho se to jen pustil?

Ale nebyl to blesk. Pronikavé světlo zůstalo. Anawak poznal, že je nasvícen podvodními reflektory. A další reflektory se rozsvěcely podél dna doku. Zalily trup Barrier Queen ostrým světlem. Zřetelně viděl brázdy a kopečky krusty z mušlí a otřásl se.

To platilo jemu. Odhalili ho!

Chvíli nevěděl, co má dělat. Ale byla jen jedna cesta. Musí se pokusit dostat se zpátky na záď, tam, kde byl žebřík a kde na něj čekala jeho taška. S bušícím srdcem spěchal dál, nedbaje pronikavého světla. V uších mu šuměla voda. Docházel mu už vzduch, ale nechtěl se vynořit, dokud nebude u žebříku.

Tady byl, vedl až na dno doku.

Chytil se rukama příčle a vytahoval se nahoru. Shora slyšel hlasité volání a dupot klusajících nohou. Chvatně si strhl ploutve a masku, zahákl svítilnu za opasek a přikrčen se plížil nahoru, dokud se nemohl podívat přes okraj.

Tam na něj mířila ústí tří hlavní.

V baráku dali Anawakovi deku. Pokoušel se vojákům vysvětlit, že je členem vědeckého krizového štábu, ale ti ho vůbec neposlouchali. Když bylo jasné, že nebude klást odpor ani se nepokusí o útěk, hnali ho do jiné budovy, kde bylo ještě víc vojáků a důstojník ve službě na něj spustil palbu otázek. Anawak věděl, že nemá cenu vymýšlet si nějaké historky. Stejně by ho nepustili. A tak jim řekl, kdo je a co tu dělá, zkrátka pravdu.

Důstojník zamyšleně naslouchal.

„Můžete se prokázat?“ zeptal se.

Anawak zavrtěl hlavou. „Moje papíry jsou v tašce a ta zůstala venku. Můžu pro ni dojít.“

„Nikoli, vy nám jenom řeknete, kde ta taška je.“

Anawak tedy popsal vojákům, kde ji odložil. Pět minut nato držel důstojník v ruce jeho průkaz a pozorně jej studoval.

„Pokud vaše papíry nejsou falešné, jmenujete se Leon Anawak, trvalé bydliště Vancouver…“

„Vždyť vám to povídám celou dobu.“

„Ono se toho napovídá. Nechcete kafe? Vypatláte promrzle.“

„Já jsem promrzlý.“

Důstojník vstal od psacího stolu, došel k automatu a stiskl tlačítko. Vypadl pohárek z voskovaného papíru a naplnil se vroucí tekutinou. Anawak pil malými doušky a cítil, jak se do jeho zkřehlého těla vrací troška tepla.

„Nevím, co si o té vaší historce mám myslet,“ řekl důstojník přecházeje pomalu sem a tam. „Jestli patříte ke krizovému štábu, proč jste si nepodal oficiální žádost?“

„Na to se zeptejte svých nadřízených. Celé týdny se pokouším kontaktovat Inglewood.“

Důstojník svraštil čelo.

„Vy jste dobrovolný spolupracovník štábu?“

„Ano.“

„Chápu.“

Anawak se rozhlédl. Měl za to, že místnost vybavená rezopalovými židlemi a otřískanými stoly asi obvykle slouží dělníkům v docích jako odpočívárna. Teď však byla přebudována na provizorní velitelské stanoviště.

Odhadl tedy podstatu věci naprosto špatně.

„Co bude dál?“ zeptal se.“

„Dál?“ Důstojník sepnul ruce a propletl prsty. „Předběžně vás musím požádat, abyste tu zůstal. Váš případ není jednoduchý. Nacházíte se v uzavřeném vojenském prostoru.“

„Nikde není žádná cedule, jestli smím něco podotknout.“

„Zrovna tak tu není žádná cedule, že se sem smí vniknout, pane doktore.“

Anawak přikývl. Na co by si tak mohl stěžovat? Byl to ujetý nápad. Nebo taky ne, aspoň teď věděl, že na věci pracuje armáda, studuje organismy na trupu a udržuje je při životě. Mušle, které Anawak připravil pro Olivieraovou, se sotva dostanou do Nanaima, když budou odpovědní dál otálet.

Důstojník vytáhl vysílačku z pouzdra u opasku a vedl krátký rozhovor. „Máte opravdu štěstí,“ řekl, když skončil. „Přijde sem někdo, kdo se vámi bude zabývat.“

„Proč si jednoduše nezapíšete moje nacionále a nenecháte mě jít?“

„Tak jednoduché to není.“

„Neudělal jsem nic špatného,“ řekl Anawak. Ale neznělo to zvlášť přesvědčivě, dokonce ani jeho uším.

Důstojník se zasmál. „I pro členy krizového štábu platí zásada o nedotknutelnosti obydlí. Ve smyslu občanského práva.“

Důstojník odešel. Anawak zůstal v baráku se zbývajícími vojáky. Ti s ním nemluvili, ale nespustili ho z očí. Postupně mu začínalo být horko od kávy a také vzteky nad tím, jak to všechno zpackal. Připadal si jako totální idiot. Jedinou útěchou mu byla vyhlídka na to, že získá pár informací, ať už ten, kdo dorazí a bude se jím zabývat, bude kdokoli.

Uplynula půlhodina nečinného čekání. Pak uslyšel, jak se blíží helikoptéra. Otočil hlavu a podíval se z okna, které vedlo k přístavní nádrži. Dovnitř baráku dopadalo světlo. Silný reflektor se vznášel těsně nad vodou. Rotory se na chvíli rozeřvaly, až z toho zaléhaly uši, když vrtulník letěl nad budovou a snášel se k zemi. Vrčení se proměnilo v pravidelné blafání. Stroj přistál.

Anawak si povzdychl. Teď to bude muset všechno vykládat podruhé. Kdo je a co tu hledal…

Po dlážděném náměstí se blížily kroky. Bylo slyšet útržky hovoru. Dovnitř vstoupili dva vojáci. Za nimi důstojník. „Máte návštěvu, pane doktore.“

Anawak ustoupil krok dozadu. V rámu dveří se proti světlu objevila silueta další postavy. Anawak ji okamžitě poznal. Na chvíli se zastavila, jako by si chtěla udělat přehled. Pak se pomalu blížila, až stanula těsně u něho. Anawak jí hleděl přímo do světle modrých očí. Dva akvamaríny v asiatské tváři.

„Dobrý večer,“ pronesl tichý, kultivovaný hlas.

Byla to velící generálka Judith Li.

3. května

Thorvaldson, norský kontinentální svah

Clifford Stone přišel na svět ve skotském Aberdeenu jako druhé ze tří dětí. Od prvního roku života ho všechno hezké a něžné míjelo. Byl malý, hubený a naprosto nedětsky ošklivý. Rodina si od něj udržovala odstup, jako by byl nějaká nehoda nebo technická závada, která je tím méně viditelná, čím méně se o ní mluví. Na Clifforda nebyla přenesena žádná odpovědnost jako na prvorozeného, ani nebyl rozmazlován jako jeho mladší sestra. Ale také se nedalo říct, že by s ním zacházeli špatně. V zásadě mu nechybělo nic.

Až na vřelost a pozornost.

Clifford nikdy nezažil pocit, že je před ostatními.

Nenašel si žádné kamarády, když byl malý, ani děvče, když už byl starší. V osmnácti mu začaly vypadávat vlasy. Ani skutečnost, že složil maturitu s vyznamenáním, nezměnila nic na tom, že se o něj nikdo doopravdy nezajímal. Třídní profesor mu předal závěrečné vysvědčení s jistou mírou údivu, jako kdyby toho nevýrazného chlapce l černýma žádostivýma očima vzal poprvé na vědomí. Bylo to velmi dobré vysvědčení, a tak Stoneovi přátelsky pokynul, krátce se na něj usmál a okamžitě na jeho hubenou tvář zase zapomněl.

Stone studoval technické vědy a prokázal obrovské nadání. Konečné, přes noc, se mu dostalo uznání, po kterém vždycky toužil. Ale zůstalo omezeno na jeho profesní existenci. Soukromý Stone viditelně scházel na úbytě, ani ne tak proto, že by s ním nikdo nechtěl mít nic společného, ale protože si sám žádnou soukromou existenci nedovolil. Myšlenka na soukromí mu naháněla strach. Soukromí znamenalo upadnout do bezvýznamnosti. Inženýr Stone díky svému bystrému rozumu dělal kariéru u Statoilu a holohlavým mužem, který se i vracel domů, do samoty, začal pro jeho obavy pohrdat, až mu nakonec úplně upřel právo na existenci.

Koncern byl jeho život, jeho rodina, jeho naplnění, protože Stoneovi zprostředkovával něco, co doma nikdy nezakusil. Pocit, že je před ostatními. Byl to opojný a zároveň mučivý pocit, neustálá štvanice. Postupem času ho ultimativní potřeba mít vždy náskok ovládla natolik, že se z žádného svého úspěchu nedokázal doopravdy radovat, poněvadž nevěděl, jak se takový úspěch slaví a s kým. Vždy když dosáhl cíle, nebyl schopen ani chvíli zůstat stát. Jako posedlý se snažil předběhnout sám sebe. Zastavit se by možná znamenalo muset setrvat pohledem na hubeném chlapci se zvláštně dospělými rysy, který byl tak dlouho ignorován, až se začal ignorovat sám.

Statoil před pár lety zřídil resort, který se měl zabývat výlučně zkoušením nových technologií. Stone velice rychle pochopil, jaké šance skýtá brzké „přezbrojení“ na autonomní těžební továrny. Poté co vedení koncernu předložil řadu návrhů, pověřili ho konečně stavbou továrny na dně hlubokého moře, kterou vyvinula renomovaná norská technologická firma FMC Kongsberg. Tou dobou už řada podmořských továren existovala, ale prototyp Kongsberg byl úplně nový systém, enormně úsporný a vhodný pro těžbu v hlubokém moři. Stavba probíhala s vědomím a souhlasem norské vlády, ale přesto se oficiálně nekonala. Stone věděl, že praktické uvedení do provozu bylo přísně vzato předčasné. Zvláště Greenpeace by byli trvali na celé řadě dodatečných zkoušek. Zkoušek, které by si vyžádaly měsíce a roky času. Nedůvěra byla pochopitelná, těžba ropy ostatně byla ve statistikách morálního a lidského selhání na čelním místě. Asi žádný propletenec zájmů na celé planetě mu nesvazoval ruce tolik jako takzvané životní potřeby ropných koncernů. Proto byl projekt utajen. Dokonce ani Kongsberg, když představil na internetu koncepční studii továrny, nezveřejnil, že už ji Statoil dávno uvedl do provozu. Na dně hlubokého móře pracoval přízrak, který své stvořitele neokrádal o spánek jen proto, že fungoval bezvadně.

Nic jiného taky Stone neočekával. Po nekonečné řadě testů byl opravdu přesvědčen, že vyloučil veškerá rizika. Co by nějaké dodatečné zkoušky mohly přinést? Na každý pád by přišly vhod mentalitě váhání, kterou Stone cítil ve strukturách státem vlastněného koncernu a kterou pohrdal jako vším a každým, kdo váhal. Mimoto dva faktory kategoricky vylučovaly další čekání. První faktor byl, že Stone zavětřil příležitost si jako technologický průkopník udržet otevřené dveře do okázalých prostorných kanceláří vedení koncernu. Druhým faktorem byla skutečnost, že v ropné válce, navzdory instrumentalizaci mezinárodní politiky a ozbrojeným zásahům do mocenských poměrů suverénních států, hrozila porážka všem stranám. Na konci už nehrálo žádnou roli, kdy bude vyčerpána poslední kapka ropy, nýbrž kdy se těžba dostane do stadia, ve kterém už není hospodárná. Typický vývoj zisku z jednoho pramene fungoval podle fyzikálních zákonů. Po prvním navrtání vytryskla ropa pod vysokým tlakem nahoru a prýštila často celá desetiletí. Ale tlak se postupem času snižoval. Země jako by už nechtěla ropu vytlačovat, držela ji pomocí kapilárního tlaku v nepatrných pórech, a co na začátku teklo ven samo, muselo se s velikou námahou pumpovat. To stálo obrovské peníze. Objem těžby tak rapidně klesal dávno předtím, než bylo ložisko vyčerpané. Ať už tam dole bylo jakékoli množství, jakmile náklady na čerpání ropy spolykaly víc energie, než kolik se jí získalo, nechávala se surovina radši v zemi. Zde byla hlavní příčina toho, proč se energetičtí experti na konci druhého tisíciletí tak šeredně přepočítali, když fosilní rezervy prohlašovali za jisté na desítky let. Přísně vzato měli pravdu. Země byla nasáklá ropou. Ale buď nebylo možné se k ní dostat, nebo byl výnos nesouměřitelný s vynaloženými náklady.

Toto dilema vedlo na začátku třetího tisíciletí k děsivé situaci. OPEC, která se v osmdesátých letech zdála být mrtvá, oživla jako zombie a prožívala renesanci., Ne že by vyřešila dilema, ale jednoduše proto, že disponovala většími rezervami. Státům kolem Severního moře, které si nechtěly nechat diktovat ceny, nezbývalo než drasticky snižovat náklady a pomocí plně automatických systémů se dostat na kobylku hlubokému moři. To oplácelo jejich zájem řadou problémů, počínaje extrémními tlakovými a teplotními podmínkami, ale tomu, kdo by problémy dokázal vyřešit, slibovalo druhé eldorádo. Sice ne na věčné časy, ale na dost dlouho pro odvětví, které žilo z celosvětové drogové závislosti na ropě a plynu.

Stone, jehož celý život byl určován touhou stát v čele, tenkrát sepsal expertizu, která podporovala vývoj prototypu a jeho realizaci, a Statoil ho poslechl. Rozsah Stoneových kompetencí a jeho kredit se přes noc obrovsky zvětšily. Udržoval skvělé kontakty s vývojářskými firmami a dokázal, aby přáním a požadavkům Statoilu dávaly přednost. Celou tu dobu věděl, na jak tenkém ledě se pohybuje. Dokud koncernu nemohl nikdo ani v nejmenším něco vytknout, byl Stone v očích představených vítaným conquistadorem. V případě, že by kvůli vysvětlování problémů museli vyhlašovat nouzový stav, nechali by ho však padnout. Nejlepší muž je vždycky zároveň nejlepší viník. Stone věděl, že se musí zabydlet v nějakém šéfovském křesle dřív, než někoho napadne ho obětovat. A dokud bude jeho jméno znamenat inovaci a profit, má všechny dveře otevřené. Zbývala už jenom otázka, do kterých se uráčí vstoupit. Takhle to aspoň měl promyšlené. A teď sedí na téhle zatracené lodi!

Stone nevěděl, na koho se má zlobit víc. Na Skaugena, který ho zradil, nebo sám na sebe? Nevzal snad v potaz pravidla hry? Tak proč se rozčiluje? Prostě se to stalo. Ta nejméně příznivá varianta. Každý se uklidil do svého bezpečí. Skaugen teď věděl až příliš dobře, že katastrofické procesy na kontinentálním svahu dříve nebo později proniknou na veřejnost. Nikdo si už nemohl dovolit dlouho mlčet, pokud nechtěl riskovat, že bude kompromitován. Vyptávání Statoilu u dalších koncernů spustilo proces, který už nešlo zastavit. Každý teď tlačil na každého. Vzhledem k ekologické katastrofě, hrozící v dohledné době, už nebyly žádné konspirativní domluvy možné. Teď už šlo jenom o to, kdo z téhle zamotané situace elegantně vybruslí a kdo půjde na popravu.

V Stoneovi to vřelo vztekem. Poblil by se z toho, jak Skaugen sehrál spravedlivého dobráka. A přitom Finn Skaugen byl nejhorší ze všech. Jeho hra byla perfidnější, než si Clifford dokázal představit v těch nejčernějších snech. Co vlastně porušil? Samozřejmě že se pohyboval v rámci rozšířených kompetencí, ale proč? Protože mu ten rámec schválili! A směšné je, že ho ani pořádně nevyužili. Nějaký neznámý červ, no a co? Pochopitelně že na ten idiotský posudek „zapomněl“. Nikdy žádný červ neomezoval námořní plavbu ani neohrožoval těžbu ropy. Tisíce lodí křižovaly miliardami živočichů tvořících plankton. Zůstaly by snad v přístavu jen kvůli novému druhu zoo planktonu, které se objevovaly neustále?

A pak ta záležitost s hydráty. To by se jeden uchechtal k smrti! Úniky plynu byly zaručeně v normě. Ale co by se bylo stalo, kdyby ten posudek předložil? Ti zatracení byrokrati by se ve všem, co se jim naservíruje ještě za tepla, šťourali tak dlouho, až by na talíři zůstala jen vystydlá blemcanice. Jen tak, pro nic za nic.

„Systém je vinen!“ vztekal se Stone. „A na prvním místě Skaugen s tou svou odpornou bigotností. Hlavoun, co člověku s úsměvem poklepává na rameno. Paráda, kámo, pokračuj takhle dál, ale nenech se při ničem načapat. Protože kdyby něco, pak by oni nikdy o ničem n děli a všechno by shodili na něj, na Stonea. A Tina Lundová, ta taky má svůj díl viny. Vetřela se ke Skaugenovi, aby dostala ten flek. A nejspíš s tím zmrdem taky šuká. Jo, takhle nějak to bude. Nechala by se šoustat i jím, Stonem? Zatracení děvka! A teď aby se ještě tvářil vděčně, že se ta blbá kráva za něj přimluvila a že mu Skaugen dal šanci najít ztracenou továrnu. To není žádná šance, ale past! Všichni ho zradili. Všichni!

Ale on jim ukáže! Clifford Stone ještě zdaleka není odepsanej. Ať už se s tou fabrikou stalo cokoli, on ji najde a uvede do pořádku. A pak se teprve uvidí, kdo má kostlivce ve skříni. On sám přijde té věci na kloub. Přímo on sám, osobně!

Thorvaldson mezitím naskenoval stanoviště továrny. Ale zařízení bylo pryč. Tam, kde stálo, to vypadalo, že se změnila morfologie mořského dna. Dole zel příkop, který tam před pár dny ještě nebyl. Stone nemohl popřít, že mu při pomyšlení na tu hloubku bylo zrovna tak nevolno jako posádce a technickému týmu. Ale přemáhal svůj strach. Myslel jenom na cestu dolů a jak objasní celou tu záhadu. On, Clifford Stone. Rytíř bez bázně a hany. Muž činu.

Na zadní palubě Thorvaldsonu na něj čekala ponorka, která ho odveze do devítisetmetrové hloubky. Samozřejmě že by měli napřed poslat na výzvědy robota. Jean-Jacques Alban a všichni ostatní na palubě ho k tomu naléhavě přemlouvali. Victor byl vybaven vynikajícími kamerami, mimořádně citlivým chapadlem a všemi nástroji nezbytni pro rychlé vyhodnocení dat. Ale když tam půjde on sám, udělá to větší dojem. Koncern pochopí, že Clifford Stone nemá rád polovičatost. A mimoto nesdílel Albanův názor. Na Sonnese bavil s Gerhardem Bohrmannem o ponorkách s posádkou. Bohrmann se potápěl u Oregonu s legendární Alvin. Jeho oči byly zasněné, když o tom vyprávěl. Říkal: „Viděl jsem tisíce videozáznamů. Snímky, které pořídily roboty, všechny úžasné. Ale sedět sám tam uvnitř, být osobně tam dole a viděl všechno trojrozměrně, nikdy bych si nebyl pomyslel, že to bude takové. To se nedá srovnávat.“

A že žádný stroj nemůže plně nahradit smysly a intuici člověka. To říkal.

Stone se zlostně usmál.

Teď je na tahu on. A vyjednal to dobře. Díky svým vynikajícím kontaktům sehnal ponorku rychle. Byla to DR1002, Deep Rover amerického Deep Oceán Engineering, a patřila mezi malé a lehké ponorky úplně nové generace. Na dvou mohutných plovácích, z nichž vyrůstala dvě mnohakloubová chapadla, stála dokonale průhledná kabina. Uvnitř byla dvě pohodlně vyhlížející sedadla a ovládací prvky uspořádané po straně. Stone byl velice spokojen se svou volbou, když teď stanul vedle Deep Rover. Byla zavěšena na silném laně výložníku a podložena kozami, takže do ní bylo možné nastoupit otvorem vespod. Pilot, podsaditý námořní letec na penzi, kterému všichni říkali Eddie, už dřepěl uvnitř a kontroloval přístroje. Jako pokaždé, když se měla ponorka spustit do vody, se zadní paluba hemžila námořníky, techniky a vědci. Stone pátral pohledem, až zahlédl Albana a hvízdl na něj.

„Kde je fotograf?“ křikl netrpělivě. „A co ten chlap s kamerou?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Alban přicházeje blíž. „Kameramana jsem tu někde před chvílí viděl se poflakovat.“

„Tak ať se laskavě připoflákne sem!“ vyštěkl Stone. „Nepůjdeme dolů bez dokumentace.“

Alban se zamračil a pohlédl na hladinu moře. Bylo dusno a špatná

viditelnost.

„Smrdí to,“ utrousil.

Stone pokrčil rameny.

„To je tím metanem.“

„Bude to ještě horší.“

Nad mořem se skutečně šířil sirný zápach. Muselo se uvolnit obrovské množství metanu, když to bylo ještě i nahoře takhle cítit. Všichni věděli, co se dělo na kontinentálním svahu, viděli červy a stoupající bubliny. Nikdo si neuměl nebo nechtěl představit, k čemu to až může dospět, ale každopádně to nebylo dobré znamení, když celé moře páchlo, úplně jako kdyby do něj někdo vysypal vagóny zápasných bomb.

„Ono se to zase všechno srovná,“ řekl Stone.

Alban se na něj podíval. „Poslyšte, Stone, na vašem místě bych to nechal plavat.“

„Co?“

„Ten sestup.“

„Blbost!“ Stone se vztekle rozhlédl kolem. „Kde je ten zatracenej fotograf?“

„Je to moc riskantní.“

„Kecy!“

„A mimoto barometr klesá. Letí až úplně dolů. Schytáme bouřku.

„Bouřka nemá žádný vliv na ponorku, copak vám to musím vysvětlovat? Jdeme dolů a šmytec!“

„Stone, vy idiote! Proč to děláte?“

„Protože chci mít lepší a rychlejší přehled,“ poučil ho Stone. „Krucinál, Jeane, nebuďte pořád jak nějaká pitomá chůva. Tuhle bednu jen tak něco nepokoří, a už vůbec ne nějakých pár červů. Tahle ponorka zvládne hloubku čtyř kilometrů.

„Ve čtyřech tisících kabina zkolabuje,“ oznámil mu Alban suše. „A povolení má tahle ponorka jen do jednoho tisíce metrů.“

„To vím taky. No a co? Chceme jít na devět set, kdo tu mluví o čtyřech tisících? A co by se vlastně mělo stát, pro boha živýho!“

„Já nevím. Vím jenom, že mořské dno pod námi se změnilo a že se stále víc plynu dostává do vodních sloupců. Sonar nebyl schopen továrnu lokalizovat a nemáme ani nejmenší představu, co asi se tam dole děje.“

„Třeba se svezla. Nebo se probořila. V nejhorším případě se naše továrna propadla níž. To se stává.“

„Ano. Snad.“

„Tak v čem je problém?“

„Problém je v tom, že robot by to zvládl taky,“ odsekl teď Alban podrážděně. „Ale vy si chcete za každou cenu hrát na hrdinu.“

Stone mu luskl prsty před očima. „Abych mohl co nejlépe vyhodnotit, co se děje. Chápete? Přímo na místě. Tak se řeší problémy. Člověk jde přímo k věci a popere se s ní.“

„No tak dobře.“

„Takže, kdy jdeme dolů?“ Podíval se na hodinky. „Aha, asi za půl hodiny. Ne, za dvacet minut. Paráda!“

Stone pokynul dovnitř ponorky. Eddie jen na okamžik zvedl ruku a věnoval se dál přístrojům.

„Co byste vlastně chtěli? Máme nejlepšího pilota, jakého jsme mohli získat. Když to nepůjde jinak, klidně budu tu věc řídit sám.“

Alban mlčel.

„Takže v tom bychom měli jasno. Výborně. Já si teď ještě jednou projdu potápěcí plán. Budu u sebe v kajutě, kdyby něco. A prosím vás, Jeane, sežeňte ty zatracený filmaře. Přiveďte je sem, jestli se mezitím neskutáleli přes palubu.“

Trondheim, Norsko

„Vodu po holení,“ říkal si polohlasem Johanson.

Je možné, že by mu došla voda po holení? Nepřichází v úvahu! Byl přece Sigur Johanson, hromaditel hezkých věcí. Víno a kosmetika mu prostě nikdy nemohly dojít. Někde tu jistě musí mít ještě jednu lahvičku Kiton Eau de Toilette.

Vrátil se do koupelny a netrpělivě přehrabal skříňku se zrcadlem. Byl si vědom, že je načase opustit dům. Na přistávací ploše už čekala helikoptéra, aby ho přepravila za Karen Weaverovou. Ale pro někoho, kdo si tak zakládal na své strojené nedbalosti, bylo balení kufru mnohem těžší než pro pořádného člověka. Pořádní lidé nebazírují na tak nepochopitelných věcech, jako je třeba záměrně špatný barevný odstín saka.

Našel ji za dvěma dózami s voskem na vlasy. Johanson strčil lahvičku do taštičky s toaletními potřebami a tu nacpal do cestovní tašky spolu se svazkem básní Walta Whitmana a knihou o portském víně a zaklapl zámek. Byla to drahá taška ve stylu příručního zavazadla, jaké si brávala londýnská šlechta na výlety na venkov, počátkem devatenáctého století. Kožené stahovací řemeny byly ručně šité a držadlo trošku ošoupané. Z toho byl Johanson nadšen. Den pátý!

Zabalil to cédéčko? Vypálil jedno s daty, která dokumentovala jeho obdivuhodnou myšlenku o vyšším plánu. Snad se naskytne příležitost, aby to s tou novinářkou probral. Podíval se ještě jednou. Bylo tam, zahrabané pod košilemi a ponožkami. Lehkým krokem opustil svůj dům v Kirkegatě a nastoupil do terénního vozu na protější straně ulice. Z nějakého důvodu měl už od časného rána dobrou náladu, naplňovala ho téměř hysterická činorodost. Krátce předtím než nastartoval, zaměřil svůj pohled ještě jednou naproti, na fasádu svého domu. V pravé ruce držel mezi palcem a ukazováčkem klíček a váhal jej vsunout do zapalování. Najednou mu bylo jasné, co ho tak popohánělo. Snažil se myslet na něco jiného. Aktivitou se obrnit proti myšlenkám. Něco jako povykování v lese. Hej holá, našli jste něco?

Nad Trondheimem ležel vlhký opar a rozostřoval všechny kontury. Dokonce i jeho dům na druhé straně ulice mu připadal plošší než obvykle. Téměř jako namalovaný.

Co se děje s věcmi, které člověk miluje?

Proč tak často stával hodiny před van Goghovými obrazy a sál z nich pokoj, jako by je nebyl namaloval zoufalý paranoik, nýbrž beze zbytku šťastný člověk?

Protože impresi nedokáže nic zničit.

Samozřejmě je možné obraz zničit, ale dokud existuje, okamžik je zakletý do oleje s konečnou platností. Slunečnice nikdy nezvadnou. Na Železniční most v Langlois u Arles nikdy nespadnou bomby. Namalovanému motivu nemohlo nic ukrást jeho závaznost, ani když byl přemalován. Originál zůstal uchován vespod. Co bylo ošklivé, to ošklivé zůstalo, a co bylo krásné, to svou krásu nikdy neztratilo. Dokonce i portrét muže s ostrými rysy v obličeji a bílým obvazem přes ucho, jenž na pozorovatele hleděl hluboko posazenýma očima, měl v sobě něco blahodárně spolehlivého, neboť na obraze už nemohl být ještě nešťastnější, protože už nemohl ani zestárnout. Ztělesňoval věčný okamžik. Zvítězil. Nakonec triumfoval nad dříči i ignoranty, přelstil je silou svého štětce a génia.

Johanson pozoroval svůj dům.

Proč to tak nemůže zůstat, pomyslel si. Kdyby tak dům byl obraz a já na obraze spolu s ním.

Ale Johanson nežil na obraze ani v galerii, v níž by se dalo kráčet kolem výjevů z jeho života. Dům u jezera, to by byl další skvělý obraz. Vedle portrét jeho bývalé ženy a dalších žen, které poznal, některých jeho přátel a samozřejmě obraz Tiny Lundové. Klidně jak se drží za ruku s Karem Sverdrupem. Ano, proč ne? Obraz, na kterém by Tina dosáhla klidu, na věčné časy. Johanson by jí přál klid a mír v duši.

Najednou ho přepadl skličující strach ze ztráty.

Tam venku se svět mění. Sjednocuje se proti nám. Na nějakém tajném místě se něco dohodlo, a my jsme u toho ani nebyli. Lidé u toho nebyli.

Krásný dům. Tak pokojný.

Johanson nastartoval a rozjel se.

Kiel, Německo

Do Bohrmannovy kanceláře vstoupil Erwin Suess, následován Yvonnne Mirbachovou.

„Zavolej tomu Johansonovi,“ řekl. „Okamžitě!“

Bohrmann zvedl hlavu. Znal ředitele Geomaru dost dlouho na to, aby poznal, že se muselo stát něco mimořádného. A že to Suesse zdrtilo.

„Děje se něco?“ zeptal se, i když to už tušil. Mirbachová si přitáhla židli a posadila se.

„Dali jsme computeru propočítat všechny scénáře. Kolaps nastane dřív, než jsme si mysleli.“

Bohrmann se zamračil.

„Posledně jsme si nebyli jistí, jestli nějaký kolaps vůbec musí nastat.“

„Bojím se, že ano,“ řekl Suess. „Konsorcia bakterií?“

„Ano.“

Bohrmann se opřel a cítil, jak mu po čele stéká studený pot. To není možné, říkal si. Jsou to přece jenom bakterie, živočichové mikroskopické velikosti. Najednou začal uvažovat jako malé dítě. Jak může něco tak nepatrného zničit ledový poklop silný víc než sto metrů? To přece nejde! Co zmůže mikrob na tisících čtverečních kilometrech mořského dna? Vůbec nic. To je nepředstavitelné. To není reálné. To se přece neděje! O konsorciích toho věděli málo. Jisté bylo, že v hlubokém moři se různé druhy spojovaly k symbióze. Sirné bakterie například s archebakteriemi, prapůvodními prvoky, kteří patří k nejstarším formám života vůbec. Symbióza byla mimořádně úspěšná. Teprve před několika lety byla objevena první konsorcia na povrchu metanhydrátů. Sirné bakterie zužitkovávaly pomocí kyslíku, co dostávaly od archebakterií. Jmenovitě vodík, kysličník uhličitý a různé uhlovodíky. Neboť tyto látky vylučovaly archebakterie poté, co se nasytily svým oblíbeným jídlem. Metanem.

Sirné bakterie do jisté míry také žily z metanu, jenže se přímo k němu samy nedostaly. Většina metanu je totiž uložena v sedimentu, který neobsahuje kyslík, a sirné bakterie bez kyslíku žít nemohou. Zato archebakterie ano. Ty jsou schopné chroupat metan ještě kilometr hluboko pod zemským povrchem. Odhaduje se, že archebakterie roční spořádají tři sta milionů tun metanu. Možná ve prospěch světového klimatu, protože uvolněný metan tak nemůže uniknout do atmosféry jako skleníkový plyn. Takto viděno jsou archebakterie něco jako ekologická policie.

Přinejmenším dokud se neusadí na veliké ploše.

Ale žijí také v symbióze s červy. A tento zvláštní červ s mohutnými čelistmi se jen hemžil konsorcii sirných i archebakterií. Žily v něm i na něm. S každým metrem, kterým se navrtal do hydrátu, dopravil mikroorganismy hlouběji, a ty začaly rozkládat led zevnitř. Jako rakovina. V jisté fázi zahynuli červi, pak sirné bakterie, ale archebakterie se na všech stranách odhodlaně prožíraly ledem dál k volnému plynu. Měnily dosud kompaktní hydrát v porézní, křehkou hmotu a plyn unikal.

Červi nemohou hydrát destabilizovat, slyšel Bohrmann sám sebe.

Správně. Ale to také nebyl jejich úkol. Červi sloužili jenom k tomu, aby dopravili archebakterie do ledu. Jako kyvadlové autobusy: metanhydrát, hloubka pět metrů! Všichni vystupovat a do práce!

Proč jsme tohle nikdy nevzali v potaz, napadlo Bohrmanna. Kolísání teploty mořské vody, zmenšování hydrostatického tlaku, zemětřesení, to všechno patřilo k děsivému repertoáru zkoumání hydrátů. Jen nad bakteriemi se nikdy nikdo vážně nezamýšlel, třebaže bylo známo, co činí. Ani ve snu nikoho nenapadl scénář takové invaze. Nikdo by nebyl pokládal za myslitelnou existenci červa, který se projevil jako metanotrofní sebevrah. Jejich obrovský počet, rozšíření po celém kontinentálním svahu, to je absurdní a nevysvětlitelné! Armáda archebakterií, hnaná osudovou žravostí a jejich bezpočet, to přece není možné!

Bohrmann uvažoval dál: Jak pro všechno na světě na to ti živočichové přišli? Proč tam jsou? Co je tam přivedlo?

Nebo kdo?

„Problém je,“ řekla Mirbachová, „že naše první simulace spočívala jenom na lineárních rovnicích. Skutečnost ale neprobíhá lineárně. Máme co do činění s exponenciálním a totálně chaotickým vývojem. Led se láme, plyn z pod něho tryská pod vysokým tlakem nahoru a bere s sebou celé kusy hydrátu. Mořské dno se láme a propadá, takže okamžik zhroucení se rychle…“

„Dobrá.“ Bohrmann zvedl ruku. „Kolik zbývá?“

„Pár týdnů. Pár dní. Pár…“ Mirbachová zaváhala. Pak pokrčila rameny. „To se bohužel nedá odhadnout. Pořád ještě nevíme, zda se to skutečně stane. Téměř všechno hovoří pro, ale scénář je tak neobvyklý, že to nakonec může být jen pouhá teorie.“

Nechme té opatrné diplomatické hry na schovávanou. Co si o tom doopravdy myslíš ty osobně?“

„Mirbachová se na něj podívala.

„Já si nemyslím nic.“ Krátce se odmlčela. „Když tři mravenci narazí na velkého savce, ten je rozšlápne a je po mravencích. Ale když totéž velké zvíře narazí na několik tisíc mravenců, mravenci ho ohlodají až na kost. Tak nějak si představuju, že se to má s těmi červy a mikroorganismy. Capitó!“

„Zavolej Johansonovi,“ řekl znovu Suess. „Řekni mu, že počítáme s efektem Storrega.“

Bohrmann pomalu vydechl.

Pak beze slova přikývl.

Trondheim, Norsko

Stáli na okraji přistávací plochy, odkud bylo vidět na fjord. Na protějším břehu se nedalo skoro nic rozeznat. Moře leželo před nimi jako matná ocel a nad ním stále šedivější nebe.

„Ty jsi snob,“ řekla Lundová při pohledu na čekající helikoptéru. „Samozřejmě že jsem snob,“ odpověděl Johanson. „Když už člověka takhle násilně naverbujete, tak si snad trochu té snobárny zaslouží, nemyslíš?“

„Nezačínej s tím zas!“

„Ty jsi taky snob. Budeš se teď pár dní vozit v drahém teréňáku.“ Lundová se usmála. „Tak mi dej klíček!“

Johanson zalovil v kapse svého pláště, vytáhl klíčky od Jeepu a položil jí je na dlaň.

„Dávej na něj pozor, dokud budu pryč.“

„Neměj strach.“

„A ne aby tě napadlo muchlovat se v něm s Karem!“

„My se nemuchlujeme v autě.“

„Muchlujete se všude. Každopádně jsi udělala dobře, že ses na mou radu postavila za chudáka Stonea. Teď si aspoň tu svou továrnu může vylovit z vody sám.“

„Obávám se, že tě připravím o iluze, ale tvoje rada v tom nehrála žádnou roli. Omilostnit Stonea bylo ve skutečnosti výlučně Skaugenovo rozhodnutí!“

„Stone byl omilostněn?“

„A jestli dostane zase všechno zpět pod kontrolu, může v koncernu přežít.“ Lundová se podívala na hodinky. „Touhle dobou nasedá do ponorky. Musíme mu držet palce.“

„Proč tam nepošle robota?“ divil se Johanson.

„Protože nemá všech pět pohromadě.“

„A teď vážně.“

„Myslím, že chce dokázat, že taková krize se dá vyřešit jedině takhle. Ze Clifford Stone je zkrátka nenahraditelný.“

„A vy mu to dovolíte?“

„Jak to?“ Lundová pokrčila rameny. „On je pořád ještě šéfem projektu. A krom toho má v tomto bodě pravdu. Když se tam potopí sám, může posoudit situaci mnohem detailněji.“

Johanson si představil, jak Thorvaldson v šedi ztrácí obrysy, zatímco Stone klesá ke dnu, kolem sebe tmu a pod sebou záhadu.

„Zdá se, že odvaha mu nechybí.“

„To ne.“ Lundová přikývla. „Je to hajzl, ale odvahou ho pánbůh obdařil.“

„Tak zatím.“ Johanson uchopil své zavazadlo. „A jezdi s mým autem opatrně.“

„Neboj.“

Šli společně k helikoptéře. Skaugen dal Johansonovi k dispozici skutečně velikou Bell 430, vlajkovou loď koncernu. Komfort non plus ultra a zaručeně klidný let.

„Co je vlastně zač ta Karen Weaverová?“ zeptala se Lundová u nástupních dvířek.

Johanson na ni zamrkal.

„Je mladá a krásná.“

„Vole!“

„Vím já? Nemám zdání.“

Lundová zaváhala. Pak ho objala.

„Dávej na sebe pozor, ano?“

Johanson ji pohladil na zádech.

„Je čas se nalodit. Co by se mi mělo stát?“

„Nic.“ Lundová chvíli mlčela. „Mimochodem, ta tvoje rada zapůsobila. To, cos mi říkal. Učinila jsem rozhodnutí.“

„Jet za Karem?“

„Podívat se na některé věci jinak. Ano, a taky jet za Karem.“

Johanson se usmál. Pak ji políbil na obě tváře.

„Zavoláme si, hned jak tam budu.“

„Dobře.“

Johanson nastoupil a pohodil tašku na sedadlo za pilotem. V helikoptéře bylo místo pro deset cestujících, ale on měl stroj jenom sám pro sebe. Cesta ovšem potrvá dobré tři hodiny.

„Sigure!“

Johanson se otočil.

„Ty jsi… Myslím, že jsi můj nejlepší přítel.“ Lundová poněkud bezmocně zvedla ruce a zase je spustila. Potom se zasmála. „Zkrátka to, co chci říct, je…“

„Já vím,“ pousmál se Johanson. „Ty takovéhle věci neumíš.“

„Neumím.“

„Já taky ne.“ Johanson se vyklonil. „Čím víc mám někoho rád, o to blběji si připadám, když mu to mám říct. A co se týče tebe, tak jsem asi ten největší blbec na světě.“

„To měla být poklona?“

„Přinejmenším.“

Johanson zavřel dveře. Pilot nahodil rotory. Bell se pomalu zvedala a mávající Lundová se zmenšovala. Potom helikoptéra naklonila čumák dolů a vylétla z fjordu. Výzkumné centrum se zmenšilo na dětskou stavebnici. Johanson se pohodlně usadil a díval se ven. Ale viditelnost byla špatná. Trondheim zmizel v mlze, bezbarvé plochy vody a hor se táhly za nimi, nebe vypadalo, jako by je chtělo spolknout. Znovu se dostavil ten skličující pocit. Strach.

Strach z čeho? Je to jenom let vrtulníkem, říkal si. Na Shetlandské ostrovy. Co by se mohlo stát?

Někdy zkrátka člověk má takové vrtochy. Příliš mnoho metanu, a vůbec všechno to má monstrózní rozměry. K tomu počasí. Možná si měl dát vydatnější snídani.

Vytáhl z cestovní tašky svazek básní a začal číst.

Nad ním tupě vrčely rotory. Plášť, ve kterém měl mobil, ležel na řadě sedadel za ním. To a okolnost, že byl ponořen do poezie Walt a Whitmana, mělo za následek, že ho neslyšel zazvonit.

Thorvaldson, norský kontinentální svah

Stone se rozhodl, že před startem pronese pár slov a kameraman ho přitom bude točit a další člověk fotografovat. Měla to být přesná dokumentace průběhu celého podniku. Aby si ve Statoilu připomněli, jak profesionálně umí Clifford Stone pracovat a co si představuje pod pojmem odpovědnost.

„Jeden krok doprava,“ přikázal kameraman.

Stone poslechl a vyhnal dva techniky ze záběru. Pak si to rozmyslel a pokynul jim zpátky.

„Postavte se hned za mě,“ řekl. Možná to bude vypadat líp, když budou v obraze i technici. Nic nesmělo vzbudit dojem, že se jedná o hazardéry a dobrodruhy.

Kameraman vyšrouboval stativ výš.

„Začneme už konečně?“ vykřikl Stone.

„Moment ještě. To vypadá divně. Zakrýváte pilota.“

Stone udělal další krok stranou.

„A teď?“

„Je to lepši.

„Nezapomeňte na fotky!“ Stone ukázal na druhého muže. Fotograf přišel blíž a cvakl spouští, aby vedoucího expedice uklidnil.

„Dobrý,“ řekl kameraman. „Jedem.“

Stone se odhodlaně podíval do objektivu.

„Sestoupíme teď dolů, abychom se podívali, co se stalo s naším prototypem. Momentálně to vypadá, jako by naše továrna z původního… ehm… kde stála předtím… Sakra!“

„To nic. Sjedem to znovu.“

Tentokrát to vyšlo. Stone věcně vysvětlil, co mají v úmyslu. Že budou několik hodin pátrat po továrně. Načrtl dosavadní stav poznání, stručně se zmínil o změněné morfologii části svahu a vyslovil svůj názor, že továrna musela v důsledku lokální destabilizace sedimentu sklouznout níž. Znělo to všechno velice odborně. Možná až příliš věcně Stone, který nebyl zrovna šoumen, si vzpomněl, že všichni velcí objevitelé a vynálezci, předtím nebo poté, co si vyhrnuli rukávy, řekli nějakou moudrou větu. Něco, co zabralo. Je to jen malý krok pro mě, ale veliký krok pro lidstvo. To bylo prvotřídní. Samozřejmě že Neila Armstronga napřed naučili, aby to řekl tak, jako kdyby ho to bylo zrovna napadlo. Ale to je fuk. Přisel jsem, viděl jsem, zvítězil jsem taky neznělo špatně. Julius Caesar. Řekl taky něco Kolumbus? A Jacques Picard?

Stone přemýšlel. Nic ho nenapadalo.

Ale člověk přece nemusí vždy na všechno přijít sám. Bohrmannova rozvážná slova o ponorkách s posádkou taky nezněla špatně. Stone si odkašlal.

„Samozřejmě bychom tam dolů mohli poslat robota,“ řekl závěrem. „Ale to není totéž. Znám spoustu videozáznamů pořízených robotem. Bývá to vynikající materiál.“ Jak že to bylo dál? Aha: „Ale sedět tam sám, být sám tam dole a vidět všechno trojrozměrně, to je něco úplně jiného. To se nedá srovnávat. Je to… Dává to prostě mnohem lepší pře… ehm, lepší obraz toho, co se tam děje… ehm, a my se tam vydáme.“

Poslední věta byla mizerná. „Amen,“ řekl tiše v pozadí Alban.

Stone se otočil, vlezl pod ponorku a nasoukal se do otvoru. Pilot mu podával pomocnou ruku, ale Stone ji odmítl. Vytáhl se nahoru a zaujal místo. Bylo to trochu jako sedět ve vrtulníku. Nebo v nějaké high-tech atrakci v Disneylandu. Člověk měl zvláštní pocit, že je venku stejně jako předtím, pouze se mu už nedere do uší hluk z paluby. Koule z centimetr silného akrylátu, která se hermeticky uzavřela, nepropouštěla zvuk.

„Musím vám ještě něco vysvětlovat?“ zeptal se Eddie přátelsky.

„Ne.“

Eddie ho vyškolil už předtím. Učinil tak důkladně a klidně. Stone se podíval na řídicí pult před nimi. Pravicí přejel ovládací prvky po straně sedadla. Venku fotograf čile cvakal snímky a kameraman točil.

„Bezva,“ řekl Eddie. „Tak vzhůru za dobrodružstvím!“

Ponorkou to trhlo. Najednou se vznášeli nad palubou lodi a neslo je to pomalu pryč. Pod sebou viděli vodní plochu v pohybu. Byl silný příboj. Na chvíli zůstali nehybně viset a dívali se na záď Thorvaldsonu. Alban zvedl ruku se vztyčeným palcem. Stone mu krátce pokynul. V příštích hodinách budou komunikovat jen přes podvodní telefon. Ponorku nespojoval s mateřskou lodí žádný kabel ze skelného vlákna, pouze zvukové vlny. Jakmile je výložník vyhákne, budou odkázáni jen sami na sebe.

Stoneovi se začal svírat žaludek.

Znovu to trhlo. Nad sebou uslyšeli kovový zvuk, jak se uvolnila lana. Člun se ponořil, pak ho zase vynesla vlna, a následně bublala voda do plováků, když Eddie napouštěl nádrže. Nad koulí se zavřela voda. Deep Rover začala, klesat jako kámen, zhruba třicet metrů za sekundu. Stone upřeně hleděl ven. Až na dvě poziční světla na plovácích byla všechna ostatní světla vypnuta. Platila zásada šetřit elektrickým proudem, který bude zapotřebí dole.

Nebylo vidět ani rybku. Po sto metrech se tmavá modř moře zatáhla a nastala tma.

Venku něco blýskalo jako světlice z ohňostroje. Napřed jedna a pak všude kolem.

„Svítící medúzy,“ řekl Eddie. „Pěkný, ne?“

Stone byl fascinován. Měl už sice za sebou několik ponorů, ale žádný v Deep Rover. Opravdu se zdálo, jako by mezi nimi a mořem nic nebylo. Dokonce i červeně doutnající kontrolky a ovládací prvky působily jako součást hejna fluoreskujících živočichů, kteří se hemžili tam venku. Myšlenka, že jeho podmořská továrna by měla stát v tomhle cizorodém univerzu, mu najednou připadala tak absurdní, že se nad ní málem rozesmál.

Jsem přece iniciátor projektu, říkal si. To jsem měl tak dlouho sedět za psacím stolem, až už bych si ani neuměl představit, jak vypadá skutečnost?

Natáhl si nohy, co nejdál to šlo. Během sestupu hovořili málo. S přibývající hloubkou se uvnitř koule ochlazovalo, aniž by to však bylo nepříjemné. Na rozdíl od ponorek jako byly Alvin, MIR nebo Shinkai, které dosahovaly hloubky šesti tisíc metrů, disponovala Deep Rover přímo luxusním systémem regulace vnitřní teploty. Stone si pro jistotu navlékl tlusté ponožky, boty byly v ponorkách zakázané, aby hybným šlápnutím něco nerozbilo, a taky teplý vlněný pulovr. Navzdory chladu mu bylo příjemně. Eddie vedle něj působil klidně a soutstředěně. Tu a tam se z reproduktoru ozval silný hlas, kontrolní hlášení technika na Thorvaldsonu. Slova byla srozumitelná, ale zkreslená, protože zvukové vlny se ve vodě míchaly s tisícem jiných zvuků.

Klesali a klesali.

Po pětadvaceti minutách Eddie zapnul sonar. Vnitřkem se začalo šířit tiché pískání a cvakání, překryté jemným bzučením elektroniky.

Blížili se ke dnu.

„Připravte si popcorn a kolu,“ hlásil Eddie. „Biograf právě začíná.“

A zapnul vnější reflektory.

Gullfaks C, norský šelf

Lars Jörensen stál na nejhořejší plošině ocelové šachty se schodištěm. Plošina vedla od přistávací plochy vrtulníků k obytnému traktu. Složenýma rukama se opíral o zábradlí a díval se na vrtnou věž. Špičky jeho kníru vlály ve větru. Za jasných dnů se věž zdála být na dosah, ale dnes byla hodně daleko. S každou hodinou, kdy houstla mlha před blížící se bouří, byla věž čím dál tím neskutečnější, jako by chtěla úplně vyblednout a proměnit se v pouhou vzpomínku.

Od poslední návštěvy Lundové propadal Jörensen těžkomyslnosti. Přemýšlel o tom, co vlastně chce Statoil stavět na kontinentálním svahu. Bezpochyby plánovali plně automatizovanou továrnu. Možná bude spojena s podpůrnou lodí. Lundová si snad myslela, že ho svou odpovědí odbyla, ale Jörensen nebyl hlupák. Měl navíc i pochopení pro to, co se chystá, totiž že chtějí ušetřit lidi a nahradit je stroji. To dokonce mělo smysl. Stroj si nepotrpí na dobrou kuchyni jako Lars Jörensen, nespí, pracuje v životu nebezpečných podmínkách a nepožaduje mzdu. Stroj si kvůli ničemu nestěžuje, a když má svá léta za sebou, můžou ho vyhodit do starého železa a nemusí se starat o jeho důchod. Na druhé straně si kladl otázku, jak může robot nahradit lidské oči a uši a rozhodovat se na základě intuice. Bez člověka nemůže dojít k selhání lidského faktoru, zajisté. Ale kdyby selhaly stroje a lidé nebyli nablízku, bude to jako v těch utopických filmech, na které se často díval po nocích, zatímco venku moře naráželo do pilířů. Člověk ztratí kontrolu. A stroj nemá smysl pro život a životní prostředí, nemá porozumění pro zájmy svých strůjců, kteří sami sebe vyracionalizovali. Stroj v sobě nemá nic lidského a nemůže proto mít pro nic takového ani porozumění.

Světlo pomalu mizelo. Nebe bylo čím dál šedivější a spustilo se z něj mrholení.

Pěkně hnusnej den, pomyslel si Jörensen.

Ono nestačí, že moře už nějakou dobu smrdí, jako kdyby bylo plno chemikálií. Teď se ještě přidalo počasí se svými vrtochy, aby Jörensenova trudnomyslnost dosáhla vrcholu.

V podstatě pracujeme na troskách, napadlo ho. Ve městě dochů plném zombií, které jedno po druhém vymítáme. Až se zásoby vyčerpají, zůstane nefunkční konstrukce. Naftaři budou odklizeni, plošiny budou odklizeny a na budoucnost se podíváme v televizi. Videosnímky ze světa, do kterého už nebudeme moci zasáhnout, kdyby to bylo potřeba.

Jorensen si povzdychl.

Pomohly někdy někomu takové úvahy? Nejsou příliš zjednodušené? Jednostranné, omezené, sebeospravedlňující? Automobil znamenal konec drožkářů. Tenkrát byla spousta levného koňského masa a zničených existencí. Ale stál dnes někdo o to jezdit drožkou? Když se na věc podíváte vcelku, asi mají pravdu ti druzí. On byl jen starý člověk, který nesnesl pomyšlení, že půjde do penze.

Kdysi velmi dávno, vzpomínal, prožil ten magický okamžik. Leskle učernění muži, z nichž stékaly kapky ropy, si padali do náruče, zatímco z písčité půdy za nimi tryskala k nebi fontána, jež představovala nezměrné bohatství. Bylo to ale opravdu tak? Taková scéna se odehrála ve filmu Gigant s Jamesem Deanem. Tuhle s Deanem měl mnohem raději než tu s Brucem Willisem v Armageddonu, přestože ta druhá se natáčela na skutečné ropné plošině, zatímco Gigant v texaské poušti. Vidět rozesmátého Jamese Deana, jak černě umazaný radostně poskakuje, to bylo něco jako sedět dědečkovi na klíně a nechat si vyprávět, jaké to bylo tenkrát, když děda byl ještě mladý a všechno bylo mnohem lepší. Človíček mu naslouchal a věřil každé slovo.

Děda. Přesně tak! Byl už děda.

Ještě pár měsíců, říkal si Jörensen. A budu to mít za sebou. Bude po všem, bude to pryč. Každopádně se mi povede lépe než těm, kdo jsou dneska mladí. Mě už nemůžou vyracionalizovat, já končím sám a důchod taky ještě dostanu. Skoro bych měl cítit vinu, že odcházím dřív, než ostrovy skončí. Ale to už není můj problém. Ten budou řešit jiní.

Od vzdáleného pobřeží se blížil hluk. Rytmické dunění, které se proměnilo ve vrčení helikoptéry.

Jörensen zaklonil hlavu. Znal všechny modely, které tu létaly. Navzdory vzdálenosti a špatné viditelnosti poznal, že to, co letělo přes Gullfaks a zmizelo v mlze, byl Bell 430. Tlukot listů rotoru se zase proměnil v bručení, to se vzdalovalo, až nakonec utichlo.

Zábradlí se pokrývalo kapičkami jemnými jako prach. Jörensen uvažoval, jestli nemá jít dovnitř. Měl volnou hodinu, a to se stávalo zřídka. Mohl by se dívat na televizi nebo si číst, eventuelně si s někým zahrát šachy. Ale neměl na to náladu. Ne dnes, kdy měl dojem, že obývá ocelovou rakev. Aspoň že moře vypadalo jako vždycky, šedivé, rozčeřené neustálým příbojem.

Daleko za věží, na konci ramene jeřábu, hořel bledým plamenem plyn. Jako maják ztracenců. Hele, to je dobrý! To zní jako filmový titul! To není špatný na starýho dědka, co roky dennodenně dohlíží na leteckou a lodní dopravu.

Možná by měl napsat knihu, až bude v penzi. O době, na kterou si za pár desetiletí skoro nikdo nevzpomene. O době velkých ropných plošin.

A titul bude znít: Maják ztracenců.

Dědo, povídej nám, jak to tenkrát bylo.

Jörensenova nálada se nepatrně zlepšila. To nebyl vůbec špatný nápad. A třeba ani ten den není tak hnusnej.

Kiel, Německo

Gerhard Bohrmann měl pocit, že se propadá do tekutých písků.

Pobíhal mezi Suessem a Mirbachovou, kteří krmili počítač dalšími a dalšími scénáři, a výsledky byly stále fatálnější. Mezitím se pokoušel zastihnout Sigura Johansona, ale marně. Zkusil Johansonův sekretariát na NTNU a tam mu řekli, že pan doktor odcestoval a nebude zřejmě nějaký čas přednášet. Přesněji řečeno: neobjeví se tu po dobu, kterou nelze odhadnout. Byl uvolněn pro jiné úkoly, evidentně s vládním pověřením. Bohrmann si dokázal přibližně představit, jaké úkoly to asi mohou být. Zavolal Johansonovi domů, Pak znovu na mobil. Nic.

Nakonec se šel poradit se Suessem o dalším postupu.

„Přece musí existovat někdo z toho temného kruhu kolem Johansona, kdo je schopen něco rozhodnout,“ řekl Suess.

Bohrmann zavrtěl hlavou.

„To jsou všechno lidi od Statoilu. Když si to rovnou necháme jenom pro sebe, vyjde to nastejno. A co se týče důvěrnosti, když tu věc budeme dál držet jako důvěrnou a dojde k efektu Storegga, tak si nás pěkně namažou na chleba a schlamstnou.“

„Takže co budeme dělat?“

„Na Statoils tím každopádně nejdu.“

„Dobře.“ Suess si promnul oči. „Máš pravdu. Obrátíme se tedy na ministerstvo pro výzkum a rozvoj a na ochranu životního prostředí.

„V Oslu?“

„A v Berlíně. A v Kodani. A v Amsterdamu. Jo, a taky v Londýně. Zapomněl jsem něco?“

„Reykjavík.“ Bohrmann vzdechl. „Panebože! Tak jdeme na věc.“

Suess upřeně hleděl z okna své kanceláře. Bylo odtud vidět na Kielský fjord. Na obrovské jeřáby, které nakládaly lodě, na administrativní budovy a sila. Ničitel námořnictva se ztrácel v šedi mraků a vody.

„Mimochodem, copak tvá simulace říká o Kielu?“ zeptal se Bohrmann. Připadalo mu zvláštní, že si na to ještě pořádně nevzpomněl. Tady, tak blízko vody.

„Tady by to mohlo být dobrý.“

„Aspoň nějaká útěcha.“

„Sháněj toho Johansona. Zkoušej to pořád dokola.“

Bohrmann přikývl a vyšel ven.

Deep Rover, norský kontinentální svah

O nekonečné dálce nemohla být řeč, když Eddie zapnul šest vnějších reflektorů. Čtyři halogeny Quartz o výkonu sto padesát wattů a dva čtyřsetwattové HMI zalily světlem prostor o akčním rádiu asi pětadvacet metrů. Pevné struktury nebyly nikde vidět. Stone po dlouhé cestě zmateně hleděl do tmy. Deep Rover projela perlivou oponou.

Stone se předklonil.

„Co je to?“ zeptal se. „Kde je mořské dno?“

Pak rozpoznal, co kolem nich stoupalo vzhůru. Byly to bubliny. Hnaly se k povrchu. Některé byly malé a jakoby navlečené na šňůře, jiné byly neuspořádané a nepravidelně se točily.

Sonar vydával dál své charakteristické pípání a cvakání. Eddie studoval se staženým obočím údaje na displeji, které informovaly o stavu baterií, vnitřní a vnější teplotě, zásobě kyslíku, tlaku v kabině a tak dál, a vyvolával data z vnějších čidel.

„Děkuju pěkně,“ zavrčel. „To je metan.“

Perlová opona houstla. Eddie odsunul dvě ocelová závaží, která byla upevněna po stranách plováků, a natlakoval do nádrží dodatečný vzduch, aby ponorku udržel ve stabilní poloze. Měli by se nyní vznášet, ale místo toho dál klesali.

„My se odsud nedostaneme. To je neuvěřitelné!“

Ve světle reflektorů se před nimi objevilo dno. Šlo jim v ústrety, a příliš rychle! Stone zachytil pohledem škvíry a díry, a pak zase bylo všude kolem plno bublin. Eddie zaklel a vytlačil z nádrží další vodu.

„Co se to děje?“ chtěl vědět Stone. „Máme problém s výtlakem?“

„Odhaduju, že je to plyn. Jsme uprostřed blowoutu.“

„To je nadělení!“

„Jenom klid.“

Pilot nahodil vrtule. Ponorka se dala do rychlého pohybu skrz bubliny. Stone měl na chvilku pocit, jako když zastavuje výtah. Očima pátral po hloubkoměru. Deep Rover se stále propadala, ale teď už pomaleji. Přesto se dál blížili ke dnu vysokou rychlostí. Nepotrvá to už dlouho, a narazí do něj.

Stone se kousl do rtu a nechal Eddicho dělat jeho práci. V téhle situaci nemělo cenu vyvádět pilota z míry nějakými řečmi. A tak jen tiše sledoval, jak se bubliny zvětšují a opona houstne, a to, co se v blowoutu ještě dalo identifikovat jako dno, se pomalu odklánělo na stranu. Pravý plovák zmizel v prudkém vření a ponorka se naklonila. Stone zadržel dech. A pak tím projeli.

Zatímco předtím kolem nich vše šumělo a vřelo, teď se před nimi klidně rozkládalo mořské dno. Ponorka okamžik zase stoupala. Eddie beze spěchu obsluhoval napouštění a nabral do nádrží trochu mořské vody, až byla Deep Rover Tase, vyvážená a vznášela se těsně nad svahem.

„Všechno je zase v normě,“ hlásil.

Pluli teď maximální rychlostí dvou uzlů, to je v přepočtu asi 3, 7 kilometru za hodinu. Každý jogger by byl rychlejší, ale teď nešlo o to překonávat vzdálenosti. Přesně vzato, byli právě tam, kde na dně stávala Stoneova továrna. Nemohla být daleko. Pilot se zašklebil.

„S tímhle jsme asi nepočítali, co?“

„V takových dimenzích ne.“

„Ne? Když už moře smrdělo jako poslední kanál? Odněkud přece ten plyn unikat musel. Ale vy jste nedal jinak. Chtěl jste za každou

cenu dolů.“

Stone ho neuznal za hodná odpovědi. Narovnal se a hledal známky hydrátu, ale momentálně nebyl žádný vidět, jen tu a tam červ. Na dně ležela velká plochá ryba podobná platýsovi. Když se přiblížili, ryba se líně zvedla, zvířila trochu bahna a zmizela ze světla.

Bylo to neskutečné, sedět zde uvnitř, zatímco zvenku voda vyvíjela na akrylátovou kouli tlak téměř sto kilogramů na čtvereční centimetr. V téhle situaci bylo všechno umělé. Nasvícená zóna na svahové desce s pohyblivými stíny, jak se přes ni zvolna sunula Deep Rover. Čerň za difúzním světlem. Automaticky vyrovnávaný vnitřní tlak. Vzduch na dýchání, který sem nepřetržitě proudil z tlakových láhví, zatímco chemikálie pohlcovaly vydýchaný kysličník uhličitý. Nic tady dole nelákalo člověka, aby tu setrval. Stone mlaskl. Jazyk se mu lepil na patro. Vzpomněl si, že už hodiny před ponorem nic nepil. Pro všechny případy byly na palubě Human Range Extender, speciální láhve, když už to nešlo jinak, ale každému, kdo nastupoval do ponorky, naléhavě radili, aby si řádně vyprázdnil měchýř, a to tak, aby zůstal chvíli prázdný. Stone a Eddie měli od časného rána jen sendvič s burákovým máslem a čokoládovou tyčinku s vlákninami. Potápěčskou stravu. Výživnou, sytou a suchou jak písek na Sahaře.

Stone se pokusil uvolnit. Eddie podal krátkou zprávu na Thorvaldsona. Tu a tam spatřili mušle nebo hvězdice. Pilot ukázal pohybem ruky ven.

„Úžasný, co? Jsme hlouběji než devět set metrů a je naprostá tma. A přesto se týhle oblasti říká zóna zbytkového světla.“

„A nejsou na světě místa, kde je voda tak čistá, že světlo skutečně pronikne až do tisíce metrů?“ zeptal se Stone.

„Jistě. Ale žádný lidský oko není schopný to rozeznat. Nejpozději od sta, sto padesáti metrů, je pro našince naprostá tma. Byl jste někdy hlouběji než tisíc metrů?“

„Ne. A vy?“

„Párkrát.“ Eddie pokrčil rameny. „Je tam tma jako v prdeli stejně jako tady. Já se radši držím tam, kde je světlo.“

„Copak? Nemáte ctižádost na hloubkový sestup?“

„A na co? Jacques Picard zvládl deset tisíc sedm set čtyřicet metrů. Do toho by se mně nechtělo. Byl to vědecký výkon první třídy, ale těžko tam mohl něco vidět.“

„Jak to můžete vědět?“

„Já to nevím. Ale neumím si představit, že by tam něco bylo. A i kdyby, myslím, že v bentosféře je to zábavnější než v hlubokomořských příkopech. Tam se aspoň něco děje.“

„Promiňte,“ ozval se Stone, „ale nebyl Picard v hloubce jedenáct tisíc tři sta čtyřicet metrů?“

„Jo tak,“ zasmál se Eddie. „Já vím, tohle stojí ve všech možnejeh učebnicích. To je špatnej údaj. Záleží na měřicím přístroji. Ten byl kalibrovanej ve Švýcarsku, ve sladký vodě. Rozumíte? Sladká voda má jinou hustotu. Proto se při jediným ponoru s lidskou posádkou do nejhlubšího místa na světě přepočítali. Oni totiž…“

„Okamžik. Tady!“

Světlo před nimi mizelo ve stínu. Když se dostali blíž, zjistili, že dno je zde propadlé. Světlo se ztrácelo v propasti.

„Zastavte!“

Eddicho prsty kmitaly po tlačítkách a knoflících. Nastavil zpětný chod a Deep Rover zůstala stát na místě. Pak se začala pomalu otáčet.

„Je tu dost silný proudění,“ řekl Eddie. Ponorka se pomalu otáčela dál, dokud reflektor neosvítil okraj propasti. Oba zírali na zlom.

„Vypadá to, jako kdyby se to propadlo před chvílí,“ řekl Eddie. „Je to dost čerstvý.“

Stone nervózně těkal očima.

„Co říká sonar?“

„Ten je aspoň čtyřicet metrů pod námi. A napravo ani nalevo taky nic nechytám.“

„To znamená, že deska…“

„Tady žádná deska není. Ulomila se.“

Stone se kousl do spodního rtu. Museli být v bezprostřední blízkosti jeho továrny. Ale před rokem tu žádná propast nebyla. Pravděpodobně ještě ani před několika málo dny.

„Sestoupíme níž,“ rozhodl. „Podíváme se, kam to vede.“

Deep Rover se dala do pohybu a klesala podél kraje zlomu. Za necelé dvě minuty reflektory znovu nasvítily dno. Vypadalo to tam jako po bombardování.

„Měli bychom se o pár metrů zvednout,“ mínil Eddie. Tady dole je to rozervaný a mohli bychom do něčeho narazit.“

„Ano, hned., Zatraceně, před námi! Podívejte se.“

V zorném poli se objevila metr široká utržená roura. Stáčela se přes velkou hromadu kamení a mizela za světelným kuželem. Z roury se táhly tenké černé ropné nitky, které stoupaly kolmo vzhůru na hladinu.

„To je potrubí!“ vykřikl Stone rozčileně. „Panebože!“

„To bylo potrubí,“ řekl Eddie.

„Budeme sledovat jeho průběh.“

Stonea zamrazilo. Věděl, kam to potrubí vede, popřípadě odkud vedlo. Byli na území továrny.

Ale žádné území tu už nebylo.

Před nimi se náhle objevila rozervaná stěna. Zdálo se, že vůbec nemá konec. Eddie v poslední vteřině vytáhl ponorku nahoru. Teprve když vypluli nad ni, Stone uviděl, že to není žádná stěna, nýbrž mohutný kus mořského dna, který se postavil svisle. Za ním zase strměla kolmá propast. Ve světle reflektorů se míhaly částice sedimentu a ztěžovaly výhled. Pak světla opět zachytila proud rychle stoupajících bublin. Tryskaly z příkopu s hranatými okraji.

„Panebože,“ zašeptal Stone. „Co se to tu stalo?“

Eddie neodpověděl. Udělal zatáčku, kterou se vyhnuli proudu bublin. Viditelnost se zhoršovala. Na okamžik ztratili potrubí z očí, ale pak se v kuželu světla zase objevilo. Vedlo dolů.

„Zasraný proudění,“ řekl Eddie. „Táhne nás to do blowoutu.“

Deep Rover se začala obracet.

„Dál podle potrubí!“ rozkázal Stone.

„To je šílenství. Musíme se vynořit.“

„Továrna je tady,“ trval Stone na svém. „Musí se každou chvíli objevit přímo před námi.“

„Tady se neobjeví vůbec nic. Tady je všechno zničený.“

Stone neříkal nic. Před nimi se potrubí ohýbalo nahoru, jako kdyby ho zkroutila obrovská pěst a končilo jako utržený pahýl. Rozervaná ocel se proměnila v bizarní skulpturu.

„Pořád ještě chcete dál?“

Stone přikývl. Eddie přimanévroval těsně k rouře. Chvíli stáli proti zubatému otvoru jako proti obří tlamě. Pak se ponorka znovu rozjela podél potrubí.

„Tady to vede dolů do prázdna,“ řekl Eddie.

Kolem nich to opět začalo perlit.

Stone sevřel pěsti. Začalo mu docházet, že Alban bude mít nakonec pravdu. Měli sem poslat robota. Ale o to absurdnější se mu zdálo, aby to vzdával právě teď. Nemůže přijít Skaugenovi na oči bez podrobné zprávy. Tentokrát se už nenechá na nic nachytat.

„Eddie, dál!“

„Vy jste se zbláznil!“

Za utrženou rourou se zbořeniště strmě propadalo a víření sedimentu sílilo. Na Eddiem bylo poprvé znát určité napětí. Každým okamžikem se před nimi mohla vynořit nová překážka.

A pak uviděli továrnu.

Přesně vzato viděli jenom několik příčných výztuh, ale v tu chvíli Stone konečně pochopil, že prototyp Kongsberg už neexistuje. Továrna ležela dole pod sutinami propadlé desky, o padesát metrů níž, než původně stála.

Stone se díval pozorně. Z kovových vzpěr se něco uvolňovalo a směřovalo k nim nahoru.

Bubliny.

Ne, to bylo víc než jen bubliny! Stoneovi to připomnělo kolosální plynový vír, který pozorovali z paluby Sonne. Blowout, který nastal, když chapadlo robota prorazilo hydrátovou kru.

Náhle se ho zmocnila panika.

„Pryč!“ zakřičel.

Eddie odhodil zbylá závaží. Ponorka poskočila a vystřelila vzhůru, následovaná obrovskou bublinou. Byli znovu uprostřed víru a propadali se. Moře kolem nich jen vřelo.

„Kurva!“ zařval Eddie.

„Co se tam u vás dole děje?“ ozval se plechový hlas technika z Thorvaldsonu. „Eddie? Ohlas se! Měříme tady divný věci, nahoru stoupá strašně moc plynu a hydrátu.“

Eddie zmáčkl tlačítko pro odpověď.

„Odhazuju trup. Jdeme nahoru.“

„Co se děje? Vy jste…“

Technikův hlas zanikl v ohlušujícím rámusu. Zasyčelo to a třesklo. Eddie odpálil balíky baterií a části trupu. Bylo to opatření pro případ krajní nouze, jak se rychle zbavit váhy. Zbytek trupu Deep Rover s akrylátovou koulí se začal točit a znovu stoupat. Pak plavidlem otřásl prudký náraz. Stone uviděl vedle sebe obrovský kus skály, který plyn nesl s sebou nahoru. V kouli se všechno převrátilo vzhůru nohama. Stone slyšel pilota křičet, že byli znovu zasaženi. Tentokrát dostali úder zprava, který je vynesl stranou z blowoutu. Deep Rover okamžitě dostala vztlak a letěla nahoru. Stone svíral opěradla křesla a víc ležel, než seděl Eddie na něho dopadl se zavřenýma očima. Přes obličej mu tekla krev. Stone si zděšeně uvědomil, že teď je odkázán jenom sám na sebe. Horečně se pokoušel si vzpomenout, jak se ponorka novu uvede do rovnováhy. Řízení se dalo přepnout od Eddicho k němu, ale jak?

Pilot mu to předtím ukazoval. Byl to tenhle knoflík! Stone ho tedy stiskl a zároveň se pokusil odsunout ze sebe bezvládné tělo. Nebyl si jistý, jestli vrtule vůbec ještě funguje, poté co Eddie odpálil pouzdro. Na hloubkoměru se míhala čísla a ukazovala mu, že ponorka teď rychle stoupá. V zásadě bylo jedno, kam kormidluje. Podstatné bylo, že míří nahoru. Problémů s dekompresí se nemusel obávat, protože tlak v kabině Deep Rover odpovídal tlaku na vodní hladině.

Rozsvítila se výstražná kontrolka. Reflektor na pravém plováku zhasl. Pak zhasla veškerá světla. Kolem Stonea se rozlila černá tma.

Začal se třást.

Uklidni se, říkal si. Eddie ti přece vysvětlil všechny funkce. Je tady nouzový agregát. Je to jeden z těch knoflíků v úplně horní řadě na ovládacím pultu. Buď se zapne sám od sebe, nebo to musím udělat já. Stone nahmatal prsty vypínač a dál zíral do tmy.

Co to bylo?

Bez reflektorů na ponorce musela být kolem tma jako v pytli. Ale tohle bylo světlo.

Že by už byli tak těsně pod hladinou? Poslední údaj, co viděl na hloubkoměru, než zhasly reflektory, byl asi sedm set metrů. Ponorka se pořád ještě vznášela podél kontinentálního svahu. Byli dosud pod úrovní šelfu a tím i mimo dosah jakéhokoli světla. Že by mámení smyslů? Stone přimhouřil oči.

Modravé světlo bylo tak slabé, že ho spíš tušil, než viděl. Stone se vedl, narovnal se a spatřil ten tvar. Trychtýřovitou trubici, jejíž druhý konec se ztrácel ve tmě propasti. Stone zadržel dech. Bylo to šílené, ale teď by přísahal, že ta věc září o to jasněji, čím víc se k ní přibližuje. Většinu světelných vln pohlcuje voda. Jestli je to pravda, muselo být značný kus daleko.

A tím pádem obrovské.

Trubice se pohybovala.

Zdálo se, že trychtýř se rozpíná, zatímco se celý útvar pomalu ohýbá. Stone se ani nepohnul, prsty hledající spínač nouzového proudu mu ztuhly a on seděl jako očarovaný. To, co viděl, byla mimo jakoukoli pochybnost bioluminiscence, filtrovaná miliony krychlových metrů vody a plynu. Ale která fluoreskující mořská bytost mohla být tak nepředstavitelně veliká? Krakatice obrovská? Tohle bylo větší než kterákoli krakatice. Bylo to větší než ta nejsmělejší fantazie o krakatici.

Nebo si to všechno namlouval? Klam na sítnici vyvolaný náhlým přechodem ze světla do tmy? Duchové zhaslých reflektorů?

Čím déle se na tu svítící věc díval, tím méně svítila. Trubice pomalu klesala dolů.

A pak zmizela.

Stone začal okamžitě znovu hledat vypínač nouzového agregátu. Ponorka klidně a rovnoměrně stoupala vzhůru a Stone cítil nádech ulehčení, že se teď už brzy dostane na povrch a noční můra skončí. Každopádně nebyly ztraceny videokamery, poté co Eddie odpálil pouzdro. Jestlipak nasnímaly tu svítící věc? Dokážou zachytit tak slabé impulzy?

Bylo to tady. Nemýlil se. A najednou si vzpomněl na ten podivný záběr, který natočil Victor. Na tu druhou věc, která tak rychle zmizela ze světelného kužele. Panebože, pomyslel si. Na co jsme to narazili?

Aha! Tady je ten vypínač.

Agregát nouzového elektrického proudu naskočil a začal bzučet. Napřed se rozsvítily kontrolky na panelu, poté vnější reflektory. Za okamžiku se Deep Rover opět vznášela jako kokon světla.

Eddie ležel vedle něj s otevřenýma očima.

Stone se k němu sklonil, když vtom se za Eddiem něco objevilo. Načervenalá mračná plocha se převracela směrem k ponorce. Stoneova ruka se vymrštila k řídicímu pultu, protože si myslel, že narazí do svahu.

Poté si uvědomil, že to svah narazí do ponorky.

Blížil se k ní.

Pevninský svah se hnal proti ponorce!

To bylo poslední, co Stone pochopil, než obrovský náraz rozdrtil akrylátovou kouli na tisíc kousků.

Bell 430, Norské moře

V Trondheimu to ještě vypadalo na klidný let. Časem však sebou stroj začal házet tak, že měl Johanson problém věnovat dostatečné soustředění americké poezii. Během uplynulé půlhodiny obloha dramaticky potemněla a neustále klesala dolů. Tížila helikoptéru, jako kdyby ji chtěla zatlačit do moře. Nárazy větru zmítaly Bell 430 sem a tam.

Pilot se otočil dozadu.

„Je všechno v pořádku?“

Johanson zaklapl knihu a díval se ven. Hladina moře se ztrácela v mlze. Vrtné ostrovy a lodě rozeznával jenom jako stíny. Odhadoval, že příboj musel v posledních minutách pořádně zesílit. Schylovalo se k bouři.

„Nemusíte si dělat žádné starosti,“ řekl pilot. „Nemáme nejmenší důvod k obavám.“

„Já si žádné starosti nedělám. Co vlastně říkají meteorologové?“

„Že bude foukat vítr.“ Pilot se podíval na barometr na palubní desce. „Vypadá to, že schytáme menší orkán.“

„Je od vás hezké, že jste mi to neřekl předem.“

„Já to nevěděl.“ Muž pokrčil rameny. „Tak skvěle předpovědi počasí zase nefungují., Bojíte se létat?“

„Vůbec ne. Docela se mi to líbí,“ řekl Johanson důrazně. „Jen mi dělá starost, že spadneme.“

„Nespadneme. Podél pobřeží je to brnkačka. Dneska se nám nemůže stát nic horšího, než že se párkrát pořádně zhoupneme.“

„Jak daleko už jsme?“

„Polovinu cesty máme za sebou.“

„Tak dobře.“

Johanson znovu rozevřel knihu.

Do hluku motorů se mísilo dalších tisíc zvuků. Praskalo to, skučelo a pískalo. Dokonce snad i zvonilo. Co všechno udělá vítr s akustikou! Johanson otočil hlavu na zadní lavici, ale hluk utichl.

Věnoval se opět myšlenkám Walta Whitmana.

Efekt Storegga

Před osmnácti tisíci lety, za vrcholné fáze doby ledové, ležela hladina moře všude na světě zhruba o sto dvacet metrů níže než počátkem třetího tisíciletí. Obrovské vodní masy byly tehdy vázány v ledovcích. Podle toho také šelfové oblasti tížil mnohem menší tlak vody a některá dnešní moře ještě neexistovala. Některá se následkem zamrznutí stávala mělčími a některá nakonec vyschla a proměnila se v rozsáhlé bažinaté krajiny.

Klesající tlak vody vedl na mnoha místech světa k tomu, že se dramaticky měnila stabilita hydrátů. Zvláště ve vysoko položených oblastech kontinentálních svahů se během krátké doby uvolnilo obrovské množství metanu. Ledové jímky, ve kterých byl uvězněn a komprimován, roztály. Co na svazích tisíce let fungovalo jako malta, se nyní pro ně stalo výbušninou. Uvolňovaný metan jedním rázem zvětšoval svůj objem stočtyřiašedesátkrát, na své cestě ven roztáhl póry a skuliny v sedimentu a zanechal po sobě porézní trosky, které nedokázaly unést svou vlastní váhu.

Následkem toho se začaly kontinentální svahy sesouvat a strhávaly s sebou velké části šelfu. Nepředstavitelné množství materiálu se hrnulo v bahnitých lavinách stovky kilometrů dál do hlubokého moře. Plyn se dostal do atmosféry a přivodil tam převratné klimatické změny, ale sesuvy měly ještě další, bezprostřední účinky, nejen na život v moři, nýbrž také na pobřežní regiony pevnin a ostrovů.

Někdy ve druhé polovině dvacátého století vědci u pobřeží středního Norska učinili hrůzný objev. Narazili na stopy takového sesuvu. Přesněji řečeno bylo to vícero sesuvů, které odnesly velkou část tamního kontinentálního svahu a odehrály se před více než čtyřiceti tisíci lety. K tomu přispěla řada faktorů. Doby meziledové, kdy stoupla teplota mořských proudů kolem svahů, nebo ony doby ledové jako před osmnácti tisíci lety, kdy sice byla zima, ale tlak vody přesto klesal. Přesně vzato tvořily fáze stability hydrátů, viděno z pohledu historie Země, výjimku.

Ale v jedné takové výjimce žili i lidé takzvaného novověku. A ti měli příliš velký sklon mylně si vykládat klamný stav klidu jako pravidlo. Dohromady se tenkrát svezlo do hloubky v několika mohutných lavinách pět a půl tisíce krychlových kilometrů norského šelfu. Mezi Skotskem, Islandem a Norskem našli badatelé haldu bahna dlouhou osm set kilometrů. Jediné, co je na tom zneklidňovalo, bylo poznání, že k největšímu utržení svahu došlo ne zas tak dávno, nebylo to ani deset tisíc let. Dali této události jméno sesuv Storegga a doufali, že se už nikdy nemůže zopakovat.

Pochopitelně to byla naprosto nesmyslná naděje. Ale snad by bylo ještě pár tisíc let uběhlo v klidu. A možná by byly další doby ledové a meziledové uvolnily sesuvy v únosných krocích, kdyby se přes noc neobjevil jistý červ s nákladem bakterií a kdyby průvodní okolnosti nevedly k tomu, co se nyní dělo.

Jean-Jacques Alban na palubě Thorvaldsonu tušil, že už ponorku ni kdy neuvidí, poté co se kontakt přerušil. Ale nemohl si udělal představu o rozměrech toho, co se právě dělo jen pár set metrů pod trupem výzkumné lodi. Rozklad hydrátů bezpochyby vstoupil do zničujícího stadia, zápach po zkažených vejcích se během poslední čtvrthodiny stal nesnesitelným a na neustále mohutnějících rozbouřených vlnách se pohupovaly šumící bílé kusy, které byly čím dál větší. Alban věděl i to, že každé další prodlévání na kontinentálním svahu se rovná kolektivní sebevraždě. Sílící proud plynu by už brzy snížil povrchové napětí vody a oni by se potopili. Co se dělo tam v hlubinách, bylo naprosto nevypočitatelné. Nenáviděl sice pomyšlení na to, že se musí vzdát Deep Rover i její posádky, ale něco mu neomylně napovídalo, že Stone a pilot jsou už stejně ztraceni.

Mezi vědci a posádkou mezitím vyvstal velký rozruch. Ne každý věděl, co šumění a zápach ve skutečnosti znamenají. Bouře k celkové nejistotě přidala své. Snesla se z nebe jako rozhněvaný bůh a s narůstající silou hnala stále vyšší vlny po Norském moři. Ty narážely do trupu Thorvaldsonu a tříštily se v myriádách jiskřivých kapek. Za chvíli už nebude možné udržet se na nohou.

V této situaci musel Alban vážit mnohá pro a proti. Bezpečnost Thorvaldsonu se nedala měřit optikou rejdařství nebo jeho významem pro vědu. Byla měřitelná pouze hodnotou lidského života. K tomu patřily i životy obou mužů v ponorce, jejichž osud Alban spíš cítil v kostech, než si ho uvědomoval v hlavě. Zůstat nebo utéct, obojí bylo stejně špatné a obojí stejnou měrou správné.

Alban se podíval přimhouřenýma očima na černé nebe a setřel si Z tváře dešťovou vodu. V týž moment se moře na pár okamžiků uklidnilo. Bouře ve skutečnosti nepolevovala, jenom se potřebovala nadechnout, aby mohla pokračovat dvojnásobnou silou.

Alban se rozhodl zůstat.

Tam dole se mezitím završovala katastrofa.

V jediném okamžiku se narušené hydráty, předtím stabilní ledová I mlč a žíly v pórech sedimentů, nyní trosky rozežrané od červů a bakterií, rozpadly. Na trase dlouhé sto padesát kilometrů se spojení vody a metanu ve formě ledu proměnilo ve výbušný plyn. Zatímco se Alban úporně snažil udržet na nohou a neupadnout, plyn si razil cestu do volného prostoru, odpaloval kolmé stěny, trhal skály a otřásal šelfem, který se propadal dopředu. Krychlové kilometry kamení se sesypaly během jediné vteřiny. Zatímco hluboko dole se hroutily nové a nové vrstvy, celý kontinentální okraj byl v pohybu a dral se na jejich místo. V mohutné řetězové reakci se sesouvaly masy, dopadaly na poslední pevné struktury a rozemílaly je na bahno.

Šelf mezi Skotskem a Norskem s jeho čerpadly, potrubími a ropnými plošinami ukazoval první trhliny.

Někdo skrze bouři křičel na Albana. Ten se otočil a uviděl zástupce vědeckého šéfa, jak divoce mává rukama. Jeho slovům bylo v bouři stěží rozumět.

„Svah,“ jenom slyšel Alban. „Svah!“

Po krátkém zrádném klidu se moře rozbouřilo doopravdy. Do Thorvaldsonu narážely těžké vlny. Alban vrhl zoufalý pohled směrem k výložníku, jímž spouštěli Deep Rover. Voda se pěnila. Zápach metanu byl nesnesitelný. Odtrhl odtud pohled a utíkal doprostřed lodi. Jeden muž ho popadl za rukáv.

„Pojďte, Albane! Panebože! To musíte vidět.“

Loď se otřásla. Albanovi tupě zadunělo v uších, byl to zvuk z hloubi moře. Hnali se po úzkém rozkymáceném schodišti na můstek.

„Tady!“

Alban upřel zrak na přístrojovou desku se sonarem, který pokračoval v ohledávání dna. Nevěřil svým očím.

Žádné dno tam nebylo.

Bylo to, jako by se díval do malstromu.

„Svah se sesouvá,“ zašeptal.

V tom okamžiku mu bylo jasné, že pro toho bláznivého inženýra a Eddicho už nemůže nic udělat. Co dosud jen tušil, se proměnilo v děsivou jistotu.

„Musíme odtud pryč,“ řekl. „Okamžitě!“

Kormidelník k němu otočil hlavu. „A kam?“

Alban horečně přemýšlel. Nyní měl naprostou jistotu. Věděl, co se tam dole dělo, a věděl i to, co bude následovat. Hnát se do přístavu bylo vyloučeno. Thorvaldson měl jedinou šanci, dostat se co nejrychleji do hlubších vod.

„Odeslat radiodepeše,“ řekl. „Norsko, Skotsko, Island, všem, kdo sousedí s mořem. Ať evakuují pobřeží. Vysílat nepřetržitě! Zastihnout, koho se dá!“

„Co je se Stonem a…,“ začal vědecký zástupce. „Jsou mrtví.“

Alban se neodvažoval domyslet, jak mohutný to byl sesuv. Air už jenom to, co ukazoval sonar, stačilo, aby se mu po zádech rozlil studený pot. Pořád ještě byli v kritické oblasti. Pár kilometrů směrem do šelfu, a ztroskotali by. Směrem ven na otevřené moře se dalo očekávat, že si možná zachrání holé životy. Budou se muset postavit zuřící bouři, ale to se dá zvládnout.

Alban si vybavil v paměti morfologii kontinentálního svahu. K severozápadu se moře svažovalo ve vícero velkých terasách. Když budou mít štěstí, v horní části už bude po lavině. Ale efekt Storegga nic nezastaví. Celý svah se sveze do hlubokého moře, stovky kilometrů daleko a až do třiapůltisícové hloubky. Až do hlubin východně od Islandu pronikne hmota a Severní i Norské moře se otřesou jako při tisíciletém zemětřesení.

Kam tedy mají plout?

Alban odvrátil hlavu od přístrojů.

„Kurs Island,“ řekl.

Miliony tun bahna a sutě letěly dolů.

Když první výběžky laviny vtrhly do Faersko-shetlandského kanálu, mezi Skotskem a Norským příkopem už neexistovaly žádné terasy na pevninském svahu, byla to už jenom rozpuštěná hmota, která se obrovskou silou vezla hlouběji a hlouběji a strhávala s sebou všechno, co dosud mělo strukturu a tvar. Část sesuvu se rozplynula západně od Faerských ostrovů a zastavila se konečně na podmořských lavicích, které obklopovaly Islandskou pánev. Další část se rozplynula podél hřbetu mezi Islandem a Faerskými ostrovy.

Ale většina laviny duněla Faersko-shetlandským kanálem jako po gigantické skluzavce. Zánik nemohlo nic zastavit. Tatáž hlubokomořská pánev, kterou před tisíci lety vytvořil sesuv Storegga, se teď plnila ještě větší lavinou, která se nezadržitelně drala vpřed a vytvářela přitom mohutný vír.

Pak se ulomila hrana šelfu.

V šířce padesát kilometrů se prostě utrhla. A to byl jenom počátek toho všeho.

Sveggesundet, Norsko

Ihned po Johansonově odletu Tina Lundová přeložila svá zavazadla do jeho Jeepu a vyrazila.

Jela rychle. Počínající déšť zmáčel silnici. Johanson by patrně protestoval, ale Lundová byla toho názoru, že co je vůz schopen ze sebe vydat, to se po něm taky má chtít. Bylo silně zataženo a v takovém počasí stejně není nic k vidění.

S každým kilometrem, kterým se blížila k Sveggesundetu, cítila větší a větší úlevu.

Uzel byl rozetnut. Poté co se vyjasnila ta záležitost se Stonem, neprodleně zavolala Karemu Sverdrupovi a navrhla mu, aby spolu strávili pár dní u moře. Sverdrup byl potěšen, ale taky poněkud zaskočen, jak se jí zdálo. Něco na jeho reakci dávalo tušit, že Johanson měl pravdu. Ze zmatek uplynulých týdnů zvládla v posledním okamžiku, protože jinak by byl Kare Sverdrup pryč. Na chvíli se jí zmocnil strach, že to pokazí, a už se slyšela říkat slova, která pro její způsob vztahů zněla nebezpečně závazně.

Johanson zbořil dům. Dobře. Ale taky je možné zkusit ten dům postavit.

Když po rychlé jízdě Jeep sjížděl hlavní sveggesundetskou silnicí dolů k pobřeží, Lundová cítila, jak se jí zrychluje tep. Zaparkovala vůz na veřejném parkovišti nad Fiskehusetem. Odtud vedla příjezdová cesta a pěší stezka k pláži. Nebyla to opravdová písečná pláž. V naplaveném štěrku a oblázcích rostl vřes a kap radí. Krajina kolem Sveggesundetu byla sice plochá, ale romanticky divoká a Fiskehuset, který stál se svou terasou obrácen přímo k moři, nabízel překrásný výhled. Dokonce i dnes, za deště a špatné viditelnosti.

Lundová se pomalu loudala těch pár kroků k restauraci a vešla dovnitř. Ale Kare Sverdrup tam nebyl a otevřeno taky ještě neměli. Pomocnice z kuchyně, která právě přinášela bednu se zeleninou, jí řekla, že Sverdrup si něco vyřizuje ve městě. Možná šel do banky nebo k holiči, ale každopádně neříkal nic o tom, kdy se vrátí. Jeho chyba, pomyslela si Lundová.

Byli domluveni, že se sejdou tady. Asi to bylo tou rychlou jízdou Johansonovým Jeepem, ale byla tu o hodinu dřív. Jak se mohla takhle přepočítat? Bude se muset posadit do restaurace a čekat. Ale to je hloupé. Vypadalo by to nepatřičně: Hele, koukej, kdo už je tady. Nebo ještě hůř: Tě bůh, Kare, kdes byl? Čekám tu na tebe už celou věčnost! Vyšla na terasu Fiskehusetu. Déšť ji šlehal do tváře. Jiní by se zas okamžitě stáhli dovnitř, ale Lundová špatné počasí nevnímala. Prožila dětství na venkově. Měla ráda slunečné dny, ale bouřka a déšť jí taky dělaly dobře. Přesně vzato, teprve teď jí bylo jasné, že nárazy větru, které házely Jeepem poslední půlhodinu, ohlašovaly bouřku, jež nyní byla na spadnutí. Nebyla už taková mlha, zato se mraky honily nízko po nebi. Kam až dohlédla, bylo moře rozbrázděné a všude bílá pěna.

Něco jí připadalo divné.

Byla tu dost často na to, aby dostatečně poznala okolí. Přesto se jí zdálo, že břeh dnes není takový jako jindy. Kamení a skály se táhly dál do moře než obyčejně, navzdory dorážejícím vlnám. Dokonce to vypadalo, jako by nastal neplánovaný odliv.

Musím se mýlit, řekla si.

Rychle se rozhodla, vytáhla mobil a vytočila Sverdrupovo číslo. Může mu zrovna tak dobře říct, že už je tady. Bude to lepší, než kdyby se překvapení nepovedlo. Protáhlý obličej nebo jen trochu nedostatečně projevenou radost by dnes nevydržela.

Po čtvrtém zazvonění se ozvala hlasová schránka.

Taky dobře. Osud tomu chtěl jinak.

Shrnula si z čela mokré vlasy a šla zase dovnitř v naději, že snad už aspoň budou mít zapnutý kávovar.

Tsunami

Moře bylo plné oblud.

Od nepaměti skýtalo prostor mýtům, metaforám a prapůvodnímu strachu. Odysseovi druhové padli za oběť šestihlavé Scylle. Poseidon ve zlosti nad Cassiopeinou pýchou vytvořil nestvůru Četa a z pomsty za radu Tróje poslal Laokoonovi na krk obrovského mořského hada. Kolem Sirén se dalo proplout jen s ušima zalitýma voskem. Vodní víly, mořští plazi a obří krakeni jitřili fantazii. Antipodem všech lidkých hodnot se nakonec stal Vampyrotheutis infernalis. Dokonce i rohatá biblická zvířata vystupovala z moře. A právě věda, jejímž základem je skepse, nyní hlásala pravdivost všech legend a příběhů, nad nimiž se tajil dech, poté co se znovu objevily lalokoploutvé ryby a potvrdila se existence krakatice obrovské. A lidé, kteří tisíce let pociťovali bázeň před obyvateli hlubin, jim začali nadšeně šlapat na paty. Obludy, skutečné stejně jako vymyšlené, se staly dobrými kamarády a plyšovými talismany zkoumání.

Až na jednu.

Ta byla nejhorší ze všech. Dokázala vyvolat paniku i v tom nejstřízlivějším rozumu. Kdykoli se zvedla z moře a vystoupila na pevninu, šířila smrt a zkázu. Za jméno vděčí japonským rybářům, kteří na otevřeném moři neměli tušení o její hrůze, a když se vrátili domů, našli vesnice zpustošené a své blízké mrtvé. Vymysleli pro obludu slovo, které doslovně přeložené znamená „smrt v přístavu“. Tsu jako přístav, nami jako vlna.

Tsunami.

Albanovo rozhodnutí nabrat kurs nad hluboké vody svědčilo o tom, že obludu a její zvláštnosti zná. Největší chybou by totiž bylo hnát se do domnělého bezpečí přístavu. Udělal tedy to jediné správné.

Zatímco se Thorvaldson probojovával mohutnými vlnami, kontinentální svah a okraj šelfu se dál řítily do hlubin. Vzniklý vír snížil mořskou hladinu na veliké ploše. Vlny se prstencově šířily z místa propadu a hnaly se rychle na všechny strany. Nad centrem otřesu, které mělo rozlohu několika tisíc čtverečních kilometrů, byly ještě tak nízké, že se nedaly rozeznat od zuřící bouřky. Amplituda obnášela necelý metr nad hladinou moře.

Ale pak se dostaly na mělký šelf.

Alban se záhy naučil, čím se tsunami liší do obyčejných vln. Skoro vším. Mořský příboj je zpravidla způsoben pohybem vzduchu. Když sluneční záření ohřívá atmosféru, oteplení neprobíhá vždy rovnoměrně po celém povrchu zemském. Vznikají vyrovnávací větry, které na vodní ploše vytvářejí tření, a tím i vlny. Ani orkány nerozhoupají moře na víc než patnáct metrů. Obří vlny jako proslulé freak waves tvořily výjimku. Maximální rychlost normálních bouřkových vln se pohybovala mezi devadesáti a sto kilometry za hodinu a působení větru se omezovalo jen na horní vrstvy moře. Od hloubky dvou set metrů byl všude klid.

Ale vlny tsunami nevznikaly na povrchu, nýbrž v hloubce. Nebyly výsledkem působení větru, nýbrž pramenily ze seizmického šoku, a nárazové vlny se pohybovaly úplně jinou rychlostí. Především však byla energie vln tsunami svedena vodním sloupcem až k mořskému dnu. Vlna tak měla na každém místě v moři, ať bylo jakkoli hluboké, kontakt se zemí. V pohybu se ocitla veškerá vodní hmota.

Nejlepší příklad, znázorňující tsunami, jednou ukázali Albanovi nikoli na počítači, ale mnohem jednodušeji. Někdo naplnil plechové vědro vodou a zespoda do něj kopl. Následkem toho se na hladině vytvořilo několik soustředných vln. Otřes dna se přenesl na celý objem a v podobě vln se dostal nahoru.

Tento jev, řekli mu pak, si prostě musí představit v miliónkrát větším měřítku.

Prostě.

Tsunami, které rozpoutal sesuv, se hnalo počáteční rychlostí sedm set kilometrů za hodinu na všechny strany s extrémně vysoko postavenými plochými hřebeny. Už první vlna odtransportovala milion tun vody a tomu odpovídající množství energie. Po několika minutách narazila do zlomové hrany šelfu. Mořské dno bylo mělčí a zbrzdilo čelo vlny, aniž by však podstatně zmírnilo přenášenou energii. Masy vody se tlačily dál, a protože už nemohly postupovat tak rychle, začaly se zvedat do výšky. Čím bylo moře mělčí, tím výše tsunami rostlo, zatímco jeho vlnová délka se dramaticky zmenšovala. Na jejím hřebenu se vezly bouřkové vlny. Když tsunami dorazilo k prvním vrtným plosi nám v severomořském šelfu, mělo rychlost už jenom čtyři sta kilometrů za hodinu, ale zato už bylo patnáct metrů vysoké.

Patnáct metrů nebylo nic, kvůli čemu by si na plošinách museli dělat nějak vážné starosti, pokud se jednalo o obyčejné vlny způsobené bouřkou.

Naproti tomu nárazová vlna, která sahala od mořského dna až ke hladině, korunovaná patnáctimetrovou horou z vody a ženoucí se čtyřstovkou, se rovnala účinku nárazu Jambo-Jetu.

Gullfaks C, norský šelf

Lar s Jörensen si chvíli myslel, že už je na to, aby na Gullfaksu vydržel ještě těch pár posledních měsíců, asi příliš starý. Třásl se po celém těle. Co se to děje? Třásl se tak, až se mu zdálo, že se i zábradlí třese s ním, a neměl nejmenší tušení proč. Sám se přitom necítil nijak špatně. Možná měl depresi, ale nemocný nebyl. Vypadá to snad takhle, když člověk dostane infarkt?

Pak mu svitlo, že se skutečně třese zábradlí. Nikoli on.

Guullfaks C se chvěl.

Tohle poznání pro něj byl šok.

Zíral na těžební věž a pak zase zpátky na moře. Dole zuřila bouře, ale zažil už přece horší. Mnohem horší, aniž by si toho člověk na plošině nějak zvlášť všiml. Takové chvění znal Jörensen jenom z vyprávění, když následkem špatně provedeného vrtu vznikl blowout a ropa a plyn pod tlakem vystříkly nahoru. Pak se mohlo stát, že se celá plošina dostala do silných vibrací. Ale oni pumpovali ropu z napůl vyčerpaných rezervoárů do podmořských nádrží a nedělo se tak přímo pod plošinou, nýbrž v dalekém okruhu kolem.

V offshore byznysu existovalo něco jako top ten potenciálních katastrof. Příčné vzpěry ocelových skeletů, na nichž plošiny spočívaly, se mohly zlomit. Freak tvaves, nejvyšší vlny, které se na moři vytvořily následkem větru a proudění, platily za mimořádnou událost ropného průmyslu. Rovněž tak se báli utržených pontonů a tankerů neschopných manévrovat. To všechno tvořilo žebříček katastrofických hitů a na jeho úplně nejhořejší příčce byl únik plynu. Protože byl těžko detekovatelný. Většinou ho zaznamenali, až když už bylo pozdě a on mezitím přišel do styku s ohněm. V takovém případě explodovala celá plošina jako tenkrát Piper Alpha na britské straně, které coby největší katastrofě v dějinách ropného průmyslu padlo za oběť sto šedesát lidských životů.

Ovšem největší noční můrou bylo podmořské zemětřesení. A tohle, jak Jörensen poznal, zemětřesení bylo. Teď se mohlo stát cokoli. Když se třásla země, člověk ztrácel veškerou kontrolu. Materiál se deformoval a trhal. Unikal plyn a vypukaly požáry. Když zemětřesení rozechvělo plošinu, nezbývalo než doufat, že to nebude horší, že se nepropadne nebo nesesune mořské dno a že zakotvená konstrukce odolá nárazům. Ale i tak existoval další problém, který šel ruku v ruce se zemětřesením a proti kterému se nedalo dělat nic, vůbec nic.

A tenhle problém se právě blížil k plošině.

Jörensen ho viděl přibližovat se a věděl, že jeho šance jsou prakticky nulové. Otočil se a chtěl seběhnout dolů po ocelovém schodišti, aby unikl z nechráněné galerie. Ale šlo to všechno příliš rychle.

Jeho nohy ztratily stabilitu a Jörensen uklouzl. Instinktivně se chytil rukama podlahové mříže. Vypukl pekelný rámus, rány a burácení, jako kdyby se plošina rozlomila. Bylo slyšet výkřiky a pak rozčísl vzduch ohlušující třesk. Jörensena to vymrštilo proti zábradlí. Hlavou mu projela palčivá bolest. Visel na mříži a pozoroval, jak se moře zdánlivě postavilo. Nad ním se skřípěním praskal materiál. Pln zděšení pochopil, že se obrovská plošina naklonila, a jeho rozum vysadil. Zbyla z něj pouze bytost zachvácená panikou, která činila nesmyslné pokusy vylézt odtud nahoru, pryč od vody, která se blížila. Lezl po šikmé ploše, která byla pořád ještě podlahou, ale šikmá plocha se měnila ve strmou a Jörensen začal křičet.

Došly mu síly. Prsty pravé ruky se pustily kovové mříže a Jörensen se svezl o něco níž. Visel už jenom za levou ruku a v té mu strašně trhlo. Pořád ještě křičel, zaklonil hlavu a uviděl převracející se těžební věž a rameno s plynovým plamenem, které už nebylo vodorovně s hladinou, nýbrž kolmo proti naprosto černému nebi.

Na okamžik ten osamělý plamen působil téměř vznešeně. Jako pozdrav bohům. Ahoj, vy tam nahoře! Už přicházíme!

Potom se všechno rozletělo ve světle žlutém žhnoucím mraku a Jörensena to vymrštilo do moře. Nebolelo ho to tam, kde se utrhlo jeho předloktí, nýbrž v levé ruce, která zůstala sevřená v mříži galerie. Než Jörensena stačil zachvátit valící se oheň, narazilo tsunami do potápějící se plošiny a rozdrtilo Gullfaks C, zatímco betonové pilíře zmizely v hlubině spolu s hroutícím se okrajem šelfu.

Dědo, povídej nám, jak to tenkrát bylo…

Oslo, Norsko

Žena poslouchala se zamračeným čelem.

„Co tím myslíte?“ zeptala se. „Něco jako řetězovou reakci?“

Byla ze stálého krizového štábu ministerstva životního prostředí a byla zvyklá na všelijaké dobrodružné teorie. Institut Geomar znala a věděla, že tam nespřádají žádné fantazie, a tak se pokoušela co nejrychleji pochopit, co jí to vykládá německý vědec do telefonu.

„Ne tak úplně,“ odpověděl Bohrmann. „Spíše simultánní průběh, líčení postupuje podél celého svahu. Odehraje se úplně všude v týž okamžik.“

Žena polkla. „A… které oblasti budou zasaženy?“

„Záleží na tom, kde ke zlomu dojde a v jaké délce. Odhaduju, že to budou velké části norských břehů. Vlny tsunami se šíří na tisíce kilometrů. Informujeme všechny, koho se to týká. Island, Velkou Británii, Německo, všechny.“

Žena se zahleděla z okna vládní budovy. Myslela na plošiny tam venku. Jsou jich stovky až nahoru k Trondheimu. „Jaké budou následky pro přímořská města?“

„Měli byste je evakuovat.“

„A pro pobřežní průmysl?“

„Věřte mi, to se dá těžko říct. V lepším případě dojde k sérii menších sesuvů. Pak by se to prostě všechno jenom tak trochu zhouplo. V nejhorším případě by to znamenalo…“

V témž okamžiku se rozletěly dveře a dovnitř se vřítil muž s obličejem bledým jako křída. Položil před ženu list papíru a naznačil jí, aby ukončila hovor. Žena si papír vzala a přelétla očima krátký text. Byl to opis radiodepeše. Přišla z lodi. Thorvaldson, četla.

Pak četla dále a cítila, jak se jí houpe podlaha pod nohama.

„Existují varovné příznaky,“ pokračoval Bohrmann. „Kdyby k tomu mělo dojít, lidé na pobřeží musí vědět, na co si mají dávat pozor. Tsunami se ohlašuje. Chvíli předtím, než dorazí, lze na moři pozorovat rychlý příliv a odliv. Vícekrát za sebou. Cvičené oko si toho všimne. Po deseti nebo dvaceti minutách voda náhle ustoupí od břehu. Skály a útesy budou vidět. Lidé uvidí mořské dno, které za normálních okolností vidět není. Tehdy nejpozději se musí uchýlit na vyvýšené území.“

Žena už nic neříkala a skoro ani neposlouchala. Předtím se pokoušela si představit, co nastane, jestli má ten muž na druhém konci drátu pravdu. Teď se snažila si uvědomit, co se právě děje.

Sveggesundet, Norsko

Lundová umírala nudou.

Bylo hloupé vysedávat v prázdné restauraci a popíjet kávu. Každá forma nečinnosti jí připadala jako mučení. Kuchyňská pomocnice byla tak hodná, že kvůli ní zapnula stroj, ve kterém se vařilo espresso a cappuccino. Káva byla skvělá a navzdory bouřlivému počasí a špatné viditelnosti byl z velkého panoramatického okna výhled na moře impozantní. Přesto bylo pro Lundovou čekání nesnesitelné.

Nabírala zrovna lžičkou z šálku napěněné mléko, když někdo vstoupil. Náraz větru pronikl dovnitř.

„Ahoj, Tino!“

Lundová zvedla zrak. Příchozí byl Sverdrupův kamarád. Znala ho jen jako Akeho, příjmení nevěděla. Měl v Kristiansundu prosperující půjčovnu lodí a v létě vydělával spoustu peněz.

Prohodili spolu pár slov o počasí a pak se Ake zeptal: „Co tu děláš? Přijelas za Karem?“

„Měla jsem to v úmyslu,“ odpověděla Lundová s křivým úsměškem.

Akke se na ni podíval užaslýma očima.

„A proč tedy tu sedíš sama? Proč ten trouba Kare není u tebe, když k tobě patří?“

„Za to si můžu sama. Přijela jsem moc brzo.“

„Tak mu zavolej.“

„Už jsem to zkoušela. Má tam schránku.“

„No jasně!“ Ake se uhodil do čela. „Tam, kde teď je, není signál.“

Lundová zpozorněla. „Ty víš, kde je?“

„Ano, před chvílí jsem byl ještě společně s ním u Hauffenů.“

„U Hauffenů? V té palírně?“

„Ano, nakupuje tam kořalky. Pár jsme jich ochutnali, ale znáš Kareho. Ten pije ještě míň než mnich o půstu, tak jsem to koštování musel vzít za něj.“

„Je tam ještě?“

„Když jsem odcházel, byli všichni ve sklepě a kecali. Proč tam nezajedeš? Víš, kde jsou Hauffenovi?“

Lundová to věděla. Malá palírna, kde se destiloval vynikající aquavit, který nebyl určen na export, stála odtud deset minut pěšky na rovné planině. Autem by tam byla za dvě minuty, kdyby jela po silnici do vnitrozemí. Ale v autě se už naseděla dost.

„Já se projdu,“ řekla.

„V tomhle svinským počasí?“ Ake protáhl obličej. „No, ty musíš vědět, co děláš. Jen aby ti nenarostly blány.“

„Lepší než kořeny.“ Lundová vstala a byla vděčná za informaci. „Tak zatím. Já ho přivedu.“

Venku si vyhrnula límec, sešla na pláž a vykročila. Odtud byla palírna za hezkých dnů vidět. Teď vypadala jako šedivý stín v šikmo padajícím dešti.

Bude mít radost, až ji uvidí?

Neuvěřitelné! Uvažovala jako zamilovaný teenager. Tina Lundová, nepříčetná. Jasně že bude mít radost. Co taky jiného?

Jak se vzdalovala od Fiskehusetu, dívala se na moře. Bylo to divné, ale předtím se musela mýlit. Myslela si, že skalnatá pláž je širší než jindy, ale byla jako vždycky. Ne, vlastně vypadala dokonce užší.

Na okamžik se zastavila.

Jak se mohla takhle splést?

Třeba to bylo tou bouřkou. Vlnobití bylo jednou větší, jednou menší. Teď zas bylo pravděpodobně prudší. Pokrčila rameny a šla dál.

Když celá promočená vstoupila do palírny, v malé návštěvní místnosti nikoho nenašla. V zadní stěně byly otevřené dřevěné dveře. Ze sklepa jimi pronikalo nahoru světlo. Bez váhání sešla dolů, kde zastihla dva muže, jak se opírají o sudy a hovoří spolu, každý se sklenkou v ruce. Byli to dva bratři, kterým palírna patřila. Staří chlapi, přátelské typy, tváře ošlehané drsným počasím. Kareho nikde neviděla.

„Je mi líto,“ řekl jeden. „Je to dvě minuty, co odešel. Právě jsi ho minula.“

„Byl tu pěšky?“ zeptala se. To by ho mohla dohnat.

„Ne.“ Druhý zavrtěl hlavou. „Byl tu s dodávkou. Něco tu nakoupil. To by po svých neodnesl.“

„Neříkal, jestli se vrací zpátky do restaurace?“

„Jo, chtěl tam.“

„Tak dobře. Díky.“

„Hele, počkej!“ Jeden ze staříků se narovnal od sudu a šel jí naproti. „Když už jsi sem šla zbytečně, tak se s námi aspoň napij. To se přece nesluší, aby někdo přišel do palírny a odešel střízlivý.“

„Děkuju, je to od vás milé, ale…“

„Má pravdu,“ přidal se horlivě bratr. „Musíš se něčeho napít.“

„Já…“

„Venku to vypadá na konec světa, dítě. Jak se chceš dostat zpátky, když nebudeš mít v žaludku něco pro zahřátí?“

Oba se na ni dívali psíma očima. Lundová pochopila, že to starým mužům udělá radost, když si s nimi dá skleničku.

A vlastně proč ne?

„Tak jednu,“ řekla.

Bratři se ušklíbli a podívali se jeden na druhého, jako kdyby právě dobyli Konstantinopol.

Shetlandské ostrovy, Velká Británie

Helikoptéra zahájila přistávací manévr.

Johanson se podíval ven. Přeletěli strmé pobřeží, letěli podél něj a zamířili k přistávací ploše, kde ho slíbila Karen Weaverová vyzvednout. Útesy se svažovaly mírně k východu a končily v protáhlém zálivu. Odtud byla země rovná. Nekonečné písečné a kamenité pláže, jedna vedle druhé, a za nimi začínala typická shetlandská drsná krajina s vřesovišti. Nízké, do daleka se táhnoucí pahorky, ve kterých se silnice vyjímaly jako vyškrábané.

Heliport patřil oceánografické stanici, ve které přebývalo půl tuctu vědců, a tak vznešené označení si dvakrát nezasloužil: byla to přibližně kruhová vyštěrkovaná plocha uprostřed šedozelené dálky, sama stanice byla jen o něco málo víc než shluk baráků na spadnutí. Z kopců sem vedla úzká silnice, která končila u mola. Johanson viděl čluny. Vedle baráků parkovaly jen dva terénní vozy a jeden rezatý mikrobus Volkswagen. Weaverová psala článek o tuleních, proto si vybrala tohle místo. S vědci pravidelně vyrážela, potápěla se s nimi a také s nimi bydlela v jedné z chat.

Bell schytala poslední náraz větru a pak se kola dotkla země. Helikoptéra měkce přistála.

„Tak to máme za sebou,“ řekl pilot.

Johanson zpozoroval na okraj i přistávací plochy malou postavu. Vlasy jí vlály ve větru. Soudil, že to bude Karen Weaverová. Líbilo se mu, jak na něj čeká v té pustině. Kousek od ní stál motocykl. Všechno podle Johansonova vkusu. Starobylý ostrov s osamělou postavou, jak se ovládají navzájem. Protáhl si údy, zastrčil knihu s Whitmanovými básněmi do cestovní tašky a sáhl po plášti.

„Pro mě za mě jsme klidně ještě mohli vykroužit pár koleček,“ řekl, „ale nerad bych tu dámu nechal čekat.“

Pilot se otočil k Johansonovi a svraštil čelo.

„To se jenom stavíte takhle cool, nebo to s vámi vážně nic neudělalo?“

Johanson se pokoušel dostat do rukávů svého pláště.

„Na to musíte přijít sám. Máte přece zkušenosti s nadřízenými.“

„Jistě, to mám.“

„No a? Jsem cool!“

„Já nevím. Třeba jenom tak blafujete. Většina těch, co jsem vozil, mi tady dnes celou cestu fňukala.“

„I Skaugen?“

„Skaugen?“ Pilot se na chvíli zamyslel a mezitím se listy rotoru zpomalily a ztichly. „Ne. Myslím, že se Skaugenem nehne vůbec nic.“

To bych se taky divil, říkal si Johanson.

„Můžete mě zítra v poledne zase naložit? Řekněme ve dvanáct.“

„Není problém.“

Johanson počkal, až se otevřou dveře, a sestoupil po malém žebříku. Byl cool? V hloubi duše byl rád, že má zase pevnou půdu pod nohama. Pilot musí pokračovat dál, ale na drsné povětrnostní podmínky je evidentně zvyklý. Dá si krátkou pauzu a poletí do Lerwicku natankovat. Johanson si přehodil tašku přes rameno a vykročil směrem k čekající postavě. Plášť se mu nadouval a tloukl o nohy, ale aspoň nepršelo.

Karen Weaverová mu šla pomalu naproti.

Kuriózně byla s každým dalším krokem menší. Když konečně stanula před ním, odhadoval ji maximálně na metr padesát šest. Byla atraktivním způsobem kompaktní. Vyšponované džínsy na svalnatých nohou. A pod koženou bundou se jí rýsovala široká ramena. Pokud to Johanson dokázal rozeznat, neměla žádný makeup. Její snědost byla toho druhu, jakou člověk získá vystavením se větru a počasí. Podepsaly se na ní slunce a sůl, a navíc měla po širokých lícních kostech a na čele pihy. Vítr jí čuchal prameny kaštanových loken.

„Sigur Johanson,“ konstatovala. „Jaký byl let?“

„Mizerný. Musel jsem se utéct do společnosti Walta Whitmana. Ale pilot soudí, že jsem byl cool.“

Weaverová se usmála. „Nechcete se najíst?“

Zvláštní otázka, napadlo ho, takhle hned po uvítání. Pak si uvědomil, že má skutečně hlad.

„Rád. A kde?“

Udělala pohyb hlavou směrem k motorce.

„Můžeme zajet do nejbližšího místa. Když vás nerozházel let, přežijete i harleye. Rychlejší by to bylo na stanici, jestli se spokojíte s hovězím ve vlastní šťávě z konzervy a hrachovou polévkou z pytlíku.“

Johanson se na ni díval a zjišťoval, že má neobyčejně sytě modré oči. Modré jako hluboké moře.

„A proč ne?“ řekl. „Vaši vědci jsou na moři?“

„Ne. Je bouřlivé počasí. Jeli si obstarat zásoby. Já si tu můžu dělat co chci, a taky umím otevřít konzervu. Tím moje kuchařské uměni končí. Pojďte.“

Johanson ji následoval po štěrku heliportu ke stanici. Tady dole už budovy nevypadaly tak zchátrale jako z ptačí perspektivy.

„A kde vůbec jsou lodě?“

„Radši je nenecháváme venku.“ Weawerová ukázala na domek, který stál nejblíže k vodě. „Záliv není chráněný, a tak je po návratu vždycky uklízíme do toho baráku hned u moře.“

U moře…

Kde bylo to moře?

Johanson se zarazil a zůstal stát. Kde ještě před chvílí narážely příbojové vlny na pláž, tam byla bahnitá rovina, ze které vyčnívaly skály. Moře ustoupilo, ale to se muselo stát v posledních minutách. Na veliké rozloze bylo vidět jenom dno.

To nemohl za tak krátkou dobu způsobit žádný odliv. Aby voda ustoupila o stovky metrů.

Weaverová šla ještě pár kroků a pak se zastavila a otočila.

„Copak? Přešel vás hlad?“

Johanson zavrtěl hlavou. Do uší se mu dral hluk, mohutněl a sílil. Napřed si myslel, že je to veliké letadlo, které letí nízko nad vodou a míří na ostrov. Ale neznělo to jak letadlo. Spíš jako blížící se hrom, jenže na hrom to bylo příliš pravidelné a nepřestávalo to…

Najednou mu bylo jasné, co to je.

Weaverová sledovala jeho pohled.

„Co to u všech čertů je?

Johanson se chystal odpovědět. V témž okamžiku se obzor zatemnil a Weaverová to uviděla také.

„K helikoptéře!“ zařval.

Novinářka byla jako zkamenělá. Pak se rozběhla. Společně běželi k helikoptéře. Za sklem kokpitu Johanson uviděl pilota, jak kontroluje přístroje. Trvalo jen vteřinu, než jeho pohled zachytil utíkající postavy. Zarazil se. Johanson na něj zamával, aby spustil žebřík. Věděl, že pilot nemůže vidět, co se to žene z moře. Helikoptéra stála obrácená kokpitem do vnitrozemí.

Pilot se zamračil a pak přikývl. Dveře se syčením otevřely a žebřík jel dolů.

Hřmění se blížilo. Už to znělo, jako kdyby se celý svět za ostrovem dal do pohybu.

A zrovna tak to je, pomyslel si Johanson.

Nesprávná doba, nesprávné místo.

Stržen hrůzou a zároveň fascinován zastavil se na prvním stupni žebříku a díval se, jak se moře vrací a znovu zaplavuje bahnitou rovinu. Panebože, říkal si, to je tak nepravděpodobné! To prostě nepatří do téhle epochy, tohle není vymyšleno pro civilizované lidi. Učebnicová ukázka. Každý věděl, že meteority, zemětřesení, sopky a záplavy miliony let měnily obraz země, ale podle nějaké tajné dohody se myslelo, že s počátkem technického věku je takovým událostem jednou provždy konec.

„Johansone!“

Někdo do něj šťouchl. Odrazil se a šplhal rychle nahoru, Weaverová za ním. Helikoptéra se začala chvět. Johanson viděl zděšení v pilotových očích a zařval:

„Nastartovat! Okamžitě!“

„Co je to za rámus? Co se tu děje?“

„Honem, zvedněte tu bednu!“

„Nejsem kouzelník. A vůbec, co to má znamenat? Kam mám letět?“

„To je fuk. Co nejvíc nahoru.“

Rotory se s rachotem začaly točit. Bell se zhoupla a vznesla se dva metry nad zem. Pak pilotova zvědavost zvítězila nad strachem. Otočil helikoptéru o sto osmdesát stupňů, aby viděl na moře. Jeho obličej ztratil výraz.

„Do prdele práce!“ vyrazil ze sebe.

„Tam!“ Weaverová ukázala oknem k barákům. „Tam venku!“

Johanson otočil hlavu. Od hlavní budovy k nim někdo běžel. Mladý muž v džínsech a tričku. Ústa měl doširoka otevřená. Běžel ze všech sil a mával rukama.

Johanson se zaraženě podíval na Weaverovou. „Já myslel…“

„Já taky.“ Weaverová zděšeně hleděla na blížící se postavu. „Musíme dolů. Panebože, přísahám, nevěděla jsem, že tu Steven zůstal. Opravdu jsem myslela, že všichni…“

Johanson energicky zavrtěl hlavou. „To nezvládne.“

„Nemůžeme ho tu nechat.“

„Tak se sakra podívejte ven! Nezvládne to. My to nezvládneme.“

Weaverová ho odstrčila stranou a drala se přes něj ke dveřím. V příštím okamžiku ztratila rovnováhu, když pilot nad písečným pruhem otočil helikoptéru směrem k běžícímu muži. Stroj se začal otáčet a třást, jak byl zasažen několika prudkými nárazy větru. Pilot hlasitě klel. Na chvilku jim vědec zmizel z očí, ale pak se najednou ocitli velice blízko u něho.

„Zvládne to!“ křičela Weaverová. „Musíme dolů!“

„Ne,“ zašeptal Johanson.

Weaverová ho neslyšela. Nemohla ho slyšet. Ani rámus rotorů nebyl slyšet v dunění valícího se moře. Johanson věděl, že vědce už nemohou zachránit, ale ztratili cenný čas a začal pochybovat i o tom, že to zvládnou oni sami. Nutil se odtrhnout oči od běžící postavy a dívat se dopředu.

Vlna byla obrovská. Mohla být vysoká třicet metrů, byla to kolmá stěna zuřivé černozelené vody. Od břehu ji dělilo ještě pár stovek metrů, ale blížila se rychlostí expresního vlaku, a to znamenalo, že do kolize zbývají jen vteřiny. Rozhodně už nebyl čas naložit muže na palubu a současně se zvednout nad valící se vodu. Doufal jen, že se snad muž zachrání skokem do otevřených dveří nebo se chytí ližiny, že zkrátka udělá něco, co se neustále odehrává na filmovém plátně a vždycky se to podaří, když se dotyčný jmenuje Bruce Willis nebo Pierce Brosnan.

Vědec zakopl a natáhl se jak široký tak dlouhý.

A je to, řekl si Johanson.

Před nimi se udělala tma. Skrze prosklený kokpit už nebylo vidět nebe, jenom čelo vlny. Vyplňovala celé zorné pole ze všech stran a blížila se k nim obrovskou rychlostí. Promarnili svou šanci. Je veta po všech nadějích. Kolmý vzestup by znamenal srážku v poloviční výši. Kdyby letěli těsně nad zemí, ušetřili by sice čas pro stoupání, ale stejně by je vlna dohnala. Tsunami bylo každopádně rychlejší, a kromě toho by museli Bell napřed obrátit. Ani na to jim už zbývající vteřiny nestačily.

S náznakem odtažitosti si Johanson položil otázku, jak mohl vydržet pohled na kolmou vodní frontu, a neztratit přitom rozum. Pak se vrátil do skutečnosti, když pilot udělal to jediné správné. Rozletěl se pozpátku a zároveň stoupal. Čumák Bell se naklonil dolů. Na okamžik byla vidět země, ale nenarazili do ní, nýbrž se od ní odlepovali ve zpětném letu a zároveň unikali řítící se vlně. Helikoptéra řvala, jako kdyby její hnací mechanismus chtěl explodovat. Johanson by nikdy nevěřil, že je helikoptéra schopná takového manévru, možná tomu nevěřil ani sám pilot, ale zafungovalo to.

Kolabující vlna za nimi slintala jako hladové zvíře. Přehnala se přes pláž a začala se hroutit. Hory vodní pěny pronásledovaly Bell na jejím šíleném útěku. V tom helikoptérou otřásla příšerná rána a Johansona to odmrštilo ke stěně, hned vedle otevřených dveří. Do obličeje mu pleskla voda. Uhodil se přitom do hlavy, až se mu před očima chvilku míhaly tmavočervené blesky. Nahmatal něco kovového a pevně se chytil vzpěry. Projela jím bodavá bolest. Nedokázal říci, jestli to děsivé hučení v uších je ještě vlna tsunami, nebo mu jenom tak hučí v hlavě, zda stoupají nebo klesají. Jeho jedinou myšlenkou bylo, že přívalové vlně stejně neuniknou, že je rozdrtí, a očekával konec.

Pak se jeho výhled vyjasnil. Kabina visela ve stříkající vodě. Nad helikoptérou se honily roztrhané šedivé mraky. Dokázali to!

Unikli. Nenarazili do tsunami, ale dostali se těsně nad její hřeben. Helikoptéra stoupala dál, přičemž kroužila zatáčku, takže by nyní mohli rozeznat pobřeží. Ale žádné pobřeží už neexistovalo. Tam dole se hnal jen divoký příval vody, který nezměněnou rychlostí pokračoval dál a polykal zemi. Stanice, auta a vědec zmizeli. Daleko na pravé straně, tam kde začínal strmý břeh, explodovaly na útesech blyštivé fontány vodní pěny a stříkaly do nekonečné výšky, mnohem výš, než jak vysoko letěla Bell, jako by se moře chtělo spojit s mraky.

Weaverová se vysoukala nahoru. Přeletěla přes sedadla dozadu, když prve Bell zasáhl proud vody. Zírala ven a jenom donekonečna opakovala: „Panebože!“

Pilot mlčel. Jeho tvář měla barvu popela, čelisti se mu pohybovaly naprázdno. Ale zvládl to.

Rozletěli se za vlnou. Vodní masa se hnala po zemi rychleji a helikoptéra jí nestačila. Spatřili před sebou vyvýšeninu. Příval po ní vyjel nahoru a rozpěněný se vylil na rovinu za ní, aniž by znatelně zmírnil rychlost. Území zde bylo rovné a voda se rozlije na kilometry daleko do vnitrozemí. Johanson uviděl rovinu posetou pohybujícími se bílými skvrnami a poznal, že to jsou ovce, které divoce pádí pryč. A pak ovce zmizely.

Johanson pochopil, že město u pobřeží bylo vymazáno z mapy.

Chyba. Teprve bude vymazáno z mapy. A nejen ono. Patrně každé město, které leží u břehů Severního moře, se propadne do malstrómu. Ať už tsunami vzniklo kdekoli, v tomto okamžiku se šířilo prstencově, jak to odpovídalo povaze jeho impulzových vln. Jeho ničivá síla dosáhne až do Norska, do Holandska, Německa, Skotska i na Island.

Johanson si najednou v šoku uvědomil, jaká katastrofa se udala, a zkroutil se, jako kdyby mu dali na břicho rozžhavené železo. Vytanulo mu na mysli, kdo je právě teď ve Sveggesundetu.

Sveggesundet, Norsko

Lundová shledala, že bratřím Hauffenovým nelze upřít, že jsou docela zábavní. Dělali všechno možné, jen aby ji zdrželi. Dokonce si troufali tvrdit, že jsou oba lepší milenci než Kare Sverdrup. Šťouchali se přitom do boku a mrkali na sebe a tak si Lundová s nimi musela dát ještě jednu skleničku, než se uráčili propustit ji.

Podívala se na hodinky. Když teď vyrazí, bude ve Fiskehusetu tak přesně, až to bude trapné. Kdo je tak přesný, ten to má jistě zapotřebí. Když si dopřeje pár minut zpoždění, bude vypadat víc suverénní.

Jsem kráva blbá.

Ale nemusela se přece do Fiskehusetu nijak štvát.

Oba staříci trvali na objetí na rozloučenou. Zapřísahali ji, že je pro Kareho ta pravá, která nehartusí, když se otevře dobrý aquavit. Lundová musela vydržet ještě nejrůznější komplimenty, vtípky a dobré rady, než ji jeden z bratří konečně vyprovodil ze sklepa nahoru. Otevřel domovní dveře, a když uviděl, jak silně prší, usoudil, že Lundová nemůže jít bez deštníku. Marně se jim snažila vysvětlit, že do deště chodí zásadně bez deštníku. Že to patří k jejímu povolání, moci se volně pohybovat za každého počasí. Zrovna tak dobře mohla mluvit do dubu. Starší odešel pro deštník. Následovalo nové objímání, než se konečně vymanila ze starostlivé péče lihopalníků a rázovala si to v dešti směrem k restauraci. Zavřený deštník držela v pravé ruce.

Přece se musí rozjasnit, myslela si.

Ale obloha ještě víc potemněla a vítr nabíral na rychlosti. Lundová přidala do kroku. Copak si právě neusmyslela, že si dá na čas? Můžeš přece jít pomalu, říkala si. Johanson měl naprostou pravdu. Žiješ pořád na plný plyn.

No a co. Byla už jednou taková, a krom toho chtěla už konečně být mužem, kterého se rozhodla milovat.

Odněkud zazněl slabý signál. Zastavila se. To byl její mobil! Bez dechu rozepnula bundu a lovila telefon. Třeba už jí Kare několikrát volal, ale ve sklepě nebyl signál.

Už ho má. Vyrvala ho ven a ohlásila se v naději, že uslyší Kareho.

„Tino?“

Zarazila se.

„Sigure! To je… hezké, že voláš, já…“

„Kdes byla, zatraceně? Snažím se ti dovolat celou věčnost.“

„To je mi líto, já…“

„Kde jsi teď?“

„Ve Sveggesundetu,“ řekla váhavě. Jeho hlas byl zkreslený atmosférou a evidentně mluvil v nějakém dunění, ale bylo v tom ještě cosi jiného. Něco, co od něj ještě nikdy neslyšela a co jí nahánělo strach. „Jdu zrovna po pláži a je neskutečně hnusný počasí, ale znáš mě…“

„Vypadni odtud!“

„Co?“

„Dělej, ať už jsi odtud pryč!“

„Sigure! Tobě přeskočilo!“

„Hned, okamžitě!“ Johanson mluvil bez dechu dál. Jeho slova do ní prala jako déšť, neustále rušená atmosférickým praskáním a hlukem, takže si napřed myslela, že se přeslechla. Pak začala postupně chápat, co jí Johanson povídá, a nohy pod ní na okamžik podklesly, jako kdyby byly gumové.

„Nevím, kde je epicentrum,“ ječel Johanson. „Vlna asi potřebuje víc času, než se dostane k vám, ale to je fuk. Nemáš čas. Vypadni! Proboha, dělej, co umíš, ať se odtud dostaneš!“

Lundová civěla na moře. Bouře před sebou hnala pěnící příboj.

„Já… dobře.“ Nabrala dech a napumpovala si plíce, jak jen to šlo. „Dobře, dobře!“

Zahodila deštník a dala se do běhu.

V dešti rozeznávala světla restaurace, žlutá a vábivá. Kare, uvědomila si. Musíme nasednout do auta, tvého nebo mého. Jeep stál pěl set metrů nad restaurací, ale Kare měl vedle Fiskehusetu pár míst na parkování, kde obyčejně stálo i jeho auto. Zatímco běžela, pokoušela se rozeznat, jestli tam jeho vůz stojí. Do očí jí padal déšť a Lundová si je vztekle utírala. Pak jí došlo, že restaurace má parkoviště na druhé straně budovy a že odtud není vidět. Běžela proto ještě rychleji. Ke skučení větru a burácení příboje se přidal nový zvuk. Něco jako srkání.

Aniž by se zastavovala, otočila hlavu.

Dělo se něco nepředstavitelného. Lundová zakopla a nemohla jinak než se zastavit a dívat se, jak moře mizí, jako kdyby někdo vytáhl špunt. Kam oko dohlédlo, bylo vidět černé, rozbrázděné dno.

Otáčela se zpátky jako v časosběrném snímku.

Pak uslyšela zahřmění.

Mžourala do deště a znovu si utírala oči. Daleko na obzoru se objevilo něco rozmazaného, mohutného a v tom nečase to pomalu dostávalo tvar. Napřed si myslela, že se roztahuje ještě černější srážková fronta. Ale fronta se rychle blížila a její horní okraj byl příliš rovný.

Dala se znovu do běhu.

Bez auta je ztracená, to bylo naprosto jasné. Teprve kousek za vesnicí, směrem do vnitrozemí, vedla silnice na vyvýšené území. Pravidelně, zhluboka dýchala, aby potlačila dostavující se paniku, a cítila, jak se jí do svalů rozlévá adrenalin. Měla dost síly běžet až do nekonečna dál, jenže jí to nebude nic platné. Vlna byla každopádně rychlejší.

Cesta před ní se větvila. Nalevo dál k restauraci, napravo vedla zkratka k veřejnému parkovišti, kde stál Johansonův Jeep. Když se rozeběhne tudy, tak to k autu zvládne. A pak po silnici nahoru, přes kopečky, a vyždímá z motoru všechno. Ale co bude s Karem, když odjede? Bude ztracen. To je nemožné, nemyslitelné, nemůže zmizet a nechat ho tady. Nechtěla pryč bez něj. Ti dva staří braši v palírně říkali, že jel rovnou do Fiskehusetu. Dobrá. Takže je tam a čeká na ni a nezaslouží si, aby ho nechala samotného. Ani ona si nezaslouží, aby byla dál sama. Nikdo si to nezaslouží.

Obrovskými skoky minula rozcestí a pokračovala k rozsvícené budově. Pořád doufala, že tam jeho auto ještě stojí. Dunění se rychle blížilo, ale ona se dál pokoušela je ignorovat a nenechat se ochromit strachem. I ona byla rychlá. Bude rychlejší než ta zatracená vlna, její rychlost vydá za dva.

Dveře na terasu se rozletěly. Někdo vyrazil ven, zastavil se a díval i u moře. Byl to Kare.

Začala volat jeho jméno. Její hlas se ztrácel ve skučení větru a hřmotu blížící se vlny. Sverdrup se upřeně díval na moře a nereagoval. Dokonce ho ani nenapadlo podívat se směrem, odkud tak zoufale volala jeho jméno.

Potom Kare odběhl.

Zmizel za budovou na druhé straně. Lundová vzdychla. Nic nechápajíc štvala se dál. Za okamžik uslyšela, jak se bouřkou slabě nese zvuk startujícího motoru. Vteřinu nato spatřila, jak zpoza budovy vyjíždí Kareho vůz a plnou rychlostí se žene po silnici nahoru. Málem se jí zastavilo srdce.

To přece nemůže udělat! Nemůže odjet bez ní. Musel ji přece vidět. Musel! Ale neviděl ji. Kare to stihne. Možná.

Lundové se zmocňoval strach. Běžela dál, ale už ne k restauraci, nýbrž skrz houští a po kamení nahoru k parkovišti. Poté co minula rozcestí, musela překonat skalnatý pruh, a tady to šlo pomalu. Ale byla to jediná cesta, která jí zbývala. Její poslední šancí byl Jeep. Po pár metrech narazila na uzávěru, dvoumetrový plot z drátěného pletiva. Chytla se za oka a šplhala nahoru. Znovu ztrácela cenné vteřiny, zatímco se vlna blížila. Ale za to se před ní v dešťové oponě najednou objevila černá silueta jeepu, a ten byl blíž, než si myslela, už takřka nadosah.

Běžela ještě rychleji. Skály končily a přecházely v louku. A už měla pod nohama beton parkoviště. Výborně! A ještě k vozu. Možná sto metrů. Míň. Možná padesát. Čtyřicet. Běž, Tino. Běž! Beton se otřásl. Lundové zahřmělo v uších a rozbušila se jí krev.

Běž!

Rukou nahmátla v kapse klíček od auta. Její boty na platformě cvakaly v pravidelném taktu. Na posledních metrech uklouzla. Ale to nic, byla už tady, narazila tělem do vozu a teď rychle otevřít.

Ucítila, jak jí klíček vyklouzl z ruky.

Ne, říkala si, prosím ne! Jenom to ne.

Začala ho panicky nahmatávat všude kolem. Panebože, kde je ten zatracenej klíček, musí přece ležet někde tady. Prosím!

Sklonila se níž.

Když zvedla hlavu, uviděla vlnu.

A najednou už nespěchala. Věděla, že je pozdě. Žila rychle a rychle taky zemře. Doufala, že to aspoň dlouho nepotrvá. Někdy si kladla otázku, jaké je to umírat, co se člověku honí hlavou, kdy s konečnou platností sezná, že nastal ten okamžik a nelze ho nikudy obejít. Smrt řekne: tak jsem tady. Máš pět vteřin na to, aby sis urovnala pár myšlenek. Dneska jsme velkorysí a jestli chceš, můžeš si ještě v hlavě promítnout film života, čas ti na to dáme. Nebylo to tak? Neznamenalo to, že se člověku překvapivě, v převracejícím se autě, tváří v tvář vypálené kulce, během smrtelného pádu, odehraje před očima celý film jeho života, obrazy z dětství, první láska, něco jako Best of. Každý říká, že to tak je, tak to musí být pravda!

Ale jediné, co Lundová pociťovala, byl strach, že ji smrt bude bolet, a ona bolest nesnášela. A pak se začala stydět, že musí skončit takhle uboze. Že všechno pokazila. To bylo celé. Žádný vnitřní Hollywood. Žádné velké myšlenky. Žádný důstojný závěr.

Před jejíma očima narazilo tsunami do restaurace Kareho Sverdrupa, proměnilo ji v trosky a hnalo se dál.

Vodní stěna dosáhla k parkovišti.

Pár vteřin nato vystříkla k návrší.

Šelf

Když vlna, která se postupně šířila, zasáhla okolní pevninu, na šelfu už za sebou měla nepředstavitelné dílo zkázy.

Část ropných plošin a čerpacích stanic, které byly vybudovány přímo na kontinentálním svahu, zmizela spolu se sesouvajícím se svahem v hlubinách. To všechno stálo tisíce lidských životů během pár minut, ale byla to jen předehra k tomu, co tsunami provedlo na šelfu. Jako když jsou v koloně auta za sebou na doraz, tlačila se vodní masa do svislé fronty, která byla o to vyšší, čím bylo moře mělčí. Pod jejím nárazem se všechny těžební konstrukce, projektované do podoby lešení, hroutily jako domeček z karet. Během ani ne patnácti minut ztroskotalo přes osmdesát plošin, protože nevydržely zatížení. Přitom se jim nestal osudným ani tak vysoký stav vody, vrtné ostrovy v Severním moři byly stavěny na to, aby je mohly podbíhat skoro čtyřicetimetrové vlny a přitom je vážně nepoškodily, což se dalo statisticky očekávat jednou za sto let, nýbrž souběh několika faktorů.

V obyčejných příbojových vlnách už byl naměřen tlak dvanáct tun na čtvereční metr. To stačilo k protržení přístavních hrází a zaplavení městských center, k vymrštění menších lodí do vzduchu a k rozlomení nákladních lodí a tankerů napůl. Tohle dokázaly vlny vyrobené větrem. Jejich rázová energie se vypočítávala jinak než u vln tsunami. Dalo by se říci, že vedle tsunami stejné velikosti je taková příbojová vlna úplné jehňátko.

Výška hřebenů tsunami, které vyvolal sesuv, obnášela uprostřed šelfu kolem dvaceti metrů a tím pádem by ještě plošiny podeplulo. O to fatálnější však byla síla nárazu, která drtila nosné konstrukce. Ropné plošiny, rovněž i lodě a vůbec všechno, co bylo vystaveno dlouhodobému působení moře, muselo vydržet stanovené namáhání, které se vyjadřovalo v rocích. Jestliže byla základní hodnotou čtyřicetimetrová vlna, kterou konstruktéři očekávali jednou za sto let, postavili plošinu tak, aby této vlně odolala. Následně pak podle ne zcela důvěryhodné logiky plošina získala statut stoletého namáhání. Viděno statisticky, měla vydržet zatížení mořem a větrem po dobu sta let. To samozřejmě neznamenalo, že by měla sto let bez přestávky odolávat extrémním vlnám. Ale je možné, že navzdory své klasifikaci nemusela plošina vydržet ani jedinou velkou vlnu, protože její opotřebení bylo jen zřídka důsledkem monstrózní vlny, ale naopak mnohem častěji vlivem každodenního otřásání konstrukcí, nárazů menších vln a proudění. Každá technická konstrukce tak záhy měla svou Achillovu patu, ale nikdo nedokázal přesně říci, kde. Když takové místo už po prvních deseti letech skrývalo opotřebení plánované na padesát let, mohla průměrná vlna způsobit nečekaný problém.

Matematicky se takový oříšek nedal rozlousknout. Statistické střední hodnoty vztažené na stavbu mořských technických staveb vypovídaly o ideálních podmínkách, ale ne o realitě. Průměrné namáhání mohlo platit v kancelářích a hlavách konstruktérů. Příroda neznala žádný průměr a nedržela se statistik. Byla sledem nevypočitatelných momentálních stavů a extrémů. V určité oblasti možná byly prokázány průměrně desetimetrové vlny, ale potom přišla jedna třicetimetrová, která statisticky neexistovala. Průměrné hodnoty náhle nebyly nic platné a lidé umírali.

Jak se tsunami hnalo oblastí ocelových věží, během okamžiku přikročilo hranici jejich namáhání. Nosníky se lámaly, sváry se trhaly a palubní nástavby se překlápěly. Především na britské straně, kde dávali přednost lešení z ocelových trubek, rozdrtila nárazová energie vlny téměř každou konstrukci nebo ji těžce poškodila.

Norsko se už léta specializovalo na železobetonové pilíře. Tady to mělo útočící tsunami o něco těžší. Přesto zde nebyla katastrofa o nic menší, protože vlna vypálila proti těžebním věžím těžkou munici: lodě.

Většina lodí nebyla připravená na dvacetimetrovou vlnu ani teoreticky. Pevnost lodních trupů se řídila statistickou výškou vlny šestnáct a půl metru. V praxi to však vypadalo jinak. V polovině devadesátých let nad Skotskem obří vlna vyrazila díru jako dům do tankeru Mimosa s výtlakem třiceti tisíc tun. Ale loď se nepotopila. Roku 2001 pětatřicetimetrová příbojová vlna u jižní Afriky téměř potopila okružní loď MS Bremen, ale právě jenom téměř. Téhož roku se devadesát metrů dlouhá loď Endeavour na otevřeném moři u Falkland stala obětí jevu, kterému vědci říkají „Tři sestry“, tří rychle po sobě jdoucích vln, každé o výšce třiceti metrů. Endeavour byla těžce poškozena, ale podařilo se jí doplout do přístavu a zachránit se.

Většinou však o lodích, které něco takového potkalo, už nikdy nikdo neslyšel. Protože to nejzrádnější na obří vlně byla takzvaná „díra v oceánu“, čelo vln před sebou tlačilo hluboké koryto, propast, do které se loď propadla přídí nebo zádí napřed. Když byly vlny dost daleko od sebe, obvykle zbýval čas dostat se zase nahoru, vyšplhat na vrchol následné vlny. Přijdou-li však vlny rychle jedna za druhou, je vše jinak. Loď se zřítí do koryta, ale další vlna následuje příliš brzy, i tak loď narazí do vodní stěny, která ji pohltí a pohřbí. Ale i když se loď dostane z koryta a stoupá nahoru, je třeba se obávat, zda vlna není příliš vysoká nebo strmá. V případě pochybnosti se počítalo s obojím, líc vlna bude extrémně vysoká i extrémně strmá. Pak se člověk pokoušel o nemožné, totiž zdolat kolmou plochu. Té padaly za oběť především menší lodě, ale ani obři oceánů se často nedokázali dostat z koryta přes hřeben. Vlna je převrátila a lodě ztroskotaly kýlem nahoru.

Takové obří vlny, které vznikly souhrou větru a proudění, dosahovaly rychlosti padesát kilometrů za hodinu. Málokdy víc. I to stačilo k naprosté katastrofě, ale nebylo to nic proti dvacetimetrovému tsunami, které se v těchto minutách hnalo šelfem.

S většinou remorkérů, tankerů a trajektů, které měly tu smůlu, že se právě nacházely v Severním moři, si tsunami pohazovalo jako s hračkami, které se srazily navzájem, jiné byly rozdrceny o betonové nosníky nebo překládací bóje, u kterých kotvily. Síle nárazu neodolaly ani železobetonové podpěry. Spousta kolosů se začala hroutit. Ale ani to, co vydrželo náraz, neuniklo zkáze, když se obrovská ohňová oblaka po výbuchu poškozených lodí, které byly částečně naloženy, přenesla na plošiny. V řetězové reakci vyletěla do vzduchu celá krajina těžebních zařízení. Hořící trosky létaly stovky metrů daleko. Tsunami urvalo plošiny zakotvené o dno a převrátilo je. To vše se odehrálo během několika minut, poté co kruhovitě se šířící vlny vyrazily na cestu od epicentra podmořského sesuvu ke břehům okolních pevnin.

Každá taková jednotlivá událost představovala ten nejděsivější sen lodní dopravy a pobřežního průmyslu. Ale to, co se stalo onoho odpoledne v Severním moři, už nebyl jen zlý sen, který se stal skutečností.

To byla apokalypsa.

Pobřeží

Osm minut po zřícení šelfu se tsunami vrhlo proti útesům Faerských ostrovů, během následujících čtyř minut dorazilo na Shetlandy, za další dvě minuty dopadlo proti skotské pevnině a jihozápadnímu výběžku Norska.

Aby zaplavilo celé Norsko, na to by nejspíš potřebovalo onu kometu, o níž se soudilo, že by vyhubila lidstvo, kdyby se někdy zřítila do moře. Země byla jedno velké pohoří lemované strmým pobřežím, na jehož horní okraj se žádná vlna nemohla tak rychle vyhoupnout.

Ale Norsko žilo z vody a u vody a většina jeho nejdůležitějších měst ležela na úrovni mořské hladiny na úpatí mohutných hor. Od moře je dělily pouze malé, nízké ostrovy, někdy se města dokonce nacházela přímo na ostrovech. Přístavy jako Egersund, Haugesund a Sandnes na jihu byly vydány valící se vlně napospas stejně jako Alesund a Kristiansund dále na sever a stovky malých míst kolem. Nejhůře vlna zasáhla Stavanger.

Jak se bude tsunami vyvíjet poté, co dosáhne pobřeží, záviselo na nejrůznějších faktorech. K nim patřily útesy, ústí řek, podmořská pohoří a písečné lavice, předsunuté ostrovy, ale někdy i pouhý sklon pláže. To všechno mohlo účinek tsunami oslabit nebo naopak posílit. Stavanger, centrum norského námořního průmyslu, klíčové město obchodu a lodní dopravy, jedno z nejstarších a nejkrásnějších norských měst, ležel nechráněn přímo u moře. Nad přístavem se táhl jenom pás nízkých ostrovů spojených navzájem mosty. Bezprostředně před dopadem vlny obdržely městské úřady varování od norské vlády, které se ihned šířilo všemi rozhlasovými a televizními stanicemi, ale času zbývalo směšně málo. Varování vyvolalo v ulicích nepředstavitelný zmatek. Nikdo si neuměl představit, co se ke Stavangeru blíží. Na rozdíl od států v Pacifiku, kde lidé žijí s tsunami odnepaměti, v atlantickém prostoru, v Evropě a Středomoří neexistoval žádný centrální varovný systém. Zatímco v PTWS, Pacific Tsunami Warning System se sídlem na Havaji, bylo zastoupeno přes dvacet tichomořských států, k nimž od Aljašky po Japonsko a od Austrálie k Chile a Peru patřil prakticky každý přímořský stát, v zemi jako je Norsko neměl nikdo o tsunami ani tu nejmenší představu. V neposlední řadě i proto uběhly poslední minuty Stavangeru v bezradném zděšení.

Vlna postihla město, aniž by někdo stačil včas utéct. Ještě praskaly pilíře ostrovních mostů, a tsunami už sílilo. Těsně před městem se vztyčilo do třicetimetrové výšky, ale pro svou extrémní délku se vlna nezlomila hned, nýbrž udeřila kolmo do přístavních opevnění, rozbila nábřeží a budovy na padrť a hnala se dál do města. Staré město s historickými dřevěnými domy z konce sedmnáctého a počátku osmnáctého století bylo srovnáno se zemí. Ve Vágenu, staré přístavní kotlině, se vlna zabrzdila a přepadla do vnitřního města. V nejstarší stavangerské budově, anglorománském dómu, příval napřed vytloukl všechna okna, než pobořil zdi a odnesl trosky s sebou. Cokoli mu stálo v cestě, bylo smeteno s úderností raketového útoku. Město neničila jenom voda, ale také bahno, které s sebou nesla, tunové kameny, lodě a auta, které do něj narážely jako střely.

Mezitím se vertikální stěna proměnila v horu běsnící rozpěněné vody. Tsunami se nyní valilo sice o něco pomaleji, ale zato s chaotickou turbolencí. V pěně byl uzavřen vzduch, který byl při nárazu komprimován. To vytvářelo tlak patnácti barů, což stačí na vyboulení pancéřové desky. Voda lámala stromy jako párátka, a ty se pak také staly součástí bombardování. Ani ne minutu potom, co vlna udeřila na první opevnění, zničila veškerá zařízení v přístavu a zbořila městské čtvrti za přístavem. Vodní masy se ještě prudce hnaly ulicemi, a již městem otřásaly první výbuchy.

Lidé ve Stavangeru neměli nejmenší šanci přežít. Kdo se pokoušel utéci před vodní stěnou, jež náhle čněla proti nebi, utíkal marně. Největší počet obětí byl zabit nárazem. Voda byla jako beton. Lidé nic necítili. Nejinak dopadli i ti, kdo nějakým zázrakem přežili náraz, a pak byli rozdrceni o domy nebo semleti mezi troskami. Paradoxně se nikdo neutopil, odhlédneme-li od těch, kteří zůstali uvězněni ve sklepích. Ale i tam většina lidí zemřela nárazem vody proudící dovnitř nebo se udusila v bahně a kamení, které sem pronikly dodatečně. Kdo se nakonec utopil, zemřel strašnou, ale aspoň rychlou smrtí. Prakticky nikdo si neuvědomil, co se s ním děje. Odříznuta od přísunu kyslíku se těla lidí uchvácených živlem zmítala v temné, studené vodě. Srdce začalo bít nepravidelně, dodávalo málo krve a nakonec se zastavilo, zatímco metabolismus se poněkud zpomalil. Díky tomu mozek ještě chvíli žil. Teprve po deseti až dvaceti minutách vyhasl poslední elektrický impulz a nastala definitivní smrt.

Po dalších dvou minutách rozpěněná voda dorazila k předměstím Stavangeru. Jak se rozlévala po větším prostoru, snižovala se výška vířícího přívalu. A pořád také klesala i jeho rychlost. Běsnící voda vtrhla do ulic. Kdo se tam octl, byl beznadějně ztracen, zato většina domů napoprvé jejímu tlaku odolala. Ale kdo měl za to, že už je v bezpečí, ten se radoval předčasně. Tsunami nešířilo hrůzu jen svým příchodem.

Skoro ještě horší to bylo, když odcházelo.

Knut Olsen a jeho rodina prožili ústup vlny v Trondheimu, kam tsunami dorazilo o pár minut později.

Na rozdíl od Stavangeru, který se mu nabídl jakoby naservírován na talíři, byl Trondheim chráněn Trondheimským fjordem. Opevněn většími ostrovy a jištěn výběžkem země do moře vedl fjord skoro čtyřicet kilometrů do vnitrozemí, než se rozevřel do široké kotliny, na jejímž východním okraji bylo město vystavěno. Mnohá norská města a místa se nacházela uvnitř nebo na konci fjordů, na úrovni hladiny vody. Kdo se podíval do mapy, musel dojít k závěru, že ani náraz třicetimetrové vlny nestačí, aby byl Trondheim vážně poškozen.

Jenže právě fjordy se ukázaly jako smrtelné pasti.

Když se tsunami dostalo do mořských úžin a trychtýřovitých zálivů, vodní masy už nebyly brzděny zdola, nýbrž najednou z obou stran. Desítky tun vody se tlačily úzkými kanály. Účinek byl zničující. V Sogneském fjordu severně od Bergenu, který je sice dlouhý, ale úzký, výška vlny podruhé dramaticky narostla. Většina obcí podél tohoto fjordu ležela na rovinách nad útesy. Voda stříkala až k nim, ale větší škody nezpůsobila. Jinak tomu bylo na konci téměř stokilometrového fjordu, kde se na nízkém poloostrově těsnala menší města a vesnice jedna vedle druhé. Vlna je vygumovala a zastavila se teprve o strmé hory za nimi. Přitom stříkala až do výšky dvou set metrů a oholila veškerý porost, než se vodní hmota zase zřítila a rozlila do přilehlých řek.

Trondheimský fjord byl širší než sogneský a jeho stěny byly nižší. A protože se navíc rozšiřoval směrem dovnitř, příval vody se mohl lépe rozlít. Přesto byla vodní hora, která Trondheim zasáhla, dost vysoká na to, aby smetla přístav a zničila část starého města. Nidelva se vylila z břehů a hnala se do čtvrtí Bakklandet a Mollenberg. Laviny rozpěněné vody spláchly staré domy. V Kirkegatě padl za oběť vodnímu proudu téměř každý dům, i ten Sigura Johansona. Jeho pěkná fasáda se zmačkala, dřevěné obložení se rozletělo na třísky, střecha se propadla na zborcené průčelí. Trosky byly odplaveny. Nicméně část divoce vířící a pěnící se vlny, která ztratila svou sílu a energii až u základové zdi NTNU, se uklidnila a začala téct zpátky.

Olsenovi bydleli v jedné ulici za Kirkegatou. Jejich dům, který byl ze dřeva stejně jako Johansonův, útok tsunami vydržel. Třásl se a kymácel. V bytě popadal nábytek, nádobí se rozbilo a podlaha v předních pokojích se naklonila. Děti propadly panice. Olsen křičel na ženu, aby je odvedla do zadní části domu. Sice dost dobře nevěděl, co je v dané situaci nejlepší udělat, ale myslel si, že když voda narazila do domu zepředu, v zadním traktu snad bude bezpečněji. Když se jeho rodina uchýlila dozadu, odvážil se se zatajeným dechem přistoupit k přednímu oknu, aby se podíval ven. Dřevěná podlaha pod jeho nohama se dál nakláněla a slyšitelně praskala, ale nerozlomila se. Olsen se pevně chytil okenního rámu a byl rozhodnut okamžitě se vrátit zpátky, kdyby se měla k domu přihnat další vlna. Nechápavě hleděl na zničené město. Viděl stromy, auta a lidi zmítané vodním vírem, slyšel výkřiky a praskot bortících se zdí. Pak vzduchem otřásla řada výbuchů a z přístavu začal k nebi stoupat černočervený kouř.

Bylo to to nejstrašnější, co kdy Olsen viděl. Ale jeho šok potlačila Myšlenka, že musí ochránit rodinu. Ať už nastane cokoli, důležité je, aby přežily jeho děti a žena.

A taky on sám, pokud to bude možné.

Ale jak to vypadalo, příval se zastavil.

Olsen se ještě chvíli díval ven a pak šel opatrně do zadní části domu. Okamžitě byl zasypán otázkami. Když uviděl dětské oči vytřeštěné strachem, udělal rukou uklidňující gesto, ačkoli jemu samotnému bylo strašně. Řekl jim, že už je nejspíš po všem, a aby si nedělali starosti. Samozřejmě že nic v pořádku nebylo, vůbec nic. Museli se nějak dostat z domu. Napadlo ho, že by mohli utéct po střeše dozadu, kam voda nedosáhla. Jeho žena namítla, že se asi moc díval na Hitchcockovy filmy, a zeptala se ho, jak si to představuje provést se čtyřmi dětmi. Na to Olsen nedokázal odpovědět. Žena navrhla, aby prostě počkali, co se bude dít. Jeho také nic lepšího nenapadlo, a tak souhlasil a šel zpátky k přednímu oknu.

Když se tentokrát podíval ven, uviděl, že se příval vrací zpátky. Voda stékala do fjordu čím dál rychleji. Tak jsme to přestáli, myslel si.

Vyklonil se víc z okna ven. V témž okamžiku to domem trhlo. Olsen zabořil prsty do okenního rámu. Podlaha se tříštila. Chtěl skočit zpátky, ale nebylo kam. V podlaze obývacího pokoje zela obrovská díra. Dovnitř pral déšť. Olsen se překlopil dopředu. Napřed si myslel, že ho to táhne z okna ven. Ale pak si uvědomil, že se uvolnila celá přední stěna domu, jako by to byl špatně přilepený papundekl, a naklání se do vody.

Olsen řval ze všech sil.

Lidé na Havaji, kteří s obludou žili už po generace, věděli, co to znamená, když se vlna vrací zpátky. Stékající vodní masy vytvářely mocné sání, které spláchlo do moře všechno, co ještě stálo nebo se pokoušelo udržet. Voda vzala všechno s sebou. Nyní umírali lidé, kteří přežili první akt katastrofy, a jejich umírání bylo mnohem strašnější než smrt v příchozí vlně. Umírání probíhalo během beznadějného boje o přežití, lidé, jejichž síly ochabovaly, byli pohlcováni nelítostným vírem. Svaly byly jako chromé. Do člověka narážely plovoucí předměty a lámaly mu kosti. V zoufalé obraně se občas někdo něčeho pevně zachytil, ale byl odtržen a hnalo ho to dál spolu s bahnem a troskami. Obluda vystoupila z moře, aby se nažrala, a když se stahovala zpátky, brala si kořist s sebou. Tohle všechno Olsen nevěděl, když se čelní zeď domu začala sklápět do malstromu, ale okamžitě mu to došlo, a proto tak křičel. Zatímco padal, z přístavu duněly další výbuchy, jak explodovaly zdemolované lodě a ropná zařízení létala do vzduchu. Vypadly skoro všechny elektrické systémy města, jeden zkrat následoval druhý. Olsen by možná zemřel už proto, že ve vodě bylo vysoké napětí. Myslel na svou rodinu. Na své děti. Na svou ženu. Pak si nakrátko vybavil Sigura Johansona a jeho podivuhodné teorie a cítil, jak jím cloumá děsivý vztek. Johanson za to mohl. Něco mu a mlčel. Něco, co je mohlo zachránit. Ten hnusnej zkurvysyn něco věděl! Pak už nemyslel na nic. Jenom na jedno: že je mrtvý. Domovní zeď s ohlušující ranou dopadla na velký strom, který ku podivu ještě stál. Olsena to vymrštilo z okenního rámu hlavou napřed. Hmatal rukama do prázdna, až se něčeho chytil. Listů a kůry. Pod sebou viděl pádit rozbahněný proud. Držel se pevně větve, komíhal nohama ve vzduchu a snažil se vytáhnout nahoru. Shora na něj padaly kusy lomenice, prken a omítky. Míjely ho těsně. Voda stříkající do výšky utrhla velké části fasády. Co bylo kdysi průčelím domu, to se nyní tříštilo a se skřípěním lámalo. Olsen se v panickém strachu snažil dostat blíž ke kmeni. Stranou pod ním vyrůstala silná větev, na kterou by se mohl dostat. Třeba se na ni bude moci postavit nohama. Olsen cítil, jak obrovský strom úpí a kymácí se, a ručkoval dál.

Poslední zbytky domovní zdi se s rachotem zřítily a servaly s sebou listí a větve do vody. Olsenovou větví to trhlo. Prsty mu sklouzly. Najednou visel jen za jednu ruku. Díval se dolů skrze své nohy a cítil, jak mu docházejí síly. Když teď spadne, jeho osud bude zpečetěn. S námahou otočil hlavu a pokoušel se zachytit pohledem dům, tedy vlastně už jen to, co z něho ještě zbylo.

Prosím, pomyslel si. Nenech je zemřít!

Dům ještě stál.

A pak uviděl svou ženu.

Ta se svezla na všechny čtyři a přilezla až ke kraji, odkud se na něj dívala. V jejích rysech bylo pevné odhodlání, jako kdyby se v příštím okamžiku chtěla vrhnout do vody, aby mu pomohla. Pochopitelně mu nemohla pomoci ani trochu, ale byla tady a volala jeho jméno. Její hlas byl pevný a téměř nahněvaný, jako kdyby se měl už konečně dopravit do bezpečí a vrátit se domů, kde na něj čekají.

Olsen se na ni okamžik jen tak díval.

Pak napnul svaly. Jeho volná ruka se natáhla nahoru a chytila se. Zaryl prsty do dřeva a začal ručkovat dál, dokud neměl tu silnou větev pod nohama. Pomalu se na ni spustil. Teď měl pevnou pozici. Stál. Rameny mu projelo škubnutí. Povolil prsty, objal kmen a pocítil utrpení stromu, který odolával přívalu. Zabořil obličej do kůry a díval se naproti na svou ženu.

Trvalo to nekonečně dlouho. Strom vydržel, dům taky.

Když si voda odnesla do moře svou daň, celý rozechvělý konečně ze stromu slezl a stanul v tratolišti bahna a trosek. Pomohl své ženě a dětem dostat se z domu. Vzali si to nejnutnější, kreditní karty, peníze a pár chvatně posbíraných osobních vzpomínek, které nacpali do dvou batohů. Olsenovo auto zmizelo někde ve vodě. Museli jít pěšky, ale všechno bylo lepší než zůstat tady.

Mlčky opouštěli zničenou ulici, přešli na druhou stranu řeky a šli dál, pryč z Trondheimu.

Fiasko

Vlna se šířila dál.

Zaplavila východní pobřeží Velké Británie a západ Dánska. Na úrovni Edinburghu a Kodaně byl šelf extrémně mělký. Tam se zvedala do výše Doggerská lavice, pozůstatek z doby, kdy části Severního moře byly ještě pevninou. Doggerská lavice byla dlouho ostrovem, na kterém se tlačila spousta zvířat před stále většími přívalovými vlnami, až se nakonec utopila. Nyní lavice ležela třináct metrů pod hladinou moře a vzdouvala valící se vlnu do výšky.

Jižně od Doggerské lavice stály ropné plošiny jedna vedle druhé, zvláště podél britského jihovýchodního pobřeží a nad Belgií a Nizozemskem. Vlna zde řádila ještě hůř než v severní části, ale i přesto členitá struktura šelfu s písečnými lavicemi, proláklinami a hřbety tsunami zabrzdila.

Fríské ostrovy byly zaplaveny celé, takže Holandsko, Belgii a severní Německo postihla vlna už s menší silou. Jen sotva stokilometrovou rychlostí dorazila vodní stěna konečně do Haagu a Amsterdamu a zničila velké části oblastí podél moře. Hamburk a Brémy zažily rabiátskou velkou vodu. Města ležela dál ve vnitrozemí, zato však ústí Labe a Wesery nebyla chráněna. Tsunami se valilo korytem řek a rozlilo se do okolí dřív, než dorazilo k hanzovním městům. Dokonce až v Londýně se na krátkou dobu vzdula Temže, vylila se z břehů a přirazila lodě k mostům.

Výběžky přívalu se vylily do Doverské úžiny a byly patrné ještě v Normandii a na pobřeží Bretaně. Jenom Baltské moře s Kielem a Kodaní unikly fiasku. Přívalová voda sice natekla i sem, ale tam, kde se spojují Skagerrak a Kattegat, se tsunami zamotalo do víru a zhroutilo se. Zato obrovská vlna udeřila i vysoko na severu do pořeží Islandu a zasáhla ještě Norsko a Špicberky.

Olsenovi ihned po katastrofě vyhledali vyvýšené území. Knut Olsen později nedokázal říci, proč tak jednal. Byl to jeho nápad. Možná mu utkvěla v paměti chmurná vzpomínka na film o tsunami nebo o tom četl kdysi v nějakém elaborátu. Možná to prostě byla intuice. Ale ten útěk zachránil rodině život.

Většina lidí, kteří přežili příchod i odchod tsunami, přesto zemřela. Po první vlně se vrátili do svých vesnic a domů, aby se podívali, co z nich zbylo. Jenže tsunami se šířilo v několika po sobě jdoucích vlnách. Bylo to způsobeno extrémní délkou vlny, že další hora vody dorazila, když lidé uvěřili, že už katastrofu přestáli.

I tentokrát.

Po čtvrthodině a něco se přihnala druhá vlna, stejně mocná jako ta předchozí, a dokončila, co její předchůdkyně nezvládla. Třetí vlna po dalších dvaceti minutách byla už jen z poloviny tak vysoká, pak přišla čtvrtá a potom už nic.

V Německu, Belgii a Nizozemsku se evakuace zadrhla už v samém počátku, třebaže tu na ni bylo víc času. Ale skoro každý měl auto a považoval za dobrý nápad nasednout do něj a prchat v něm pryč, což byl ve výsledku velice špatný nápad. Ani ne deset minut poté, co se ozvalo varování, byly ulice a silnice beznadějně ucpané, dokud vlna zácpu nevyřešila po svém. Hodinu poté, co se kontinentální svah sesul, severoevropský ropný průmysl přestal existovat. Téměř všechna přímořská města a okolní pevnina byly částečně nebo úplně zaplaveny. Statisíce lidí přišly o život. Pouze na Islandu a na Špicberkách, kde je beztak řídké osídlení, nikdo nezemřel.

Společná expedice Thorvaldsonu a Sonne vyzkoumala, že červi rozkládají hydrát i na severu, až k Tromso. Svah se sesul na jihu. Důsledky tsunami zprvu nedovolovaly zabývat se otázkou, zda je třeba počítat i s kolapsem severního svahu. Možná by na to mohl odpovědět Gerhard Bohrmann. Ale Bohrmann také nevěděl, kam přesně laviny Umořovaly. Ani Jean-Jacques Alban, jemuž se podařilo dovést Thorvaldsona dostatečně daleko na volné moře, a tím i do bezpečí, neměl předivu o tom, co se tam dole ve skutečnosti stalo.

Nad mořem a v troskách měst na pobřežích dál duněly exploze. Do křiku a pláče přeživších se mísil hukot vrtulníků, ječeni sirén a hlášení z amplionů. Byla to kakofonie hrůzy, ale nad vším tím lomozem se rozprostíralo olověné ticho. Bylo to ticho smrti.

Uplynuly tři hodiny, než se poslední vlna vrátila zpět do moře.

Potom se sesul i severní kontinentální svah.

Druhý díl

CHÁTEAU DISASTER

Z výročních zpráv organizací na ochranu životního prostředí

Navzdory zákazu z roku 1994 se jaderný odpad i nadále dostává do moře. Potápěči Greenpeace dokázali, že u vypouš-těcího potrubí francouzského zařízení pro obnovu jaderného paliva La Hague je sedmnáctmilionkrát vyšší radioaktivita než v nekontaminovaných vodách. U Norska jsou chaluhy a krabi zamořeni radioaktivní látkou zvanou technecium. Jako její zdroj identifikovali norští ochránci před ozářením zastaralé britské zařízení pro úpravu vyhořelého paliva Sellafield. Američtí geologové však chtějí ukládat vysoce radioaktivní odpad na mořské dno tak, že nádoby vyzařující radioaktivitu spustí kilometr dlouhým potrubím do děr a přikryjí je sedimentem.

Sovětský svaz od roku 1959 deponoval v Arktickém moři obrovské množství jaderného odpadu včetně sešrotovaných reaktorů. Na dně moří se nahromadilo přes milion tun chemických zbraní, v hloubkách od 500 do 4500 metrů. Za zvlášť nebezpečné se považují pomalu rezavějící nádoby s otravným plynem, které Moskva potopila v roce 1947. U Španělska je uloženo sto tisíc sudů lehce radioaktivního odpadu z látek použitých v medicíně, výzkumu a průmyslu. Plutonium z pokusů s atomovými bombami v Jižním moři prokázali oceánologové ve středním Atlantiku v hloubce přes 4000 metrů.

Britská hydrografická služba eviduje 57 435 vraků v hloubkách oceánů, mezi nimi i trosky řady amerických a ruských atomových ponorek.

Nebezpečný jed DDT ohrožuje mořské organismy více než jiné živočichy. Vlivem proudění se šíří globálně a hromadí se v mořských potravních řetězcích. V tuku vorvaňů byly prokázány polybromové sloučeniny, které se používají do protipožární izolace v počítačích a televizorech. Devadesát procent všech ulovených mečounů bylo otráveno rtutí a dvacet pět procent navíc i PCB. Samičkám surmovek vlnitých v Severním moři rostou penisy. Odborníci se domnívají, že za to zřejmě může látka tributylcin, obsažená v nátěrech lodí.

Každý ropný vrt zamoří mořské dno o rozloze dvaceti kilometrů čtverečních. Kolem třetiny z nich se nevyskytuje nic živého.

Elektrické pole kolem podmořských kabelů narušuje orientaci lososů a úhořů. Elektrosmog navíc poškozuje růst larev.

Přemnožení řas a vymírání ryb se dramaticky zvyšuje. Poté co Izrael nepodepsal dohodu o zákazu ukládání průmyslového odpadu do moře, jenom firma Haifa Chemicals až do roku 1999 vypouštěla ročně do moře 60 000 tun jedovatého odpadu: olovo, rtuť, kadmium, arzen a chróm se dostaly s prouděním až k Sýrii a Kypru. Továrny v Tuniském zálivu odčerpávají denně do moře 12 800 tun fosfátových jedů z výroby hnojiv.

Organizace OSN pro výživu a zemědělství FAO označila sedmdesát z dvou set nejvýznamnějších druhů mořských ryb za ohrožené. Přitom stále vzrůstá počet rybářů. V roce 1970 jich bylo třináct milionů, v roce 1999 už třicet milionů. Nejničivější dopad mají sítě vlečené po dně, které se používají k lovu tresek, smačků a aljašských lososů. Celé ekosystémy jsou tak doslova vymeteny a mořští svaci, dravé ryby a mořští ptáci pak nenacházejí potravu.

Bunker C, nejčastěji používané palivo pro lodní motory, se před spalováním čistí od popela, těžkých kovů a sedimentů. Vzniká tak pevný odpad, který mnozí kapitáni neodstraňují podle předpisů, nýbrž ho v tichosti vypouštějí do moře.

Badatelé z Hamburku simulovali plánovanou komerční těžbu manganu z hydrátu v hloubce 4000 metrů u břehů Peru. Po jedenácti čtverečních kilometrech vláčela loď křížem králem brány. Spousta živočichů přitom zahynula. Ještě několik let poté se pokusné místo nezotavilo.

Při realizaci stavebního záměru na Florida Keys byla do moře splavována půda, která se uložila na korálových lavicích jako navátý písek. Velká část tamního života se udusila.

Oceánologové vyzkoumali, že stoupající koncentrace kysličníku uhličitého v atmosféře, způsobená nárůstem spalování fosilních látek, omezuje schopnost vytvářet útesy. Když se CO2 rozpouští ve vodě, tato se stává kyselou. Bez ohledu na to hodlají napříště velké energetické koncerny pumpovat obrovské množství CO2 do hlubokých moří, aby se tím ulevilo atmosféře.

10. května

Château Whistler, Kanada

Zpráva opustila Kiel rychlostí tři sta tisíc kilometrů za sekundu.

Doslovné znění, zadané Erwinem Suessem do jeho laptopu ve výzkumném centru Geomar, putovalo jako množina digitálních dat do sítě a tam bylo laserovou diodou přeměněno na světelné impulzy. Odteď letělo na infračervené vlnové délce jeden a půl tisíciny milimetru vysoce výkonným kabelem ze skleněných vláken spolu s miliony dalších telefonních hovorů a informačních balíků. Vlákna uvěznila světlo o průměru dvojnásobné tloušťky vlasu a to se neustálými odrazy hnalo vytrvale vpřed. Vlny se velice rychle šířily po pevnině k pobřeží. Každých padesát kilometrů prošly optickým zesilovačem, až nakonec vlákna zmizela v moři, obalená měděným pláštěm a zabalená do několika vrstev silných drátů a měkkých izolačních vrstev.

Pod vodou měl kabel tloušťku předloktí silného muže. Táhl se po dně šelfu zahrabán do země, aby byl chráněn před kotvami a rybářskými sítěmi. TAT 14, jak se oficiálně nazýval, byl jedním z transatlantických kabelů, které spojovaly Evropu s americkým kontinentem, a patřil k nejvýkonnějším na světě. Jen v severním Atlantiku byly takových kabelů celé tucty. Statisíce kilometrů skleněných vláken tvořily celosvětovou páteř informačního věku. Tři čtvrtiny jejich kapacity sloužily World Wide Webu. Projekt Oxygen spojoval sto sedmdesát pět zemí na způsob superinternetu. Jiný systém svazoval osm skleněných vláken do přenosového výkonu 3,2 tetrabitu, což odpovídalo čtyřiceti osmi milionům telefonních hovorů vedeným současně. Filigránská vlákna v hlubinách moří už dávno předstihla veškerou satelitní techniku. Zeměkoule byla opředena sítí drátů vodících světlo, v nichž se proháněly bity a byty komunikačních společností, telefonáty, videa, hudba, e-maily. Nikoli družice, nýbrž kabely vytvářely globální vesnici.

Zpráva Erwina Suesse letěla mezi Skandinávií a Velkou Británií směrem na sever. Nad Skotskem se TAT 14 stočil nalevo. Na druhé straně šelfu, u Hebrid, se začal vlnit na hlubším mořském dně a nebyl už zahrabán, jenom na něm ležel.

Ale žádný okraj šelfu a žádné mořské dno teď už neexistovaly. Pod gigatunami bahna a štěrku se zpráva z Kielu necelou stodvacetinu vteřiny od odeslání nesla pod oblastí Faerských ostrovů a skončila v utrženém konci. Mohutný obal vyztužený dráty a pružnými vrstvami z umělé hmoty byl čistě oddělen a roztříštěná vlákna vedla světelné poselství do sedimentu. Lavina zasáhla kabel takovou silou, že se utržené kusy rozlétly na stovky kilometrů daleko. Teprve v islandské pánvi TAT 14 zase pokračoval, ale už jako neužitečný kus vyspělé technologie, který se jižně od Newfoundlandu dostal opět na šelf a po jeho okraji pokračoval až do Bostonu. Tam vyústil do pozemního spojení. Přes Rocky Mountains se datová dálnice konečně dostala do západokanadského pohoří nad Vancouverem, přímo do datové ústředny proslulého luxusního hotelu Chciteau Whistler na úpatí Blackbomb Mountain, kde skleněná vlákna přecházela do konvenčního měděného kabelu. Fotodioda otočila proces a přeměnila světelné impulzy zpátky na elektrické.

Za jiných okolností by byla i tato zpráva z Kielu digitalizována, aby se jako e-mail objevila na laptopu Gerharda Bohrmanna. Ale panující okolnosti přerušily spojení Gerhardu Bohrmannovi stejně jako milionům dalších lidí. Týden po katastrofě byla všechna transatlantická internetová a e-mailová spojení prakticky vyřazena a telefonické kontakty, pokud vůbec, byly možné pouze přes satelit.

Bohrmann seděl ve velké hotelové hale a díval se na obrazovku. Věděl, že mu Suess chtěl poslat dokument. Obsahoval křivky nárůstu červích populací a složité výpočty, co by se při srovnatelném dopadu mohlo stát i v dalších koutech světa. Po překonání prvotního šoku pracovali v Kielu dál jako posedlí.

Bohrmann láteřil. Ten údajně malý svět byl zase veliký a plný nepřekonatelných překážek. Ráno říkali, že v průběhu dne bude možné přijímat e-maily přes satelit, ale ještě se na něj nedalo připojit. Jak to vypadalo, byli pořád odkázáni na zničený kabel. Bohrmann věděl, že krizové štáby v horečném spěchu pracují na vytvoření nezávislé sítě, ale internet se přesto pořád ještě hroutil. Domníval se, že příčina nebudí v nějakém technickém nedostatku, ale v kapacitě. Vojenské satelity sice pracovaly bezvadně, ale ani americká armáda nikdy nepředpokládala, že bude muset svými satelity kompletně nahradit transatlantické mosty ze skleněných vláken.

Uchopil mobilní telefon, který mu přidělil krizový štáb, vyťukal přes satelit Kiel a čekal. Trvalo to, než se prozvonil do institutu, kde ho spojili se Suessem. „Nic nepřišlo,“ řekl.

„Ale za pokus to stálo.“ Bohrmann slyšel Suessův hlas naprosto zřetelně, mátla ho jen prodleva, s níž mu odpovídal. Signál musel překonat třicet šest tisíc kilometrů nahoru k satelitu a zase stejnou trasu dolů k příjemci. Telefonovalo se s přestávkami a vzájemným překrýváním. „U nás už taky nic nefunguje. A je to čím dál horší. Do Norska se neprovoláš, ve Skotsku je ticho jako v hrobě a Dánsko existuje už jenom na mapě. A nevěř, že by to mohl vyřešit nějaký nouzový plán.“

„Vždyť přece telefonujeme,“ řekl Bohrmann.

„Telefonujeme, protože nám to Američani zařídili. Využíváš vojenské vymoženosti velmoci. Ale v Evropě?, Na to zapomeň! Všichni chtějí volat, všichni mají strach, protože nevědí, co je s jejich rodinami a přáteli. Máme tu komunikační zácpu. Těch pár volných sítí obsadily krizové štáby a vládní kruhy.

„Takže co budeme dělat?“ zeptal se po pauze bezradně Bohrmann.

„Nevím. Třeba ještě popluje Queen Elizabeth. Stačí ti ty podklady za šest týdnů, když si pro ně na pobřeží pošleš posla na koni?“

Bohrmann se útrpně usmál.

„A teď vážně,“ řekl.

„A teď si vážně musíš obstarat něco na psaní. Jinak to nepůjde.“

„Psát mám čím,“ povzdechl si Bohrmann.

Zatímco si zapisoval, co mu Suess diktoval, hotelovou halou prošla skupina uniformovaných osob a zamířila k výtahům. Vedl ji vysoký, urostlý černoch s etiopskými rysy ve tváři. Měl hodnostní označení majora bojových sil USA a jmenovku s nápisem PEAK.

Skupina se namačkala do výtahu. Většina lidí vystoupila ve druhém a třetím patře. Zbytek vyšel z výtahu ve čtvrtém.

Zůstal jen major Salomon Peak. Jel dál, až do devátého patra. Zde se nacházely suity Gold Executive, ten největší luxus, jaký mohl Château s pěti sty padesáti pokoji nabídnout. Peak sám bydlel v suitě Junior o patro níž. Prachobyčejný „jednolůžák“ by mu úplně stačil.

Peaka luxus nezajímal. Ale vedení hotelu trvalo na tom, že krizový štáb ubytuje v těch nejlepších prostorách. Zatímco kráčel chodbou a zvuk jeho kroků tlumil silný koberec, procházel si v hlavě ještě jednou plán odpolední akce. Proti němu chodili muži a ženy v civilu i v uniformách. Dveře byly otevřené a bylo možno nahlédnout do suit přestavěných na kanceláře. Za pár vteřin stanul Peak u širokých dveří. Dva vojáci mu zasalutovali. Peak je odmávl. Jeden z nich zaklepal a vyčkal odpovědi zevnitř. Pak rázně otevřel dveře a nechal majora vstoupit.

„Jak to jde?“ zeptala se Judith Li.

Generálka si nechala přinést sem nahoru z fit centra běžecký trenažér. Peak věděl, že Li tráví na jeho pásu víc času než v posteli. Dívala se z něj na televizi, vyřizovala poštu, diktovala memoranda, zprávy a mluvila do hlasového zařízení svého laptopu, telefonovala, nechávala se informovat o všem možném nebo jen tak přemýšlela. Teď také běhala. Hladké, lesklé černé vlasy měla stažené čelenkou. Měla na sobě lehkou sportovní bundičku a úzké, přiléhavé krátké kalhoty. Dýchala pravidelně navzdory vysokému tempu, které nasadila. Peak si musel vždycky znovu připomenout, že ženě na běžeckém trenažéru je už osmačtyřicet. Velící generálka Judith Li vypadala jako o deset let mladší vysportovaná žena.

„Díky,“ řekl Peak. „Jde to.“

Pak se rozhlédl. Suita měla velikost luxusního bytu a byla podle toho zařízena. Klasické kanadské prvky, spousta dřeva a rustikálního pohodlí, krb, se mísily s francouzskou elegancí. U okna stálo křídlo. I to patřilo původně jinam, totiž do velké haly. Li ho nechala přestěhovat do svých prostor stejně jako ten běhací pás. Nalevo vedl obloukový průchod do obrovské ložnice. Koupelnu Peak sice neviděl, ale slyšel, že je v ní i vířivá vana a sauna.

Z Peakova hlediska tu byl jediným smysluplným předmětem ten neohrabaný černý běhací pás, třebaže se do načančané suity vůbec nehodil. Soudil, že luxus a design jsou s vojenskými věcmi neslučitelné. Peak pocházel z prostých poměrů. Do armády nešel proto, že by neměl smysl pro hezké věci, ale aby se dostal pryč z ulice, ze které až příliš často vedla cesta za mříže. Vytrvalost a bezpříkladná píle ho nakonec přivedly k absolvování college a otevřely mu cestu ke kariéře důstojníka. Jeho životní dráha sloužila mnohým za vzor, ale nezměnila nu na poměrech, odkud vzešel.

Stejně jako tenkrát se i teď cítil nejlépe ve stanu nebo v laciném motelu.

„Dostali jsme poslední vyhodnocení ze satelitů NOAA,“ řekl a podíval se přes Li velkým panoramatickým oknem do údolí. Slunce zalévalo cedrové a jedlové lesy. Tady nahoře bylo krásně, ale Peak krásu přehlížel. Zajímaly ho pouze následující hodiny.

„A…?“

„Měli jsme pravdu.“

„Existuje nějaká podobnost?“

„Ano, mezi zvuky, které zaznamenal URA, a neidentifikovanými spektrogramy z roku 1997.“

„Dobře,“ řekla Li s uspokojením ve tváři. „To je velmi dobré.“

„Nevím, jestli je to dobré. Je to stopa, ale nic nevysvětluje.“

„A co jste čekal? Že nám oceán něco vysvětlí?“ Li zmáčkla tlačítko stop a seskočila z běhacího pásu. „Proto přece pořádáme celý ten cirkus, abychom to zjistili. Je už sestava úplná?“

„Jsme komplet. Právě dorazil poslední.“

„Kdo?“

„Ten biolog z Norska, co objevil červy. Musím se podívat, jak se jmenuje…“

„Sigur Johanson.“ Li odešla do koupelny a vrátila se odtud s ručníkem přes ramena. „Pamatujte si už konečně jména, Sále! Je nás v hotelu tři sta, z toho sedmdesát pět vědců. To se přece dá vysypat rukávu.“

„Chcete mi tvrdit, že máte v hlavě tři sta jmen?“

„Mám tam i tři tisíce jmen, když to musí být. Tak se taky trochu namáhejte.“

„Vy blafujete,“ řekl Peak.

„Chcete si to ověřit?“

„Proč ne. V Johansonově doprovodu je jedna britská novinářka, od které čekáme zprávu o dění na polárním kruhu. Znáte i její jméno?“

„Karen Weaverová,“ odpověděla Li a frotýrovala si vlasy. „Žije v Londýně. Novinářka zaměřená na život v moři. Počítačový maniak. Byla na lodi v Grónském moři, která pak zmizela se vším všudy.“ Usmála se na Peaka zářivě bílými zuby. „Kdybychom tak ze všeho měli tak nádherné snímky jako z tohohle ztroskotání, že?“

„Zajisté.“ Peak si dovolil úsměv. „Vanderbilt je pokaždé jako paralyzovaný, když na to přijde řeč.“

„Pochopitelně. CIA nesnáší, když si nemůže informace zaškatulkovat. Už se vůbec objevil?“

„Je avizován.“

„Avizován? Co to znamená?“

„Sedí v helikoptéře.“

„Nosnost našeho létajícího stroje mne pokaždé znovu překvapí, Sale. Potily by se mi z toho ruce strachy, kdybych musela letět s tím tlustým prasetem. Ale nic. Dejte mi vědět, až zase do Chctteau Whistler dorazí nějaké objevné poznatky, ještě než vyložíme karty na stůl…“

Peak zaváhal. „Jak je všechny zapřísáhneme, aby nic nevyzradili?“

„To jsme probírali snad tisíckrát.“

„Já vím, ale pořád je to málo. Tam dole sedí spousta lidí, kteří nejsou zasvěceni do utajení. Mají rodiny a přátele. Vrhnou se na ně houfy novinářů a budou je zpovídat.“

„To není náš problém.“

„Ale mohl by být.“

„Tak je necháme vstoupit do armády.“ Li rozpřáhla ruce. „Pak budou podléhat válečnému právu. Kdo otevře hubu, toho zastřelíme.“

Peak ztuhl.

„To byl jen vtip, Sále.“ Li na něj zamávala. „Haló! Jenom vtípek!“

„Nemám náladu na vtipkování,“ opáčil Peak. „Vím dobře, že Vanderbilt by celou tu bandu nejradši postavil pod vojenskou jurisdikci, ale to je iluze. Nejmíň polovička z nich jsou cizinci, převážně z Evropy. Nemůžeme si na ně došlápnout, když poruší dohodu.“

„Budeme dělat, jako kdybychom mohli.“

„Chcete na ně vyvíjet nátlak? Ale to nezabere. Pod nátlakem ještě nikdo nespolupracoval.“

„Kdo tady mluví o nátlaku? Panebože Sále, kam vy na ty problémy chodíte? Oni chtějí pomáhat. A budou mlčet. A když si navíc budou myslet, že půjdou za katr, když poruší závazek mlčenlivosti, tím lépe. Víra posiluje.“

Peak se na ni podíval skepticky.

„Ještě něco?“

„Ne. Myslím, že to můžeme rozjet.“

„Dobrá. Uvidíme se později.“

Peak odešel.

Li se dívala za ním a pobaveně si říkala, jak málo ten muž ví o lidech. Byl to vynikající voják a skvělý stratég, ale rozlišovat mezi lidmi a stroji mu bylo zatěžko. Peak budil dojem, že věří, že na lidském těle musí být nějaký příkazový řádek, aby byla jistota, že zadání bude také provedeno. Svým způsobem tomuhle bludu podléhali všichni absolventi West Pointu. Americká elitní vojenská akademie byla známá svým nemilosrdným drilem, na jehož konci nebylo nic než poslušnost, bezpodmínečná poslušnost fungující na knoflík. Peak neměl tak úplně nepravdu se svými obavami, ale co se týče skupinové psychologie, byl úplně vedle.

Li si vzpomněla na Jacka Vanderbilta. Byl hlavní odpovědnou osobou ze strany CIA. Li ho neměla ráda. Páchl a potil se a měl odporný dech, ale odváděl dobrou práci. Během posledních týdnů a zvlášť po zničujícím tsunami, které zaplavilo severní Evropu, se Vanderbiltovo oddělení dostalo do vrcholné formy. Jeho lidé vnesli do věci překvapivě dokonalý přehled. V praxi to znamenalo, že se sice nedostávalo odpovědí, ale v katalogu otázek nechybělo nic.

Li uvažovala, jestli má Bílému domu podat průběžné hlášení. V zásadě nebylo moc o čem referovat, ale prezident si s Li rád povídal, protože obdivoval, jak je chytrá. Li věděla, že se věci mají právě takhle, ale na veřejnosti se o tom nikdy nezmínila ani slovem. Bylo by to jen ke škodě. Mezi americkými generály byla jednou z mála žen a mimoto dramaticky snižovala věkový průměr struktury velení. Mnoha vojenským potentátům a politikům proto byla podezřelá. Její důvěrný vztah s nejmocnějším mužem světa také právě nepřispíval k tomu, aby byla čitelná, a tak svůj cíl sledovala se vší opatrností. Nikdy se nezmínila ani náznakem, jaké povahy ve skutečnosti je vztah mezi ní a prezidentem. Že prezident nemá rád, když se problém označuje za komplexní, protože komplexnost byla jeho myšlení vzdálená. Že to byla většinou ona, kdo mu složitý svět vysvětlil jednoduchými slovy. Že když mu názory ministra obrany nebo poradce pro bezpečnost připadaly neprůhledné, byl to on, kdo se na to zeptal Li, která mu zároveň vysvětlila i pozici ministerstva zahraničí.

Li by si za žádných okolností nedovolila veřejně poukázat na to, že je původkyní prezidentových myšlenek. Když se jí zeptali, vždycky odjídala: „Prezident si myslí, že…,“ nebo „Podle prezidentova názoru v této věci…“ Nikoho nemělo zajímat, že Li pánovi Bílého domu zprostředkovává kulturu a vzdělání, rozšiřuje jeho intelektuální obzor a vlastně mu dodává názory a mínění.

Členové nejužšího kruhu to stejně věděli. Být poznán v pravý čas, na tom záleželo, tak jako generál Norman Schwarzkopf v roce 1991, za války v Perském zálivu, poznal ji jako vysoce inteligentní stratéžku s politicko-taktickým talentem. Už v té době byl její životopis úžasný: byla první ženou-absolventkou West Pointu, která vystudovala přírodní vědy, výukový program pro námořní důstojníky, navštěvovala akademii generálního štábu pro pozemní vojska a válečnou akademii, promovala z politiky a historie na Duke University. Schwarzkopf vzal Li pod svá ochranná křídla a dbal na to, aby ji zvali na konference a semináře, kde potkávala ty správné lidi. Stormin Norman, jenž se o politiku sám nezajímal, jí tak zametl cestičku do mezisvěta, kde se stírá hranice mezi vojenstvím a politikou a kde se znovu rozdávají karty.

Tato mocná přízeň jí zprvu vynesla roli zástupkyně velitele spojeneckých pozemních sil ve střední Evropě. Během krátké doby se Li těšila velké oblibě v evropských diplomatických kruzích. Výchova, vzdělání a přirozený talent jí prospěly v plném rozsahu. Její americký otec pocházel z vážené generálské rodiny a hrál značnou roli v bezpečnostním štábu Bílého domu, než se musel ze zdravotních důvodů stáhnout do ústraní. Čínská matka Li excelovala jako cellistka v Newyorské opeře a na nesčetných nahrávkách. Na svou jedinou dceru kladli oba rodiče ještě vyšší nároky než na sebe samé. Judith dostávala hodiny baletu a krasobruslení, učila se hrát na klavír a na cello. Doprovázela svého otce na cestách po Evropě a Asii a získala tak záhy přehled o rozdílnosti kultur. Etnické zvláštnosti a historické pozadí ji vzrušovaly tak neodolatelně, že odrovnávala lidi svým vyptáváním, a otázky jim kladla výlučně v jazyce dané země. Ve dvanácti zvládla mandarínskou čínštinu, řeč své matky, v patnácti hovořila plynně německy, francouzsky, italsky a španělsky, v osmnácti se domluvila obstojně japonsky a korejsky. Její rodiče dbali, a neslevili přitom nic ze své přísnosti, na způsoby, oblékání a dodržování společenských pravidel, zatímco v jiných věcech projevovali až zarážející toleranci. Presbyteriánské zásady otce a buddhisticky utvářená životní filozofie matky spolu vedly manželství harmonické stejně, jako bylo to skutečné.

Nejpřekvapivější však bylo, že otec se při sňatku rozhodl přijmout příjmení své ženy, což rozpoutalo nekonečný boj s úřady. Za toto gesto vůči ženě, kterou miloval a která z lásky k němu opustila svou vlast, Judith Li svého otce nadšeně obdivovala. Byl to muž plný protikladu, jeho názory byly dílem liberální, dílem konzervativní a každý z nich byl sám o sobě nevyvratitelný. Někdo se slabším charakterem by patrně na úsilí této rodiny, být ve všech disciplínách perfektní, zahynul. Ale děvče tím rostlo, přeskočilo dvě školní třídy, složilo skvěle matu ritu na high-school a kultivovalo své přesvědčení, že může být vším, na co jen pomyslí, třeba i prezidentkou Spojených států amerických.

V polovině devadesátých let jí nabídli pozici zástupkyně náčelníka štábu pro operace a plánovaná nasazení na ministerstvu vojenství USA a zároveň docenturu dějin na West Pointu. Na ministerstvu obrany si jí velice cenili. Mimo to si jisté kruhy povšimly jejího silného zájmu o politiku. Jediné, co jí chybělo, byl výrazný vojenský úspěch. Pentagon kladl velkou váhu na bojové zkušenosti, než někomu dal zelenou k zasvěcení do vyšších administrativních stupňů, a Li ze srdce toužila po hezké globální krizi. Nemusela čekat dlouho. Roku 1999 se stala zástupkyní velitele v kosovském konfliktu a konečně se zapsala do knihy hrdinů.

Po návratu domů následovala pozice velící generálky ve Fort Lewis a povolání do bezpečnostního štábu prezidenta, poté co mu až do morku kostí zaimponovala svým pamětním spisem na téma národní bezpečnost. Li zastupovala tvrdou linii. Opravdu smýšlela ještě méně kompromisně než republikánská administrativa, ale především uvažovala vlastenecky. Při vší své světaznalosti si opravdu myslela, že na světě tlí lepší a spravedlivější země než Spojené státy americké, a v tom-i duchu odpovídala na řadu aktuálních otázek.

Náhle byla v centru moci.

Chladnokrevná perfekcionistka Li znala až příliš dobře zvíře, které v ní dřímalo, to jest nespoutanou emocionalitu, která jí v tomto bodě mohla být zrovna tak prospěšná jako nebezpečná, podle toho, co se právě chystala učinit. Jakýkoli náznak ješitnosti nebo přehnané stavění svých schopností na odiv si za těchto okolností musela zakázat. Stačilo, že na některých večírcích v Bílém domě vyměnila uniformu za večerní šaty bez ramínek a uchváceným posluchačům hrála Chopina, Bramse a Schuberta, že na slavnostním parketu dokázala vést prezidenta tak, až se téměř vznášel a myslel si, že je Fred Astair, nebo že svou rodinu a staré republikánské přátele zpívala písně z dob otců zakladatelů. Tato část inscenace patřila jenom jí. Obratně spojovala těsné osobní vztahy, sdílela nadšení ministerstva obrany pro baseball a ministerstva zahraničí pro evropské dějiny, nechávala se stále častěji zvát do soukromí a trávila celé víkendy na prezidentském ranči.

Navenek zůstávala skromná. Soukromé názory na politické záležitosti si nechávala pro sebe. Poletovala jako míček mezi vojáky a politiky, vystupovala kultivovaně, šarmantně a sebejistě, byla vždy korektně oblečená, ale nikdy nebyla toporná nebo dokonce namyšlená. Připisovala se jí řada milostných poměrů s vlivnými muži, ale nic takového se nikdy nekonalo. Li to ignorovala s navyklou suverenitou. Žádná otázka ji nedokázala vyvést z míry. Novináře, poslance a podřízené krmila dobře stravitelnými sousty jistoty a přesvědčení, byla vždy skvěle připravená, uchovávala si v paměti neskutečné množství detailů a vyvolávala je pak jako z databáze, redukované na výstižné a jasné vzorce.

Ačkoli neměla potuchy, co se v oceánech děje, dokázala i tentokrát zprostředkovat prezidentovi přesný obraz situace. Objemnou složku CIA seškrtala na několik málo zásadních bodů. V důsledku toho nyní Li seděla v Château Whistler a byla si velmi dobře vědoma, co to znamená.

Byl to poslední velký krok, který měla ujít.

Ale snad by prezidentovi i přesto měla zavolat. Jenom tak. Měl to rád. Může mu říct, že vědci a experti se dostavili v plném počtu, to znamená, že všichni přijali neformální pozvání vlády Spojených států, přestože doma, Bůh je svědkem, toho měli na práci víc než dost. Nebo že NOAA zjistil podobnosti mezi neidentifikovatelnými zvuky. Takové věci se mu líbily, znělo to jako „Pane, jsme zase o kousek dál.“ Samozřejmě nemohla očekávat, že prezident bude vědět, co je to bloop a upsweep a proč NOAA věří, že rozluštili původ slowdownu. Tohle všechno zacházelo do příliš velkých detailů, ale to také nebylo nutné. Pár slov na ujištěnou o satelitním spojení zabezpečeném proti odposlechu, a prezident bude šťastný. A šťastný prezident je užitečný. Rozhodla se mu zavolat.

O devět pater níže si Leon Anawak všiml dobře vyhlížejícího muže s šedivě melírovanými vlasy a plnovousem. Šel přes prostranství do hotelu. Doprovázela ho žena. Malá, se širokými rameny a dohněda opálená, v džínsech a kožené bundě. Anawak odhadoval, že jí ještě nebude třicet. Kaštanové lokny jí spadaly přes ramena až na záda. Oba příchozí nesli zavazadla, která jim hotelová služba právě odebírala. Žena něco krátce řekla vousáči, ohlédla se a na vteřinu utkvěla pohledem na Anawakovi. Odhrnula si vlasy z čela a zmizela v hale.

Anawak bezmyšlenkovitě zíral na místo, kde ještě před okamžikem stála. Pak zaklonil hlavu, zaclonil si oči rukou proti ostře dopadajícímu slunci a prohlížel si neoklasicistní fasádu Château.

Luxusní hotel patřil ke snům, které se někdy zdály každému Kanaďanovi. Když jedete po Highway 99 podél Horseshoe Bay v Vancouveru do hor, najdete tam obrovský hotel posazený do mírně stoupajících lesů a korunovaný mohutnými horami, jejichž vrcholy jsou i v létě zasněžené. Blackcombský a Whistlerský masiv platí za nejkrásnější lyžařské místo na světě. Teď v květnu si sem hosté převážně přijížděli zahrát golf nebo se věnovat turistice. Kolem se nacházela skrytá jezera. Krajinu bylo možné poznávat na horském kole nebo se nechat odvézt helikoptérou na věčný sníh. Château měl několik vynikajících restaurací a nabízel každou myslitelnou příjemnost.

Na tomto místě, stranou světa, mohl člověk očekávat cokoli. Kromě tuctu vojenských vrtulníků.

Anawak dorazil už přede dvěma dny. Pomáhal Li s přípravou prezentace spolu s Fordem, který už osmačtyřicet hodin pendloval mezi vancouverským akváriem, Nanaimem a Château, aby vytřídil materiál, vyhodnotil data a shrnul poslední poznatky. Anawaka pořád ještě bolelo koleno, ale už nekulhal. Čistý horský vzduch jako by rozjasnil jeho myšlenky a melaneholii po havárii letadla teď nahradil nervózní činorodostí.

Od té doby se toho udalo tolik, že jeho zatčení vojenskou patrolou mi bylo kdesi v nedohlednu. Přitom neuběhly ani dva týdny od chvíle, kdy se poprvé setkal s Li, za trapných okolností, jak si musel přihnat. Li byla pobavena diletantstvím, s jakým podnikl svou noční akci, protože ho pochopitelně zaznamenali, už když ještě seděl v autě i jel podél doku. Chvíli ho prostě jen tak pozorovali, aby se ukázalo, co vlastně chce. Potom zasáhli a on si připadal jako ten příslovečný muž, co se už nevynořil.

Ale Anawak se opět vynořil. Už neházel své poznatky do černé díry, nýbrž sám seděl přímo v jejím centru stejně jako Ford a nejnověji i Olivieraová. Taky s Robertsem z Inglewoodu mohl znovu konferovat. Ten nejprve ze všeho vyjádřil své politování nad přerušením komunikace, které nařídila vyšší místa. Li mu nasadila náhubek a on musel být nedosažitelný, přitom několikrát seděl přímo vedle telefonu, zatímco sekretářka Anawaka posílala ke všem čertům.

Prezentace byla hotová. Anawak už nemohl dělat nic jiného než čekat. A tak si šel zahrát tenis, aby vyzkoušel, jak bude jeho koleno snášet pohyb, zatímco svět se řítil do chaosu a Evropa se topila pod horami vody. Jeho partnerem byl malý Francouz s mohutným rozcuchaným obočím a velikým nosem. Jmenoval se Bernard Roche a byl to bakteriolog, který večer předtím dorazil z Lyonu. Amerika se potýkala s největšími živočichy naší planety a Roche sváděl beznadějný boj proti těm nejmenším.

Anawak se podíval na hodinky. Za půl hodiny se všichni sejdou. Hotel byl pro turisty uzavřen a dán k dispozici vládě, ale bylo v něm živo jako ve vrcholné sezóně. Muselo tu být několik stovek lidí. Větší polovina z nich tím či oním způsobem patřila k United States Intelligence Community. Většinou to byli pracovníci CIA, kteří Château nahonem přebudovali na velitelský stan. Celé jedno oddělení sem vyslala NSA, největší americká tajná služba, která byla kompetentní pro všechny druhy elektronické špionáže, zabezpečení dat a šifrování. NSA obývala čtvrté patro. Páté patro zabrali pracovníci amerického ministerstva obrany a kanadské zpravodajské služby. Nad nimi byli ubytování zástupci britské SIS a Security Service a kromě nich ještě delegace zpravodajského ústředí Bundeswehru a německé Bundesnachrichtendienst. Francouzi poslali deputaci Direction de la Surveillance du Territoire, švédská vojenská zpravodajská služba byla rovněž přítomna stejně jako finská Pääesikunnan tiedusteluosasto. Bylo to bezprecedentní setkání tajných služeb, lidská i materiální vřava s jediným cílem, znovu pochopit svět.

Anawak si masíroval nohu.

Najednou znovu ucítil bolestivé bodání. Neměl hned chodit na tenis. Nad ním se roztáhl stín, to jak přistával další vojenský vrtulník nakloněný nosem dolů. Anawak se díval, jak mohutný stroj klesá, protáhl se a šel dovnitř.

Všude se pohybovali lidé. Vše se dělo parádním krokem, rázně, ale beze spěchu, byl to balet zaměstnanosti pod lomenou střechou haly, která připomínala kostel. Polovina lidí neustále telefonovala. Další se svými laptopy zabrali příjemná zákoutí a usadili se mezi pilíři z přírodního kamene, které oddělovaly střední loď haly od postranních, a psali nebo soustředěni hleděli na monitory. Anawak se snažil s nikým se nesrazit, když šel vedle do baru, kde stáli Ford a Olivieraová. Byli tam ve společnosti urostlého muže s knírkem, který se tvářil nešťastně.

„Leon Anawak, Gerhard Bohrmann,“ ujal se Ford představování. „Podávej Gerhardovi ruku opatrně, nebo mu ta jeho upadne.“

„Tenisový loket?“ zeptal se Anawak.

„Propisovačka.“ Bohrmann se zatvářil kysele. „Celou hodinu jsem musel podle diktátu zapisovat, co se ještě před dvěma týdny dalo odkliknout myší. Připadám si jako ve středověku.“

„Myslel jsem, že teď všechno běží přes satelit.“

„Satelity jsou přetížené,“ konstatoval Ford.

„Od zítřka bude všechno fungovat.“ Olivieraová se napila čaje. „Zrovna jsem slyšela, že pro hotel uvolnili jednu síť.“

„Na satelity nejsme v Kielu dostatečně uzpůsobeni,“ řekl Bohrmann zachmuřeně.

„Nikdo není na tohle všechno uzpůsoben.“ Anawak si objednal vodu. „Jak jste tu dlouho?“

„Od předvčerejška. Podílel jsem se na prezentaci.“

„Já taky. To je divné. To bychom tu na sebe bývali museli narazit.“

„Sotva.“ Bohrmann zavrtěl hlavou. „Hotel je jako ementál, samá díra. Jaký je váš obor?“

„Mořští savci. Výzkum inteligence.“

„Leon má za sebou několik nepříjemných setkání s keporkaky,“ poznamenala Olivieraová. „Nejspíš mu zazlívali, že se jím chtěl pořád dívat do hlavy… Hele, podívejte se! Co ten tu dělá?“

Všichni otočili hlavu. Od baru bylo vidět do haly. Nějaký muž tam kráčel k výtahům. Anawak ho poznal. Před pár minutami dorazil s tou ženou s kaštanovými loknami.

„Kdo to má být?“ zeptal se Ford a zamračil se.

„Vy nechodíte do kina?“ Olivieraová zakroutila hlavou. „To je ten německej herec. Jak že se jmenuje? Scholl… ne, Schell! To je Maximilian Schell! Vypadá skvěle, co? In nátura ještě líp než na plátně.“

„Brzdi,“ řekl Ford. „Co by tady dělal herec?“

„Sue má možná pravdu,“ přidal se Anawak. „Nehrál snad v tom katastrofickým filmu? Drtivý dopad Zemi zasáhne meteorit…“

„Všichni teď hrajeme v katastrofickým filmu,“ přerušil ho Ford. „Jenom neříkej, že sis toho ještě nevšiml.“

„Má to snad znamenat, že jako další se tu objeví Bruče Willis?“

Olivieraová protočila oči.

„Tak je to on, nebo ne?“

„Ušetřete si námahu žadonit o autogram,“ zasmál se Bohrmann. „To není Maximilian Schell.“

„Není?“ Olivieraová byla zklamaná.

„Ne. Jmenuje se Sigur Johanson. Nor. Ten by vám mohl vyprávět, co se stalo v Severním moři. On, já a pár lidí v Kielu, dalších pár ze Statoilu…“ Bohrmann se podíval za oním mužem a jeho tvář znovu potemněla. „Ale radši se ho neptejte dřív, než s tím začne sám.

Žil v Trondheimu a z Trondheimu mnoho nezbylo. Ztratil domov.“ A byla tady, ta skutečná hrůza. Důkaz, že televizní záběry nelhaly.

Anawak dál mlčky popíjel svou vodu.

„Tak dobře.“ Ford se podíval na hodinky. „Zvedáme se. Jdem si tam naproti poslechnout, co nám chtějí říct.“

Château disponoval několika konferenčními místnostmi. Li vybrala střední velikost, vyměřenou poněkud těsně pro skupinu zpravodajců, zástupců států a vědců, kteří se zúčastnili prezentace. Li měla dostatek zkušeností, věděla, že když lidé sedí těsně vedle sebe, buď si vjedou do vlasů, nebo mezi nimi vznikne silný pocit sounáležitosti. Ale v žádném případě nemají možnost vytvořit si odstup jak od sebe navzájem, tak od tématu.

Tomu odpovídal i zasedací pořádek. Účastníci byli promícháni nezávisle na národnosti nebo specializaci. Každé místo bylo vybaveno stolkem s poznámkovým blokem a laptopem. Vizuální část prezentace sestávala z obrazovky tři krát pět metrů a boxu řízeného přes Powerpoint. Mezi útulnými kusy mobiliáře se high-tech vyjímala cizorodě a nepatřičně.

Přišel Peak a posadil se na jednu ze židlí vyhrazených přednášejícím. Za ním vstoupil muž kulaté postavy v pomačkaném obleku. Na saku byly v podpaží patrné tmavé skvrny. Přes širokou lebku měl přehozené praménky prořídlých světlých vlasů. Když napřahoval ruku k Li, znatelně zafuněl. Pět prstů mu od ní odstávalo jako malé nafouknuté balónky.

„Hallo, Suzie Wong!“ řekl.

„Jacku! Ráda vás vidím.“

„Jako vždycky.“ Vanderbilt se zašklebil. „Předveďte jim parádní show, baby. A kdyby nikdo netleskal, tak se svlékněte. Můj potlesk máte zaručenej.“

Přejel si rukou zpocené čelo, ukázal vztyčený palec a pomrkával přitom. Pak se usadil vedle Peaka. Li se na něj dívala se zamrzlým úsměvem. Vanderbilt byl zástupcem ředitele CIA. Dobrý chlapík, dokonce velice dobrý. Ten bude úřadu chybět. Li si předsevzala, že ho hezky pomalu zničí, až nastane vhodná chvíle. Ale ještě má před sebou kus cesty. Potom to tlusté prase nechá kvičící ležet na ulici, ať si je Jack Vanderbilt jak chce skvělý.

Místnost se plnila.

Mnozí přítomní se navzájem neznali a svá místa zaujímali mlčky. Li trpělivě čekala, až chrastění a strkání židlí skončí. Cítila všeobecné napětí. Dokázala by popsat náladu každého jednotlivce, po řadě, jak tu seděli, stačilo by jí jen krátce pohlédnout každému do očí. Li se uměla podívat lidem do duše, to se naučila.

Postavila se za řečnický pult, usmála se a řekla: „Uvolněte se.“ Radami proběhlo tiché šuškání. Lidé si přehodili nohu přes nohu nebo se svezli hlouběji do křesla. Pouze ten norský profesor s nedbale řásněnou šálou kolem krku se vyjímal na své židli téměř znuděně. V jeho hlavě se odehrával jiný film než v hlavách všech ostatních. Jeho tmavé oči ulpěly na Li. Ta se ho pokoušela odhadnout, ale Johanson se jí neotevřel. Kladla si otázku, čím to je. Ten muž ztratil domov a byl katastrofou postižený víc než kdokoli jiný v této místnosti. Měl by být deprimován, ale zjevně nebyl. To mohlo mít jediný důvod. Johanson nepředpokládal, že by se tu dnes mohl dozvědět něco nového. Měl svou vlastní teorii a ta převážila starost a zoufalství. Buď věděl víc než ostatní, nebo si to přinejmenším myslel. Na toho Nora musí dohlédnout!

„Vím, že jste vystaveni enormnímu tlaku,“ pokračovala Li. „A já bych vám chtěla poděkovat za to, že jste umožnili toto setkání. Zvláště bych chtěla poděkovat přítomným vědcům. Díky vaší spolupráci jsem si bytostně jistá, že na nedávné události budeme nyní moci pohlédnout ve světle naděje. Vy nám dodáte odvahu.“

Li pronášela svá slova bez patosu, přátelsky a klidně a dívala se na každého zpříma. Těšila se nedílné pozornosti. Jenom Vanderbilt vycenil zuby a šťoural se v nich.

„Mnozí z vás si jistě položí otázku, proč se toto setkání nekoná v Pentagonu, Bílém domě nebo kanadské vládní rezidenci. Nuže, hlavně jsme vám chtěli nabídnout co možná nejpříjemnější prostředí. Přednosti Château Whistler jsou legendární. Ale hlavní výhodou je jeho poloha. Hory jsou bezpečné. Pobřeží nikoli. Žádné z přímořských měst Kanadě nebo ve Státech není momentálně dost bezpečné, abychom v něm mohli uspořádat takovou akci.“

Její pohled putoval po tvářích účastníků.

„To je jeden důvod. Ten druhý je blízkost břehů Britské Kolumbie. Máme co činit s anomáliemi v chování a s mutacemi, je tu kontinentální svah s nalezišti metanu… Stručně řečeno, je zde na jednom místě všechno, co nás momentálně zaměstnává. Ze Château je možné se dostat nejrychleji helikoptérou k moři i do řady vědeckých zařízení, zvláště do Nanaimo Institute. Už před týdny jsme v Château zřídili základnu pro pozorování mořských savců. Vzhledem k vývoji Evropy jsme se rozhodli přebudovat tuto základnu na krizové centrum pro celý svět. A ten nejlepší krizový management, ladies and gentlemen, jste vy.“

Li nechala svá slova chvíli působit. Chtěla, aby si lidé v sále byli vědomi svého významu. Bylo dobře, když se v nich, nehledě na tragické průvodní okolnosti, vzedmula pýcha, smysl pro elitu. Jakkoli to snad znělo rozporuplně, pomáhalo jim to tam venku držet ústa zavřená.

„Třetí důvod je, že nás tu nikdo neruší. Château je dokonale izolován od médií. Samozřejmě nezůstane bez povšimnutí, když hotel na tak exponovaném místě je neprodyšně uzavřen před světem a všude kolem krouží vojenské vrtulníky. Ale nebylo vydáno žádné oficiální sdělení, co tady nahoře vlastně děláme. Když se nás ptají, mluvíme o cvičení. O tom se toho dá napsat hodně, a přitom nic konkrétního.“ Li udělala přestávku. „Nemůžeme, nesmíme veřejnosti vyjevit všechno. Panika by byla počátkem konce. Zachovat klid znamená zůstat akceschopní., Dovolte mi říci naprosto otevřeně: první obětí ve válce je vždycky pravda. A my jsme ve válce. Ve válce, které musíme napřed porozumět, abychom ji vyhráli. Proto je nezbytné, abychom se zavázali sobě samým a celému lidstvu, což konkrétně znamená, že od této chvíle nesmíte o práci ve štábu s nikým hovořit. Ani v úzkém rodinném kruhu, ani s přáteli.

Každý z vás následně podepíše příslušné prohlášení, jehož dodržování budeme brát velice vážně. Uvítala bych, kdybyste případné pochybnosti vyjádřili před prezentací. Každý má pochopitelně právo takové prohlášení odmítnout podepsat. Nikdo tím nedojde žádné úhony. Ale pak by měl nyní opustit tuto místnost a nechat se neprodleně dopravit domů.“

Li uzavřela sázku sama se sebou. Nikdo nevstane a neodejde. Ale jedna otázka padne.

Li čekala.

Jeden muž zvedl ruku.

Jmenoval se Michael Rubin. Byl z Manehesteru. Biolog, specialista na měkkýše.

„Znamená to, že nesmíme Château opustit?“

„Château není vězení,“ odpověděla Li. „Můžete kdykoli jít, kam se vám zachce. Pouze nesmíte mluvit o své práci.“

„A když…“ Rubin otálel s vyjádřením.

„Když to přesto uděláte?“ Li nasadila starostlivý obličej. „Chápu, že jste tu otázku musel položit. Nuže, každý váš projev budeme dementovat a zajistíme, abyste svůj závazek už podruhé porušit nemohl.“

„A to… ehm… je ve vaší moci? Myslím, jestli jste k tomu.

„Oprávněni? Většině z vás přece musí být známo, že Německo před třemi dny přišlo s iniciativou, aby se aktuální případy zkoumaly společně v rámci Evropské unie. Poté došlo ke shodě, že předsednictví se ujme německý ministr vnitra. Zároveň NATO prozřetelně prohlásilo, že je to případ týkající se aliance. V Norsku, Velké Británii, Dánsku a na Faerských ostrovech byl vyhlášen výjimečný stav. Dílem celostátně, dílem v jednotlivých regionech. Také Kanada a USA kooperují pod zodpovědností Spojených států. Další země se rády připojí. Podle vývoje situace ve světě nelze vyloučit, že napříště převezmou odpovědnost Spojené národy. Všude budou zrušena dosavadní pravidla a kompetence budou znovu rozděleny. Vzhledem ke zvláštní situaci, ano, jsme k tomu oprávněni.“

Rubin se kousl do spodního rtu a přikývl. Další dotazy už nebyly.

„Dobrá,“ řekla Li. „Můžeme tedy začít. Majore Peaku, prosím!“

Peak předstoupil před skupinu. Světlo stropního osvětlení se lesklo na jeho ebenové kůži, která vypadala jako politura na nábytku. Zmáčkl tlačítko dálkového ovládání a na velkoplošné obrazovce naskočil snímek ze satelitu. Ukazoval ze značné výšky pobřeží plné lokalit.

„Možná to začalo někde jinde,“ řekl, „a možná už někdy dřív. Ale dnes říkáme, že to začalo zde, v Peru. To trochu větší místo uprostřed se jmenuje Huanchaco.“ Peak posvítil laserovým ukazovátkem na různá místa v moři. „Během několika málo dnů se ztratilo dvaadvacet rybářů z této obce, a to za výjimečně hezkého počasí. Některé z jejich loděk byly později nalezeny na moři prázdné. Krátce nato začaly mizet i sportovní čluny, motorové jachty a malé plachetnice. Našlo se jen pár trosek, pokud vůbec něco.“

Peak změnil obraz.

„Moře jsou pod stálým dohledem,“ pokračoval. „Jsou plná plovoucích sond a robotů, které vysílají nekonečná množství údajů o vlastnostech proudění, obsahu soli, teplotě, množství kysličníku uhličitého a spoustě dalších věcí. Měřicí stanice na mořském dně registrují výměnu vody a látek v sedimentu. Flotila vědeckých lodí pluje kolem celého světa a ve vesmíru máme stovky vojenských a civilních satelitů. Mohli bychom se domnívat, že objasnění ztrát lodí nepředstavuje žádný problém, ale tak úplně jednoduché to není. Naši vesmírní špioni stejně jako všechno, co má oči, trpí slepou skvrnou.“

Na grafickém znázornění byla část zemského povrchu. Nad ním visely jako předimenzovaný hmyz satelity rozdílných velikostí a výšky letu.

„Vůbec se nepokoušejte udělat si přehled v té změti umělých nebeských těles,“ řekl Peak. „Je jich tři a půl tisíce, a to nepočítáme extraorbitální vesmírné sondy jako Magellan nebo Hubble. Většina z toho, co tam nahoře obíhá, je šrot. Funkčních objektů je asi šest set a k nim částečně získáte přístup. Ostatně i k vojenským satelitům.“

Poslední větu Peak říkal velice nerad. Přejel ukazovátkem na několikatunový objekt se slunečními plachtami.

„Americký satelit KH-12-Keyhole, optický princip. Za dne dodává rozlišení pod pět centimetrů. Těsně před hranicí rozlišení lidské tváře. Pro noční snímky je dodatečně vybaven infračerveným a multispektrálním systémem, který je bohužel naprosto neúčinný, když jsou mraky.“

Peak ukázal na jiný satelit.

„Mnoho špionážních satelitů proto pracuje s radarem, popřípadě s mikrovlnami. Mraky nepředstavují pro radar žádnou překážku. Tyto satelity nefotografují, nýbrž modelují svět s centimetrovou přesností. Osahávají povrch a vytvářejí trojrozměrný model., Ale i ony mají svou Achillovu patu. Obrazy pořízené radarem vyžadují interpretaci. Radar nezná barvy, nepronikne sklem, jeho světem je pouze tvar.“

„Proč se tedy technologie nezkombinují?“ zeptal se Bohrmann.

„I to se děje, ale je to nákladné a zřídkavé A to nás přivádí k hlavnímu problému satelitního sledování. Abychom mohli aspoň jeden den pozorovat vytčené území nebo sektor v moři, potřebujeme několik kooperujících systémů, které dokážou naskenovat velké plochy. Jakmile se dostanou z místa, odkud mohou pořídit detailní snímek cílové oblasti, musíme se spokojit s momentkami. Satelity se nacházejí na oběžné dráze. Většina z nich potřebuje devadesát minut, než se znovu dostane nad stejné místo.“

„Je přece řada satelitů, které stojí pořád nad týmž místem,“ přihlásil se finský diplomat. „Nemůžeme některé z nich umístit nad kritické oblasti?“

„Ty jsou příliš vysoko. Geostacionární družice jsou stabilní pouze ve výšce 35 888 kilometrů přesně. Nejmenší detail, který z nich můžeme získat, měří osm kilometrů. Na tom byste nepoznali, ani kdyby se Helgoland potopil do moře.“ Peak se odmlčel a pokračoval. „Ale od té doby, co tušíme, čeho si máme všímat, jsme naše systémy začali upravovat.“

Účastníci uviděli vodní plochu z nepatrné výšky. Sluneční světlo dopadalo šikmo na vlny a propůjčovalo moři strukturu rýhovaného skla. Na něm byly malé lodě a nepatrné podlouhlé útvary. Při bližším pohledu bylo poznat, že to jsou čluny lýkové barvy a na každém dřepí jeden člověk.

„Tohle je zoom z KH-12,“ řekl Peak. „Šelfová oblast u Huanchaka. Toho dne zmizelo vícero rybářů. Reflexe se s ohledem na časné ranní hodiny drží v normě a to je dobře, protože díky tomu jsme tyto obrazy mohli pořídit.“

Na dalším snímku bylo vidět stříbřité vyjasnění na velké ploše. Nad tím pluly dva opuštěné čluny lýkové barvy.

„Ryby. Obrovské hejno. Plují asi tři metry pod hladinou, takže je lžeme vidět. U mořských vod je problém, že vedou špatně nebo nevedou vůbec elektromagnetické vlny, ale naše optické systémy se aspoň podívají trochu hlouběji, když je voda čistá. Tepelný obraz velryby získáme infračerveně ještě v třicetimetrové hloubce. Proto má armáda tak ráda infračervené pásmo, protože jsou v něm vidět ponorky.“

„Jaké jsou to ryby?“ vykřikla černovlasá mladá žena. Podle jmenovky to byla ekoložka z ministerstva životního prostředí z Reykjavíku. „Koryfeny velké?“

„Snad. Možná taky jihoamerické sardinky.“

„Musí jich být miliony. To je úžasné! Pokud já vím, Jižní Amerika je beznadějně vylovená.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Peak. „A taky si lámeme hlavu nad tím, že taková hejna se patrně vyskytují tam, kde zmizeli plavci, potápěči nebo i malé rybářské čluny. Momentálně mluvíme o hejnových anomáliích. Před třemi měsíci například hejno sleďů potopilo devatenáctimetrový trawler u Norska.“

„O tom jsem slyšela,“ pokračovala ekoložka. „Ta loď se jmenovala Steimholm, že?“

Peak přikývl. „Ryby se dostaly do sítě a podplavaly trawler, právě když se posádka chystala vytáhnout úlovek na palubu. Loď se naklonila. Mužstvo se pokusilo odříznout lana sítí, ale nebylo to nic platné. Museli Steinholm opustit a loď se během deseti minut potopila.“

„Krátce nato jsme měli podobný případ i na Islandu,“ řekla ekoložka zamyšleně. „Dva námořníci se utopili.“

„Vím o tom. Jsou to všechno kuriózní, ojedinělé případy, dalo by se říci. Ale když sečteme všechny ty ojedinělé případy na celém světě, zjistíme, že hejna ryb za poslední týdny potopila víc lodí než kdy jindy. Jedni říkají, že je to náhoda. Jiní sledují stále se opakující průběh a rozpoznávají v tom určitou strategii. Nevylučujeme, že se ryby nechaly chytit, protože chtěly dosáhnout ztroskotání lodi.“

„To je přece blbost!“ vykřikl nevěřícně ruský delegát. „Odkdy mají ryby vůli?“

„Od té doby, co potápějí trawlery,“ opáčil Peak úsečně. „V Atlantiku to dělají. V Pacifiku se naopak zdá, že se naučily sítě obeplouvat. Nemáme nejmenší představu o tom, jak to dělají. Nejsme daleko od závěru, že hejno prochází jakýmsi kognitivním procesem a najednou ví, co je to svislá nebo kruhová vlečná síť a co se s ní dělá. Ale i kdyby něco natolik zvýšilo jejich schopnost učení, musely by ryby kromě toho získat i představu o rozměrech.“

„Žádná ryba a žádné hejno nevidí síť, která je sto deset metrů vysoká a sto čtyřicet metrů široká.“

„Přesto se zdá, že sítě rozeznávají. Každopádně si rybářské flotily stěžují na obrovské ztráty. Je už tím postižen celý potravinářský průmysl.“ Peak si odkašlal. „Druhý důvod mizení lidí a lodí je dostatečně znám. Ale trvalo nám nějakou dobu, než KH-12 dokázal tento proces zdokumentovat.“

Anawak civěl na obrazovku. Věděl, co bude následovat. Už ty snímky viděl a dotyčný materiál sám dodal, ale pokaždé znovu se mu nad ním svíralo hrdlo.

Myslel na Susan Stringerovou.

Snímky byly nastříleny tak rychle za sebou, že působily téměř jako filmová sekvence. Na volném moři plula plachetní jachta, dlouhá asi dvanáct metrů. Bylo bezvětří, hladina jako zrcadlo, plachty svinutí Na zádi seděli dva muži, na přídi se opalovaly dvě ženy.

Něco velikého, mohutného plavalo těsně vedle lodi.

Každý detail obrovského těla byl zřetelně vidět. Na levoboku se objevilo něco tmavomodrého a blížilo se to k hladině. Byla to další velryba, která mířila kolmo vzhůru. Vymrštila se z vody, ploutve roztažené. Lidé na palubě otočili hlavy a zůstali jako přikovaní.

Tělo velryby se začalo sklápět.

Dopadlo na plachetnici a rozlomilo ji na dvě části. Kolem vířily trosky. Lidé vyletěli do vzduchu jako loutky. Anawak viděl, jak se láme stěžeň, a vtom na vrak vyskočila druhá velryba. Idyla se v mžiku proměnila v inferno. Loď se potápěla. Úlomky mizely ve zvětšujícím se víru rozpěněné vody. Po lidech ani stopy.

„Prakticky nikdo z vás podobný útok nezažil,“ řekl Peak. „Proto ta ukázka. Mezitím se útoky přestaly omezovat na Kanadu a Spojené státy a ochromily podstatnou část plavby malých lodí po celém světě.“

Anawak zavřel oči.

Jak asi muselo vypadat tam shora, když se s keporkakem střetl DHC-2? Existuje o tom stejně hrůzostrašný zápis v kronice? Anawak nesebral odvahu zeptat se na to. Představa, že se na to dívalo nezúčastněné skleněné oko, byla nesnesitelná.

Jakoby v odpověď na jeho otázku se ozval Peak:

„Tento způsob dokumentace se vám může zdát cynický, ladies and gentlemen. Ale my nejsme voyeuři. Kde to bylo možné, snažili jsme se okamžitě pomoci.“ Peak zvedl zrak od svého laptopu. Jeho oči postrádaly výraz. „Bohužel, v takových případech jsme vždy přišli pozdě.“

Peakovi bylo jasné, že se právě pustil na tenký led. Naznačil, že o neštěstích měli přehled, což volalo po otázce, proč se jim tedy nesnažili zabránit?

„Představme si šíření útoků jako něco na způsob epidemie,“ řekl. „V tom případě epidemie začala na Vancouver Islandu. První prokázané případy se udály u Tofina. Jakkoli to zní nepravděpodobně, mnohokrát jsme zaznamenali strategické aliance. Lodě napadli plejtvákovci a keporkakové, také myšoci, vorvani a další velké velryby. Menší a rychlejší velryby, kosatky, pak likvidovaly lidi ve vodě.“

Norský profesor zvedl ruku.

„Co vás vede k domněnce, že se jedná o epidemii?“

„Netvrdíme, že to je epidemie, pane doktore Johansone,“ odpověděl Peak „Nýbrž že způsob šíření připomíná epidemii, která se během pár hodin rozšířila od Tofina dolů k Baja California a nahoru k Aljašce.“

„Nejsem si jistý, že se něco šířilo.“

„Zdánlivě ano.“

Johanson zavrtěl hlavou. „K tomu se chci dostat: tato zdánlivost nás může svádět k mylným závěrům.“

„Pane doktore,“ pravil Peak trpělivě, „kdybyste věnoval trochu víc času mému výkladu.

„Není možné,“ pokračoval Johanson nevyveden z míry, „že máme co činit se synehronním děním, které pouze nebylo přesně koordinováno?“

Peak se na něj podíval.

„Ano,“ odvětil s nevolí. „I to by bylo možné.“

Li to věděla. Johanson přišel se svou vlastní teorií. A Peak, který nesnášel, když civilisté přerušují důstojníky, se musel zlobit. Li se bavila.

Přehodila si nohu přes nohu, pohodlně se opřela a zachytila Vanderbiltův tázavý pohled. Muž od CIA jím naznačoval, jestli Li Johansonovi něco neřekla už předem. Ta zavrtěla hlavou a dál poslouchala Peakův výklad.

„Víme,“ říkal právě Peak, „že u agresivních velryb se v žádném případě nejedná o rezidenty. Rezidentní velryby patří takříkajíc k stálému repertoáru dané lokality. Naproti tomu transienti putují po dlouhých trasách, jako třeba plejtvákovci a keporkakové. Nebo se prohánějí na volném moři jako migrující kosatky. S jistou dávkou opatrnosti jsme z toho vyvodili teorii: příčinu změny chování živočichů musíme hledat mnohem dál, na volném moři.“

Objevila se mapa světa. Znázorňovala, odkud všude byly hlášeny útoky velryb. Červené šrafování vedlo od Aljašky po Hornův mys. Další oblasti se táhly po obou stranách afrického kontinentu a podél Austrálie. Pak mapa zmizela a vystřídala ji jiná. I zde byly pobřežní oblasti vybarveny.

„Celkem dramaticky narůstá počet druhů obyvatel moří, jejichž chování je cíleně namířeno proti člověku. V Austrálii jsou stále četnější útoky žraloků, v jižní Africe rovněž. Nikdo se už nechodí koupat nebo rybařit. Sítě proti žralokům, které až dosud byly dostatečné a držely je v bezpečné vzdálenosti, jsou rozervané, aniž by někdo dokázal spolehlivě říci, co je zničilo. Naše optické systémy toho mnoho neobjasnily, a co se týče podmořských robotů, země třetího světa jsou technicky podvybaveny.“

„Na kupení náhod nevěříte?“ zeptal se německý diplomat.

Peak zavrtěl hlavou.

„První, co se u Navy naučíte, pane, je správně odhadnout nebezpečí ze strany žraloků. Žraloci jsou nebezpeční, ale ne principiálně agresivní. Nijak zvlášť jim asi nechutnáme. Většina žraloků ukousnutou nohu nebo ruku hned zase vyplivne.“

„To je útěcha,“ zamumlal Johanson.

„Ale některé druhy patrně názor na chuť lidského masa změnily. Za několik málo týdnů se počet útoků žraloka na člověka zdesateronásobil. Tisíce žraloků modravých, kteří jsou doma na širém moři, se tlačí do šelfových regionů. Žraloci mako, bílí a kladivouni se houfují ve smečkách jako vlci. Přepadají pobřeží a v krátké době dokážou napáchat obrovské škody.“

„Škody?“ zeptal se francouzský vyslanec se silným přízvukem. „Co to znamená? Smrtelné případy?“

Co asi jinýho, ty debile, říkal si v duchu Peak.

„Ano, smrtelné případy,“ odpověděl. „Napadají lodě.“

„Mon Dieu! Co může žralok udělat lodi?“

„Nenechte se mýlit!“ Peak se lehce pousmál. „Dospělý žralok dokáže potopit malou loď tím, že do ní naráží nebo ji rozkouše. Útoky žraloků na vory s trosečníky jsou doloženy. Když se dá víc zvířat dohromady, není naděje takový útok přežít.“

Peak ukázal obrázek hezkého malého hlavonožce, na jehož povrchu byly zářivé modré kroužky.

„Za další: Hapalochlena maculosa. Chobotnice modrokroužkovaná, dlouhá dvacet centimetrů. Austrálie, Nová Guinea, Šalomounovy ostrovy. Jeden z nejjedovatějších živočichů na světě. Při kousnutí vstříkne do rány toxické enzymy. Člověk si toho ani nevšimne, ale za dvě hodiny je dokonale mrtvý.“ Fotosérie pokračovala poněkud bizarně vyhlížejícími živočichy. „Odranec pravý, ostnatec veliký, ropušnice, nereidky, homolice, v moři je spousta jedovatých živočichů. Ve většině případů jim jed slouží k obraně. O četnosti nehod existují více či méně spolehlivé výpovědi. Ovšem u mnoha živočichů statistická čísla poskočila nahoru, a je pro to jeden prostý důvod: druhy, které předtím maskovaly a skrývaly, na nás začaly útočit.“

Roche se naklonil k Johansonovi.

„Může to, co změnilo žraloka, změnit také kraba?“ slyšela ho Li zašeptat. „Co myslíte?“

Johanson se k němu s nepředstíraným zájmem okamžitě otočil. „Na to můžete vzít jed.“

Peak referoval o nezměrných hejnech medúz, které podnikaly skutečné invaze a ohrožovaly Jižní Ameriku, Austrálii a Indonésii. Johanson poslouchal s napůl zavřenýma očima. Měchýřovka portugalská opět způsobila toxický šok, který usmrcoval během vteřin.

„Pro jednoduchost jsme procesy rozdělili do tří kategorií,“ pokračoval Peak. „Změny chování, mutace, ekologická katastrofa. Jedno podmiňuje druhé. Doposud jsme hovořili o abnormálním chování. U medúz, zdá se, převážně dochází k mutacím. Mořské vosy uměly vždycky navigovat, ale nedávno postoupily do mistrovské třídy. Člověk má dojem, že si staví hlídky. Jako by chtěly vyčistit od přítomnosti člověka celé oblasti, a přitom se proti nim nedá prakticky nic podniknout. Potápěčská turistika je na kolenou, ale nejvíce tím trpí rybáři.

Na obrazovce se objevila plující továrna, loď, na které se ulovené ryby ihned zpracovávají do konzerv.

„Toto je Anthanea. Před čtrnácti dny vyzvedla posádka na palubu obrovský náklad Chironex fleckeri, mořské vosy. Přesněji řečeno něco, o čem si myslíme, že to jsou nebo by to mohly být Chironex. Chyba byla, že úlovek nebyl okamžitě vrácen do moře. Místo toho se otevřely sítě, což mělo za následek, že se na palubě ocitlo několik tun čistého jedu. Někteří dělníci zemřeli ihned, další později, když se metrové tentákule tenké jako vlas rozlezly po lodi. Toho dne pršelo. Voda roznesla části medúz všude. Nikdo nedokáže říci, jak se jed nakonec dostal do pitné vody, ale Anthanea se prakticky vylidnila. Od té doby jsou rybáři opatrnější a mají ochranné obleky, ale to na celém zlu nit zásadního nemění. V dalekých koutech světa nyní flotily už neloví ryby, nýbrž jed.“

Neloví ryby, protože tam už žádné nejsou, pomyslel si Johanson. To bys měl pro pořádek zmínit, Peaku. I když to není vlastní důvod toho, co se děje.

Nebo snad přece jen?

Samozřejmě to byl důvod. Jeden z bezpočtu důvodů.

Johanson myslel na červy.

Mutované organismy, které najednou jako by věděly, co činí. Copak nikdo neviděl, co se děje? Prožívají symptomy nemoci, jejíž původce vězí ve všem, a nic není navenek znát. Mistrovská kamufláž. Člověk vylovil moře až na pár žalostných zbytků a zbylá hejna se teď naučila, jak se vyhnut smrtelným pastem a mstí se tím, že armády vojáků vyzbrojených jedem místo nich dorážejí nemocnou rybářskou živnost. Moře zabíjelo člověka.

A tys zabil Tinu Lundovou, dodal ještě Johanson v duchu věcně. To tys ji přiměl, aby se nevzdávala Kareho Sverdrupa. Ona tě poslechla, jinak by nebyla jela do Sveggesundetu. Byl tím Johanson vinen?

Jak měl vědět, co se stane? Ve Stavangeru by byla Lundová zřejmě taky zemřela. A co kdyby jí byl poradil, ať sedne do prvního letadla na Havaj nebo do Florencie? Seděl by teď tady a namlouval si, že Tinu Lundovou zachránil.

Každý tu bojoval se svým osobním démonem. Bohrmann se trápil představou, že měl svět varovat dřív. Ale před čím? Před domněnkou? Před hrůzostrašným okamžikem? Pracovali na plný plyn, aby se dobrali jistoty. Nakonec nebyli dostatečně rychlí, ale aspoň se o to pokusili. Nesl Bohrmann vinu?

A co Statoil? Finn Skaugen byl mrtev. Zdržoval se právě ve stavangerském přístavu, když přišla vlna. Johanson už dnes viděl ropného manažera v jiném světle. Skaugen byl manipulátor. Líbilo se mu ztělesňovat dobré svědomí zlého odvětví, ale podnikl ty správné kroky? Také Clifford Stone se stal obětí katastrofy, ale byl opravdu takové vypočítavé monstrum, na jaké ho Skaugen ocejchoval?

Červi, medúzy, velryby, žraloci.

Inteligentní ryby. Aliance. Strategie.

Johanson myslel na svůj zničený dům v Trondheimu. Bylo to zvláštní, ale skutečnost, že o něj přišel, ho tížila pramálo. Jeho skutečný domov byl jinde, na kraji hladiny, která v sobě za jasných nocí zrcadlila celý vesmír. Tam se cítil být sám sebou, tam si vybudoval své útočiště krásy a pravdy. Ta chata byla jeho bytostným výtvorem, ztělesněním jeho osobností. Skrývala v sobě to, co by v nájemním domě nikdy nemohlo zdomácnět.

Od víkendu s Tinou tam nebyl.

Změnilo se něco i tam? Jezerní voda byla klidná. Přesto mu dělala starost. Musí se tam rozjet porozhlédnout, hned jak to půjde. Podle toho, kolik práce na něj připadne.

Peak zadal nový obraz.

Byl to humr. Ne, byly to jenom zbytky humra. Vypadal, jako by explodoval.

„V Hollywoodu by tomu dali název Posel hrůzy,“ řekl Peak s křivým úsměvem. „V tomto případě by název trefil hřebík na hlavičku. V západní Evropě se šíří epidemie, jejíž příčina vězí v tomto zvířeti. Doktoru Rochemu vděčíme za to, že černý pasažér byl zevrubně identifikován. Podle rodu se jedná o jednobuněčnou řasu jménem Pfiersteria piscicida. Jednu ze šedesáti známých druhů obrněnek, které jsou považovány za jedovaté. Pfiersteria je mezi zabijáckými řasami ta nejhorší. Na východním pobřeží Spojených států, zvláště v pobřežních vodách Severní Karolíny, jsme s nimi už před lety udělali děsivou zkušenost, když Pfiersteria zabila miliardy ryb. Jejich mrtvoly pluly v hejnech na hladině s vyžranými otevřenými ranami. Pro rybáře to byla ekonomická katastrofa, ale také zdravotní. Mnozí si stěžovali na poruchy vědomí, tvořily se jim krvavé vředy na rukou a na nohou a museli zanechat svého zaměstnání. Vědci, kteří Pfiersteria zkoumali, utrpěli trvalé poškození zdraví.“ Peak protáhl odmlku. „Badatel v řasách Howard Glasgow z univerzity v Severní Karolíně roku 1990 čistil akvária v laboratoři speciálně zařízené k tomuto účelu, když se s ním náhle začalo dít něco krajně podivného. Jeho mozek pracoval na plné obrátky, ale jeho tělo se pohybovalo jako ve zpomaleném filmu. Údy mu vypověděly službu. Jeho onemocnění byla první indicie, že toxiny Pfiersteria se mohou dostat také do vzduchu. Glasgow tedy přemístil organismy do zabezpečené laboratoře. Hloupým omylem stavební dělníci vestavěli větrací šachtu obráceně a spojili ji přímo s Glasgowovou kanceláří. Šest měsíců dýchal jedovatý vzduch, aniž by to věděl. Časem začal mít tak silné bolesti hlavy, že téměř nebyl schopen pracovat. Měl výpadky rovnováhy. Ledviny a játra se mu začaly rozkládat. Když s někým telefonoval, za pět minut už o tom nevěděl. Bloudil městem a netrefil domů, zapomínal vlastní telefonní číslo i své jméno. Většina lidi měla za to, že trpí buď mozkovým nádorem, nebo Alzheimerovou chorobou, ale Glasgow o tom nechtěl nic slyšet. Konečně se na University podrobil různým testům, které prokázaly, že jde skutečně o něco jiného. Jeho nervový systém byl celé měsíce vystaven chemickému útoku. Jiní badatelé, kteří se dostali do kontaktu s Pfiersteria, později onemocněli zápalem plic a chronickou bronehitidou. A ni pomalu, ale jistě ztráceli paměť. Ztratili ji kvůli organismu,! je nepochopitelný.“

Peak ukázal řadu snímků z elektronového mikroskopu. Byly na nich různé formy života. Některé vypadaly jako améby s hvězdicovitými výrůstky, jiné jako šupinaté nebo vlasaté koule, další zase jako hamburgery, mezi jejichž půlkami se vinuly spirálovité tentákule.

„Tohle všechno jsou Pfiersteria,“ řekl Peak. „Rasa mění svou podobu během minut. Může se desetinásobně zvětšit, zakuklit do cysty, vyloupnout se z ní a z neškodného prvoka zmutovat do vysoce toxické zoospory. Pfiersteria se mění až do čtyřiadvaceti různých podob a pokaždé se tím změní i její vlastnosti. Mezitím se podařilo izolovat toxiny. Doktor Roche a jeho tým pracovali na rozluštění na plné obrátky, měli to ovšem těžší než zdejší badatelé. Co se dostalo do kanalizace, to už zřejmě vůbec nebyla Pfiersteria piscicida, nýbrž nesrovnatelně nebezpečnější odrůda. Piscicida znamená v doslovném překladu požírající ryby. Doktor Roche pokřtil exemplář, který objevil, Pfiersteria homicida, Pfiersteria požírající lidi.“

Peak vysvětloval, jak obtížné je řasu odstranit. Vypadalo to, že nový organismus se cyklicky rozmnožuje geometrickou řadou. Když se jednou dostane do vodního koloběhu, člověk se ho už nezbaví. Prosákl do půdy a vylučoval jed, který nešel odfiltrovat. A právě zde tkvěl problém. Mnoho obětí Pfiesterií bylo doslova rozežráno. Lidé měli na celém těle hnisavé rány, které se nehojily, nýbrž zanítily a hnisaly dál. Ale horší to bylo s jedem. Úřady se zoufale snažily vyčistit kanalizace i vodovody, a přesto nezabránily tomu, aby se organismus šířil dál. Pokoušeli se ho zničit horkem i kyselinou, bít ho chemickým klackem, ale pochopitelně nemohlo být smyslem takové akce nahradit I jedno zlo druhým.

Pfiersteria homicida se ukázala být absolutně odolná. Pfiersteria piscicida poškozovala nervový systém. Nový druh útočil i takovou agresivitou, že byl člověk během pár hodin ochromen, poté upadl do komatu a umíral. Když Roche nedokázal rozluštit toxický i kód, doufalo se v dekódování rezistence organismu, ale týmu běžel Mas. Zdálo se, že přenosu nemoci nelze zabránit.

„Ta řasa sem přišla jako trojský kůň,“ řekl Peak. „Ve vnitřnostech korýšů. V trojském humru, jestli chcete, nebo lépe řečeno v něčem, co vypadalo jako humr. Humři evidentně žili, když byli uloveni, pouze maso ustoupilo rosolovité substanci. V té byly v podobě cyst uloženy kolonie Pfiesterií. Evropská unie už lov a vývoz korýšů zakázala. Smrtelné případy se v této chvíli omezují na Francii, Španělsko, Belgii, Holandsko a Německo. Poslední údaje hovoří o čtrnácti tisících mrtvých. Na americkém kontinentě je snad zatím humr pořád ještě humr, ale také my zvažujeme zákaz prodeje korýšů.“

„To je strašné,“ zašeptal Rubin. „Odkud se ty řasy vzaly?“

Roche se k němu otočil.

„Vytvořil je člověk,“ odpověděl mu. „Americké výkrmný vepřů na východním pobřeží vypouštějí obrovské množství močůvky přímo do vody a Pfiesteriím se v přehnojených vodách náramně daří. Živí se fosfáty a nitráty, které se s dobytčími fekáliemi dostávají na pole a odtud se splavují do řek. Nebo v průmyslových odpadních vodách. Tak proč se divíme, že se těm potvorám tak dobře daří v kanalizaci velkoměst, kde je všechno nasyceno organickými látkami? My vytváříme svět pro Pfiesterie. Nestvořili jsme je, ale umožňujeme jim, aby se proměnily v monstra.“ Roche se odmlčel a hleděl znovu na Peaka. „Pokud se Baltské moře změní a všechny ryby v něm uhynou, jak se to v posledních letech už jednou stalo, příčinou budou dánské výkrmný vepřů. Močůvka přispívá k tomu, aby se řasy množily geometrickou řadou. Rasy vážou kyslík a ryby hynou. Toxické řasy toho dokážou ještě víc a žádná země si před nimi nemůže být jistá. A teď tu máme tu nejhorší řasu ze všech možných.“

„Ale proč se proti tomu něco nepodniklo už dříve?“ zeptal se Rubin.

„Dříve?“ Roche se zasmál. „Podniklo se proti tomu něco už dříve, milý příteli. Pokoušeli jsme se. Kde to žijete? Místo aby si vyžádali seriózní studie, vysmáli se vědcům a hrozili jim lynčováním. Teprve před pár lety se přišlo na to, že úřad pro životní prostředí v Severní Karolíně vědomě ututlal případy šíření Pfiesterií s ohledem na jednoho vlivného politického představitele, jenž byl shodou okolností sám chovatelem prasat. Samozřejmě se můžeme ptát, který blázen nám poslal humry nakažené Pfiesterií., Ale to nic nezmění na tom, že jsme stáli u kolébky katastrofy. Nějakým způsobem jsme to vždycky my.“

„Tyto mušle mají všechny vlastnosti typické pro návky zebra. Ale umějí něco, co běžné návky zebra nedovedou. Totiž navigovat.“

Peak přešel k lodním neštěstím. Poté co konferenci potrápil bilancí Pfiersteria, prezentoval teď statistiky, které nebyly o nic méně zdrcující. Po mapě světa se táhl spletenec barevných linií.

„To jsou hlavní dopravní trasy obchodních lodí,“ vysvětloval Peak. „Je důležité rozdělit si přepravované zboží. Suroviny se zpravidla vozí vždy na sever. Austrálie exportuje bauxit, Kuvajt ropu, Jižní Amerika železnou rudu. Všechno překonává vzdálenosti větší než jedenáct tisíc námořních mil do Evropy a Japonska a díky tomu se ve Stuttgartu, Detroitu, Paříži a Tokiu mohou vyrábět auta, elektrické přístroje a stroje. A ty se zas přepravují v kontejnerech zpátky do Austrálie, Kuvajtu nebo Jižní Ameriky. Téměř čtvrtina světového obchodu, což odpovídá hodnotě zboží přes pět set miliard US dolarů, se děje v pacificko-asijském prostoru. Jen o něco méně je to v Atlantiku., Hlavní centra námořní dopravy jsou tmavě označena. Americké východní pobřeží s těžištěm v New Yorku, evropský sever s kanálem La Manche, Severní a Baltské moře až k pobaltským republikám, celé Středozemní moře včetně Riviéry. Evropská moře mají pro světový obchod ústřední význam, Středozemní moře mimoto slouží jako námořní cesta z východního pobřeží Severní Ameriky přes Suezský průplav do států jihovýchodní Asie. A nesmíme zapomenout na japonské ostrovy a Perský záliv! Následuje Čínské moře, které vedle Severního moře patří k nejfrekventovanějším vodám na zemi. Abychom pochopili, jak funguje mezinárodní obchod na moři, musíme porozumět této síti. Musíme vědět, co pro jednu zemskou polokouli znamená, když se na druhé polokouli potopí nákladní loď, které výrobní postupy to naruší, kolik pracovních míst je ohroženo, koho to bude stát existenci nebo život a kdo na neštěstí vydělá. Letadla nahradila osobní lodní dopravu, ale světový obchod závisí na moři.“

Peak udělal přestávku.

„Uveďme si na tomto pozadí pár čísel. Dva tisíce lodí denně se tlačí Malackým průlivem a jeho úžinami, téměř dvacet tisíc lodí všech velikostí propluje každý rok Suezským průplavem. Obé obnáší po patnácti procentech světového obchodu. Tři sta lodí denně křižuje Lamanšským průlivem, aby se dostaly do nejfrekventovanějších vod světa, do Severního moře. Kolem čtyřiačtyřiceti tisíc lodí spojuje ročně Hongkong se světem. Desítky tisíc nákladních lodí, tankerů a trajektů se ročně pohybují po zeměkouli, a to nemluvíme o rybářských flotilách, kutrech, plachetních jachtách a sportovních člunech. Milióny plavebních linií protkávají oceány, okrajová moře, průplavy i mořské úžiny. Vzhledem k tomu se může zdát přehnané, vyvozovat z občasné havárie obřího tankeru nebo kontejnerové nákladní lodi nějakou krizi námořní dopravy. Nikdo se tím ale nenechá natolik zastrašit, aby i přesto nenaplnil ropou ten poslední zrezivělý vrak a neposlal ho na cestu., Mimochodem, většina z asi sedmi tisíc ropných tankerů na celém světě je v dosti bídném stavu. Víc než polovina obřích tankerů slouží už přes dvacet let, spousta z nich je zralá k se-šrotování. A zde se bere v potaz jedna věc. Katastrofa sice hrozí, ale je to běžná věc. A tak se začne počítat: může se to podařit? Faktory jsou známy a celé je to hra, sázka do loterie. Když se tři sta metrů dlouhý tanker octne mezi dvěma obřími vlnami, prohne se uprostřed až o jeden metr, a to nemůže žádná konstrukce vydržet. Tanker přesto vypluje, protože si jeho havárii hezky vykalkulovali.“ Peak se chabě pousmál. „Když však jsou příčinami neštěstí naprosto nevysvětlitelné jevy, tyhle počty pozbývají smyslu. Tohle riziko nelze vykalkulovat. Do hry vstupuje úplně jiná psychologie. Říkáme tomu žraloci psychóza. Nikdy se neví, kde žralok právě je a koho sežere jako dalšího. Jeden jediný exemplář stačí odradit tisíce rekreantů od koupání. Statisticky je nemožné, aby jeden lidožrout znatelně poškodil turismus. Ale v praxi ho položí na lopatky., Vžijme se nyní do situace obchodní plavby, která si poslední týdny stěžuje na čtyřnásobně větší počet havárií, které navíc nebyly důsledkem známých příčin. Hrozivé jevy, pro něž není žádné vysvětlení, strhávají ke dnu dokonce i lodě, které byly prokazatelně ve výborném stavu. Nikdo neví, koho to postihne a kde, co by měl udělat předem, aby se toho uchránil. Už se nediskutuje o prorezavění, poškození bouří nebo o navigační chybě, mluví se o tom, že se vůbec nevypluje.“

Touto cestou se Peak dostal k mušlím. Naskočily na obrazovce mohutně zvětšené. Pak ukázal na vláknitý výrůstek, který vyčníval mezi dvěma pruhovanými lasturami.

„Touto nohou, zvanou byssus, se návka zebra pevně uchytí podle toho, kam ji nese proud. Přesněji řečeno byssus sestává ze svazku lepivých proteinových vláken. Nové návky tato vlákna zdokonalily do čehosi na způsob vrtule. V principu to připomíná pohyb Pfiersteria piscicida. Konvergence jsou z přírody známy, ale jejich provedení trvá tisíce a mi liony let. Tyto návky tedy buď nebyly dosud objeveny, nebo se novým schopnostem musely naučit přes noc. To by hovořilo pro rapidní mutaci, neboť v mnoha ohledech to stále jsou návky zebra, pouze velice přesně vědí, kam se chtějí přemístit. Například skipy na Barrier Queen zůstaly volné, zatímco kormidlo jimi bylo rovnoměrně poseto.“

Peak se rozhovořil o okolnostech havárie a o útoku velryb na remorkér. I když se Barrier Queen zachránila, ukázalo se, jak efektivní je strategie součinnosti návek a velryb, stejně jako plejtvákovců, keporkaků a kosatek.

„To je přece šílenství,“ ozval se zezadu plukovník Bundeswehru.

„Vůbec ne.“ Anawak se k němu otočil. „Má to metodu.“

„To je naprostá blbost! Chcete tu snad tvrdit, že se mušle domluvily s velrybami?“

„To ne. Ale přesto se jedná o spolupráci. Kdybyste takové ataky

zažil, uvažoval byste o věci jinak. Podle našeho názoru byl útok na Barrier Queen jenom zkouška.“

Peak zmáčkl dálkové ovládání a na obrazovce se objevila obrovská loď ležící na boku. Bouře hnala přes trup vlny vysoké jako dům.

Bičující déšť zastíral viditelnost.

„To je Sansuo, jedna z největších japonských lodí na přepravu aut,“ řekl Peak. „Posledním transportem byly těžkotonážní nákladní vozy. Loď se u Los Angeles dostala do hejna návek. Stejně jako u Barrier

Queen se i zde zakouslo kormidlo, ale moře bylo tentokrát rozbouřené. Sansuo byla z levoboku zasažena obrovskou vlnou a začala do ní téct voda. Můžeme se jenom domnívat, co se dělo dál. Pod nárazy prudkého příboje se některé trucky utrhly. Narazily do nádrží se zátěžovou vodou a jeden probořil lodní bok. Když byl pořízen tento snímek, od nepodařeného manévru s kormidlem neuplynulo ještě ani patnáct minut. Za další čtvrthodinu se Sansuo rozlomila a potopila se.“ Peak udělal pauzu. „Od té doby máme celý seznam takových případů a denně jich přibývá. Dochází i k útokům na remorkéry a záchranné práce musí být přerušeny. Ztráty na životech vykazují dramatický trend. Doktor Anawak má pravdu, když onomu šílenství přisuzuje metodu, neboť už víme o alespoň jedné další variantě tohoto šílenství.“

Peak předvedl satelitní snímky kilometr dlouhého černého mraku, který se hnal k pevnině. Jeho zdroj byl podstatný kus od pobřeží, kde se zhušťoval do špinavě červeného středu. Vypadalo to, jako kdyby uprostřed moře vybuchla sopka.

„Pod mrakem se skrývají zbytky Phoebos Apollonu, LNG-tankeru na přepravu kapalného zemního plynu. Třída Post-Panamax, to největší, co existuje. 11. dubna padesát námořních mil od Tokia náhle vypukl požár ve strojovně, přenesl se na tlakové nádrže s plynem a spustil řadu mohutných explozí. Phoebos Apollon platila v každém ohledu za vzornou loď, byla ve vynikajícím stavu a pravidelně udržovaná.

Řecké rejdařství chtělo vědět, co přesně se stalo, a tak vyslalo dolů ponorného robota.“

Na obrazovce se mihl blesk. Naběhl časový kód a pak se na temném pozadí objevilo zrnění.

„Z vybuchlého tankeru toho moc nezůstalo. Loď se pod vodou rozlomila na čtyři kusy. U Honšú je hloubka devět tisíc metrů a trosky se rozložily na ploše několika čtverečních kilometrů. Robot nakonec narazil na část zádi.“

V zrnění se objevila nezřetelná struktura. List kormidla, prohnutý tvar zádě, části nástaveb. Nad tím se vznášel robot a klesal podél ocelového pláště. Obrazem proplula osamělá ryba.

„Proudění u dna unáší spoustu organického materiálu. Plankton, detritus, všechno možné,“ vysvětloval Peak k záběrům. „Manévrování nebylo snadné. Ušetřím vás celého filmu, ale tohle by vás mohlo zajímat.“

Kamera byla najednou mnohem blíže trupu. Plášť lodi pokrývaly tlusté chuchvalce čehosi. Ve světle reflektoru se to blyštělo jako roztavený vosk.

Rubin se s výrazem vzrušení předklonil blíž.

„Kde se to tam vzalo?“ vykřikl.

„Co myslíte, že to je?“ zeptal se Peak.

„Medúzy.“ Rubin přimhouřil oči. „Malé medúzy. Musí jich být tuny. Ale jak to, že drží na plášti?“

„Proč návky zebra najednou umějí navigovat?“ opáčil Peak. „Někde pod tím svinstvem jsou skipy. Musí být beznadějně ucpané.“

Jeden diplomat váhavě zvedl ruku. „A co přesně, ehm… vlastně jsou ty…“

„Skipy?“ Všechno aby člověk vysvětloval. „Hranaté zápusti, do kterých ústí všechny hlavní trubky pro zásobování vodou. Jsou zakryty děrovaným plechem, aby se dovnitř nedostaly úlomky ledu nebo rostliny. Uvnitř lodi se potrubí větví a vede nasátou vodu všude, kde je potřeba. Do měnírny na sladkou vodu, do požárních nádrží a především do chladicího oběhu motorů. Těžko říci, kdy se živočichové na trupu uchytili. Možná až když se loď potopila. Na druhé straně… Představme si následující scénář: hejno medúz se žene proti tankeru a jednotlivé medúzy jsou semknuté tak, že vytvářejí kompaktní hmotu. V několika vteřinách ucpou díry skipů. Dovnitř už nepronikne žádná voda, zato se děrami v krycích deskách skipů promačká dovnitř organická kaše. Další a další medúzy se tlačí dovnitř. Zbytek vody z potrubí se vyčerpá a všechny trakty se octnou na suchu. Zásobování chladicí vodou na Phoebos Apollonu v jednom okamžiku přestane fungovat. Hlavní motor se přehřívá, mazací olej žhne, teplota v hlavách válců stoupá a jeden výfukový ventil se utrhne. Hořící palivo vystříkne ven a spustí řetězovou reakci. Hasicí systémy selžou, protože taky nemohou nasávat vodu.“

„Takže supermoderní tanker vybuchne jen proto, že medúzy ucpou skipy?“ zeptal se Roche.

Peaka napadlo, že to je v zásadě komická otázka. Sedí tady jeden renomovaný vědec vedle druhého a dívají se na nefungující techniku jako zklamané děti.

„Tankery a nákladní lodě jsou výtvory, které z jedné poloviny sestávají z high-tech. Druhá polovina je archaická. Dieselový motor a pohon kormidla mohou být složité, i překombinované konstrukce, ale ve výsledku slouží jenom k tomu, aby se lodní šroub točil a hromadu ocelového plechu otáčel nalevo a napravo. Loď je navigována GPS, ale chladicí voda se pumpuje z moře skrz díru. A proč taky jinak? Vždyť to plave po vodě. Je to přece tak prosté. Tu a tam se jeden skip zanese, protože se dovnitř náhodou dostane mořská tráva nebo tak něco, ale to se zase vyčistí. Když se jeden ucpe, použije se druhý. Příroda ještě nikdy nepodnikla přímý útok na skipy, tak proč by se měl systém vylepšovat?“ Peak se na pár vteřin odmlčel. „Pane doktore, když se zítra drobný hmyz rozhodne, že vám ucpe nosní dírky, vašemu skvělému, velice složitému tělu bude hrozit, že zemře. Přemýšlel jste někdy o tom, že by se to mohlo stát? A přesně tohle je podstata všech problémů, které nás postihly., Přemýšleli jsme někdy o tom, že by se to mohlo stát?“

Johanson už pořádně neposlouchal. Další kapitolu znal do všech podrobností. S Bohrmannem ji strukturoval pro Peakovu přednášku. Pojednávala o červech a metanhydrátech. Zatímco Peak hovořil, Johanson svěřoval laptopu své myšlenkové pochody v prostém sledu:

Ovlivňování neuronálních systémů…

Čím?

Musí pro to najít pojem. Bylo obtížné zformulovat něco bez kontextu. Duchem nepřítomen civěl na monitor. Měl štáb přístup k programům? Představa, že by Li a její lidé mohli vyslídit jeho myšlenky, se mu krajně nezamlouvala. Měl svou teorii a chtěl s ní konfrontovat štáb v okamžiku, který sám určí.

Náhoda tomu chtěla, že jeho prsteník a ukazovák levé ruky najednou vytvořily slovo. Vlastně to bylo méně než slovo. Na monitoru se objevila tři písmena.

Yrr

Johanson byl v pokušení vymazat je. Pak se zarazil.

Vlastně proč ne?

Slovo bylo dobré jako každé jiné. Dokonce bylo lepší než opravdové slovo, protože nebylo možné je jakkoli interpretovat. Johanson v podstatě nevěděl, o čem píše. Neexistoval pro to žádný pojem, a tak se rozhodl pro abstrakci. Yrr

Yrr znělo dobře. Bude se toho pojmu držet.

Weaverová během přednášky rozkousala už třetí tužku.

„Možná byla potopa podobně ničivá,“ uzavřel Peak svůj podrobný exkurs. „Líčení potopy jsou součástí řady mýtů a náboženských tradic. Patrně nejstarší popis tsunami, kterému můžeme věřit, vypráví o přírodní katastrofě na Krétě roku 479 před naším letopočtem. Dokázáno je i šedesát tisíc mrtvých roku 1755 v Lisabonu, když Portugalsko zasáhly desetimetrové vlny. A konečně víme také o výbuchu sopky na ostrově Krakatau roku 1883. Největší část jejího vrcholu byla odstřelena a podzemní kaldera se zřítila do magmatické komory. Dvě hodiny nato čtyřicetimetrové vlny zasáhly pobřežní regiony kolem Jávy a Sumatry. Tři sta obcí bylo zpustošeno, zemřelo téměř třicet šest tisíc lidí. Roku 1933 postihlo menší tsunami japonské město Sanriku a převalilo se přes severovýchod Honšú. Bilance: tři tisíce mrtvých, devět tisíc budov zbořeno, potopilo se osm tisíc lodí. Žádná z těchto událostí se však ani přibližně nevyrovná tsunami v severní Evropě. Státy kolem Severního moře jsou bez výjimky vysoce vyspělé průmyslové země. Dohromady tam žije dvě stě čtyřicet milionů lidí, většina z nich kolem pobřeží.“

Peak se rozhlédl kolem. V konferenční místnosti bylo ticho jako v hrobě.

„Geologicky se celá oblast rázem změnila. Pro lidstvo jako celek jsou následky zatím v nedohledu, pro hospodářství jsou naprosto ničivé. Některá z nejdůležitějších přístavních měst světa byla částečně nebo totálně zničena. Rotterdam byl ještě před pár dny největším střediskem námořního obchodu všech dob, Severní moře jednou z nejdůležitějších zásobáren fosilních energií. Denně se tam čerpalo kolem čtyř set padesáti tisíc barelů ropy. Polovina evropských ropných zásob leží u norských břehů, další část kolem Anglie. Mimoto je zde i podstatná část globálních zásob zemního plynu. Tento obrovský průmysl byl zničen během pár hodin. Počet obětí na životech se odhaduje na dva až tři miliony, počet zraněných a lidí bez přístřeší na ještě mnohem víc.“

Peak přečetl ta čísla jako zprávu o počasí, věcně a zdánlivě bez emocí.

„Není jasné, co sesuv iniciovalo. Červi patří bezpochyby k nejpozoruhodnějším mutacím, s nimiž momentálně máme co činit. Žádný přírodní proces nevysvětluje miliardový výskyt těchto kohort červů a bakterií. Přesto naši přátelé z Kielu a doktor Johanson zastávají názor, že v tomto puzzle ještě jeden kousek chybí. Jakkoli se hydrátová pole v důsledku napadení červy a bakteriemi stala nestabilními, a s takovou katastrofou se prostě nedalo počítat. Ve hře musí být ještě jeden doplňující faktor, který spolu s vlnou tvoří nejdůležitější část problému.“

Weaverová se narovnala. Cítila, jak se jí ježí vlasy na šíji. A také, když v tomto okamžiku naskočil záběr ze satelitu, byť z výšky, neostrý a uměle zesvětlený, poznala tu loď okamžitě.

„Tyto snímky demonstrují, co mám na mysli,“ řekl Peak. „Sledovali jsme tuhle loď přes satelit.

Jak prosím? Weaverová si myslela, že se přeslechla.

Oni sledovali Bauera?

„Výzkumná loď jménem Juno“ pokračoval Peak. „Jsou to noční snímky a pocházejí z vojenského špionážního satelitu EORSAT. Naštěstí byla bezvadná viditelnost a velice klidné moře, což je pro tuto oblast nezvyklé. Juno se v danou chvíli nacházela u Špicberk.“

Lodní světla se neurčitě zvedala nad černou hladinou. Najednou moře zkropenatělo světlými skvrnami, které se šířily, až se zdálo, že se moře vaří.

Juno se nakláněla zprava doleva a točila se.

Pak se potopila jako kámen.

Weaverová ztuhla. Na tohle ji nikdo nepřipravil. Konečně věděla, kam se Bauer poděl. Juno ležela na dně Grónského moře. Vybavila si Bauerovy vyděšené poznámky, jeho obavy a úzkost. S bolestí si uvědomila, že ona o tom teď ví víc než kdokoli jiný. Bauer jí odkázal své

duševní vlastnictví.

„Bylo to poprvé od začátku anomálií,“ řekl Peak, „co jsme takový jev mohli pozorovat. Metanové bbwouty v této oblasti nám byly známy již delší dobu, ovšem…“

Weaverová zvedla ruku.

„Domnívali jste se, že se něco takového může stát?“

Peak se na ni podíval svýma bílýma očima. Tvář měl jako vyřezanou, nehnul ani brvou.

„Ne.“

‚A co jste podnikli, když se Juno potápěla?“

„Nic.“

„Nemohli jste nic dělat, přestože jste loď a její okolí nechali sledovat satelitem?“

Peak pomalu zavrtěl hlavou. „Pozorovali jsme celou řadu lodí, abychom nasbírali zkušenosti. Nemůžeme být všude zároveň. Nikdo nemohl předpokládat, že právě tato loď…“

„Mýlím se,“ přerušila ho Weaverová rázně, „nebo jsou účinky takových blowoutů už dávno známy? Například v údajně záhadném Bermudském trojúhelníku.“

„Slečno Weaverová, my…“

„Zeptám se jinak. Když jste věděli, že v minulosti lodě mizely tímto způsobem, a jestliže jste dále věděli, že uvolňování metanu v Severním moři nabírá na síle, netušili jste v tom případě, co patrně klíčí v norském kontinentálním svahu?“

Peak na ni jenom zíral. „Co jste tím chtěla říci?“

„Chci vědět, jestli jste mohli něco udělat?“

Peakův výraz byl naprosto kamenný. Upřeně hleděl na Weaverovou. Nastalo nepříjemné ticho.

„Špatně jsme to odhadli,“ řekl konečně.

Li takové situace dobře znala. Peak neměl jinou volbu než částečně přiznat selhání při pozorování ze vzduchu. Skutečně zaregistrovali nárůst blowoutů u Norska, ale zároveň také všechno možné další. O červech nevěděli.

Li se zvedla. Nadešla chvíle, kdy bylo zapotřebí Peaka podpořit.

„Nebyli bychom mohli dělat vůbec nic,“ řekla klidně. „Chtěla bych vás ostatně požádat, abyste naslouchali majorovu výkladu a nevynášeli soudy. Snad vám mohu připomenout, že přítomní vědečtí poradci byli vybráni podle dvou kritérií: odborné způsobilosti a zkušenosti. Někteří z vás byli do dění bezprostředně zapojeni. Čemu mohl zabránit doktor Bohrmann? Nebo doktor Johanson? A Statoil? Čemu jste mohla zabránit vy, slečno Weaverová? Vážně věříte, že pohled z orbity jde ruku v ruce s všudypřítomnou Task Force, která okamžitě dorazí na místo a postižené zachrání, ať se děje cokoli? Neodhlédneme od toho raději?“

Novinářka se zamračila.

„Nejsme tu proto, abychom si navzájem něco vyčítali,“ řekla Li důrazně, než mohla Weaverová něco namítnout. „Kdož jsi bez viny, hod první kamenem. Tak jsem se to naučila. Tak to stojí v bibli a bible má v mnohém pravdu. Jsme tu proto, abychom zabránili tomu, aby se toho stalo ještě víc. Jsme v tom zajedno?“

„Aleluja!“ zamumlala Weaverová.

Li trochu protáhla mlčení.

Pak se usmála. Nastal čas vyměnit bič za cukr.

„Všichni jsme velice rozrušení,“ řekla Li. „Já vás naprosto chápu, slečno Weaverová. Majore Peaku, pokračujte prosím.“

Peak na malou chvíli znejistěl. Vojáci nevyjadřují kritiku nebo pochybnosti tímto způsobem. Neměl nic proti pochybám a kritice, ale nesnášel, když nemohl úsečným rozkazem znovu zjednat pořádek. Najednou vůči novinářce pocítil tupou nenávist. Kladl si otázku, jak se dokáže s touhle bandou vědců srovnat.

„To, co jste právě viděli,“ pokračoval, „bylo uvolnění většího množ-si ví metanu. Jakkoli lituji smrti námořníků, uvolněný metan nás staví před daleko větší problémy. Následkem sesuvu se mnohamilionový násobek toho, co potopilo Juno, dostal do atmosféry. Existují scénáře, podle kterých takto unikne veškerý metan na světě. Výsledek se rovná rozsudku smrti. Atmosféra by se obrátila naruby.“

Na chvíli se odmlčel. Peak byl sice drsná škola, ale to, co měl teď tu i, nahánělo strach i jemu.

„Musím vás seznámit s faktem, že červi se objevili také v Atlantském i Tichém oceánu. Explicitně byl tento druh objeven na kontinentálních svazích Severní i Jižní Ameriky, u západního pobřeží Kanady i u Japonska.

Všem jeho posluchačům se při té představě zatajil dech. „To byla ta špatná zpráva.“ Někdo si odkašlal. Zaznělo to jako výbuch.

„Ta dobrá zpráva je, že napadení nedosáhlo takových rozměrů jako v Norsku. Organismy osídlily pouze ojedinělé plochy. V této koncentraci nejsou schopny způsobit vážné škody. Ale je nutné vycházet z toho, že se červi rozmnoží. Nějak a někdy. Menší populace musela být u Norska zaznamenána evidentně už před rokem, na místě, které Statoil vybral pro pokus s novodobou továrnou.“

„Naše vláda nic takového nemůže potvrdit,“ ozval se z poslední řady norský diplomat.

„To je mi jasné,“ odpověděl Peak posměšně. „Prakticky vzato každý, kdo měl s továrnou něco společného, je mrtev. Naše zdroje se proto omezují na doktora Johansona a výzkumnou skupinu z Kielu. Nuže, získali jsme odklad. Musíme ho využít, abychom proti těm zatraceným bestiím něco podnikli.“

Peak se zarazil. Zatracené bestie. To nebylo dobře. Bylo to příliš emocionální. Nechal se strhnout téměř metr před cílem.

„Jsou to zatracené bestie, při Bohu všemohoucím!“ zahřměl čísi hlas. Zvedl se muž pozoruhodného zevnějšku. Čněl do výšky jako skála, mohutná a impozantní, oblečená do oranžové kombinézy. Zpod baseballové čepice mu na všechny strany spadaly černé silné vlasy. Předimenzované brýle s tónovanými skly mu jen s námahou držely na malém nose, který se nad ústy širokými jako žabí tlama přece jen neztratil, protože vyčníval dopředu jako špice. Kdykoli otevřel ústa a svou kolosální bradu stlačil dolů, muselo to člověku připomínat Muppet’s Show. Doktor Stanley Frost, stálo na jeho jmenovce, vulkanolog.

„Prošel jsem si v předsálí podklady,“ řekl Frost. Znělo to, jako když káže evangelium. „A vůbec mi nejsou po chuti. Soustředíme se pouze na kontinentální svahy v blízkosti hustě osídlených zón.“

„Ano, protože to odpovídá norskému vzoru. Napřed pár živočichů, a přes noc celé hordy.“

„Neměli bychom se soustředit jenom na to.“

„Vy chcete druhou severní Evropu?“

„Majore Peaku! Řekl jsem snad, že chci svahy pustit ze zřetele? To jsem neřekl! Mluvil jsem o výlučném soustředění se na něco, co vypovídá, a Bůh je mi svědkem, o neskutečné hlouposti. Mě to prostě bije do očí. Ďábel kuje plány jinak a jinde.“

Peak se poškrábal na lebce.

„Můžete své vývody upřesnit, pane doktore Froste?“

„Ne,“ odpověděl.

„Rozuměl jsem vám dobře?“

„To doufám. Chceme snad vyvolat předčasný poplach? Já musím mít napřed jasno. Myslete na má slova!“

Frost se odhodlaně rozhlédl kolem, s obrovskou bradou bojovně vysunutou, a zase si sedl.

No výborně, pomyslel si Peak. První idiot už promluvil a na řadě je další.

Vanderbilt valil svou tělesnou schránku k pultu. Li ho sledovala s přimhouřenýma očima. Viděla, jak si zástupce ředitele CIA nasazuje směšně malé brýle, což ji naplňovalo směsicí obveselení a nevole.

„Zatracený bestie, to je ten správnej pojem, Sále,“ prohlásil Vanderbilt rozjařeně. Rozzářil se na osazenstvo, jako kdyby zvěstoval radostné poselství. „Ale my těm malejm potvorám zatopíme, až se jim bude od prdele kouřit. To vám slibuju., Dobře, přejděme k tomu, co se domníváme my. Moc toho není. Naše milovaná ropa, na který jsme všichni tak závislí, že bysme ji nejradši i chlastali, je v čudu. Vyjádřeno v ekonomických parametrech, podstatnou část světový produkce můžeme odepsat. Velbloudáři z OPEC si mnou ruce. Mezinárodní lodní doprava se potýká s novými a novými triky přírody, která se ji pokouší ochromit, jak nám tady Peak názorně převedl. A ten teror má výsledky! Já si myslím…, teda mezi náma, útoky velryb a žraloků, to jsou báchorky pro děti, naprostá blbost! Já si myslím, že je to k vzteku, když si slušná americká rodina nemůže vyjet zarybařit, a lidstvu jako celku je to u prdele. A taky když malej rybář v rozvojový zemi musí z denního úlovku sardinek uživit sedmnáct dětí a šest manželek, a teď dřepí na pláži a na moře jenom kouká, protože má strach, že ho něco sežere, když do něj vleze, to je špatný, to je v hajzlu! Otřeseni upřímnou lítostí taky nic nezmůžeme. Lidstvo má jiný starosti. Byly zasaženy bohatý země. Ty zlý ryby se už nechtěj nechat chytat, místo sebe posílají do sítí otrávený střely. Nebo potápějí trawlery. I kdyby to byly ojedinělý případy, je to zatraceně moc ojedinělejch případů. A je to blbý pro rozvojový země, protože teď od nás nebudou nic dostávat.“

Vanderbilt se chytrácky podíval přes okraj brýlí.

„Víte, panstvo, kdyby chtěl někdo zničit svět, dvě třetiny světa zlikviduje už tím, že si došlápne na ty velký a bohatý. Musí na ně udeřit tak, že nebudou schopný řešit svý vlastní problémy. Ale třetí svět je odkázanej na to, že ho ti velcí vodí za ručičku. Třetí svět žije z toho, že tu a tam pocítí spravedlivej hněv Ameriky, nějakej ten menší převrat nebo že se dohodneme s drogovými bossy, a vznese požadavky na hospodářskou pomoc. Tohle všechno padá. Můžeme se tomu smát, když velryby skáčou na lodě, protože naše hospodářství naštěstí nezávisí na bárkách a rákosovejch člunech, ale západní životní standard není zrovna reprezentativní. Vzpomeňte si na to, až se budete večer nimrat ve studený tabuli. Třetího světa se anomálie netýkají! El Nino je ze hry venku. Když uděláme bilanci, jaký extravagance nám příroda nadělila za poslední měsíce, tyhle jevy nám musej připadat jako staří známí, jako přátelé. Člověk by si až přál, aby se zase u nás stavili na pivo, ale oni na nás už serou, panstvo! Teď máme jiný hosty. V části Evropy byl vyhlášenej výjimečnej stav. A co to znamená? Ze nikdo nesmí vyjít po setmění ven, aby si nerozmočil boty?, Já vám řeknu, co to znamená. Znamená to, že Evropa nezvládá humanitární katastrofu. Všechny ty pomocný spolky, Červenej kříž, technická pomoc, UNESCO, Maltézští rytíři už nepřijdou a nebudou rozdávat stany a jídlo. Ve starý dobrý Evropě jedni lidi umírají hladem a další na infekce. Vypukly epidemie., Epidemie v Evropě! Jako by nestačily Pfiersteria a ty konsorcia. V Norsku řádí cholera! To znamená, že medicínský zásobování zraněnejch už nefunguje a rány spořádaných evropských konzumentů televizních soutěží v sobotu večer se hemží malejma bílejma červama a jsou plný much, který roznášejí nákazu všude, kam usednou., Je vám z to ho špatně? Tak to ještě nic není. Tsunami byla mokrá práce, ale když ustoupilo, všechno možný vylítlo do vzduchu. Požáry už nemá kdo hasit. Pobřežní pásma byly spláchnutý a následně vyhořely. A ještě něco se stalo, když vír ustupující vlny přerušil přívod chladicí vody do několika atomovejch elektráren, postavenejch nablble hned u moře. Jeti nu mimořádnou událost máme v Norsku, druhou v Anglii. Jste spokojeni? Můžu vám ještě nabídnout totální kolaps v zásobování elektrickým proudem. Ladies andgentlemen, je mi to moc líto, ale nejdřív ze všeho přestaňte počítat s Evropou. A s třetím světem už vůbec. Evropa vysílá monoskop. Evropa je v prdeli!“

Vanderbilt vytáhl bílý kapesník a otíral si čelo. Peak nebyl dalek to ho, aby začal zvracet. Nenáviděl toho chlapa. Nenáviděl Vanderbilta za to, že není ničí kamarád, nejspíš ani sám sebe. Defétista, cynik, hnusák. Ale ze všeho nejvíc ho Peak nenáviděl za to, že skoro všechno, co Vanderbilt říkal, byla pravda. V nenávisti k němu byl dokonce zajedno i s Judith Li.

Nehledě na to, že ji nenáviděl také.

Někdy sám sebe přistihl při představě, jak jí strhává šaty z těla a na tom zatraceném běžeckém trenažéru dává za vyučenou její namyšlenosti, jak z ní vyhání ty manýry dcerušky z dobré rodiny, které se hodiny cizích jazyků a diplomy nabízely samy. V takových momentech se mu před očima zjevoval Salomon Peak, který by se byl za jiných okolností pravděpodobně stal vůdcem gangu, zlodějem, násilníkem a vrahem.

Tenhle druhý Peak ho děsil, protože nevěřil na ideály West Pointu, na čest, slávu a vlast. Byl jako Vanderbilt, který všechno protáhl bahnem, aby tím dal najevo, že bahno je realita. Druhý Peak v tom bahně vyrostl. Černý muž narozený v bahně Bronxu.

„Budeme pokračovat,“ řekl Vanderbilt pobaveně. „Evropa si užívá veselých malých řas v pitné vodě. Co s tím? Chemickou nálož? Samozřejmě že můžeme vodu převařit nebo utopit v chemikáliích. Ty malý potvory na to snad chcípnou. Ale my brzo taky. Voda dojde. Až doteď stál v Evropě každej blbec tři hodiny pod sprchou a zpíval si námořnický písničky. Tak to je pasé. Nevím, kdy u nás vybuchnou první humři, panstvo, ale země zaslíbená by se měla připravit na to, že se to stane. Bohu došla trpělivost.“ Vanderbilt se zakřenil. „Nebo bude lepší říkat Alláh? The shape ofthings to come, panstvo! Těšte se na senzační odhalení. Hned po reklamním bloku!“

Co to tady ten Vanderbilt vykládá?, myslel si Peak. Copak se zbláznil? Už to tak vypadá. Takhle se přece může chovat jedině blázen.

Ředitel CIA mezitím promítl mapu světa, na které byly země a kontinenty spojeny barevnými čarami. Hustý svazek se jich táhl z Anglie i Francie přes Atlantik do okolí Bostonu, Long Islandu, New Yorku. Manasquanu a Tuckertonu. Druhá síť, víc roztažená, probíhala Tichým oceánem a spojovala západní pobřeží Spojených států amerických s Asií. Silné čáry se táhly kolem Karibských ostrovů, Středozemním mořem a Suezským průplavem podél východoasijských břehů do Tokia.

„To jsou podmořský kabely,“ vysvětloval Vanderbilt. „Komunikační dálnice, po kterejch telefonujeme a chatujeme. Internet nemůže existovat bez skleněnejch vláken. Jak to vypadá, ten sesuv u Norska zničil část spojení přes skleněný vlákna z Evropy do Ameriky. Nejmíň pět nejdůležitějších transatlantických kabelů už nepřenáší data. Ovšem předevčírem vypadl taky kabel s krásným označením FLAG Atlantic-1. Spojuje New York se St-Brieuc v Bretani a přenáší 1,28 terabitu za vteřinu. Pardon, přenášel! FLAG Atlantic-1 totiž dal výpověď, a prokazatelně to není následkem sesuvu. Stejně jako výpadek TPC-5 mezi San Luis Obispo a Havají. Vidíte to? Někdo tu snídá podmořský kabely. Naše mosty se hroutí. Proud jde ze zásuvky? V žádným případě! Svět je malej? V žádným případě! Zavoláme tetičce Polly do Kalkaty a popřejeme jí k narozeninám? Zapomeňte na to! Faktem je, že po celým světě klekla komunikace, a my nevíme proč. Ale jedno je vyloučený.“ Vanderbilt vycenil zuby a předklonil se přes pult, jak jen mu to jeho břicho dovolovalo. „Náhoda, panstvo. Tady se někdo činí. A zrovna nás odstřihává od zbytku civilizace., Ale dost o tom, co už nemáme, a proto to nemůžeme ztratit.“

Pokynul žoviálně přítomným a na dvojité bradě se mu přitom udělaly faldy.

„Budeme mluvit o tom, co ještě máme.“

Anawak našel ve Vanderbiltových slovech jistou útěchu. Poté, co přechodně ztratil víru v svět, se mu nyní zdálo, že svět před ním pochoduje s transparentem, na kterém je tiskacím písmem napsáno: LEONE, VĚŘÍME TI.

„Doktor Anawak popisuje jakýsi svítící organismus,“ řekl Vanderbilt. „Plochý a beztvarý. V porostu na Barrier Queen jsme žádný další organismus tohoto druhu nenašli, ale náš chrabrý hrdina ho kus ukořistil. Ten cár mohl být prozkoumán. A ta látka je identická s amorfním rosolem, který doktor Fenwick a doktorka Olivieraová prokázali v hlavách velryb vyhledávajících rvačky. Připomeňme si v této souvislosti ono svinstvo v nakažených korýších. Pfiesterie se v nich svezly jako v taxíku, ale taxikářem nebyl kmotr humr, nýbrž něco, co ho nahradilo. Krunýře byly nacpané k prasknutí něčím, co se na čerstvým vzduchu ihned rozkládalo. Doktoru Rochemu se přesto podařilo aspoň něco z toho analyzovat. A kupodivu je to náš starý známý, rosol!“

Ford a Olivieraová srazili hlavy k sobě. Pak Olivieraová řekla svým hlubokým hlasem: „Substance z velrybích mozků a z lodi jsou identické, to je v pořádku. Ale ta z mozků je zřetelně řidší. Buňky nejsou tak těsně při sobě.“

„Slyšel jsem už, že názory na rosol se rozcházejí,“ pokračoval Vanderbilt. „Nuže, panstvo, to je váš problém. Za sebe můžu říct, že jsme Barrier Queen izolovali v doku, aby nám někteří černí pasažéři neutekli. Od té doby jsme v doku víckrát spatřili modrý světlo. Nikdy netrvalo dlouho. Viděl ho i doktor Anawak, který letošní potápěčskou dovolenou trávil v naší uzavřený zóně. Vzorky vody ukázaly běžný hemžení mikroorganismů, jaký najdeme v každý kapce mořský vody. Takže kde se to záření vzalo? Říkáme mu z nedostatku vědecký moudrosti modrý mrak. Za ten pojem vděčíme doktoru Johnu Fordovi, neboť on ho vyslovil, když si prohlížel snímky pořízené přístrojem, kterému říkáme URA.“

Vanderbilt ukázal videozáznam Lucy a její smečky. „Vypadá to, že blesky velryby nezranily ani je nevylekaly. Ten mrak má evidentně vliv na jejich chování. V jeho nitru se může skrývat něco, co stimuluje mozky velryb. Možná jim taky něco vstřikuje. Něco blýskavého s tentákulemi jako bič. Teď postoupíme o krok dál. Dejme tomu, že tyhle tentákule nejen vstřikujou rosol, ale že ony samy jsou tím rosolem! Jestli je to pravda, pak bychom měli ve velkém měřítku vidět, s čím se doktor Anawak setkal v malém u trupu Barrier Queen. Vyčmuchali jsme neznámý organismus, který řídí korýše, blázní velryby a diriguje mušle, aby potápěly lodě. Vidíte, panstvo, už jsme docela daleko! Teď ještě musíme vypátrat, co to je, proč je to tady, jaký je vztah mezi rosolem a mrakem, ano, a taky kterej hajzl tohle svistvo uvařil a ve který laboratoři. Snad vám přitom pomůže tohle.“

Vanderbilt předvedl film znovu. Tentokrát se na spodním kraji objevil spektrogram. Byly v něm patrné silné výkyvy frekvence.

„URA je talentovaný chlapík. Krátce předtím, než se mrak ukázal, hydrofony něco zaznamenaly. Slyšet nemůžeme nic, protože nejsme velryby, ale jen ubohý lidičkové s nalepenýma ušima. Ultra a infrazvuk však mohou být slyšitelné, když máme po ruce potřebný fidlátka. Tak jako naši spříznění kolegové ze SOSUS.“

Anawak poslouchal. Znal SOSUS. Několikrát s ním pracoval. NOAA, National Oceánie and Atmospheric Administration, měla řadu projektů, které se zabývaly zachycováním a vyhodnocováním akustických jevů pod vodou. Souhrnně běžely pod nadřazeným pojmem Acustic Monitoring Project. Nástroj, který NOAA sloužil k zachycování podmořských zvuků, byl pozůstatkem studené války. SOSUS byla zkratka pro Sound Surveillance System, síť citlivých hydrofonů, které US Navy v šedesátých letech instalovala ve světových mořích, aby mohla sledovat mise sovětských ponorek. Od roku 1991, kdy rozpadem Sovětského svazu studená válka skončila, směli data z tohoto systému vyhodnocovat i civilní badatelé NOAA.

Vědci tak poznali, že v oceánech vládne všechno možné jen ne ticho. Především ve frekvenčním pásmu méně než šestnáct hertzů se ozýval přímo pekelný rámus. Aby zvuky slyšelo i lidské ucho, musely se přehrát šestnáctinásobnou rychlostí. Podmořské záchvěvy najednou zněly jako dunění hromu, zpěv keporkaků připomínal cvrlikání ptactva, zatímco plejtvákovci posílali zprávy svým druhům vzdáleným stovky kilometrů v dunivém staccatu. Třem čtvrtinám nahrávek dominovalo extrémně silné bzučení podtlakových kanónů, které ropné společnosti nasazovaly ke zkoumání geologie mořského dna.

Mezitím NOAA SOSUS doplňoval svými vlastními systémy. Každý rok organizace instalovala další hydrofony a pokaždé badatelé slyšeli o trochu víc.

„Jedině podle zvuku dnes můžeme říct, o co se jedná,“ vysvětloval Vanderbilt. „Je to malá loď? Jede to rychle? Jaký to má pohon? Odkud to pluje a jak je to daleko? Hydrofony nám prozradí všechno. Snad je vám známo, jak dobře voda vede zvuk, jak rychle se šíří, totiž pět až pět a půl tisíce kilometrů za hodinu. Když se ozve plejtvák u Havaje, za necelou půlhodinu to zarachotí ve sluchátkách v Kalifornii. SOSUS ale umí víc, než jen registrovat impulzy. Taky nám řekne, odkud přicházejí. Stručně, zvukový archiv NOAA obsahuje tisíce hluků: cvakání, bručení, šumění, bublání, kvičení, šeptání, bioakustické a seis-mické zvuky, technické zvuky, a to všechno umíme zařadit, až na pár výjimek. Mezi námi tu je doktor Murray Shankar z NOAA, jaká to předvídavá koordinace! Jistě se s radostí ujme komentáře k tomu, co bude následovat.“

Z první řady se zvedl podsaditý nesměle působící muž s indickými rysy a zlatými brýlemi. Vanderbilt vyvolal další spektrogram a přehrál uměle zrychlený zvuk. Místnost naplnilo tupé bručení vzestupných tónů.

Shankar si odkašlal. „Tomuto zvuku říkáme Upsweep,“ řekl slabým hlasem. „Byl nahrán roku 1991 a jeho původ odhadujeme na 54° jižní šířky a 140° západní délky. Upsweep byl jedním z prvních neidentifikovaných zvuků, které SOSUS zaznamenal. Byl tak silný, že byl slyšet po celém Tichém oceánu. Dodnes nevíme, co to je. Podle jedné teorie mohl vzniknout rezonancí mezi vodou a tekutou lávou někde na Jihopacifickém prahu mezi Novým Zélandem a Chile., Jacku, další příklad prosím.“

Vanderbilt přehrál další dva spektrogramy.

„Julia, nahráno 1999, a Scratch, dva roky předtím řadou autonomních hydrofonů v rovníkovém Pacifiku. Amplitudu bylo bez námahy slyšet v okruhu pěti kilometrů. Julia připomíná volání zvířat, nezdá se vám? Frekvence zvuku se mění velice rychle. Zvuky se rozpadají do jednotlivých tónů jako u zpěvu velryb. Ale nejsou to velryby. Žádná velryba ze sebe nevydá něco tak hlasitého. Scratch naproti tomu zní, jako když se gramofonová jehla smekne přes drážky na desce, ovšem s tím rozdílem, že příslušný gramofon by musel mít úctyhodné rozměry velkoměsta.“

Další zvuk zněl jako protáhlé, neustále klesající kvičení.

„Nahráno roku 1997,“ řekl Shankar. „Slowdown. Odhadujeme, že jeho původ je co nejvíce na jihu. Lodě a ponorky vylučujeme. Slowdown možná vzniká, když mohutné ledové desky drhnou o antarktické skály, ale může to být klidně něco úplně jiného. NOAA také vylučuje bioakustické příčiny, tedy živočichy. Někdo by rád viděl, kdyby se na základě těchto zvuků konečně prokázala existence chobotnice velké, ale ta, pokud vím, je sotva schopná vydávat zvuky. Takže chybná hláška. Nikdo neví, co to je, ale…“ Shankar se nesměle usmál, „zato můžeme vyčarovat z klobouku dalšího králíka.“

Vanderbilt přehrál ještě jednou spektrogram videa z URA. Tentokrát slyšitelně.

„Poznali jste to? Je to Scratch. A víte, co říká URA? Že jeho původ je uprostřed modrého mraku. Z toho můžeme…“

„Díky, Murrayi, to bylo na Oscara!“ Vanderbilt se uchechtl a oťukal si čelo kapesníkem. „Zbytek je už spekulace. Dobře, dáme dnešnímu sezení důstojný závěr, ladies and gentlemen, aby se váš myšlenkový aparát roztočil na plný obrátky.“

Následující filmová sekvence ukazovala záběry z temné hloubky. Ve světle reflektorů se blýskaly částice. Pak se před kamerou vyklenulo něco plochého a okamžitě se to stáhlo zpátky.

Když ten film studujeme v rozpracované verzi, kterou nám laskavě poskytl Marintek, ještě než institut spláchla voda, dospějeme ke dvěma závěrům. Za prvé: ta věc je obrovská. Za druhé: svítí nebo přesněji řečeno krátce zasvítí a zhasne, jakmile se dostane před objektiv kamery. Jisté je, že se to pohybovalo v hloubce sedmi set metrů na norském kontinentálním svahu., Dejte se do studia, panstvo! Je to náš rosolovitý kamarád? Dospějte k závěru. Nečekáme od vás nic menšího než záchranu naší božské rasy.“ Vanderbilt se zakřenil na jednoho po druhém. „Nebudu vám zastírat, že stojíme před Armageddonem. Proto navrhuju dělbu práce. Vy přijdete na to, jak tu zmutovanou bestii zastavit. Třeba vás napadne pěkné krotitelské číslo do cirkusu nebo něco, z čeho se zvedá žaludek. My se tu obrovskou bestii, co nám tohle všechno nadrobila, pokusíme najít. Ať budete dělat cokoli, o ničem se nešiřte. Nepodlehněte vábení titulních stran. Evropa a Amerika se dohodly na politice cíleného dezinformování. Panika by působila jako kyselina solná na psí hovno, jestli mi rozumíte, co tím myslím. Nic nemůžeme potřebovat míň než sociální, politickou, náboženskou nebo jinou eskalaci. Takže si pamatujte, co jste slíbili tetičce Li, až si půjdete hrát ven.“

Johanson si odkašlal.

„Chtěl bych vám jménem nás všech poděkovat za mimořádně zábavnou přednášku,“ řekl roztomile. „My tedy máme vypátrat, co to tam venku je.“

„Přesně, doktore!“

„A co si myslíte vy, že to je?“

Vanderbilt se zasmál. „Rosol. A modrý mraky.“

„Chápu.“ Johanson opětoval jeho úsměv. „Vy byste rádi, abychom my sami otvírali dvířka adventního kalendáře. Poslyšte, Vanderbilte, vy máte svou teorii. Jestli chcete, abychom hráli s vámi, měl byste I o ni s námi podělit. Nemyslíte?“

Vanderbilt se podrbal na nose. Pak si vyměnil pohled s Li. „Tak dobře,“ řekl zvolna. „Co by byly vánoce bez nadílky. Budiž. Položili jsme si otázku: kde to jde přímo na věc, kde míň a kde vůbec. A vidíme, že postiženy nebyly Blízký východ, území někdejšího Sovětského svazu, Indie, Pákistán a Thajsko. Nebyla zasažena Čína a Korea. Arktida a Antarktida taky ne, ale ty ledničky můžeme vynechat. Sečteno, podtrženo je vidět, že veškeré utrpení nese Západ. Už samo zničení norskýho ropnýho průmyslu poškozuje Západ dlouhodobě, a to nás uvádí do nepříjemných souvislostí.“

„Jestli vám tedy dobře rozumím,“ řekl Johanson pomalu, „hovoříte o terorismu.“

„Výborně, že jste to řekl sám! Jsou dva druhy terorismu, oba zaměřené na masové ničení. Varianta jedna usiluje o politický a společenský převrat za každou cenu, i když při něm zhebnou tisíce lidí. Islámští extremisti si například myslej, že nevěřící jenom zabírají místo. Varianta dvě přísahá na záhrobí a propaguje názor, že hříšný lidstvo se na Boží planetě poflakuje už moc dlouho a je načase ho v zájmu Země vyhubit. Čím víc peněz a know-how mají takový lidi k dispozici, tím je to celý nebezpečnější., Zabijácký řasy, něco takovýho se snad dá vypěstovat. Koneckonců můžeme vycvičit psy, aby kousali lidi. Genová technologie umožnila zasahovat do dědičnosti. Proč by se nemohlo podařit získat tímhle způsobem kontrolu nad chováním? Řekl bych, že tolik mutací za tak krátkou dobu…, no… jak to vidíte vy? Mně to smrdí laboratoří. Beztvarý cizí organismus, jo, ale proč vlastně nemá žádnej tvar? Všechno nějakej má! Třeba jeho účel žádnej tvar nepotřebuje. Představme si něco na způsob protoplazmy, organickou směs, tuhou kaši, která v pramíncích tenkých jako molekuly okupuje mozek velryb nebo humrů., Já vám řeknu, panstvo, že někde sedí někdo, kdo tohle všechno plánuje. Dejte prostor svý představivosti. Co může zhroucení severoevropskýho ropnýho průmyslu znamenat pro Blízkej východ? A máte motiv.“

Johanson jenom zíral.

„Vy jste se zbláznil, Vanderbilte!“

„Myslíte? V Hormuzským průlivu dosud nedošlo k žádný kolizi nebo havárii. V Suezským průplavu taky ne.“

„Beru, to je pravda. Ale jaký smysl by mělo decimovat přívalovou vlnou a epidemiemi potenciální odběratele arabské ropy?“

„Je to všechno praštěný,“ opáčil Vanderbilt. „Já jenom říkám, že by to mohlo dávat smysl. Ne, že to smyl má. Ale všimněte si, že Středozemní moře zůstalo ušetřeno a tím i trasa z Perskýho zálivu do Gibraltaru. Populace červů najdeme naopak tam, kde se chce Západ a Jižní Amerika dostat k ropě.“

„Populace červů se objevily taky u severovýchodních břehů Ameriky,“ třekl Johanson. „Tsunami evropského rozměru by spláchlo z trhu zákazníky vašich byznysteroristů.“

„Doktore Johansone.“ Vanderbilt se zasmál. „Vy jste vědec. Věda pořád hledá ve věcech logiku. Ale CIA se logikou už dávno nezabývá.

Přírodní zákony jsou možná logický. Ale lidi ne. Už desítky let nad náma visí Damoklův meč atomový války. A každý ví, že naše milované lidstvo se přes to může přenýst. Světoví vyděrači a šílenci z bondovek, doktore Johansone, ti existujou. To jenom realita žádnýho Jamese Bonda nepředpokládá. Když Saddám Husajn v roce 1991 zapálil kuvajtský ropný pole, předpovídali dokonce i jeho vlastní lidi, že tím za danejch okolností může rozpoutat roky až desetiletí trvající nukleární zimu. Neměli pravdu. Ale zadrželo ho to? A ještě něco: zeptejte se svých kolegů z Kielu. Co se opravdu stane, když všechen metan z moří unikne do atmosféry. O tom se dá jenom spekulovat. Je třeba se obávat zvýšení mořský hladiny. Evropa je v Pánu, protože z Belgie, Nizozemska a severního Německa bude velikánskej areál pro vodní sporty, ale pouště na Blízkým a Středním východě najednou můžou rozkvíst. Oni nevyhladěj těmi pár tsunami celý lidstvo, pořád ještě zůstane dost lidí, aby kupovali arabskou ropu. Třeba celý ten teror nevede ke konci lidstva, ale jen k oslabení Západu a východní Asie, aby došlo k přerozdělení globálních mocenských poměrů, aniž by se kvůli tomu musela vést válka. Planeta se pak zase postaví na nohy, chcete se vsadit?, Já vám říkám: teror přichází z moře. Ale příčina, ta je někde na zemi.“

Li odpálila nadhozený míček.

„Chtěla bych všem diplomatickým zástupcům a představitelům tajných služeb všech zemí poděkovat, že toto vrcholné setkání umožnili,“ řekla. „Někteří odcestují ještě dnes, ale většina z vás zůstane pro příští týdny našimi hosty. Nemusím nijak zvlášť zdůrazňovat, že podmínkou naší spolupráce je zachovávat mlčenlivost o naší činnosti a o všech poznatcích, které z ní vzejdou. Je to i v zájmu vašich vlád.“

Udělala přestávku.

„Co se týče spolupracovníků z vědecké skupiny, vynasnažíme se vás všemožně podpořit. Od této chvíle prosím používejte pouze laptopy, které máte před sebou. Všude v hotelu jsou instalované přípojky. V baru, na vašich pokojích, ve fitcentru. Střecha hotelu je plná satelitních antén a všechno funguje. Telefon, fax, e-mail a internet běží od této chvíle přes satelity NATO-III, které normálně slouží ke spojení mezi vládami partnerských zemí NATO. Zřídili jsme proto uzavřený okruh, secretus in secretum, k němuž budou mít přístup pouze členové pracovní skupiny. Přes tuto síť můžete vzájemně komunikovat a vyvolávat přísně tajné informace. Proto, abyste se k nim dostali, používejte své osobní heslo, které obdržíte až po podepsání závazku mlčenlivosti.“

Li se podívala přísně kolem dokola.

„Nemusím snad zdůrazňovat, že toto heslo nesmíte za žádných okolností předat nepovolaným osobám. Jakmile se jednou zalogujete, máte přístup k civilním i vojenským satelitům, k databázím NOAA a SOSUS, ke všem živým i archivovaným telemetrickým projektům, k databankám CIA a NSA týkajícím se celosvětových teroristických aktivit, vývoje biologických zbraní a projektů z oblasti genové technologie, a tak dále a tak dále. Shrnuli jsme pro vás aktuální stav podmořské techniky a jejích možností, rovněž tak základy geologie a geochemie. Existují seznamy všech známých organismů, můžete nahlížet do mořských map z inventáře Navy, a samozřejmě jsme k dnešní prezentaci připojili všechna aktuální čísla a statistiky. Každé hlášení, každý nový vývoj se automaticky a bez prodlení dostanou k vám. Jste na příjmu a my samozřejmě očekáváme, že to bude fungovat i opačným směrem.“

Li na okamžik zmlkla a obdařila všechny kolem dokola povzbudivým úsměvem.

„Přeji vám hodně štěstí. Pozítří v tuto hodinu se opět sejdeme. Kdo bude mít mezitím potřebu k něčemu se vyjádřit, dostane se mu kdykoli sluchu u majora Peaka nebo u mě.“

Vanderbilt se na ni podíval a zvedl obočí.

„Ale strýčku Jackovi budete doufám taky hezky referovat,“ řekl tak use, že to mohla slyšet jenom Li.

„Nezapomínejte, Jacku,“ odpovídala mu Li, zatímco si uklízela podklady, „že vy jste podřízen mně.“

„Tak to jste si špatně vyložila, maličká. Pracujeme na stejný úrovni. Nikdo z nás není druhému podřízen.“

„Ale je, příteli. Intelektuálně.“

Li bez pozdravu odešla z konferenční místnosti.

Johanson

Většina lidí se ubírala k baru, ale Johanson neměl chuť se k nim připojit. Možná by měl využít příležitosti k bližšímu seznámení s ostatními, ale jemu se honily hlavou úplně jiné věci.

Sotva dorazil do své suity, ozvalo se zaklepání na dveře. Weaverová vešla dovnitř, aniž by byla vyčkala jeho „dále“.

„Starším pánům musíš dopřát čas odložit korzet, než vtrhneš dovnitř,“ řekl Johanson. „Nakonec budeš zklamaná.“

Chodil s laptopem po velkém, komfortně zařízeném pokoji a hledal zásuvku na modem. Weaverová zatím otevřela minibar a vytáhla z něj kolu.

„Nad psacím stolem,“ řekla.

„Ohó, skutečně!“

Johanson připojil laptop a nastartoval program. Weaverová se mu dívala přes rameno.

„Co si myslíš o tom, že za tím vězí teroristi?“ zeptala se.

„Nic.“

„Jsem s tebou zajedno.“

„Ale chápu tu schizofrenii, kterou trpí CIA.“ Johanson otevřel několik databází. „Oni to jinak neumějí. Kromě toho má Vanderbilt pravdu, když říká, že vědci mají sklon dávat rovnítko mezi chování člověka a chování přírody.“

Weaverová se nad ním sklonila níž. Do obličeje se jí svezl pramen vlasů. Odhrnula ho stranou.

„Musíš jim to říct, Sigure!“

„Co máš na mysli?“

„Tvoji teorii.“

Johanson zaváhal. Přimhouřil oči, otevřel dvojklikem pole a pak zadal heslo: Château Disaster 000550899-XK/0

„Tralalá,“ zabroukal tiše. „Vítejte v říši divů!“

Jak důmyslné, napadlo ho. Zámek plný vědců, lidí od tajných služeb a vojáků s úkolem zachránit svět před obludami, tsunami a klimatickými katastrofami. Château Disaster. Výstižněji to ani vyjádřit nemohli.

Monitor se plnil symboly. Johanson studoval jména databází a tiše vyhrkl. „Krucinál! Oni nám vážně dali přístup k satelitům.“

„Nepovídej! A můžeme je taky řídit?“

„To zrovna. Ale můžeme si stahovat data. Podívej se. GOES-W a GOES-E, celá eskadra NOAA je nám k dispozici. Tady, QuickSCAT, to taky není špatné. A tohle jsou skutečně satelity Lacrosse. Tímhle překročili svůj vlastní stín. A tady, SAK-Lupe. To je…“

„No dobře, vrať se zase zpátky na zem. Vážně věříš, že máme přístup k informacím tajných služeb a k vládním programům?“

„Samozřejmě že ne. Máme přístup k tomu, do čeho nás nechají nahlédnout.“

„Proč jsi Vanderbiltovi neřekl, co si myslíš?“

„Bylo by to předčasné.“

„Ale my už nemáme čas, Sigure.“

Johanson zavrtěl hlavou. „Karen, lidi jako jsou Li a Vanderbilt, musíš přesvědčit. Ti chtějí výsledky, a ne domněnky.“

„Ale my máme výsledky!“

„Jenže by to nebylo ve vhodném okamžiku. Dnes byla jejich hvězdná hodina. Snesli všechno možné na hromadu a uspořádali katastrofické galashow. Vanderbilt vytáhl z klobouku vykrmeného arabského králíka a byl na něj zatraceně pyšný. Bylo by to vyznělo jenom jako šprajcování. Já chci, aby o té své teorii spiknutí začali pochybovat oni sami, a to bude dřív, než si myslíš.“

„Tak dobře.“ Weaverová přikývla. „A nakolik jsi o té své přesvědčen ty sám?“

„O své teorii?“

„Nebo už nejsi?“

„Jsem. Ale po dnešku musíme Američany zviklat v jejich přesvědčení.“ Johanson se zamyšleně díval na monitor. „Mám ostatně takový pocit, že Vanderbilt v té hře není zas tak důležitý. Musíme přesvědčit Li, Karen. Jak ji odhaduju, Li beztak nakonec udělá, co bude chtít.“

Li

Nejdřív ze všeho se postavila na běžecký trenažér. Nastavila ho na devět kilometrů za hodinu, což byl příjemný klus. Pak se nechala spojit Bílým domem. Po dvou minutách uslyšela ve sluchátkách prezidentův hlas.

„Jude! To je hezké, že vás slyším. Co zrovna děláte?“

„Běhám.“

„Běháte. Přisámbůh, vy jste to nejlepší, děvče. Každý by si z vás měl vzít příklad. Jenom já ne.“ Prezident se zasmál hlasitě a kamarádsky. „Vy jste pro mě příliš sportovně založená., Proběhla prezentace k vaší spokojenosti?“

„Naprosto.“

„A vyložila jste jim, co si myslíme my, že za tím je?“

„Nedalo se zabránit tomu, aby poznali, co si myslí Vanderbilt, že za tím je.“

Prezident se pořád ještě smál. „Zanechte už konečně té vaší malé války proti Vanderbiltovi,“ řekl. „Je to hovado.“

„Ale on jenom dělá svou práci. Nemusíte si ho přece brát.“

„Kdyby to posloužilo národní bezpečnosti, tak si ho klidně vezmu“ odvětila Li podrážděně. „Ale svůj názor na něj nezměním.“

„Ne, to jistě ne.“

„Dělal byste se vy v tuhle chvíli důležitým s nějakou naprosto nedoloženou hypotézou o terorismu? Vědci tím jsou teď zatíženi. Půjdou po téhle teorii, místo aby rozvíjeli svoje vlastní.“

Prezident mlčel. Li doslova slyšela, jak přemýšlí. Prezident neměl rád, když někdo něco dělal na vlastní pěst, a právě tímhle se Vanderbilt provinil.

„Máte pravdu, Jude. Bývalo by bylo lepší nechat to prozatím ještě pod pokličkou.“

„Jsem téhož mínění, pane.“

„Dobrá. Promluvte s Vanderbiltem.“

„Promluvte s ním vy. Na mě nedá. Já mu nezabráním, aby se zas s něčím nevytasil, i když to bude hloupé a neuvážené.“

„V pořádku. Já s ním promluvím.“

Li se sama pro sebe usmála. „Samozřejmě nechci dělat Jackovi žádné potíže…“ dodala provinile.

„To je v pořádku. Nechme už Vanderbilta. Co myslíte jinak? Bude to vaše akademické panoptikum schopné něčeho se dobrat? Jaký z nich máte dojem?“

„Všichni máji vysokou kvalifikaci.“

„Zaslouží si někdo z nich vaši mimořádnou pozornost?“

„Jeden Nor. Sigur Johanson, molekulární biolog. Ještě nevím, co je na něm tak zvláštního, ale má na věci svůj vlastní názor.“ Prezident zavolal něco dozadu. Li zvýšila rychlost pásu. „Zrovna teď jsem telefonoval s norským ministrem vnitra,“ ozval se opět prezident. „Nevědí kudy kam. Samozřejmě vítají iniciativu Evropské unie, ale myslím, že by byli raději na jedné lodi se Spojenými státy. Němci jsou téhož názoru, už kvůli transferu know how. Přimlouvají se za globální komisi s dalekosáhlými pravomocemi, která by spojila všechny síly.“

„A kdo by ji měl zaštítit?“

„Německý kancléř navrhuje zmocnit k tomu Spojené národy.“

„Vážně? Hm.“

„Já to nepovažuji za špatný nápad.“

„Ne, je to dokonce vysloveně dobrý nápad.“ Li udělala krátkou přestávku. „Jenom si vzpomínám, jak jste nedávno zjistil, že OSN si za celou svou existenci nevydržovala tak slabého generálního tajemníka jako nyní. Bylo to na přijetí velvyslanců před třemi týdny, vzpomínáte si? Trochu jsem to naťukla, a hned jsme to schytali z očekávaných míst.“

„Ano, já vím. Panebože, ti byli nafoukaní! Ale je to prostě impotent. Věci se musí nazývat pravým jménem, krucinál, už jednou!, Kam jste tím vlastně mířila?“

„Jen mě to tak napadlo.“

„Jen vás to tak napadlo. Ale jděte! Jakou vidíte alternativu?“

„Myslíte alternativu ke grémiu, ve kterém budou zasedat tucty zástupců Blízkého východu?“

Prezident mlčel.

„Spojené státy,“ řekl konečně.

Li dělala, že si tu myšlenku musí nechat projít hlavou. „Myslím, že je to dobrý nápad, pane,“ řekla. „Ale pak zas budeme mít na krku problémy celého světa. To je k zblití. Nemyslíte, Jude?“

„Máme je na krku tak jako tak. Jsme jediná supervelmoc. Jestli jí chceme zůstat, musíme nadále přebírat odpovědnost. Mimoto, špatné časy jsou dobré časy pro silné.“

„Vy s těmi vašimi čínskými příslovími,“ řekl prezident. „Ale na stříbrném podnose nám to pověření nenaservírujou. Na to je moc brzo. Ještě nám dá spoustu práce, vypadat pro všechny tak věrohodně, abychom to byli právě my, kdo usedne do předsednického křesla celosvětové vyšetřovací komise. Co myslíte, jak na to bude reagovat arabský svět? Nebo Čína a Korea! Apropos, Asie. Prolistoval jsem složku s vašimi vědci. Je tam jeden, který vypadá jako Asiat. Neříkali jsme, že Asiaty a Araby vynecháme?“

„Asiat? Jak se jmenuje?“

„Legračně. Wakawaka nebo tak nějak.“

„Aha, Leon Anawak. Četl jste jeho životopis?“

„Ne, jen jsem ho přelétl.“

„On není Asiat.“ Li zvýšila tempo na dvanáct kilometrů za hodinu. „Já jsem s náskokem rozhodně ta nejasiatštější osoba široko daleko kolem Whistleru.“

Prezident se zasmál.

„Ach, Jude. I kdybyste byla z Marsu, vám já bych vždycky udělil plnou moc. Je opravdu škoda, že sem nemůžete přijet podívat se na baseball. Sejdeme se na ranči, jestli do toho nic nevleze. Moje žena už marinuje žebírka.“

„Příště, pane.“ Li se srdečně zasmála.

Pak ještě chvíli klábosili o baseballu. Li se už nevrátila k myšlence, že Spojené státy mají usednout v čele komise reprezentující celé světového společenství. Nejpozději za dva dny si prezident bude myslet, že na to přišel sám. Stačilo jen dát mu injekci.

Po hovoru s prezidentem Li ještě pár minut běhala. Pak se celá propocená, jak byla, rovnou posadila ke klavíru. Položila prsty na klávesy a soustředila se.

Pár vteřin nato se její suitou nesla Mozartova klavírní sonáta G dur.

KH-12

Mozartova sonáta, kterou Li hrála na klavír, se nesla do všech stran chodbami devátého patra i napůl otevřeným oknem z její suity ven a jen postupně slábla. Sto metrů nad zemí se zvukové vlny šíří kruhově do všech stran. Na nejvyšším místě Château, který měl jako správný pohádkový zámek i obytnou věž s ostře lomenou střechou, ji cvičené ucho mohlo slyšet sice potichu, ale stále ještě zřetelně. Nad lomenicí se zvuk začínal tříštit. O dalších sto metrů výš se promíchal se spoustou jiných zvukových vln, a čím výš stoupal, tím slabší byly i ostatní hluky. Kilometr nad zemí ještě bylo slyšet startování automobilů, dotěrný zvuk vrtulových letadel a zvon presbyteriánského kos těla ve vesnici Whistler Village, která nyní byla součástí uzavřené zóny. Vrčení vojenských vrtulníků, které byly nejdůležitějším spojením se světem mimo zónu, sláblo teprve ve dvou tisících metrech.

Tato výška rovněž skýtala pohled na hotel, nad nímž se tajil dech. Château ležel jako v prorockém snu Ludvíka II. bavorského uprostřed rozsáhlých lesů mírně se zvedajících směrem na západ a byl rozeznatelný ještě pouhým okem. Na navazujících horských hřbetech svítily ledové plochy na skalách.

Zde také dohasínaly poslední zvuky ze země.

Znatelná byla jenom trysková letadla při startu a přistávání. V desetikilometrové výšce Château splynul s okolím. Tudy vedly koridory pravidelných leteckých spojů. Obzor se viditelně zakřivoval. Mračna převalující se pod zářivě modrou oblohou kouzlila hory ze sněhu a ledu, jakési zdání pevniny. Dalších pět až deset kilometrů se do řídnoucí atmosféry zařezával hluk nadzvukových letadel. Troposféra patřila rozmarům počasí, stratosféra náležela ozonu, který zachycoval většinu ultrafialového záření. Bylo tu opět tepleji. V této výšce byly mraky už jenom formacemi, jejichž lesk připomínal perleť. Stříbřité meteorologické balony odrážely sluneční paprsky a byly skutečnou příčinou spatření UFO. V dokonalém tichu dvaceti kilometrů nad zemí roku 1962 legendární U2 nabral tajný kurs směrem na Kubu, aby dokázal rozmisťování sovětských atomových raket. Pilot tohoto špionážního letadla musel mít kvůli extrémní výšce skafandr jako kosmonaut. Byl to jeden z nejodvážnějších letů všech dob pod nebem, jehož tmavá modř už dávala tušit vesmír.

Ve výšce osmdesáti kilometrů už jenom ojediněle svítily noční mraky jako mřížky. Teplota obnášela minus sto třináct stupňů Celsia. Zde už nic nenaznačovalo přítomnost člověka, odhlédneme-li od občasných startů a přistávání kosmických lodí. Tmavomodrá přecházela do černomodré. Zde začínala říše pohanských bohů, v nichž moderní věda odhalila polární záři a hořící meteority. Fyzikální zvláštnosti nikde tolik nepřispívaly k vytváření mýtů a legend jako zde, v termosféře o průměru stovek kilometrů. Prostor se vskutku nehodil pro příbytek bohů ani jakoukoli formu života. Nikdo a nic zde nemohlo přežít. Nic tu nebránilo přímému dopadu rentgenových paprsků a záření gama. Nebylo zde možné narazit ani na molekuly plynu.

Zato na něco úplně jiného.

Ve výšce sto padesáti kilometrů se rychlostí dvacet osm tisíc kilometrů za hodinu pohybovaly první satelity. Byly to výlučně špionážní družice, které se držely povrchu Země tak blízko, jak jen to bylo možné. Osmdesát kilometrů nad nimi sonda Space Radar Topography Mission zjišťovala výškové profily zemského povrchu a pracovala n mapě světa 21. století. V tak nepatrné výšce poměrně hustá atmosférická směs ještě výrazně brzdila rychlost satelitů a ty byly odkázány na občasný přísun pohonných hmot, aby se nezřítily na zem. Od tří set kilometrů výš už žádné palivo nebylo zapotřebí. Zde se odstředivá síla a zemská přitažlivost vyrovnávaly. Zajišťovaly tak stabilitu těles na oběžné dráze a nebe se jimi plnilo.

Bylo to jako síť dálnic vrstvených jedna přes druhou. Čím výše, tím čilejší ruch. Dvě malá, elegantní létající tělesa jménem Champ a Grace pozorovala gravitační a magnetické pole Země. Šest set kilometrů nad póly zaznamenával ICESat odrazy zemského povrchu a podával zprávy o změnách ledové pokrývky horských vrcholů. Sedmdesát kilometrů nad ním kroužily tři špičkové pozorovací satelity Lacrosse americké armády a ohmatávaly povrch země radarem s vysokým rozlišením. Z výšky sedmi set kilometrů pozorovaly sondy LANDSAT z NASA pevninu a břehy, měřily ubývání i přibývání ledovců, mapovaly plochu lesů a ledovců na moři a dodávaly detailní obraz globálních rozdílů v teplotě. SeaWiFS byl zase na stopě koncentraci řas v oceánech pomocí optického a infračerveného snímkování. Satelity NOAA se zabydlely na oběžné dráze ve výšce osmi set padesáti kilometrů a byly synchronní se zdánlivým pohybem Slunce. Všemožné meteorologické satelity se pohybovaly od pólu k pólu. Nával pokračoval až k magnetosféře začínající devět set kilometrů od zemského povrchu. Ta obepínala termosféru dvěma pásy kosmického prachu a slunečních emisí, takzvanými van Allenovými pásy, jež se staly kuriózním mediálním fenoménem. Velké části americké populace sloužily jako pádný důkaz toho, že Američané nikdy nebyli na Měsíci, dokonce i uznávaní vědci tvrdili, že žádný člověk nemůže být v kosmickém plavidle dostatečně chráněn, aby dokázal proletět touto zónou smrtícího záření. Naproti tomu v odborném názvosloví tyto oblasti figurovaly prostě jen jako LEO, Lotu Earth Orbita, nad ním husté obydlené Middle Low Orbits, kde se ve výšce dvaceti tisíc kilometrů proháněly satelity GPS. A konečně ve výšce třicet pěti tisíc osmi set osmdesáti osmi kilometrů geostacionární družice jako strážci pevně stanovených míst. Mezi nimi byly na prvním místě intelsaty pro celosvětovou komunikaci.

Od toho všeho byl Mozart nepředstavitelně daleko.

Ale zatímco se hra na klavír ztrácela v jarním vzduchu, rozhovor mezi Li a prezidentem se nesl po dlouhé trase nahoru do kosmu a zase zpátky na zem. Na vrcholovém bodě jejich telefonátu si oba povídali ve vnějším kosmu a vyměňovali si informace, které rovněž pocházely z vesmíru. Bez armády satelitů by Amerika nebyla mohla vést války v Zálivu ani v Kosovu a v Afghánistánu. Vzdušným silám by se nebyl podařil žádný přesný zásah, bez podpory z vesmíru a vrchní velení by bylo jako slepé, kdyby mu pohyby nepřítele v nedostupných horských oblastech nehlásilo oko s vysokým rozlišením ze satelitu Crystal zvaného též KH-12.

KH znamenalo Keyhole. Americké špionážní satelity rozlišující nejmenší detaily byly optickým protějškem radarových systémů Lacrosse. Rozeznávaly předměty o délce hrany čtyři až pět centimetrů a fotografovaly také infračerveně, čímž byly akceschopné i v noci. Na rozdíl od mimoatmosférických satelitů byly vybaveny raketovým pohonem, který jim umožňoval velmi nízkou oběžnou dráhu. Obyčejně kroužily kolem planety přes severní a jižní pól ve výšce tří set čtyřiceti kilometrů, což jim umožňovalo vyfotografovat během čtyřiadvaceti hodin celou zeměkouli. S nástupem útoků u Vancouver Islandu některé satelity sestoupily až na dvě stě kilometrů. Keyhole, Lacrosse a dvacet čtyři nových špičkových optických satelitů na extrémně nízké oběžné dráze vyslala Amerika na orbitu jako odpověď na útoky z 11. září 2001. Rozmístění těchto satelitů svým výkonem dokonce předběhlo slavný německý systém SAR-Lupe.

Kolem 20:00 místního času obdrželi dva muži v podzemních prostorách u Buckley Field blízko Denveru výzvu. Buckley Field Station byla jednou z několika tajných pozemních stanic amerického úřadu pro obrazové výzvědné zpravodajství NRO, který byl pověřen plánováním špionáže pro americké vzdušné síly. NRO těsně spolupracoval s národním bezpečnostním a dešifrovacím úřadem NSA. Jejich hlavním úkolem bylo naslouchat a odposlouchávat. Aliance obou tajných ilužeb poskytla americkým úřadům bezpříkladné možnosti odposlouchávání. Za tu dobu zeměkouli pokryla z větší části automatizovaná lít zvaná Echelon, jejíž nejrůznější technické systémy sledovaly mezinárodní komunikaci od satelitů přes vysokofrekvenční vysílačky.

Oba muži seděli pod obrovským talířem satelitní antény. Obklopeni monitory přijímali údaje z Keyhole, Lacrosse a dalších sond v reálném čase, interpretovali je, zpracovávali a předávali dál na příslušná místa. Podle funkčního zařazení byli oba tajní agenti, třebaže vžité představě tajného agenta nikterak neodpovídali. Měli na sobě džínsy a tenisky a vypadali spíš jako členové nějaké grunge party.

Výzva informovala muže o nouzovém volání rybářského kutru u severovýchodního cípu Long Islandu. Na úrovni Montauku zjevně došlo ke kolizi, která vypadala na útok vorvaně, pokud hlášení bylo pravdivé. Všeobecná hysterie totiž vrcholila přívalem planých poplachů. Údajně byla na cestě k místu neštěstí nějaká větší loď, ale ani toto hlášení nebylo možné ověřit. Pár vteřin po nouzovém volání se spojení s posádkou přerušilo.

KH-12-4, jeden ze satelitů Crystal-Keyhole, se právě blížil k jihovýchodu Long Islandu. Direktiva výzvy k pozemní osádce zněla neprodleně zaměřit teleskop k místu předpokládaného neštěstí. Jeden z mužů zadal řadu příkazů.

Sto devadesát pět kilometrů nad Atlantikem se hnal KH-12-4. Byl to válec ověšený teleskopy o délce patnácti metrů a průměru čtyři a půl metru, který včetně paliva vážil téměř dvacet tun. Po obou stranách měl sluneční plachty. Zadání z Buckley Field uvedlo do pohybu výklopné zrcadlo před objektivem. S jeho pomocí mohl satelit sledovat po obou stranách rozlohu až tisíc kilometrů čtverečních. V takovém případě stačila jen drobná korektura. Byl už večer, a tak se zapnuly zesilovače zbytkového světla, které rozjasnily obraz jako v poledne. KH-12-4 každých pět vteřin udělal snímek a odeslal data na reléový satelit, který je předával datacentru v Buckley Field.

Muži upřeně hleděli na monitor.

Viděli tam dole Montauk, malebné starobylé místo se slavným majákem. Z výšky stopětadevadesáti kilometrů ovšem Montauk nevypadal malebně, spíš jako skvrna na automapě. Silnice tenké jako čára se rozpínaly po světle kropenaté krajině. Tmavé body byly budovy. Maják sám se jevil jako sotva viditelný bílý bod na konci výběžku pevniny.

Kolem dokola se rozprostíral Atlantský oceán.

Muž, který navigoval satelit, určil oblast, v níž byla loď údajně napadena, zadal souřadnice a popojel zoomem na další stupeň zvětšení, Pobřeží zmizelo ze zorného pole. Byla vidět jenom voda. Loď žádná.

Druhý muž přihlížel a jedl smaženou rybu v papírovém sáčku.

„Vyprdni se na to,“ řekl tomu prvnímu. „Jenom klídek.“

„Žádnej klídek. Chtějí tu zprávu okamžitě.“

„Na to se vyser, co chtějí.“

Navigující muž nepatrně pohnul zrcadlem před teleskopem. „To může trvat věčnost, Miku. Kurva! Pořád musí bejt všechno rychle. A jak asi? Musíme prohledat celý moře kvůli jednomu zkurvenymu mrňavýmu kutru.“

„Nemusíme. Bylo to satelitní nouzový volání přes NOAA. Může bejt jedině tady. Jestli tu nic není, tak se ten kutr už potopil.“

„To je ještě větší průser.“

„To jo.“ Druhý si olízl prsty. „Chudáci.“

„Na chudáky se vyser, chudáci jsme my. Jestli se ten člun potopil, tak se rozjede celá ta zkurvená pakárna s hledáním trosek.“

„Cody, ty seš fakt línej jako prase.“

„Nejspíš jo.“

„Vem si kousek ryby., Hele, co je tohle?“ Mike ukázal zamaštěným prstem na monitor. Ve vodě bylo nezřetelně vidět něco tmavého a podlouhlého.

„Tak se na to podíváme.“

Teleskop transfokoval, dokud se ve vlnách nedala rozeznat dlouhá silueta velryby. Stejně jako předtím nebyla nikde vidět žádná loď. Do obrazu se dostaly další velryby. Nad jejich hlavami se roztahovaly rozmazané světlé skvrny. Velryby vydechovaly gejzíry.

Pak se zase potopily.

„A je po všem,“ řekl Mike.

Cody znovu zvětšil výřez. Teď se dostali na nejvyšší stupeň rozlišení. Uviděli mořského ptáka, jak se veze na vlně. Přísně vzato to byly skoro dva tucty pixelů čtverečních, ale dohromady dávaly charakteristiku ptáka.

Prohledávali okolí, ale nenašli loď ani trosky.

„Třeba je to někam odehnalo,“ zauvažoval Cody.

„To sotva. Jestli to hlášení bylo v pořádku, museli bysme tu něco vidět.“ Mike zívl, zmačkal pytlík od ryby a zamířil s ním na odpadkový koš. Netrefil o pěkný kousek. „Nejspíš to byl jen planej poplach. Ale na každej pád bych byl teď rád tam dole“

„Kde?“

„V Montauku. Je tam hezky. Byl jsem tam loni s klukama, krátce nato, co se na mě Sandy vykašlala. Byli jsme v jednom kuse ožralí nebo zhulený trávou. Ale byla to paráda, ležet na útesu, když slunce zapadalo. Taky jsem to třetí den personálu v přístavní krčmě hezky řekl. Že jsem si to tam užil.“

„Tvoje přání je mi rozkazem.“

„Co tím myslíš?“

Cody se na něj zašklebil. „Chceš snad do toho svýho zkurvenýho Montauku, ne? Jednou přece vládneme nebeským vojskům. A když už tam jednou jsme…“

Mikův obličej se rozzářil.

„K majáku. Ukážu ti, kde jsem šukal.“

„Ajajaj.“

„Ne, počkej! Radši ne. Budeme s tím mít problémy, když…“

„Co je, člověče? Jen si nenadělej do kalhot. To je přece naše věc, kde hledáme trosky.“

Codyho prsty se roztančily po klávesnici. Teleskop zoomoval. Objevil se výběžek země. Cody vyhledal bílý bod majáku a přibližoval si ho, dokud nebyla věž zřetelně vidět. Vrhala mimořádně dlouhý stín. Útesy byly zalité načervenalým světlem. K majáku se loudal párek na procházce.

„Teď je ta nejlepší doba,“ zajásal Mike. „Dokonalá romantika.“

„Tys ji píchal přímo u věže?“

„Blbost! Kousek níž. Tam, kam jdou ti dva. To místo je tím vyhlášený. Každej večer se tam leží naznak.“

„Třeba něco uvidíme.“

Cody švenknul teleskopem před dvojici. Na černém útesu nikdo jiný nebyl. Jenom tam kroužili ptáci nebo proťukávali zobáky škvíry ve skalách, jestli v nich není něco k žrádlu.

Pak se do obrazu dostalo něco jiného. Cosi placatého. Cody se zamračil. Mike se přisunul blíž. Čekali na další snímek.

Obraz se změnil.

„Co to je?“

„Nemám páru. Můžeš blíž?“

„Už ne.“

KH-12-4 znovu odeslal data. Krajina se opět změnila.

„No kurva,“ zašeptal Cody.

„Co to u všech čertů je?“ Mike přimhouřil oči. „Síří se to. Leze u po těch zatracenejeh útesech nahoru.“

„Kurva,“ opakoval Cody. Kurva a odvozeniny toho slova říkal při každé příležitosti, i když se mu něco líbilo. Když Cody řekl kurva, Mike už to ani nevnímal. Ale tentokrát se to nedalo přeslechnout.

Tentokrát bylo znát, že s Codym něco otřáslo.

Montauk, USA

Linda a Darryl Hooperovi měli tři týdny po svatbě a trávili líbánky na Long Islandu. Od té doby, co na ostrově žilo víc filmových hvězd než rybářů, tu bylo draho. Stovky exkluzivních rybích restaurantů vyrostly na kilometry dlouhých plážích. Newyorská smetánka se tu mondénně producírovala přesně tak, jak se to od ní očekávalo. S nejbohatšími americkými průmyslníky se dělila o vilovou čtvrť v East Hamptonu, vypulírovanou vesnici jako vystřiženou z pohlednic, kde by těžko mohl žít někdo s průměrným příjmem. Ani Southampton dál na jihozápad nebyl právě levný. Ale Daryl Hooper si jako nadějný mladý právník už udělal jméno. V kanceláři v srdci Manhattanu platil za adoptivního syna starších partnerů. I když vydělával zatím ještě poměrně málo, Hooper věděl, že zanedlouho bude inkasovat skutečně velké peníze. A oženil se s opravdu rozkošnou dívkou. Linda byla idolem všech studentů práv, ale rozhodla se právě pro Darryla, třebaže mu už v tak mladém věku začínaly padat vlasy a musel nosit silné brýle, protože nesnášel kontaktní čočky.

Hooper byl šťastný. U vědomí blížící se hojnosti se rozhodl vybrat si s Lindou malou zálohu. Hotel v Southamptonu byl příliš drahý. Každý večer zaplatili skoro sto dolarů v některém z okolních restaurantů pro gurmány. Ale i tak to bylo v pořádku. Oba dřeli jako koně a jednoduše si to zasloužili. Dlouho to nepotrvá, a nově založená rodina Hooperova si bude moci dopřávat taková exkluzivní místa, kdykoli se jí zachce.

Hooper přivinul svou ženu blíž k sobě a dívali se spolu na Atlantik. Slunce právě mizelo v moři. Nebe přešlo do fialové. Na obzoru zářil opar červánků. Moře vrhalo na pláž ploché vlny, které jako by s ohledem na obyvatele velkoměsta toužící po klidu jen decentně šplouchaly, místo aby se hlučně lámaly. Hooper uvažoval, jestli se tu nemají trochu zdržet a vrátit do Southamptonu později. Momentálně byl na hlavní silnici hustý provoz, ale za hodinu už bude průjezdná. Na těch padesát kilometrů nebudou snad potřebovat ani dvacet minut, když harleye vytočí do pořádných obrátek. Vyrazit už teď by prostě byla škoda.

A navíc tohle místo, jak se o něm alespoň všude vyprávělo, patří po západu slunce lásce. Pomalu se loudali po plochých útesech. Po pár krocích se před nimi objevila mělká jáma. Ideální skryté místo. Hooper byl velice zamilovaný a líbilo se mu, že je tady nikdo neuvidí. Z druhé strany skály bylo slyšet moře. Vypadalo to, že široko daleko nikdo jiný není. Pláž byla prakticky za rohem. Většina romanticky zamilovaných se patrně procházela tam, a tak tohle tady byl teď jen jejich svět.

Hoopera by nikdy v životě nenapadlo, že se na ně mohou dívat dva agenti z podzemní pozorovatelny v Buckley Field, a to z výšky sto devadesáti pěti kilometrů. Viděli, jak Hooper políbil svou ženu, jak jí zajel rukama pod tričko a stáhl jí ho, jak si ona odepíná pásek a jak svlékají jeden druhého, jak v objetí uléhají na malý balíček šatů. Hooper hladil a líbal Lindu po celém těle. Ta se otočila na záda a jeho rty j í klouzaly od prsů k břichu a rukama se snažil být pokud možno všude současně.

Linda se zachichotala. „Ne. To lechtá.“

Hooper vytáhl ruku z mezery mezi jejími stehny a líbal ji nerušené dál.

„Hej, co to děláš?“

Hooper zvedl oči. Co dělal? Nedělal přece nic jiného než to co vždycky a o čem věděl, že se Lindě líbí.

Líbal ji na ústa a sledoval očima její zmatený pohled. Dívala se přes něj. Hooper otočil hlavu. Lindě lezl po holeni krab.

Vyrazila ze sebe výkřik a setřásla ho. Krab dopadl na záda, vzepřel se o klepeta a už byl zase na nohou. „Panebože, ten mě vyděsil!“

„Klid miláčku, on by si taky rád užil.“ Hooper se zakřenil. „Mál smůlu, chlapče, musíš si najít vlastní samičku.“ Linda se zasmála a opřela se o lokty.

„Podívej, ten krab je nějakej divnej,“ řekla. „Takovýho jsem ještě neviděla.“

„Co je na něm divnýho?“

„Tobě se nezdá divnej?“

Hooper se na něj pozorně zadíval. Krab stál nehybně na hrbolaté zemi. Nebyl nijak velký, jen asi deset centimetrů, a úplně bílý. Jeho krunýř svítil na tmavé zemi. Ta barva byla jistě neobvyklá, ale Hoopera mátlo ještě něco. Linda měla pravdu. Vypadal divně.

A pak si všiml, čím to je.

„On nemá oči,“ řekl.

„Pravda.“ Linda se nahrbila a lezla po čtyřech ke zvířátku, které dál klidně sedělo. „No tohle! Není nemocnej?“

„Spíš to vypadá, že nikdy žádný oči neměl.“

Linda si prohlížela kraba. Pak po něm hodila kamínkem. Krab ucouvl, ale nijak nereagoval. Zaťukala mu na klepeta a rychle odtáhla prsty pryč, ale nic se nedělo. „Je nějakej flegmatickej.“

„Vykašli se na toho blbýho kraba.“

„On se vůbec nebrání.“

Hooper vzdechl. Dřepl si vedle Lindy, a aby jí udělal radost, šťouchal do kraba.

„Je to fakt,“ konstatoval. „Nic s ním nehne.“

Linda se zasmála, otočila hlavu k manželovi a začala ho líbat. Hooper cítil, jak mu strčila jazyk do úst a pohrává si s jeho jazykem. Zavřel oči a oddal se rozkoši…

Linda sebou trhla.

„Darryle!“

Uviděl, že jí krab sedí na ruce, kterou se pořád ještě opírala o zem. A za ním seděl další. A vedle ještě jeden. Hooper se podíval na skálu, která oddělovala jámu od pláže, a připadal si jako v hororovém snu.

Temné kamení zmizelo pod myriádami krunýřů. Bílá těla s klepety a bez očí se těsnala jedno na druhé, kam až oko dohlédlo. Musely jich být miliony.

Linda civěla na nehybná zvířata.

„Panebože,“ zašeptala.

V témž okamžiku se lavina dala do pohybu. Hooper už viděl malé raby, jak si to metou po pláži, ale stejně si pořád myslel, že krabi se pohybují pomalu a rozvážně. Tihle však byli rychlí. Jejich rychlost byla děsivá, valili se na ně jako vlna. Pod jejich tvrdýma nohama to na skalnatém podloží tiše praskalo.

Linda vyskočila nahá, jak byla a ustoupila zpátky. Hooper se pokoušel posbírat jejich šaty. Pospíchal. Polovička mu toho zase vypadla z rukou. pnoucí se armáda krabů se šatů zmocnila a Hooper uskočil dozadu.

Raci za ním.

„Nic nám neudělají!“ křičel, ačkoli tomu sám nevěřil, ale Linda se otočila a utíkala po útesu nahoru.

„Lindo!“

Zakopla i natáhla se. Hooper běžel k ní. V příštím okamžiku byli krabi všude, lezli po ní a přes ni. Linda začala řvát, pronikavě a panicky. Hooper jí srážel kraby plochou dlaní ze zad a z podpaží. Linda se s hrůzou zkřiveným obličejem postavila na nohy, pořád ještě křičela a vjela si rukama do vlasů, krabi jí lezli i po hlavě. Hooper ji popadl a postrčil dopředu. Nechtěl jí způsobit bolest, chtěl jen, aby se dostali z té nekonečné laviny, která se vylila na útesy, ale Linda znovu zakopla a strhla ho s sebou. Hooper ztratil rovnováhu. Upadl na zem a ucítil, jak svou vahou drtí malá tvrdá těla. Střepy krunýřů se mu bolestivě zaryly do masa. Tloukl kolem sebe, cítil, jak po něm šplhají stovky špičatých nohou, uviděl na svých prstech krev. Konečně se mu podařilo dostat se na nohy a Lindu vytáhnout s sebou.

Nějak se dostali nahoru. Chitin jim praskal pod nohama, když běželi nazí k motorce. Hooper v běhu otočil hlavu a zaúpěl. Ve světle majáku uviděl, že se celá pláž kraby jen hemží. Vystupovali z moře, byl jich bezpočet, a za nimi další a další. První sled se už dostal k parkovišti a zdálo se, že na hladkém povrchu jsou ještě rychlejší. Hooper utíkal jako o život a Lindu táhl s sebou. Podrážky měl plné zaseknutých skořápek. Na nohy se mu lepila odporná břečka. Musel dávat pozor, aby neuklouzl. Konečně doběhli k motorce. Naskočili do sedla a Hooper zmáčkl startér.

Vyrazili z ohrazení parkoviště na silnici do Southamptonu. Motorka se smýkala v kaši přejetých krabů, ale přece jen se nakonec z toho hemžení dostali a svištěli po asfaltu. Linda se křečovitě tiskla k Hooperovi. Proti nim jel náklaďák. Za volantem seděl starý muž, který se na ně nevěřícně koukal. Hoopera na moment napadlo, že takové scény zná jenom z filmů, dva nazí lidé na motorce. Kdyby to nebyla taková hrůza, nejspíš by se z toho uřehtal k smrti.

První montaucké domy už byly na dohled. Východní cíp Long Islandu byl jen úzký proužek země a silnice vedla podél pobřeží. Hooper mířil do Montauku a viděl, jak se zleva blíží lavina bílých krabů. Jak to vypadalo, vystupovali z moře i na jiných místech. Přelili se přes útesy a mířili k silnici.

Hooper přidal plyn.

Ale bílá lavina byla rychlejší.

Pár metrů před tabulí s názvem obce lavina dorazila k jízdní dráze a proměnila asfalt v moře krabích těl. Zároveň z jedněch vrat couval ven pickup. Hooper ucítil, jak jeho harley dostal smyk. Pokusil se auto objet, ale motocykl ho neposlouchal.

Ne, pomyslel si. Panebože, to ne, prosím!

Pickup jim zkřížil cestu a jel dál, zatímco harley klouzal k němu. Hooper uslyšel Lindu křičet a strhl řídítka. Jen o vlas se smekli kolem chromované masky chladiče pickupu. Harley se stočil. Po pár vteřinách se Hooperovi podařilo motorku srovnat. Lidé jim uskakovali z cesty, ale on na to nedbal. Silnice před nimi byla volná.

Maximální rychlostí prchali dál do Southamptonu.

Buckley Field, USA

„Pro všechno na světě, co to jenom je?“

Codyho prsty kmitaly po klávesnici. Přehazoval nejrůznější obrazové filtry, ale pořád byla vidět jenom bílá hmota, která se velkou rychlostí hnala z moře na pevninu.

„Vypadá to jako příboj,“ řekl. „Jako zkurvená obří vlna.“

„Žádnou vlnu jsme neviděli,“ řekl Mike. „Tam žádná vlna nebyla. To musej bejt nějaký živočichové.“

„Jaký zkurvený živočichové?“

„To jsou…“ Míke upřeně hleděl na monitor. Ukázal na jedno místo. „Tohle. Tady to. Najeď mi blíž. Udělej výřez jednoho čtverečního metru.“

Cody udělal výřez a zvětšil ho. Výsledkem bylo pole světlých a tmavých čtverečků. Mike přimhouřil oči.

„Ještě blíž.“

Pixelové čtverečky se zvětšily. Některé byly bílé, další v odstupňovaných šedivých tónech.

„Prohlaš mě klidně za blázna,“ řekl Mike pomalu, „ale mohly by to…“ Bylo to možné? Ale co by to mohlo být jiného? Co jiného by mohlo vylézt z moře a pohybovat se tak rychle? „Klepeta,“ řekl. „Mohly by to bejt krunýře s klepetama.“

Cody na Mika vytřeštil oči. „Klepeta?“

„Raci.“

Cody otevřel ústa. Pak poručil satelitu prohledávat pobřeží.

KH-12-4 se propracovával z Montauku nahoru do East Hamptonu, potom dál do Southamptonu k Mastic Beach a Patchogue. S každým obrazem, který sonda vysílala, bylo Mikovi hůř.

„To přece není pravda,“ řekl.

„Není pravda?“ Cody se na něj podíval. „To je kurevská pravda! Tam dole něco leze z moře. Podél celýho pobřeží Long Islandu leze něco ven z toho zkurvenýho moře. Ještě bys teď rád byl v Montauku?“

Mike si přejel rukou přes oči.

Pak do ní vzal sluchátko telefonu, aby zavolal centrálu.

Greater New York, USA

Kousek za Montaukem silnice číslo 27 protínala Long Island Express Way 495. Dálnice vedla přímo do Queensu. Z Montauku do New Yorku to bylo asi dvě stě kilometrů, a čím blíž k metropoli, tím rušnější provoz. Na poloviční vzdálenosti za Patchogue už doprava houstla. Bo Henson jezdil jako soukromá kurýrní služba. Dvakrát denně projížděl trasu po Long Islandu tam a zpátky. V Patchogue vyzvedl na tamním letišti nějaké balíky a rozvážel je po okolí. Teď byl na cestě zpátky do města. Bylo už pozdě, ale když chce člověk konkurovat podnikům jako FedEx, nesmí být choulostivý, co se pracovní doby týče. Pro dnešek měl ale Henson už padla. Všechno bylo vyřízené, dokonce dřív, než si myslel. Byl unavený a těšil se na pivo.

Na úrovni Amityville, asi čtyřicet kilometrů od Queensu, dostal jeho skříňový vůz smyk.

Henson prudce zabrzdil. Vůz se zase srovnal, Henson jel pomaleji a zapnul blikačky. Něco pokrývalo celou plochu vozovky. Henson v soumraku nepoznal hned co to je, jenom že to přichází zleva, z křoví. Pak uviděl, jak přes dálnici přebíhají krabi. Malí krabi bílí jako sníh. Těsně vedle sebe se snažili přejít silnici, ale bylo to beznadějné počínání. Stopy v břečce a rozjeté krunýře ukazovaly, kolik jich už svůj pokus zaplatilo životem.

Provoz vázl. Ta věc byla jako mýdlo. Henson nadával. Ptal se, odkud se ty potvory tak najednou vzaly. V jednom časopise kdysi četl, že zemští krabi na Vánočním ostrově jednou za rok pochodují z lim k moři rozmnožovat se. Na cestu se vydává sto milionů korýšů. Ale Vánoční ostrov byl v Indickém oceánu a na obrázcích byli velcí křiklavě červení krabi. Žádná bílá změť jako tady. Něco takového Henson nikdy v životě neviděl. Pořád ještě klel, když zapnul rádio. Po několika pokusech naladil jednu country stanici, pohodlně se opřel a oddal se osudu. Dolly Parton se překonávala, aby Hensona smířila se situací, ale jeho nálada byla tatam. Po deseti minutách začaly zprávy, ale o invazi krabů ani slovo. Zato se mezi courajícími se vozy objevil sněžný pluh a pokoušel se tu lezoucí hmotu odstranit z vozovky. Výsledkem byla naprostá blokáda. Dlouho se nic nehnulo z místa. Henson přelaďoval mezi všemi možnými lokálními stanicemi, ale nikdo o nastalé situaci nic nehlásil. Hensona to rozzuřilo na nejvyšší možnou míru, protože si ve své mizérii ještě ke všemu připadal ignorován. Klimatizace nasávala dovnitř nezdravý puch, takže ji radši vypnul.

Za křižovatkou, kde se odbočovalo vlevo na Hempstead a vpravo na Long Beach, se už konečně zase dalo jet. Sem krabi zjevně dosud nedorazili. Henson šlápl na plyn, přesto přijel do Queensu o hodinu později, než předpokládal. Náladu měl pod psa. Kousek před East River odbočil vlevo a přejel Newton Creek, aby se co nejrychleji dostal do svého domovského lokálu v brooklynském Greenpointu. Zaparkoval skříňák, vystoupil, a když uviděl, v jakém je vůz stavu, málem dostal infarkt. Kola, podběhy a boky do výše oken byly polepené břečkou z korýšů. Byl to strašný pohled. Ráno musí být zase na silnici a takhle nemůže provádět rozvážky.

Beztak už bylo pozdě. Henson pokrčil rameny. Teď už může pivo klidně počkat, než auto odveze do nedaleké myčky. Nastoupil zpátky, popojel o tři ulice dál k myčce a nakázal personálu, aby mu pečlivě vystříkali i ráfky, aby na nich nezůstala ani troška toho sajrajtu. Ještě jim řekl, kde ho najdou, a odešel pěšky do své hospody, kde si konečně dal pivo.

Nonstop myčka byla známá svou důkladností a svědomitostí. Vrstva na Hensonově voze byla velice odolná, ale poté, co byla delší dobu vystavena vysokotlakému paroproudovému ostřikovači, se konečně odplavila. Hoch, který pracoval s ostřikovačem, měl dojem, že ty kousky krabů doslova roztávají. Jako ambrózie na slunci, napadlo ho.

Všechno to teklo do odpadu.

New York disponoval jedinečným systémem kanalizace. Zatímco silnice a železniční tunel podjížděly East River v hloubce zhruba třiceti metrů, odpadní a vodovodní potrubí vedlo až dvě stě čtyřicet metrů hluboko. Tuneláři pomocí velikých vrtných hlavic razili v podzemí neustále nové kanály, aby zásobování vodou a odvádění odpadů obřího města nezkolabovalo. Vedle nových systémů vodovodu a kanalizace existovala ještě řada starých tunelů, které už nebyly v provozu. Odborníci tvrdili, že nikdo nedokáže říct, kde všude jsou v newyorském podzemí kanály. Neexistovaly žádné mapy, které by zobrazovaly kompletní síť. Některé tunely byly známy pouze určitým skupinám bezdomovců a ti je tajili jen pro sebe. Jiné zas inspirovaly filmaře k monster movies, kanály jim sloužily jako líheň všemožných monstrózních kreatur. Jisté bylo jen to, že všechno, co se spláchlo do newyorské kanalizace, se jistým způsobem ztrácelo v neznámu.

Toho večera a následující dny se v Brooklynu, Queensu, na Staten Islandu a na Manhattanu mylo plno aut, která přijela z Long Islandu. Spousta použité vody odtekla do útrob metropole, rozlila se tam, smíchala se s jinými odpadními vodami, byla přečerpána do čističek a dostala se zpátky do oběhu. Pár hodin poté, co nonstop myčka předala Hensonovi nablýskaný vůz, bylo všechno neoddělitelně promícháno. Ani ne Šest hodin nato uháněly ulicemi první vozy lékařské záchranné služby.

11. května

Château Whistler, Kanada

Se změnami se člověk vyrovná.

Alespoň on to uměl. Jakkoli ho bolelo, že ztratil dům, dokázal s tím žít. Konec jeho manželství znamenal začátek. Stěhování do Trondheimu, neustále nové vztahy, které sečteny a podtrženy dávaly ve výsledku citovou mělkost. Málokdo se mu skutečně přiblížil. Co neodpovídalo Johansonovu chápání smyslnosti, souladu a vkusu, to bylo odkázáno na smetiště dějin. Sdílel s ostatními povrch a hlubiny si nechával pro sebe. Dalo se tak žít.

Teď časně ráno ho dohonila ta méně libozvučná část jeho minulosti. Když otevřel levé oko, spíš náhodou, zůstal tak nějakou dobu ležet a díval se na svět z perspektivy kyklopa. Myslel na lidi ve svém životě, kteří na změnách ztroskotali.

Na svou ženu.

Naučila se, že život člověka patří jenom jemu samému a že ho může ovlivňovat. Ale když odešel, ona musela poznat, že jí nepatří nic a že sebeurčení je pouhá iluze. Argumentovala, vzývala ho, křičela, projevovala porozumění, trpělivě mu naslouchala a vyprošovala si ohled. Použila všechny rejstříky, aby nakonec zůstala vzadu, bezmocná, odstavená a vyhozená ze společného života jako z jedoucího vlaku. Okradena o veškerou sílu přestala věřit, že ta námaha může být něco platná. Prohrála. Život je hazardní hra.

Když už mě nemiluješ, říkala mu, proč nemůžeš aspoň dělat, jako i mě miluješ?

A bylo by ti lépe? Zeptal se jí tenkrát.

Ne, zněla odpověď. Bylo by mi lépe, kdybys mě vůbec nebyl začal milovat.

Provinil se něčím, když to najednou všechno začal cítit jinak? City jsou něco mimo kategorii viny a neviny, jsou projevem biochemických procesů vyvolaných tím, co člověk vytrpěl, jakkoli to zní neromantiky. Ale endorfíny vždycky vítězily nad romantikou. Takže v čem spočívala vina? Ve falešných příslibech?

Johanson otevřel druhé oko.

Pro něho byla změna vždy něco jako elixír života. Pro ni to bylo odepření života. Po letech, to už žil v Trondheimu, mu vyprávěli, že se jí podařilo ze sebe tu slabost setřást. Že začala znovu řídit svůj život. Konečně se doslechl i to, že má nového muže. Pak si několikrát přece telefonovali, bez jakékoli zášti nebo toho, že by jeden po druhém něco chtěli. Hořkost vyhasla sama od sebe a tu tíhu z něj sňala. Ale nyní se ta tíha vrátila.

Teď se jmenovala Tina Lundová a pronásledovala ho svým krásným bledým obličejem. Od té doby si přehrával všechny možné varianty, pořád znovu, dokola. K tomu patřilo i to, že by se byli tenkrát u jezera spolu vyspali. Všechno teď mohlo být jinak. Určitě by spolu trávili víc času a ona by možná byla letěla s ním na Shetlandy. Zrovna tak dobře by se ale mohlo všechno zhroutit a on by byl možná ten poslední, od koho by si Tina nechala poradit. Například aby jela do Sveggesundetu. Tak či onak, ještě by byla naživu.

Pořád znovu si říkal, že je to šílenství, takhle uvažovat. A pořád znovu tak uvažoval.

Do pokoje svítilo časné ranní slunce. Johanson nechal závěsy roztažené, dělal to tak vždycky. Zatemnělé ložnice byly jako hrobky. Uvažoval, jestli má vstát a jít na snídani, ale vlastně se mu vůbec nechtělo vykonávat jakýkoli pohyb. Smrt Lundové ho naplňovala smutkem. Nebyl do ní zamilovaný, ale tak nějak neurčitě ji stejně miloval, ten její neklid a potřebu svobody. V tom se spolu našli. A ztratili, protože to nedávalo žádný smysl, poutat k sobě jeho a její volnost. Ale třeba na to jenom byli oba příliš zbabělí. K čemu to ale teď bylo?

I já budu jednou mrtvý, pomyslel si. Od doby, co Lundová záhy nula ve vlně, myslel na smrt často. Johanson si dosud nikdy nepřipadal starý. Ale teď zestárl, jako kdyby ho Prozřetelnost orazítkovala. Spotřebujte do, jako na kelímku s jogurtem a někdo si toho všiml a vrátil ho zpátky do regálu, protože spotřební lhůta mu co nevidět vyprší. Bylo mu padesát šest let, byl v pozoruhodně dobré kondici a podle všech statistik úmrtí na nehody nebo nemoci dosud vždycky utekl hrobníkovi z lopaty. Přesto nebylo pochyb, že jeho čas se naplnil. Větší část života už měl nenávratně za sebou. A najednou si kladl otázku, jestli žil správně.

Dvě ženy mu v uplynulém životě důvěřovaly, a ani jednu nedokázal ochránit. Jedna zemřela dočasně, druhá navždy.

Karen Weaverová žila.

Připomínala mu Lundovou. Nebyla tak hektická, spíš uzavřená a melancholická. Zato stejně silná, úporná a netrpělivá. Poté co unikli obří vlně, předestřel jí svou teorii a ona mu na oplátku svěřila práci Lukase Bauera. Johanson se pak vrátil do Norska, aby se našel na seznamu lidí bez přístřeší, ale budovy NTNU ještě stály. Naložili na něj spoustu práce, jenže pak ho nahonem povolali do Kanady a on se ani nestihl podívat k jezeru. Navrhl vzít Weaverovou do týmu, protože o Bauerově práci věděla víc než kdokoli jiný a dokázala v ní pokračovat, ale potají měl i jiné důvody. Bez helikoptéry by vlnu nepřežila. Potud ji zachránil. Weaverová mu udělila rozhřešení za selhání u Lundové a Johanson se rozhodl dokázat, že je toho hoden. Napříště na ni bude dávat pozor a k tomu bylo jedině dobré, aby ji měl nablízku.

Minulost vybledla ve slunečním svitu. Vstal, šel se osprchovat a o půl sedmé vešel do bufetu, aby zjistil, že není jediné ranní ptáče. V prostorném sále vojáci a zpravodajci pili kávu, jedli ovoce a mušli a vedli tlumené hovory. Johanson si naložil na talíř míchaná vajíčka se slaninou a rozhlížel se po nějaké známé tváři. Byl by rád posnídal s Bohrmannem, ale toho nikde neviděl. Místo toho objevil velící generálku Judith Li, jak sedí sama u stolu pro dva. Listovala v rychlovazači a občas napíchla z misky kousek ovoce, který si podala do úst, aniž by se na něj podívala.

Johanson ji pozoroval. Li ho něčím fascinovala. Odhadoval, že vypadá mladší, než ve skutečnosti je. Trochu nalíčit, patřičně obléct, a mohla by být hvězdou každé párty. Ptal se sám sebe, co by musel podniknout, aby ji dostal do postele. Ale nejspíš bylo lepší nepodnikat nic. Li nevypadala jako někdo, kdo přenechává iniciativu druhému. Kromě toho aféra s velící generálkou amerických bojových sil, to by bylo opravdu příliš.

Li zvedla hlavu.

„Dobré ráno, pane doktore,“ zvolala. „Vyspal jste se dobře?“

„Jako miminko.“ Johanson přistoupil k jejímu stolu. „Pročpak sníte sama? Osamělost nadřízených?“

„Ale ne, valím před sebou problémy.“ Li se zasmála a podívala na Johansona svýma jasně modrýma očima. „Dělejte mi společnost, pane doktore. Mám kolem sebe ráda lidi, kteří si dělají starosti.“

Johanson se posadil.

„Jak jste přišla na to, že si dělám starosti?“

„To se pozná.“ Li odložila podklady. „Kávu?“

„Rád.“

„Včera na prezentaci jste se projevil. Žádný z přítomných vědců zatím nedohlédl dál než k hranicím svého vlastního oboru. Shankar šílí nad zvuky z mořských hlubin, které nemůže zařadit, Anawak se zase pořád ptá, co se stalo s jeho velrybami, i když mu musím přiznat, že už skoro myslí přes čáru. Bohrmann vidí nebezpečí metanové mimořádné události a pokouší se žonglovat se známým i neznámým, aby zabránil dalšímu sesuvu. A tak dále, a tak dál.“

„To už je přece spousta věcí.“

„Ale nikdo z nich nepřišel s teorií, jak tohle všechno spolu může souviset.“

„To už přece víte,“ řekl Johanson lhostejně. „Jsou za tím arabští teroristé.“

„Vy tomu taky věříte?“

„Ne.“

„Tak čemu věříte?“

„Věřím, že mi bude stačit den nebo dva, abych vám to mohl říct.“

„Nejste si tím jistý?“

„Téměř jsem.“ Johanson se napil kávy. „Ale je to ožehavé téma. Váš pan Vanderbilt vsadil na terorismus. A já potřebuju mít krytá záda, než vyjádřím své domněnky.“

„A kdo by vám je měl krýt?“ zeptala se Li.

Johanson odložil šálek s kávou.

„Vy, paní generálko.“

Li nevypadala zvlášť překvapeně. Chvíli mlčela a pak řekla: „Jestli mě chcete o něčem přesvědčit, měla bych vědět, co to je.“

„Ano.“ Johanson se usmál. „Už brzy.“

Li mu přisunula rychlovazač. Johanson viděl, že obsahuje několik faxů. „Třeba to urychlí vaše rozhodnutí, pane doktore. Tohle přišlo ráno v pět. Ještě v tom nemáme přehled a nikdo nedokáže spolehlivě říci, co se tam vlastně děje. Ale už jsem se rozhodla, že během příštích hodin vyhlásíme výjimečný stav nad New Yorkem a přilehlými oblastmi. Peak už je tam, aby uvedl věci do chodu.“

Johanson civěl na rychlovazač. Vyvstal před ním obraz další přílivové vlny.

„Proč?“

„Co byste řekl tomu, že podél pobřeží Long Islandu vystupují z moře miliardy bílých krabů?“

„Řekl bych, že jsou na firemním výletě.“

„Skvělý nápad. A za jakou firmu?“

„Co je s těmi kraby?“ zeptal se Johanson a pominul její otázku. „Co dělají?“

„Tím si nejsme jisti. Ale odhaduju, že dělají něco podobného jako bretaňští humři v Evropě. Zavlékají chorobu. Zapadá tohle nějak do vaší teorie?“

Johanson přemýšlel. Potom řekl:

„Je někde tady nebo v okolí hermeticky uzavřená laboratoř, ve které by se ti krabi dali prozkoumat?“

„Něco takového jsme zařídili. V Nanaimu. Exempláře krabů už jsou na cestě.“

„Živé exempláře?“

„Nevím, jestli jsou ještě naživu. Poslední, co vím, je, že byli živí, když je chytili. Zato je mrtvá řada lidí. Toxický šok. Tenhle jed zřejmě působí rychleji než řasy v Evropě.“

Johanson chvíli mlčel.

„Poletím tam,“ řekl.

„Do Nanaima?“ Li spokojeně přikývla. „Skvělý nápad. A kdy mi řeknete, co si myslíte?“

„Dejte mi čtyřiadvacet hodin.“

Li ohrnula rty a okamžik přemýšlela.

„Čtyřiadvacet hodin,“ řekla. „Ani o minutu víc.“

Nanaimo, Vancouver Island

Anawak seděl s Fenwickem, Fordem a Olivieraovou ve velké projekční místnosti institutu. Beamer promítal trojrozměrné modely velrybích mozků. Olivieraová je zadala do počítače a označila místa, kde narazili na rosol. Mozky bylo možné pohybovat a virtuální čepelí odřezávat podélné plátky. Přehráli si už tři simulace. Čtvrtá ukazovala, substance v mozkových závitech dělí do velice jemných výběžků, které na některých místech pronikaly dovnitř.

„Mám takovouhle teorii,“ řekl Anawak a díval se přitom na Olivieraovou. „Představ si, že jsi šváb…“

„Díky, Leone.“ Olivieraová zvedla obočí a její koňský obličej se tím ještě prodloužil. „Ty opravdu umíš ženě zalichotit.“

„Šváb bez inteligence a kreativity.“

„Klidně pokračuj.“

Fenwick se smál a drbal se na hřbetu nosu.

„Jsi řízena pouze reflexy,“ Anawak klidně pokračoval. „Pro neurofyziologa je hračka tě řídit. Nemusí dělat nic jiného než ovládat reflexy a na přání je spouštět. Hlavní je vědět, kde máš příslušné knoflíky.“

„Copak jste nikdy neusekli švábovi hlavu a nepřišili mu hlavu jinýho švába,“ zeptal se Ford, „a on neběhal dál?“

„Tak nějak. Jednomu švábovi vzali hlavu a druhému nohy. A pak spojili centrální nervové systémy obou živočichů. Šváb s hlavou převzal řízení pohybového ústrojí druhého švába, jako kdyby nikdy neměl svoje vlastní. Přesně tohle mám na mysli. Jednoduchá stvoření, jednoduché procesy. V jiném experimentu se něco podobného zkoušelo na myších. Transplantovali myši druhou hlavu. Žila obdivuhodně dlouho, několik hodin nebo i dní, mám takový dojem, obě hlavy fungovaly zdánlivě normálně, ale řízení bylo samozřejmě komplikovanější. Myš běhala, ale evidentně ne tam, kam chtěla běžet, a většinou po pár krocích upadla.“

„Hnus,“ zamumlala Olivieraová.

„To znamená, že v zásadě se dá řídit každý živočich. Pouze čím je složitější, tím je to těžší. Když teď vezmeš v potaz vědomé vnímání, inteligenci a kreativní myšlení vztažené k Já, pak je zatraceně těžké ně komu takovému vnutit svoji vůli. Takže co uděláš?“

„Pokusím se jeho vůli zlomit a zredukovat ho zpátky na švába. U mužů to funguje, když se před ním žena ohne bez kalhotek.“

„Správně.“ Anawak se zašklebil. „Lidé totiž nejsou zas tak daleko od švába.“

„Někteří lidé,“ poznamenala Olivieraová.

„Všichni lidé. Jsme sice pyšní na svůj svobodný obličej, ale ten ji svobodný, jenom dokud nezmáčkneš určitý knoflík. Například cent rum bolesti.“

„Což znamená, že ti, kdo vyvinuli rosol, musí velice dobře vědět, jak je stavěn mozek velryby,“ řekl Fenwick. „Z toho myslím vycházíte, že? Ta látka stimuluje mozková centra.“

„Ano.“

„Ale na to je třeba vědět která.“

„To se dá vyzkoumat,“ řekla Olivieraová Fenwickovi. „Vzpomeň si na práci Johna Lillyho.“

„Výborně, Sue!“ Anawak přikývl. „Lilly byl první, kdo do mozku zvířat implantoval elektrody, aby mohl dráždit jejich centra bolesti a rozkoše. Dokázal, že cílenou manipulací mozkovými centry lze zvířeti vsugerovat pocity radosti a blaha nebo bolest, vztek a strach. U opic, na to nezapomínejte! Opice jsou velrybám a delfínům nejblíže, co se týče inteligence a komplexnosti, ale fungovalo to. Lilly zvířata dokonale ovládal tím, že vysílal cílené podněty jako trest či odměnu., A to už někdy v šedesátých letech!“

„Fenwick má jistě pravdu,“ řekl Ford. „Tohle všechno funguje, když máš opici na operačním stole a můžeš se v ní nimrat. Ale ten rosol se musel dostat dovnitř uchem nebo tlamou. Přitom musel na každý pád změnit svou formu. A i když tu látku dostaneš do velrybího mozku, jak zajistíš, aby pronikla na žádoucí místa a… zmáčkla ten správnej knoflík?“

Anawak pokrčil rameny. Byl pevně přesvědčen o tom, že právě tohle dělala substance v hlavách velryb, ale samozřejmě neměl tušení, jak to dělala.

„Třeba vůbec nemusí mačkat tolik knoflíků,“ odpověděl po chvíli. „Třeba stačí, když…“

Dveře se otevřely.

„Doktorka Olivieraová?“ Jeden asistent z laboratoře nakoukl dovnitř. „Promiňte, že ruším, ale máte se odebrat do vysoce zabezpečené laboratoře. Okamžitě.“

Olivieraová se rozhlédla po všech kolem.

„Tak tohle tu ještě před pár týdny nebylo,“ řekla a zavrtěla hlavou. Mohli jsme si klidně sedět a nerušené vykládat o všech možných pitomostech. Teď si tu připadáme jako v bondovce. Poplach, poplach! Doktorka Olivieraová prosím do vysoce zabezpečené laboratoře! Blee!“

Zvedla se a zatleskala.

„Tak tedy, vamos, muchachos! Doprovodíte mě? Beze mě se beztak dostanete ani o krok dál.“

Vysoce zabezpečená laboratoř

Johansonova helikoptéra přistála vedle institutu krátce poté, co dorazili krabi. Jeden asistent ho dovedl k výtahům. Vystoupili o dvě patra níž a šli holou chodbou osvícenou zářivkami. Asistent otevřel těžké dveře a vešli do místnosti plné monitorů. Pouze varovný nápis nad ocelovými dveřmi oznamoval, že za nimi číhá smrt. Johanson se podíval na vědce a bezpečnostní personál. Znal Rocheho, Anawaka a Forda, kteří si tiše povídali. Olivieraová a Fenwick zase rozmlouvali s Rubinem a Vanderbiltem. Když Rubin uviděl Johansona, rozběhl se k němu a třásl mu rukou.

„Člověk nemá chvíli klid, co?“ smál se mazaně.

„Ne.“ Johanson se ohlédl.

„Pořád ještě jsme neměli příležitost vyměnit si poznatky,“ řekl Rubin. „Určitě mi o těch červech musíte říct úplně všechno. Myslím, že je to strašný, když se poznáváme za takových okolností, ale zároveň je to tak úžasně napínavý… Slyšel jste poslední hlášení?“

„Myslím, že proto jsem tady.“

Rubin ukázal na ocelové dveře. „Neuvěřitelný, co? Nedávno to ještě byly sklady, a armáda z nich v rekordní době udělala hermeticky uzavřenou laboratoř. Vypadá to jako provizorium, ale nemusíte se ničeho bát. Bezpečnostní standard ve všem odpovídá úrovni L4. Můžeme ta zvířata zkoumat naprosto bez obav.“

L4 byl nejvyšší bezpečnostní stupeň pro laboratoře.

„Vy jdete s námi dovnitř?“ zeptal se Johanson.

„Já a doktorka Olivieraová.“

„Myslel jsem, že Roche je expert na korýše.“

„Tady je každý expert na všechno.“ Vanderbilt a Olivieraová k nim mezitím popošli. Muž od CIA byl lehce cítit potem. Johansonovi družně poklepal na rameno. „Do tý naší bandy nejchytřejších hlav jsme vybírali tak, aby v ní nechyběl specialista vůbec na nic. Zkrátka aby na paletě byly všechny barvy. A kromě toho Li se do vás úplně zbláznila. Vsadím se, že by nejradši byla ve dne v noci s vámi, aby z vás vytáhla, o čem přemejšlíte.“ Pak se zeširoka zasmál. „Nebo že by jí šlo o něco jinýho? Kdo ví.“

Johanson se odměřeně usmál na oplátku. „Proč se nezeptáte jí?“

„Už jsem se ptal,“ odpověděl Vanderbilt klidně. „Ale obávám se, příteli, že se budete muset smířit s myšlenkou, že se opravdu zajímá jenom o to, co máte v hlavě. Já Li znám. Ona se domnívá, že vy určitě něco víte.“

„Tak? A co?“

„Prozraďte mi to.“

„Já nevím vůbec nic.“

Vanderbilt si ho zkoumavě prohlížel.

„Ani nějakou ujetou teorii nemáte?“

„Myslím, že vaše teorie je ujetá víc než dost.“

„Vždyť taky jo, dokud se neobjeví nějaká lepší. Až půjdete dovnitř, doktore, připomeňte si, čemu v Americe říkáme syndrom války v Zálivu. V roce 1991 měla americká armáda v Kuvajtu nepatrný ztráty, ale později onemocněla asi čtvrtina vojáků, co tam byli nasazený, a měli záhadný potíže. Dodatečně se to jeví jako velice mírná forma toho, co spouštějí Pfiersteria a konsorcia. Výpadky paměti, problémy se soustředěním, poškození vnitřních orgánů. Domníváme se, že ti lidé přišli do kontaktu s něčím chemickým, byli blízko, když se odpalovaly irácký sklady zbraní. Tenkrát jsme to tipovali na sarin, ale třeba měli Iráčani rozpracovaný i biologický původce. Patogeny má k dispozici půlka islámskýho světa. Není problém udělat genetickou manipulací z neškodnejch bakterií nebo virů malý zabijáky.“

„A vy myslíte, že s něčím takovým teď máme co do činění?“

„Já myslím, že se vám dostalo dobrý rady, abyste vzal tetičku Li do holportu.“ Vanderbilt zamrkal na Johansona. „Mezi námi, ona je tak trochu blázen. Capisce? A bláznům se nemá odporovat.“

„Já na ní nic bláznivého neshledávám.“

„To je váš problém. Já vás varoval.“

„Můj problém je, že toho víme pořád ještě málo,“ řekla Olivieraová a ukázala na dveře. „Půjdeme dovnitř a dáme se do práce. Roche bude samozřejmě s námi.“

„A já? Nepotřebujete osobního strážce?“ Vanderbilt se zašklebil. „Jsem vám k službám.“

„To je od vás velice milé, Jacku.“ Olivieraová si ho změřila. „Ale ochranné obleky na vaši velikost právě došly.“

Čtveřice prošla ocelovými dveřmi do první ze tří uzavřených místností. Systém byl koncipován tak, že se propusti zavíraly střídavě. Na i ropě byla umístěna kamera. Na věšáku už tu visely připraveny čtyři křiklavě žluté ochranné obleky s průhlednými kuklami, rukavicemi a černými holínkami.

Jste všichni seznámeni s podmínkami práce ve vysoce zabezpečené laboratoři?“ zeptala se Olivieraová.

Roche a Rubin přikývli.

„Teoreticky,“ přiznal Johanson.

„Nevadí. Za normálních okolností bychom vás museli vyškolit, ale na to teď není čas. Oblek jistí váš život z jedné třetiny. Můžete se na něj plně spolehnout. Je vyroben ze svařovaného PVC. Další dvě třetiny jsou opatrnost a soustředění. Počkejte, pomůžu vám dovnitř.“ Oblek byl neskladný. Johanson si navlékal něco jako vestu, jejímž účelem bylo rovnoměrně rozvádět přiváděný vzduch. Ta křiklavá žluť mu vadila. Olivieraová vysvětlovala dál: „Jakmile budete uvnitř, připojíme vás na hadicový rozvod a nafoukneme váš oblek vzduchem. Vzduch je zbaven vlhkosti, oblek je vyhříván a uhlíkové filtry jsou zabudovány tak, že uvnitř vzniká přetlak. Je důležité, aby vzduch proudil od vás, a ne k vám. Přebytky se dostanou ven skrz ventil. Jestli chcete, můžete si přívod regulovat sám, ale to nebude nutné., Je všechno jasné? Jak se cítíte?“

Johanson se podíval dolů.

„Jako Marshmallowman.“

Olivieraová se zasmála. Pak prošli první propustí. Johanson slyšel Olivieraovou tlumeně mluvit dál a všiml si, že teď jsou navzájem spojeni vysílačkou: „V laboratoři je podtlak minus padesát pascalů. Žádná spora se nedostane ven. Při výpadku proudu máme nouzový agregát, takže těžko může nastat nějaký problém. Podlaha je z tvrzeného betonu, okna z neprůstřelného skla. Veškerý vzduch uvnitř laboratoře je udržován sterilní vysoce výkonnými filtry. Nejsou zde žádné odpady, odpadní vodu sterilizujeme přímo v budově. S okolním světem komunikujeme vysílačkou nebo faxem a počítačem. Všechny chladicí boxy, přiváděči a odváděči mechanismy jsou jištěny poplachovým zařízením, které je propojeno s kontrolní místností, virologií a vrátnicí. Každý kout je sledován kamerou.“

„Tak se to má,“ ozval se náhle v reproduktorů Vanderbiltův hlas. „Kdyby to s někým z vás švihlo a umřel, vnoučatům zůstane alespoň video na památku.“

Johanson si všiml, jak Olivieraová protočila oči. Postupně prošli třemi propustěmi a octli se v laboratoři. V oblecích připojených na hadice vypadali, jako by se chystali vystoupit na povrch Marsu. Místnost měřila asi třicet čtverečních metrů a připomínala kuchyni v restauraci se spoustou mrazáků, chladicích boxů a bílých závěsných skříněk. U zdi stály ocelové nádoby velikosti sudů s naftou s virovými kulturami zchlazenými v dusíku a s dalšími organismy. Několik pracovních stolů poskytovalo dostatek místa. Veškeré vnitřní zařízení mělo zakulacené hrany, aby si nikdo nedopatřením nenatrhl oblek. Olivieraová jim ukázala na tři velké červené knoflíky v místnosti, kterými se spouští poplach, odvedla je k jednomu stolu a pak otevřela přepravku ve tvaru vaničky.

Byla plná malých bílých krabů. Plavali ve vodě na dvě šířky dlaně hluboko a nejevili známky života. „Sakra!“ ujelo Rubinovi.

Olivieraová uchopila kovovou špachtli a dotýkala se jednoho zvířete po druhém, ale žádné se nepohnulo.

„Řekla bych, že jsou mrtví.“

„To je nešťastné.“ Rubin vrtěl hlavou. „Velice nešťastné. Nebylo snad řečeno, že je dostaneme živé?“

„Podle Li byli naživu, když se s nimi vyráželo na cestu,“ řekl Johanson. Sklonil se a prohlížel si důkladně jednoho kraba pod druhém. Pak ťukl Olivieraovou do lokte. „Ten nahoře. Druhý zleva. Právě pohnul nohama.“

Olivieraová přendala kraba na pracovní desku. Chvíli klidně seděl i pak se najednou rychle rozběhl ke hraně. Olivieraová ho vrátila zpátky. Krab se nechal bez odporu posunout přes stůl a pak se pokusil utéct znovu. Zopakovala proceduru několikrát a pak ho dala zpátky do vaničky.

„Má někdo nějaký spontánní nápad?“ chtěla nyní vědět.

„Musel bych se podívat dovnitř,“ řekl Roche.

Rubin pokrčil rameny. „Vypadá, že se chová normálně, ale tenhle druh jsem ještě nikdy neviděl. Vy snad ano, doktore Johansone?“

„Ne.“ Johanson okamžik přemýšlel. „Nechová se normálně. Kdyby se choval přirozeně, viděl by ve špachtli protivníka. Roztáhl by klepeta a dělal hrozivá gesta. Podle mého názoru je motorika v pořádku, ale smyslový aparát ne. Připadá mi, jako kdyby…“

„Jako kdyby ho někdo natáhl,“ dokončila Olivieraová. „Jako hračka na klíček.“

„Ano. Jako mechanismus. Pohybuje se jako krab, ale nechová se krab.“

„Můžete určit druh?“

„Nejsem taxonom. Mohu vám říct, co mi připomíná, ale musíte to brát s velkou rezervou.“

„Jen do toho!“

„Existují dva signifikantní znaky.“ Johanson vzal špachtli a dotkl se postupně několika neživých těl. „Za prvé, krabi jsou bílí, tedy bezbarví. Barva není na ozdobu, vždycky má nějakou funkci. Většina bezbarvých živočichů, které známe, nepotřebuje barvu jen proto, že je nikdo nemůže vidět. Druhá zvláštnost je, že mu chybí oči.“

„To znamená, že pocházejí buď z jeskyní, nebo z hloubek, kde není světlo,“ řekl Roche.

„Ano. U některých zvířat, která žijí bez slunečního světla, jsou oči silně zakrnělé, ale rudimentárně existují. Pozná se, kde dříve byly. Naproti tomu tihle krabi… Nechci dělat předčasné závěry, ale působí na mě dojmem, jako by nikdy žádné oči neměli. Jestli je to pravda, pak nejen že přišli ze světa absolutní tmy, ale také tam vznikli. Znám jenom jeden druh, na který to sedí, a navíc vypadá jako tenhle.“

„Komínoví krabi, Bythograea thermydron,“ dokončil Rubin.

„A odkud pocházejí?“ zeptal se Roche.

„Z hydrotermálních komínů v hlubokém moři,“ odpověděl Rubin. „Z vulkanických oáz. A je pravda, že tihle vypadají přesně jako komínoví krabi.“

Roche svraštil čelo.

„Ale pak by na pevnině neměli přežít ani vteřinu.“

„Otázka je, co to tu přežilo,“ řekl Johanson.

Olivieraová vylovila z vaničky neživé tělo, otočila je na záda a položila na pracovní desku. Postupně brala z tácu řadu nástrojů, které připomínaly příbor na humry. Maličkou okružní pilou na baterky přejela po straně krunýře, a okamžitě vystříklo zevnitř jakoby pod tlakem cosi průhledného. Olivieraová nerušené pokračovala v řezání krunýře, zvedla spodní stranu s nohama a odložila ji stranou.

Všichni zírali do otevřeného těla zvířete.

„To není krab,“ řekl Johanson.

„Ne,“ řekl Roche. Ukázal na polotekutou, hadrovitou, rosolovitou hmotu, která vyplňovala většinu krunýře. „Je to stejné svinstvo, jaké jsme našli v humrech.“

Olivieraová začala lžičkou přendávat rosol do nádobky.

„Podívejte se,“ řekla. „Hned za hlavou to vypadá jako původní krab. A vidíte to vláknité rozvětvení podél zad? To je nervový systém. To zvíře má všechny smysly pohromadě, ale nemá nic, k čemu by je použilo.“

„Ale má,“ řekl Rubin. „Rosol.“

„Takže, rozhodně to není krab v plném smyslu toho slova.“ Roche se sklonil nad skořápkou s bezbarvým slizem. „Je to spíš krabí aparát. Funkční, ale neschopný života.“

„To by vysvětlovalo, proč se nechovali jako krabi. Dejme tomu, že tu výplň uvnitř identifikujeme jako nový druh krabího masa.“

„Nikdy v životě,“ řekl Roche. „Je to cizí organismus.“

„Potom se ten cizí organismus postaral o to, aby se krabi dostali na pevninu,“ poznamenal Johanson. „A my musíme zvážit, jestli se dostal do už mrtvých živočichů, aby je jaksi oživil.

„Nebo jestli tito krabi nebyli přímo takhle vypěstováni,“ doplnila Olivieraová.

Dlouho vládlo nepříjemné mlčení. Nakonec pronesl Roche do ticha:

„Ať už je důvod jejich přítomnosti zde jakýkoli, jedno je jisté. Kdybychom si teď svlékli ochranné obleky, jsme okamžitě mrtví. Odhaduju, že ty potvory jsou po okraj nacpané kulturami Pfiersteria. Nebo ještě něčím horším. Vzduch v této laboratoři je každopádně zamořen.“

Johanson si vzpomněl, co předtím říkal Vanderbilt.

Bojové biologické prostředky.

Vanderbilt měl samozřejmě pravdu. Naprostou pravdu. Jenom úplně jinak, než si myslel.

Weaverová

Weaverová byla v euforii.

Stačilo zadat heslo a měla přístup ke všem myslitelným informacím. Co se jí tu nabízelo, to by za normálních okolností znamenalo dlouhé měsíce rešerší, a bez přístupu k vojenským satelitům. Seděla na balkonu své suity připojená na databanku NASA a nořila se do americké radarové kartografie.

V osmdesátých letech začalo americké námořnictvo zkoumat úžasný jev. Radarový satelit Geosat byl vyslán na oběžnou dráhu procházející blízko pólů. Mořské dno se jím mapovat nedalo. Radar nepronikal vodou. Úkolem Geosatu bylo spíš měřit mořskou hladinu jako celek, a to s přesností na několik málo centimetrů. Snímání velkých ploch, jak se doufalo, ukáže, zda je mořská hladina, odhlédnuto od přílivu a odlivu, všude stejně vysoká nebo ne.

Co Geosat odhalil, překonalo všechna očekávání.

Tušilo se, že oceány ani ve stavu absolutního klidu nejsou úplně rovné. Ale teď vyjevily strukturu, která dávala Zemi vzezření obrovského hrbolatého bramboru. Byla plná roklí a hřbetů, výčnělků a prohlubní. Jestliže se lidé dlouho domnívali, že vodstvo světových moří je rovnoměrně rozlito kolem zeměkoule, toto mapování jim ukázalo úplně jiný obraz. Jižně od Indie byla hladina moře asi o sto sedmdesát metrů níž než u Islandu. Severně od Austrálie se z moře klenula hora, jež čněla osmdesát pět metrů nad průměrem. Moře představovala regulérní horské krajiny, jejichž topografie kopírovala utváření krajiny pod vodou. Velké podmořské horské pásy a hlubokomořské příkopy se projevovaly několikametrovým rozdílem ve výšce vodní hladiny. Zpětný závěr byl úchvatný. Kdo znal vodní povrch, ten zhruba věděl, jak to vypadá pod ním.

Příčinou byly nepravidelnosti v gravitaci. Podmořská hora zvětšovala hmotu mořského dna a přitažlivost zde tedy působila výše než v hlubokomořském příkopu. Přitahovala okolní vodu ke stranám podmořské hory a vytvořila nad ní hřbet. Na horami se voda klenula, nad příkopy se propadala. Nějakou dobu v tom dělaly zmatek výjimky, například když se voda vzdouvala nad mořskou propastí, dokud se nepřišlo na to, že některé tamní mořské kamení na dně má extrémní hustotu a váhu, a pak už zase gravitační topografie souhlasila.

Sklony všech těchto roklí a hřbetů byly tak mělké, že je nebylo možno poznat z paluby lodi. Bez satelitního mapování by se na tento jev nikdy nepřišlo. Teď ale byla objevena nová cesta, jak nejen zobrazit topografii mořského dna, nýbrž i pochopit celkovou dynamiku oceánů tím, že z dění na povrchu bylo možné usuzovat na procesy v hlubinách. Geosat také objevil, že v oceánech vznikají obrovské proudové víry o průměru několika stovek kilometrů. Jako když se v šálku míchá káva. Rotující masy vytvářely uprostřed proláklinu, zatímco po stranách se zvedaly do výšky. Prokázalo se, že vedle kolísání přitažlivosti existují i takzvané eddies, víry, které vyboulí mořskou hladinu a tyto eddies zase byly jen součástkami mnohem většího víru. Z širšího úhlu pohledu pomocí satelitní kartografie bylo zřejmé, že veškeré oceány rotují. Gigantické prstence kroužily nad rovníkem ve směru hodinových ručiček a jižně naopak, a kroužily o to rychleji, čím blíže byly pólům.

Tím byl objeven další princip dynamiky moře: otáčení Země samo ovlivňuje stupeň rotace.

Podle toho Golfský proud nebyl skutečný proud, nýbrž západní okraj obrovské, pomalu se točící vodní čočky, jednoho z obrovských vírů tvořených bezpočtem menších vírů, který se ve směru hodinových ručiček tlačil na Severní Ameriku. Protože střed tohoto obrovského víru nebyl uprostřed Atlantiku, nýbrž posunutý na západ, byl Golfský proud tlačen proti americkému pobřeží, tam se vzdouval a klenul do výšky. Silné větry a směr toku k pólu ho urychlovaly, zatímco enormní tření o břehy ho zároveň zase zpomalovalo. Severoatlantský vír tak získal stabilní obrátky, přesně podle impulzové věty, ve které se praví, že otáčivý pohyb je konstantní, dokud není narušen vnějšími vlivy.

Tohle byly ty vnější vlivy, o nichž si Bauer myslel, že je rozpoznal, ale nebyl si tím jistý. Mizení komínů, kterými se u Grónska voda kaskádovitě propadala do hlubin, bylo důvodem k znepokojení, ale nic to nedokazovalo. Globální změny se daly dokázat jen v globálním měřítku.

Roku 1995, po skončení studené války, americká armáda postupně dávala k dispozici mapování z Geosatu. Systém Geosat byl vystřídán řadou modernějších satelitů. Karen Weaverová měla možnost nahlížet do všech databází, do podrobné dokumentace od poloviny devadesátých let, v níž nic nechybělo. Strávila hodiny hledáním vztahů mezi měřeními. Data se v detailech lišila. Mohlo se stát, že radar jednoho satelitu považoval husté mžení omylem za povrch vlny, což druhý radar samozřejmě nepotvrdil, ale ve výsledku všechno souhlasilo.

Čím hlouběji však do věci nahlížela, tím více její počáteční nadšení ustupovalo hlubokému zneklidnění.

Nakonec poznala, že Bauer měl pravdu.

Jeho driftery krátce vysílaly, aniž by z toho bylo poznat, že jsou unášeny definovaným prouděním. Pak jeden po druhém odpadly. Z Bauerovy expedice tedy nezůstaly žádné údaje. Weaverová si kladla otázku, zda nebohému profesorovi bylo jasné, jak obrovskou měl pravdu. Cítila, jak ji jeho odkaz tíží. Svěřil jí všechno své vědění a ona byla schopna číst mezi řádky, co by jiným asi nedávalo žádný smysl. Stačilo jí to, aby viděla nadcházející katastrofu.

Přepočítala všechno ještě jednou. Zjistila, že se nedopustila žádné chyby, přesto opakovala celou proceduru ještě podruhé a potřetí.

Bylo to o moc horší, než se obávala.

Online

Johanson, Olivieraová, Rubin a Roche se v oblecích z PVC dlouhé minuty sprchovali v jednoapůlprocentní kyselině peroctové, jejíž páry beze zbytku rozkládaly všechny možné viry, než byla leptavá tekutina smyta vodou a neutralizována louhem sodným a konečně mohli opustit systém propustí.

Shankar a jeho tým pracovali pod tlakem na rozluštění neidentifikovatelných zvuků. Přizvali k tomu ještě Forda a přehrávali Scratch a jiné spektrogramy pořád dokola.

Anawak a Ford se procházeli a diskutovali spolu o možnostech cizího ovlivňování neuronálních systémů.

Frost se zjevil v Bohrmannově suitě, jeho mohutná postava vyplňovala celý prostor, baseballovou čepici měl naraženou až k obroučkám brýlí a hromovým hlasem prohlásil:

„Doktore, musíme si promluvit!“

Poté Bohrmannovi odvykládal, co si myslí o červech. Bylo to pozoruhodné. Rázem si navzájem ohromně padli do noty, společně do sebe lili jedno pivo za druhým a sypali z rukávu spoustu možných stejně jako znepokojivých a smysluplných scénářů. Právě konferovali přes satelit s Kielem. Suess se pokoušel rekonstruovat procesy na norském kontinentálním svahu natolik detailně, až dospěli k výsledku, že ke katastrofě takových rozměrů prostě nemohlo dojít. Působení červů a bakterií bylo jistě fatální, ale ve skládance něco chybělo. Jeden dílek puzzle, něco, co to všechno spouštělo.

„A dokud to nebudeme znát,“ konstatoval Frost, „bude nás to splachovat do hajzlu. Bůh je mi svědkem! A vůbec ne kvůli tomu, že se u Ameriky nebo u Japonska sesouvá svah.“

Li seděla u laptopu.

Ve své obrovské suitě byla sama, a přece se všemi pohromadě. Nějakou dobu sledovala práci ve vysoce zabezpečené laboratoři a poslouchala, co si tam povídají. Všechny prostory Château byly odposlouchávány a sledovány kamerami. Totéž platilo pro Nanaimo, vancouverskou univerzitu a akvárium. Několik soukromých bytů, jako Fordův, Olivieraové a Fenwickův, bylo prolezlých štěnicemi a taky loď, na které bydlel Anawak, i jeho garsonka ve Vancouveru. Všude měli své oči a uši, jenom to, co bylo řečeno venku na čerstvém vzduchu, v hospůdce nebo restauraci, nemělo šanci být zaznamenáno. Li to pěkně hnětlo, ale to by museli vědcům implantovat vysílače.

O to lépe fungoval dohled nad vnitřní sítí štábu. Bohrmann a Frost byli online stejně jako Karen Weaverová, novinářka, která právě porovnávala data ze satelitů. To bylo velice zajímavé, stejně jako simulace z Kielu. Ta síť byla vůbec dobrý nápad. Li samozřejmě nemohla číst ani slyšet, co si uživatelé mysleli. Ale na čem pracovali a jaká data si stahovali, to všechno se ukládalo a dalo se kdykoli sledovat. Pokud měl Vanderbilt pravdu se svou teroristickou hypotézou, o čemž Li pochybovala, bylo to dokonce legitimní, odposlouchávat každého člena jednotky. Navenek byli všichni čistí. Nikdo neudržoval kontakty s extremistickými skupinami nebo zeměmi arabského světa, nějaké riziko však vždycky existovalo. Ale i kdyby domněnky ředitele CIA byly mylné, nebylo od věci vidět vědcům do karet, aniž by si toho všimli. A bylo vždycky dobré zmocnit se vědění včas.

Li přepnula zpátky na Nanaimo a poslouchala Johansona a Olivieraovou, kteří kráčeli k výtahům. Bavili se spolu o podmínkách práce v maximálně zabezpečeném traktu. Olivieraová poznamenala, že bez ochranného obleku by ze sprchy s kyselinou vyšli jako dvě vybělené kostry, a Johanson na to udělal vtip. Smáli se a jeli nahoru.

Proč Johanson s nikým nemluví o své teorii? Už to málem učinil. Na pokoji v rozhovoru s Weaverovou, hned po velkém mítinku. Ale pak se to obešlo jen pár náznaky.

Li vyřídila řadu telefonátů, pohovořila krátce s Peakem v New Yorku a podívala se na hodinky. Čas na Vanderbiltovo hlášení. Opustila linu a šla chodbou k zabezpečené místnosti v jižním křídle Château. Byla to obdoba War Roomu v Bílém domě a stejně jako konferenční místnost byla dokonale zajištěná proti odposlechu. Uvnitř už čekal Vanderbilt a dva jeho lidé. Ředitel CIA právě přiletěl helikoptérou z Nanaima a vypadal ještě zdevastovanější než jindy.

„Můžeme se připojit na Washington?“ navrhla místo pozdravu.

„To bychom mohli,“ odpověděl Vanderbilt. „Ale nebude to nic platný, jestli…“

„Nenapínejte mě, Jacku.“

„… jestli chcete mít prezidenta na drátě. Prezident už ve Washingtonu není.“

Nanaimo, Vancouver Island

Když Olivieraová s Johansonem vystoupili z výtahu, srazili se ve vestibulu s Fenwickem a Anawakem.

„Kde vy se tu berete?“ zeptala se užasle.

„Byli jsme na procházce.“ Anawak na ni zamrkal. „Pobavili jste se pěkně v laboratoři?“

„Idiote!“ Olivieraová stáhla obličej. „Vypadá to, jako by se problémy Evropy přenesly k nám. Rosol z krabů je skutečně náš starý známý.“

„Pfiersteria?“ zeptal se Anawak.

„Tak nějak,“ odpověděl Johanson. „Řekněme, že je to zmutovaná mutace. Nový druh je mnohem jedovatější než ten evropský.“

„Museli jsme obětovat pár myší,“ řekla Olivieraová. „Zavřeli jsme je spolu s mrtvými kraby, a za pár minut byly mrtvé.“

Fenwick udělal bezděčně krok dozadu.

„A je ten jed nakažlivý?“

„Není, můžeš se se mou klidně muchlovat. Nepřenáší se z člověka na člověka. Neměli jsme co do činění s viry, nýbrž s bakteriologickou invazí. Ale vymkne se to kontrole, jakmile se Pfiesterie dostanou do vody. A že se rozmnožujou geometrickou řadou, i když krabi jsou už dávno po smrti. Až na jednoho všichni chcípli, a ten jeden nakonec taky.“

„Krabi-kamikadze,“ zamyslel se Anawak.

„Jejich úkolem je zavléct bakterie na souš, stejně jako úkolem červů bylo zavléct bakterie do metanoledu,“ řekl Johanson. „A potom chcípnou. Medúzy, mušle i sám tenhle rosol, nic z toho dlouho nepřežívá, ale účel je splněn.“

„A účelem je uškodit nám.“

„Správně. I velryby mají v sobě něco ze sebevražedných atentátníků,“ řekl Fenwick. „Útok je zpravidla součástí strategie přežití, zrovna tak jako útěk. Ale tahle strategie není nikde patrná.“

Johanson se zasmál. V jeho černých očích se zablýsklo.

„Tím bych si nebyl tak jistý. Tady někdo naprosto jasně sleduje strategii přežití.“

Fenwick si ho zvědavě změřil. „To už zní skoro tak, jako kdyby to říkal Vanderbilt.“

„Ne. Jenom to tak vypadá. Vanderbilt má v něčem pravdu, jinak jsem však úplně jiného názoru.“ Johanson se odmlčel. „Ale vsuli o cokoli, že Vanderbilt bude už brzo mluvit jako já.“

Li

„Co to má znamenat?“ chtěla Li vědět, zatímco si sedala. „Kde tedy je prezident, když není ve Washingtonu?“

„Je na cestě do Ojfutt Air Force Base v Nebrasce,“ odpověděl Vanderbilt. „Hejna krabů se objevila i v Chesapeake Bay a v Potomaku. Evidentně se pohybujou mořským ramenem nahoru. U Alexandrie a před Arlingtonem se snad měli některý dostat na zem, ale ještě to nemáme potvrzený.“

„A kdo nařídil Offutt?“

Vanderbilt pokrčil rameny. „Šéf štábu v Bílém domě se obává, že by hlavní město mohl stihnout stejný osud jako New York,“ řekl. „Znáte přece prezidenta. Bránil se tomu rukama nohama. Nejradši by byl vytáhl do boje a těm hnusnejm bestiím osobně vyhlásil válku, ale nakonec se smířil se zdravým životem na venkově.“

Li přemýšlela. Offutt byl sídlem Strategie Command, které disponovalo atomovými zbraněmi Spojených států. Opěrný bod byl pro ochranu prezidenta ideální. Nalézal se uprostřed pevniny, daleko od nebezpečí, které vystupovalo z moře. Odtud mohl prezident, zabezpečen proti odposlechu, konferovat přes videotelefon s bezpečnostní radou státu a vykonávat vládní moc.

„To je šlendrián,“ řekla Li důrazně. „O něčem takovém se příště chci dozvědět okamžitě, Jacku. Když někde něco vykoukne z moře, chci to vědět. Ne, chci to vědět dřív, než to vystrčí hlavu z moře.“

„To se zmákne,“ odpověděl Vanderbilt. „Navážeme diplomatický styky s místními delfíny…“

Kromě toho chci, aby se mi ihned dalo na vědomí, když někdo přijde s nápadem poslat prezidenta do Offuttu.“

Vaderbilt se žoviálně usmál.

„Jestli můžu něco navrhnout…“

„A chci mít jasno v tom, co se děje ve Washingtonu,“ vpadla mu o řeči. „A to během příštích dvou hodin. Jestli se ta hlášení potvrdí, evakujeme postižené oblasti a proměníme Washington v uzavřenou jako New York.“

„Zrovna jsem to chtěl navrhnout,“ řekl Vanderbilt mírně.

„Pak jsme v tom zajedno. Co pro mě máte dalšího?“

„Kupu průserů.“

„Na to jsem zvyklá.“

„No právě. Tak abyste si neodvykla, snažil jsem se nashromáždit co nejvíc špatných zpráv. Začneme tím, že NOAA se u Georgesovy lavice pokusil vyslat dva ponorné roboty, aby vyzvedly další červy k výzkumnejm účelům. To se jim… ehm… podařilo.“

Li zvedla obočí a v očekávání se zaklonila do opěradla.

„Teda, podařilo se jim nabrat ty červy,“ řekl Vanderbilt a s požitkem protahoval každé slovo. „Ale už se jim nepodařilo vyzvednout je na palubu. Sotva je nabraly do nákupního vozejku, něco jim ustřihlo spojení. Ztratili jsme oba roboty. Podobný hlášení máme z Japonska. Tam se někde mezi Honšú a Hokkaidem ztratila ponorka i s posádkou. Taky chtěli vyzvednout červy. Japonci říkají, že jich přibylo. Celá ta věc nabrala novej rozměr. Až doteď byli napadaný jenom potápěči, ale ne ponorky, sondy nebo roboti.“

„Můžeme z toho vyvodit nějaké podezření?“

„Přímo ne. Nepřátelský sondy nebo ponorky nebyly zjištěný, ale loď NOAA zachytila v hloubce sedmi set metrů pohyblivou plochu o rozměrech několika kilometrů. Vedoucí výzkumu si myslí, že to na devadesát procent byla formace planktonu, ale odpřísáhnout to nemůže.“

Li přikývla. Vzpomněla si na Johansona. Skoro litovala, že tu není, aby si poslechl Vanderbiltovy vývody.

„Další bod, podmořský kabel. Bylo přerušeno další spojení, CAN TAT-3 a některý kabely TAT. Všechno důležitý spojení přes Atlantik. V Pacifiku jsme evidentně ztratili PACRIM WEST, naše nejdůležitější spojení s Austrálií., Za poslední dva dny došlo k řadě námořních neštěstí, všechno v hustě frekventovaných oblastech. Z asi dvou set míst na moři, který jsou jako ucho jehly, je postižena asi půlka. Zejména Gibraltar, Malacký průliv nebo La Manehe. Ale taky Panama něco schytala… No jo, stalo se, ale neměli bysme to přeceňovat. Jedna karamboláž byla v Hormuzským průlivu a další v Khalij as-Suways, to je… ehm…“

Li pozorovala Vanderbilta. Působil méně cynicky a přemrštěné m obyčejně a ona právě pochopila proč.

„Vím, kde to je,“ řekla. „Khalij as-Suways je výběžek Rudého moře, který ústí do Suezského průplavu. To znamená, že arabský svět lni zasažen na dvou důležitých dopravních uzlech.“

„Bingo, baby! Měli prý problémy s navigací. To není nic novýho. Rekonstrukce je obtížná, ale v Hormuzu to vypadá, že do sebe postupně narazilo sedm lodí, protože nejmíň dvě z nich nevěděly, kam jedou. Rychloměr a hloubkoměr přestaly ukazovat.“

Na každé lodi byly čtyři životně důležité přístroje: hloubkoměr, rychloměr, radar a větroměr. Zatímco radar a větroměr pracovaly nad hladinou, výstup echolotu byl dole u kýlu stejně jako rychloměr, náporová trubice s integrovanými čidly, která měří průtok vody. Funguje to jako tachometr. Informuje radarové systémy na palubě o kursu a rychlosti a radary zas na základě těchto údajů vypočítávají nebezpečí kolize s jinými loděmi a navrhují odchylky od kursu. Všeobecně se plulo naslepo, jen podle přístrojů. Naslepo proto, že sedmdesát procent veškeré plavby se odehrávalo v noci, za mlhy nebo vysokého příboje, kdy pohled z okna můstku nebyl nic platný.

„V jednom případě organismy evidentně ucpaly Pitotovu trubici rychloměru,“ vykládal Vanderbilt. „Takže přestal ukazovat, a to zas přimělo radar, že nehlásil nebezpečí kolize, ačkoli všude kolem byl hustej provoz. V druhým případě se zbláznil echolot a hlásil mělčinu. Museli rychle vypadnout, i když ve skutečnosti jeli po hluboký vodě, a provedli naprosto debilní korekturu kursu. Nabourali do jiný lodě, a protože už byla tma, tak do nich jen tak pro legraci narazilo ještě pár dalších. Jinde na světě se taky provádějí podobný žertíky. Někdo zpozoroval, že velryby plavaly těsně pod lodí a vydržely tam dlouho.“

Samozřejmě,“ zamyslela se Li. „Když je něco velkého těsně pod výstupem echolotu, může se to zaměnit s pevným podkladem.“

„Kromě toho se množí případy zarůstání kormidel a bočních reflektorů. Skipy jsou ucpávány čím dál cíleněji. U Indie se právě potopila nákladní loď se železnou rudou, když několikatýdenní porost způsobil rychlou korozi. Na klidném moři zkolaboval přední nákladní prostor. Loď se potopila během pár minut. A tak dále a tak dále. A není tomu konec. Všechno je pořád horší a ke všemu ještě ta nákaza…“

Li sepnula prsty na rukou a setrvala v zadumání.

Vlastně to bylo směšné. Při bližším ohledání byly ty lodě vážně směšné. Peak to vystihl přesně. Archaické bedny, které navigují s pomocí hight-tech, a chladicí vodu čerpají dírou v zádi. Jinde zase krabi pronikli do supermoderních velkoměst, nechali se rozmašírovat a přenesli tuny vysoce jedovatých řas do kanalizace. Město muselo být následně uzavřeno, teď je pravděpodobně na řadě další, a prezident Spojených států uprchl do vnitrozemí.

„Potřebujeme ty zatracené červy,“ řekla Li. „A musíme něco podniknout proti těm řasám.“

„Máte naprostou pravdu,“ souhlasil Vanderbilt přičinlivě. Jeho muži seděli s nehybnými obličeji vedle něj a dívali se na Li. Vlastně to měl být Vanderbilt, kdo má něco navrhovat, ale Vanderbilt měl Li zrovna tak málo rád jako ona jeho. Nejradši by ji poslal háje. Ale ona Vanderbilta nepotřebovala, aby činila rozhodnutí.

„Za prvé,“ řekla. „Evakuujeme Washington, jestli se hlášení potvrdí. Za druhé chci, aby se do postižených oblastí dopravovala pitná voda v nádržích a přísně se dávkovala. Vysušíme kanalizace a vyženeme ty bestie chemicky.“

Vanderbilt se rozchechtal. Jeho muži se ušklíbali.

„Vysušit New York? Kanalizaci?“

Li se na něj podívala.

„Ano.“

„Dobrej nápad. Chemikálie zabijou zároveň všechny Newyorčany a můžeme město pronajímat. Co takhle Číňanům? Slyšel jsem, že Číňanů je strašně moc.“

„Jak to provést, to vymyslíte vy, Jacku! Já ihned požádám prezidenta o svolání plenární schůze bezpečnostní rady státu, která by nařídila výjimečný stav.“

„Aha! Rozumím.“

„Všechna pobřeží budou uzavřena. Budou nad nimi hlídkovat bezpilotní průzkumné letouny. Vyšleme jednotky v ochranných oblecích s plamenomety. Co se odteď pokusí vylézt na břeh, to spálíme na uhel.“ Li vstala. „A jestli budou další problémy s velrybami, přestaneme se chovat jako ustrašené děti. Chci znovu získat úplnou mobilitu našich lodí. Všech lodí. Uvidíme, co zmůže trocha psychologie ve vedení války.“

„Co máte na mysli, Jude? Popovídat si se zvířaty jako terapeut?“

„Ne.“ Li se lehce usmála. „Uspořádáme štvanici. Dáme jim lekci. Nebo těm, kdo jsou za jejich chování odpovědní. Konec s chráněním přírody. Odteď se bude střílet.“

„Vy si to chcete rozházet u IWC?“

„Ne. Budeme je ostřelovat jen sonarem. Tak dlouho, dokud na nás nepřestanou útočit.“

New York, USA

Přímo před ním se zhroutil muž a zemřel.

Peak se potil v těžkém ochranném obleku, který pokrýval všechny části jeho těla. Dýchal pomocí kyslíkové masky a průzory z neprůstřelného skla se díval na město, které se přes noc změnilo v peklo.

Seržant vedle něj za volantem Jeepu jel pomalu po First Avenue. East Village místy vypadala jako po vymření. Pak zase potkávali skupiny lidí, které vojáci naháněli do houfu. Hlavním problémem bylo, že nesměli nikoho pustit ven z města, dokud nebudou moci s konečnou platností vyloučit, že je choroba nakažlivá. Momentálně to tak nevypadalo. Spíš se naskýtal obraz jako po mohutném útoku otravným plynem. Ale Peak byl skeptik. Bylo mu nápadné, že spousta obětí má na těle rány velikosti mince. Jestli to byly zabijácké řasy, pak nejenže padaly z jedovatých mraků, ale také se usazovaly v tělech zasažených. Teoreticky musely být ve všech tělesných tekutinách. Peak nebyl biolog, ale kladl si otázku, co by se stalo, kdyby nemocný políbil zdravého a předal tak své sliny dál. Rasy mohly přežívat ve vodě, snášely široké teplotní spektrum a množily se, jak teď už Peak věděl, obrovskou rychlostí.

Pracovalo se horečně na vytvoření karantény ve městě a na Long Islandu, aby podmínky byly stejně spravedlivé pro nemocné i pro zdravé. Zpočátku vládl optimismus. New York se zdál být připraven. Po prvním bombovém útoku na World Trade Centrum v roce 1993 tehdejší starosta uvedl v život zvláštní úřad pro všechny druhy mimořádných událostí Office of Emergency Management, zkratkou OEM. Koncem devadesátých let se konalo největší cvičení pro případ katastrofy v dějinach města. Byl simulován útok chemickými zbraněmi a šest set policistů, hasičů a agentů FBI v ochranných oblecích „zachránilo“ New York. Cvičení proběhlo na výbornou a senát velkoryse přidělil další prostředky. OEM si mohl dovolit vynaložit patnáct milionů na kancelář v bunkru bezpečném proti střelbě a bombardování, s vlastní cirkulací vzduchu, ve kterém čtyřicet vysoce kvalifikovaných pracovníků čekalo na skutečný Doomsday. Vybudovali ho ve třiadvacátém patře World Trade Centra nedlouho před 11. zářím 2001. OEM se poté musel nově rekonstruovat. Byl pořád ještě rozestavěný a neschopný zvládat situaci. Lidé umírali na nemoc dřív, než jim vůbec někdo stačil pomoci.

Jeep objížděl mrtvoly a blížil se ke křižovatce se Čtrnáctou ulicí. Po ní uháněla auta a zuřivě troubila. Lidé se pokoušeli dostat z města. Všechno bylo uzavřeno. Armáda dosud získala kontrolu pouze nad Brooklynem a několika čtvrtěmi na Manhattanu, ale aspoň už nikdo nemohl opustit velký New York bez zvláštního povolení.

Jeli dál podél vojenských uzávěr. Stovky vojáků se pohybovaly po městě jako agresoři z cizí planety. Jejich tváře pod dýchací maskou nebylo vidět a v křiklavě žlutých oblecích se pohybovali nemotorně. Všude se těla na márách nakládala do vojenských aut a sanitek. Další jen tak ležela na ulici. Centrem se už z větší části nedalo projet, protože havarovaná a opuštěná auta blokovala vozovku. Neustálé dunění helikoptér rezonovalo v ulicích.

Peakův řidič jel kousek po chodníku a po pár stech metrech zastavil u Bellevue Hospital Center na břehu East River, kde byla jedna z provizorních centrál jednotek rychlého nasazení. Peak spěchal dovnitř. Foyer byl plný lidí. Zachytil jejich úzkostné pohledy a přidal do kroku. Někteří mu mávali před očima fotografiemi rodinných příslušníků. Dotírali na něj křikem. Prošel uzávěrou hlídanou dvěma vojáky a pochodoval dál do výpočetního střediska nemocnice. Zde mu nachystali satelitní spojení s Chkteau Whistler, zabezpečené proti odposlechu. Po několika minutách mohl hovořit s Li. Vůbec ji nepustil keslovu.

„Potřebujeme protijed. A to co nejdřív!“

„V Nanaimu pracují na plné obrátky,“ odpověděla Li.

„To je moc pomalu. New York neudržíme. Prostudoval jsem plány kanalizace. Zapomeňte na to, že by se dala vypumpovat. To spíš vysušíme Potomac.“

„Vystačíte se zdravotnickým zásobováním?“

„Jak prosím? Nemůžeme nikoho zdravotnicky zásobovat, protože vůbec nevíme, co by mohlo pomoci. Jediné, co můžeme lidem dát, jsou prostředky na posílení imunity a doufat, že původce odumře.“

„Poslyšte, Sale,“ řekla Li. „To zvládneme. S téměř stoprocentní jistotou můžeme říci, že jedy nejsou přenosné. Od postižených nehrozí žádná nákaza. Musíme ty bestie vyhnat z kanalizace. Vylouhoval je, vypálit, vymést. Cokoli.“

„Tak začněte,“ řekl Peak. „Ale k ničemu to nebude. Jedovatý mrak nad městem je ten nejmenší problém. Vítr rozfoukává toxiny a ředí je. Ale mezitím v každém bytě tekla voda, lidé se sprchovali, myli nádobí, pili, vyměňovali vodu rybičkám v akváriu, co já vím. Umývali auta a hasiči hasili. Ty řasy se už rozlezly po celém městě, zamořily vzduch v domech a rozšířily se v klimatizacích a větracích šachtách. I kdyby už na pevninu nevylezl ani jeden krab, nevím, jak zastavit rozmnožování řas.“ Peak se musel pořádně nadechnout. „Panebože, Jude! Ve Spojených státech je šest tisíc nemocnic, a sotva čtvrtina z nich je připravena na tak vážné případy! Sotva která klinika bude schopná dostatečně rychle izolovat pacienty a poskytnout jim ošetření kompetentními lékaři. Bellevue je už beznadějně přetížená, a že je to sakra velká nemocnice!“

Li vteřinu mlčela.

„Dobře. Víte, co máte dělat. Proměňte Greater New York v dokonalé vězení. Nikdo se nesmí dostat ven.“

„Ale tady nemůžeme pro lidi nic udělat. Všichni zemřou.“

„Ano, je to strašné. Tak udělejte aspoň něco pro lidi jinde a postarejte se, aby se z New Yorku stal ostrov.“

„Co mám ale kruci dělat?“ vykřikl Peak zoufale. „East River teče do vnitrozemí.“

„Ohledně East River nás něco napadne. Prozatím…“

Něco se stalo.

Peak explozi víc cítil, než slyšel. Podlaha se mu třásla pod nohama. Rozléhalo se tupé hřmění. Bylo to, jako by zvukové vlny na způsob zemětřesení probíhaly celým Manhattanem.

„Něco vybuchlo,“ řekl.

„Podívejte se, co to je! Za deset minut mi podáte zprávu.“

Peak zaklel a rozběhl se k oknu. Dal svým mužům znamení a vyběhl z výpočetního střediska zpátky na chodbu a k zadní straně nemocnice. Odtud bylo dobře vidět přes Franklin Drive na East River, Brooklyn a Queens.

Podíval se nalevo k řece.

Lidé utíkali k nemocnici. Asi v kilometrové vzdálenosti teď uviděl obrovský mrak kouře ve tvaru hřibu. Přibližně tam stála budova Spojených národů. V prvním okamžiku se Peak obával, že vyletěla do povětří. Potom si uvědomil, že mrak se vyvalil dál směrem k městu.

Zvedal se z příjezdu ke Queens Midtown Tunnelu, který podjížděl East River a spojoval Manhattan s druhou stranou.

Tunel hořel!

Peak si vzpomněl na zdemolovaná auta, která stála všude. Zaháknutá do sebe, nabouraná do výkladních skříní nebo obtočená kolem kandelábrů. Auta, ve kterých nakažení lidé ztratili vědomí. Tušil, co se asi tak mohlo stát v tunelu. To bylo to poslední, co právě teď mohli potřebovat.

Utíkali zpátky do budovy a přes foyer k Jeepu na First Avenue. Bylo to těžké, běžet v ochranném obleku, protože museli neustále dávat pozor, aby někde neuvízli nebo si ho o něco nenatrhli. Peakovi se přesto podařilo naskočit do otevřeného Jeepu a uháněli pryč.

Tři patra nad ním umíral Bo Henson, řidič kurýrní služby, který si předsevzal konkurovat FedExu.

Manželé Hooperovi v tu chvíli už byli několik hodin po smrti.

Vancouver Island, Kanada

„Co to u všech čertů tam nahoře ve Whistleru děláte?“

Měl to být výlet do normality, ale pochopitelně bylo všechno úplně jinak. Po dnech nepřítomnosti Anawak zase seděl v Davies Whaling Station a díval se, jak do sebe u příležitosti jeho návštěvy Shoemaker a Delawareová lijí Heineken z plechovky, Davie svou stanici přechodně uzavřel. O jeho expedice po zemi nebyl zájem. Skoro nikdo už neměl náladu dívat se na zvířata jako taková. Když už se zbláznily i velryby, co se mohlo honit hlavou baribalům? Většina turistů z Vancouver Islandu odjela. Osamělý Shoemaker se věnoval své práci obchodního vedoucího a vymáhal různé nedoplatky, aby stanici udržel nad vodou, dokud to jen trochu půjde.

„To bych tedy vážně rád věděl, co vy tam děláte,“ rýpnul si znovu.

Anawak zavrtěl hlavou.

„Neptej se mě, Tome. Slíbil jsem, že o tom nebudu mluvit, tak si pojď povídat o něčem jiném.“

„K čemu ten tyátr? Proč nemůžeš říct, na čem tam pracujete?“

„Tome…“

„Já bych totiž vážně rád věděl, kdy odsud mám zvednout prdel,“ pokračoval Shoemaker. „Kvůli tsunami a tak.“

„O tsunami přece nikdo nemluví.“

„Ne? Hovadina! To se vykecalo i bez vás, že to má nějakou souvislost. Lidi nejsou padlí na hlavu, Leone. Z New Yorku přicházejí horo rovy zprávy o masovým onemocnění, lodě se potápějí jedna za druhou.

to se přece nedá ututlat.“ Naklonil se dopředu a zamrkal na Anawaka. „Přece jsme spolu zachraňovali lidi z Lady Wexham. Jedu v tom s váma. Jsem zasvěcenej, chápeš? Patřím do nejužšího kruhu.“

Delawareová si pořádně přihnula z plechovky a utřela si pusu. „Dej už Leonovi pokoj! Jednou je pod přísahou a nemůže ji porušit.“

Měla nové brýle s kulatými oranžovými skly. A taky si něco udělala s vlasy, zjišťoval Anawak. Nebyly už tak kudrnaté a padaly jí v hedvábných vlnách přes ramena. Vlastně i s těmi obrovskými zuby vypadala hezky. Dokonce velice hezky.

Shoemaker zvedl ruce a nechal je v bezmocném gestu spadnout do klína. „Měli byste mě přibrat. Vážně, Leone. Můžu vám bejt užitečnej. Tady akorát sedím a utírám prach z regálů.“

Anawak přikývl. Nesnášel dobře, že musí dělat tajnosti. Tahle role mu neseděla. Dělal je léta ve své vlastní záležitosti a postupně mu každá forma tajnůstkaření začala lézt na nervy. Chvíli si dokonce říkal, jestli by jim prostě neměl podat zprávu o práci v Château. Ale pamatoval si pohled Li. Dala srozumitelně a přátelsky najevo, a tím si byl jistý, co se strhne, když ta věc pronikne ven.

Patrně měla i pravdu.

Anawak putoval pohledem po prodejně. Najednou si uvědomil, jak se mu stanice za těch pár dní odcizila. Tady to nebyl jeho život. Od jeho smíření s Greywolfem se hodně změnilo. Anawak tušil, že se blíží něco rozhodujícího, co mu dokonale převrátí život. Připadal si jako dítě na horské dráze, které zjistilo, že vozíky se rozjely a vystoupit už se nedá. Bázeň, někdy až děs, se mísila s nepopsatelným nadšením a očekáváním. Stanice předtím okolo něj vytvářela zeď. Teď mu bylo, jako by seděl venku, nahý a nechráněný. Jeho životní prostor postrádal cosi jako dveře, kterými lze vejít do sousedního pokoje, kde by se mohl uzavřít před světem. Všechno se teď na něj valilo s obrovskou intenzitou, nemohl to nevidět a neslyšet.

„Budeš tu muset dál utírat prach,“ řekl Anawak. „Víš dobře, že tvoje místo je tady, a ne v radě expertů, kde by tě okamžitě utřeli, kdybys chtěl něco říct. A Davie je bez tebe nahranej.“

„Takže žádná motivační přednáška?“

„Ne. Na co? Proč bych tě měl motivovat? Já jsem ten, kdo musí držet zobák a svým přátelům nesmí nic říct. Tak proč se ty nepokusíš motivovat mě?“

Shoemaker obracel v ruce plechovku s pivem. Pak se usmál.

„Jak dlouho se zdržíš?“

„Záleží na mně,“ odpověděl Anawak. „Zacházejí s námi jako s princátky. Máme kdykoli k dispozici helikoptéru, stačí zavolat.“

„Chovají tě tam jako v bavlnce, co?“

„Jo. A na oplátku očekávají, že budu něco platný. Správně bych měl být v Nanaimu nebo v akváriu či někde jinde a pracovat, ale chtěl jsem vás vidět.“

„Pracovat můžeš i tady. Dobře, dodám ti motivaci. Přijď dneska na večeři. Dostaneš obrovskej steak. Já ti ho osobně udělám, že bude chutnat jako sám hřích obžerství.“

„To zní dobře,“ broukla Delawareová. „V kolik hodin?“

Shoemaker na ni vrhl neurčitý pohled.

„Ty můžeš samozřejmě taky přijít,“ zahučel.

Delawareová přivřela oči a neříkala nic. Anawaka by zajímalo, co se asi mezi nimi stalo, ale nemontoval se do toho a slíbil Shoemakerovi, že přijde v sedm. Za chvíli rozpustili sezení. Shoemaker vyrazil do Uclueletu na schůzku s Daviem. Anawak kráčel po hlavní silnici a byl rád, že mu Delawareová dělá společnost. Jako by mu ta holka, která jen leze na nervy, najednou scházela.

„Co tím Tom prve myslel?“ zeptal se.

Delawareová se zatvářila nechápavě.

„O čem to mluvíš?“

„O tom pozvání-nepozvání na steak. Znělo to, jako kdyby tě tam nerad uviděl.“

Delawareová byla rozpačitá. Zaplétala si vlasy a krčila nos.

„No jo. To se stalo, když jsi tu nebyl. Život je zkrátka plný překvapení. Někdy je z toho člověk sám úplně paf.“

Anawak se zastavil a prohlížel si ji.

„A co jako?“

„Takže, ten den, co jsi odjel naproti do Vancouveru a poprvé ses neobjevil, myslím jako, žes zmizel někam přes noc! Nikdo nevěděl, kde jsi, a pár lidí si o tebe dělalo starost. A mezi nima taky, ehm… Jack. Zavolal mi, teda chtěl zavolat tobě, ale tys tady nebyl, a tak.

„Jack?“ zeptal se Anawak.

„Ano.“

„Greywolf? Jack O’Bannon?“

„Říkal, že jste si spolu povídali,“ vystartovala Delawareová dřív, než mohl pokračovat dál. „A musel to bejt asi zajímavej rozhovor.

Každopádně on byl rád a chtěl, myslím, si jen tak s tebou pokecat a…“ Dívala se Anawakovi do očí. „Byl to přece dobrej rozhovor, ne?“

„A co když ne?“

„Tak to by bylo dost blbý, protože…“

„No dobrá. Byl to dobrý rozhovor. Mohla bys teď už laskavě nechat toho kličkování a přejít k věci?“

„Jsme spolu,“ vypadlo z ní. Anawak jen otevřel pusu a zase ji zavřel.

„Já říkala, že někdy je z toho člověk úplně paf. Přijel do Tofina, já jsem mu totiž dala svoje číslo, protože, jak víš, že ho… no že jsem projevila jistý porozumění pro jeho stanovisko a…“

Anawak cítil, jak mu cukají koutky úst. Pokoušel se zachovat vážnou tvář. „Jisté porozumění. Samozřejmě.“

„Tak on teda přišel. U Schoonerů jsme něco vypili a pak jsme šli dolů k lávce. On mi o sobě povídal všechno možný, já jemu zas o sobě, jak už to tak chodí. Mluvíš, mluvíš, a najednou, bác ho! Vždyť to přece znáš.“

Anawak se začal šklíbit. „A Shoemakerovi se to zkrátka nelíbí.“

„On Jacka nenávidí!“

„Já vím. To mu nemůžeš zazlívat. Ze najednou Greywolfa zase máme všichni rádi, zvlášť ty, to nemění nic na tom, že se předváděl jako blbec. Celý roky, abys věděla. Je to vůl.“

„O nic větší než ty,“ ujelo Delawareové.

Anawak přikývl.

Pak se rozesmál. Při vší bídě, která přišla na svět, se smál zamotanému příběhu Delawareové, smál se sobě samému a svému vzteku na Greywolfa, který byl vlastně jen vztekem na ztracené přátelství, smál se svému životu v posledních letech, smál se své věčně zadumané existenci, smál se sám sobě, až ho to bolelo, a bylo mu dobře.

Smál se čím dál hlasitěji.

Delawareová naklonila hlavu na stranu a nechápavě se na něj dívala.

„Čemu se tak blbě řehtáš?“

„Máš pravdu,“ chechtal se Anawak.

„Co to znamená, že mám pravdu? Ruplo ti v bedně?“

Anawak cítil, jak jeho výlev radosti přechází do hysterie, ale nic proti tomu mohl. Smál se, až se za břicho popadal. Nevzpomínal si, kdy naposledy se takhle smál. Nebo jestli se vůbec někdy takhle smál.

„Licio, ty jsi k nezaplacení!“ vyprskl. „Máš úplnou pravdu. Jsem vůl. Přesně tak! My všichni jsme volové. A ty chodíš s Greywolfem. Já to nechápu.“

Její oči se zúžily. „Ty si ze mě děláš srandu!“

„Ne, vůbec ne.“ Anawak sotva popadal dech.

„Děláš.“

„Přísahám, jen mě to…“ V tom ho něco napadlo. A divil se, že na to nepřišel už dřív. Jeho smích utichl. „Kde vlastně je Jack teď?“

„Já nevím.“ Delawareová pokrčila rameny. „Asi doma, ne?“

„Jack nikdy není doma. Já myslel, že jste spolu.“

„Panebože, Leone! Ještě jsme se nevzali, jestli myslíš tohle. Byla to sranda a zabouchli jsme se fakt do sebe, ale já přece nehlídám každej jeho krok.“

„Ne,“ zamumlat Anawak. „To on by si taky nenechal líbit.“

„Proč se ptáš? Chceš s ním mluvit?“

„Chci.“ Uchopil ji za ramena. „Licio, dávej pozor! Musím vyřídit jednu takovou soukromou záležitost. Zkus ho někde vyčmuchat. Ještě než bude večer, abychom Shoemakerovi nezkazili večeři. Řekni mu…, že bych ho rád viděl. Opravdu! Udělá mu to radost. Že po něm doopravdy toužím.“

Delawareová se nejistě usmála.

„Tak dobře. Já mu to řeknu.“

„Bezva!“

„Vy chlapi jste divný. Fakt. Panenko skákavá! Jste ale vážně párek směšnejch opičáků.“

Anawak zašel na loď, prohlédl si poštu a podíval se na skok k Schoonerům, kde si dal kávu a pohovořil s rybáři. Během Anawakovy ne přítomnosti zahynuli dva muži v kanoi. Navzdory přísnému zákazu K odvážili na moře. Netrvalo to ani deset minut, a už se na jejich loď vrhly kosatky. Zbytky jednoho z nich byly později vyplaveny na břeh, druhý muž zmizel beze stopy.

„Jejich problém to není,“ řekl jeden z rybářů a myslel tím provozovatele velkých trajektů, nákladních lodí, plovoucích továren a válečné námořnictvo. Pil svoje pivo se zarytostí člověka, který to viníkům jaksepatří nandal a nic na světě ho nedonutí k tomu, aby přijal odpovědnost za svou vlastní mizérii. Díval se na Anawaka, jako kdyby od něj čekal, že mu dá za pravdu.

Anawak byl v pokušení mu říct, že to ve skutečnosti je i jejich problém, protože jejich lodě na tom nejsou o nic lépe. Ale mlčel. Co na to taky říct? O velkých souvislostech mluvit nesměl, a lidé v Tofinu vnímali jen svůj vlastní kousek světa. Neznali statistiku přibývajících velkých neštěstí, se kterou Peak seznámil štáb.

„Ne ne, chlapče, na ty si nepřijdeš!“ zavrčel muž. „Velký rybářský flotily pořád rozšiřujou svůj monopol, a teď ještě tohle. Vylovily nám i poslední hejna a teď ještě vyluxujou zbytek, když my malí nemůžeme vyjet na moře.“ A pak, když si znovu přihnul piva, dodal: „Měli bysme ty zatracený velryby střílet. Ukázat jim, zač je toho loket.“

Všude to samé. Kde se Anawak během posledních hodin, co byl v Tofinu, do něčeho zaposlouchal, všude zněl stejný požadavek.

Usmrtit velryby.

Copak to všechno bylo zbytečné? Ty roky námahy s vynucováním pár mizerných, děravých nařízení o jejich ochraně? Frustrovaný rybář u barpultu svým způsobem trefil hřebík na hlavičku. Z pohledu malých rybářů situace nahrávala lovu ve velkém, protože už jenom obrovské plovoucí továrny na lov a zpracování ryb mohly vyrážet do lovišť, a ti, kterým výnosy Mezinárodní velrybářské komise, omezené kvóty a zákaz lovu byly odjakživa trnem v oku, měli konečně v ruce legitimní důvod pro obnovení lovu velryb.

Anawak zaplatil kávu a vrátil se na stanici. Prodejna byla zavřená. Anawak se uvelebil za pultem, zapnul počítač a připojil se na internet, aby prohledal stránky o vojenských programech drezury. Plno stránek se nedalo otevřít. Zatímco v Château měl přístup ke všem požadovaným informacím, veřejná síť se hroutila kvůli výpadkům podmořských kabelů.

Anawak se tím nenechal odradit. Oficiální domovskou stránku US Navy s Marine Mamma! Program o drezuře mořských savců pro vojenské účely našel rychle. Co se tu dočetl, to už znal z Whistler Circuit. O tom už mnohokrát napsal každý trochu lepší investigativní novinář. Zavřel stránky a hledal dál. Zanedlouho narazil na odkaz na vojenský program v bývalém Sovětském svazu, a to už znělo slibně. Během studené války byl vycvičen velký počet delfínů, lvounů a běluh k hledání min a zatoulaných torpéd a nasazen na ochranu černomořské flotily. Po rozpadu SSSR byla zvířata předána do oceanária v Sevastopolu na Krymském poloostrově a tam předváděla cirkusové kousky, dokud provozovatelům nedošly peníze na potravu a medikamenty. Stanuli tak před volbou, buď své chráněnce usmrtit, nebo prodat. Několik zvířat se dostalo do terapeutického programu pro autistické děti, další byla prodána do Íránu. Zde po nich mizela jakákoli stopa, což vede k domněnce, že se zvířata stala předmětem nových vojenských experimentů.

Mořští savci evidentně prožívali renesanci ve strategickém vedení války. V době studené války se konaly skutečné zbrojní závody mezi USA a SSSR, kdo postaví efektivnější jednotku mořských savců. Po rozpadu bloků se delfíní špionáž zdála být odepsaná, ale velmocenskou politiku nevystřídal žádný lepší světový řád. Izraelsko-palestinský konflikt se vymknul z rukou a začal destabilizovat region. Ve skrytu vyrůstala nová generace megapotentních teroristů, kteří dokázali sabotovat americké válečné lodě. Rada mezinárodních konfliktů vrcholila zaminováním vod, zbloudilé projektily a cenná výzbroj končily na mořském dně a bylo potřeba je odtud zase vyzvednout. Ukázalo se, že delfíni, lvouni a běluhy předčí všechny potápěče a roboty. Při vyhledávání min pracovali delfíni dvanáctkrát efektivněji než člověk. Lvouni z amerických vojenských základen Charleston a San Diego zaznamenali pětadevadesátiprocentní úspěšnost při vyhledávání torpéd. Zatímco lidé mohli pod vodou pracovat jen omezeně, špatně se orientovali a museli trávit hodiny v dekompresních kabinách, savci operovali ve svém přirozeném prostředí. Lvouni viděli i při mimořádně špatných světelných podmínkách. Delfíni se orientovali dokonce i v naprosté tmě tak, že zapnuli svůj sonar, bubnovou palbu zvuků, z jejichž ozvěn s neuvěřitelnou přesností usuzovali na stanoviště a tvar předmětů. Mořští savci se bez námahy potápěli mnohokrát za den do hloubek několika set metrů. Malý tým delfínů ušetřil milionové částky za lodě, potápěče, posádku a výzbroj. A vždycky, skoro vždycky, se zvířata vrátila. US-Navy ztratila za třicet let jenom sedm delfínů.

Americké programy drezury dostaly nové prostředky a pokračovaly. Z Ruska přicházely zprávy o vážném úsilí obnovit práci s mořskými savci. Také indická armáda začala s jejich chovem a výcvikem. Výzkum se aktuálně rozjel dokonce i na Blízkém východě. Neměl Vanderbilt nakonec pravdu?

Anawak byl přesvědčen, že někde v hlubinách internetu jsou informace, které by na oficiálních stránkách US-Navy hledal marně. Neslyšel poprvé o vojenských pokusech podřídit velryby a delfíny naprosté kontrole. Zde už nešlo o klasickou drezuru, jako spíš o výzkum neuronů, který kdysi započal John Lilly. Vojáci všech států světa se živě zajímali o sonar v delfínovi, který předčil každý systém vytvořený člověkem. Mnohé naznačovalo, že se v nedávné době prováděly experimenty, které šly daleko za to, co se již oficiálně přiznávalo.

Tam by, jak se Anawak domníval, měly být odpovědi na otázky, co se to stalo s velrybami?

Ale internet nechtěl nic prozradit.

Mlčel zarytě, padal a hlásil nepovolený přístup. Mlčel tři hodiny a Anawak to zrovna chtěl vzdát. Pálily ho oči. Už se nesoustředil ani ho to nebavilo, a tak mu málem unikla krátká zpráva z Earth Island Journal, která se mihotala na monitoru.

Je US-Navy odpovědná za mrtvé delfíny?

Žurnál vydával Earth Island Institute, ekologická skupina, která se snažila o nové metody ochrany přírody a uskutečňovala řadu projektů. Její lidé byli zastoupeni v diskusi o klimatu a odhalovali ekologické skandály. Velká část jejich práce byla zaměřena na život v oceánech a speciálně na ochranu velryb.

Krátký článek se vracel k události z počátku devadesátých let, kdy moře vyplavilo na francouzské středomořské pobřeží šestnáct mrtvých delfínů. Všechny mrtvoly měly stejné záhadné rány. Čistě vyraženou díru jako pěst v šíji a v ní byla vidět holá lebeční kost. Nikdo si tenkrát neuměl vysvětlit, jak delfíni přišli k tak nepochopitelnému zranění, ale beze vší pochybnosti bylo příčinou jejich smrti. Případ se udál během první války v Zálivu, kdy velké americké flotily křižovaly Středozemním mořem, a Earth Island to dával do souvislosti s tajnými pokusy US-Navy, o nichž se tušilo, že probíhaly právě tou dobou. Pokusy zjevně nedosáhly kýženého úspěchu, a tak je byla Navy nucena nakonec ututlat.

Něco se tenkrát muselo strašně pokazit, psalo se v žurnálu.

Anawak vytiskl text a pokoušel se najít v archivu další články, které by se toho případu týkaly. Byl tak zabrán do práce, že vůbec neslyšel, jak se dveře stanice otevřely. Teprve když se v jeho zorném poli zatmělo, podíval se nahoru a uviděl svalnaté břicho a chlupatou hruď, která se klenula pod nezapnutou koženou vestou.

Anawak zaklonil hlavu. Při velikosti jeho protějšku to bylo nezbytné.

„Chtěl jsi se mnou mluvit,“ řekl Greywolf.

Kůže, do které byl oblečen, byla umaštěná a obnošená jako vždycky. Dlouhé vlasy měl svázané do lesklého copu. Oči a zuby se mu jen blýskaly. Anawak poloindiána několik dní neviděl, a jak se mezitím věci seběhly všelijak, vnímal ho najednou jinýma očima. Cítil, jak z obra vyzařuje síla a jeho přirozený šarm. Není divu, že Delawareová propadla kouzlu koncentrované mužnosti. Greywolf nejspíš proto nemusel ani hnout prstem.

„Myslel jsem, že jsi v Uclueletu,“ řekl Anawak.

„Taky jsem byl.“ Greywolf si přitáhl židli a posadil se na ni, až to zapraštělo. „Licia si myslí, že mě potřebuješ.“

„Potřebuju?“ Anawak se zasmál. „Řekl jsem jí, že mi udělá radost, když tě uvidím.“

„Což přeloženo do jasné řeči znamená, že mě k něčemu potřebuješ. Tak jsem tady.“

„A jak se máš?“

„Bylo by mi líp, kdybys tu měl něco k pití.“

Anawak poodešel k lednici, vytáhl pivo a kolu a postavil oboje na pult. Greywolf vypil půl plechovky Heinekenu na jeden zátah a utřel si ústa.

„Nevyrušil jsem tě z něčeho?“ zeptal se Anawak. „Tím si nelam hlavu. Byl jsem na rybách s pár bohatejma křenama z Beverly Hills. Co nefunguje váš whale watching, tak se celej ten uhozenej kšeft přelil ke mně. Nikdo snad nepředpokládá, že by na člun zaútočili pstruzi, a tak jsem přesedlal a nabízím rybářské projížďky po jezerech a řekách našeho milovanýho ostrova.“

„Vidím, že tvůj postoj k whale watchingu se nezměnil.“

„Ne. A proč taky? Ale nechám vás na pokoji.“

„O díky,“ odpověděl Anawak sarkasticky. „To se mi náramně hodí. Myslím, jako že jsi pořád na válečné stezce za mučenou přírodu. Pověz mi ještě jednou stručně, co jsi dělal u Navy.“

Greywolf zůstal zaraženě koukat. „To přece víš.“

„Pověz mi to ještě jednou.“

„Byl jsem trenér. Cvičili jsme delfíny pro taktický nasazení.“

„Kde? V San Diegu?“

„Jo, tam taky.“

„A byl jsi propuštěn pro nedostatečnost srdečního svalu nebo tak něco. Ale popravdě.“

„Správně,“ řekl Greywolf mezi dvěma doušky.

„To není pravda, Jacku! Nepropustili tě. Ty jsi odešel sám.“ Greywolf odtrhl plechovku od úst a trochu přehnaně opatrně ji postavil na pult.

„Jak jsi na to přišel?“

„Protože to stojí v aktech Space and Naval Warfare System Center San Diego,“ odpověděl Anawak. Začal pomalu chodit po místnosti sem a tam. „Jenom abys věděl, že jsem v obraze: SSCSan Diego je nástupnickou organizací úřadu, který se jmenoval Navy Command, Control and Oceán Systems Center a byl rovněž v San Diegu, Point Loma. Financování šlo přes organizaci, ze které se vyvinul dnešní US Navýs Marině Mammal System. Každá z těchhle organizací se nějak objeví, když pátráš po historii programů s mořskými savci. A pokaždé ruku v ruce s řadou pochybných experimentů, které se údajně nikdy nekonaly.“ Anawak se na okamžik zarazil. Pak se rozhodl blafovat. „Experimenty, které se prováděly v Point Loma, kde jsi sloužil.“

Greywolf sledoval Anawakovo přecházení po prodejně pohledem číhající šelmy.

„Proč mi vykládáš tyhle nesmysly?“

„Momentálně se v San Diegu zkoumají potravní návyky, chování při lovu a komunikaci, schopnost drezury, vyvádění mláďat a tak dál. Ovšem co vojáky zajímá ještě víc, to je mozek savců. Tenhle zájem trvá už od šedesátých let. V době první války v Zálivu zřejmě ožil. Ty jsi tenkrát u toho byl už pár let. Když jsi odcházel z Navy, měls hodnost poručíka a naposledy jsi byl odpovědný za delfíní oddíly MK-6 a MK-7, za dva z celkem čtyř.“

Greywolf stáhl obočí.

„No a? To vy v tom vašem výboru nemáte jiný starosti? Například situaci v Evropě?“

„Další krok v tvé kariéře by byl znamenal převzít veškerou odpovědnost za kompletní program,“ pokračoval Anawak. „Ale tys místo toho jim s tím praštil.“

„Vůbec s ničím jsem nepraštil. Vyloučili mě.“

Anawak zavrtěl hlavou. „Jacku, já se těším několika pozoruhodným privilegiím. Těm vděčím za přístup k řadě údajů, o jejichž spolehlivosti nemůže být pochyb. Tys odešel dobrovolně a já chci vědět proč.“

Vzal z pultu výtisk článku z Earth Island Journal z podal ho Greywolfovi. Ten ho krátce přelétl očima a odhodil stranou.

Pak bylo dlouho ticho.

„Jacku,“ řekl Anawak potichu. „Měl jsi pravdu. Já jsem opravdu rád, že tě vidím, ale teď potřebuju tvou pomoc.“

Greywolf se díval do země a mlčel.

„Co jsi tam tenkrát zažil? Proč jsi odešel?“

Poloviční Indián dál hleděl nepřítomně před sebe. Pak se narovnal a sepnul ruce za hlavou.

„Proč to chceš vědět?“

„Protože nám to pomůže pochopit, co se stalo s našimi velrybami.“

„To nejsou vaše velryby. Nejsou to vaši delfíni. Nic není vaše. Chceš vědět, co se děje? To je odveta, Leone! Obdrželi jsme dávno splatnou směnku. Oni už s náma nehrajou. Považovali jsme je za svůj majetek, působili jim utrpení, zneužívali je, očumovali. Už nás prostě mají plný zuby.“

„Opravdu věříš, že to všechno dělají z vlastní svobodné vůle?“

Greywolf se chystal promluvit, ale pak jen zavrtěl hlavou.

„Mě už nezajímá, proč něco dělají. Projevovali jsme o ně až moc velkej zájem. Já to nechci vědět, Leone. Já jenom chci, abyste jim dali konečně pokoj.“

„Jacku,“ řekl Anawak pomalu. „Dělají to z donucení.“

„Blbost. Kdo by…“

„Dělají to z donucení! Máme důkaz. Vlastně ti to nesmím říkat, ale potřebuju informace. Chceš je ušetřit utrpení, tak to udělej! Momentálně se jim děje mnohem větší utrpení, než si vůbec umis představit…“

„Než si umím představit?“ Greywolf vyskočil. „Co ty o tom víš? Nevíš nic!“

„Tak mi to vysvětli.“

„Já jsem…“ Obr bojoval sám se sebou. Pohyboval čelistmi. Svíral pěsti. Pak se v něm odehrála změna. Jeho tělo se uvolnilo, jakoby ochablo.

„Pojď se mnou,“ řekl. „Projdeme se.“

Chvíli šli mlčky vedle sebe. Na východním okraji městečka Greywoll zvolil stezku, která pod stromy vedla k vodě. Po pár krocích došli lei svahu. Od něj vedla rozvrzaná lávka a z ní byl nádherný výhled na drsnou krásu zátoky. Greywolf se loudal podél chatrného zábradlí a na konci lávky se posadil. Anawak udělal totéž. Z výběžku pevniny po pravé straně bylo vidět jen Davieho molo a pár domků na kůlec. Seděli tam chvíli a dívali se na hory, jejichž barvy sytě zářily v šikmém slunci pozdního odpoledne.

„Tvoje databáze není úplná,“ začal konečně Greywolf. „Oficiálně existujou čtyři skupiny, MK-4 až 7, ale je ještě pátá skupina, s krycím názvem MK-0. Navy ostatně dává přednost pojmu systém před skupinou. Každému systému připadly určité úkoly. Je pravda, že v San Diegu je vedení, ale já jsem většinu času trávil v Coronadu v Kalifornii, kde se trénovala spousta zvířat. Armáda je drží v jejich přirozeném prostředí, v zálivech a přístavních zařízeních. A vede se jim tam dobře! Dostávají pravidelně krmení a mají skvělou zdravotní péči. Lepší, než jakou si může dopřát většina lidí.“

„A tys byl odpovědný za tuhle pátou skupinu… pátý systém?“

„Děláš si mylný představy. U MK-0 je to jinak. Všeobecně má každý systém čtyři až osm zvířat s přesně definovaným zadáním. MK-4 měla například za úkol vyhledávat miny uložené na dně oceánu a označovat je. Všechno delfíni. Kromě toho se trénují, aby hlásili pokusy o sabotáž na lodích. MK-5 je oddíl lvounů, MK-6 a MK-7 taky hledají miny, ale přednostně se nasazujou jako obrana proti nepřátelským potápěčům.“

„Oni napadají potápěče?“

„Ne. Šťouchnou vetřelce nosem a přitom mu na oblek připevní svinutou šňůru, která má na konci plovák. Plovák je spojen se stroboskopickým světlem a pozici potápěče prozradí. Všechno ostatní už vyřídíme my. Podobně je to s minama. Delfíni ohlásí nález. V některých případech se potopí s magnetem, umístí ho na minu, na magnetu je přivázaný provaz a druhý konec nám delfíni vynesou nahoru. Když mina není pevně ukotvena, stačí zatáhnout za provaz. Hotovo. Kosatky a běluhy vyzvedávají torpéda z až kilometrový hloubky, to je úžasný., Nesmíš zapomenout, že hledat miny je pro člověka smrtelně nebezpečný. Ani ne tak proto, že ti může vybouchnout pod rukama, ale protože je musíš skoro vždycky hledat u břehů, kde je zrovna palba. A tebe přitom ostřelujou ze země.“

„A ty miny zvířata nezabijou?“

„Oficiálně žádný nezahynulo tímhle způsobem. Jsou pochopitelně vyjímky, ale ty jsou v rámci únosnosti. Na každej pád, o MK-0 jsem zpočátku jenom slyšel a považoval to za báchorky. Není to opravdickém systém, ale krycí název pro celou řadu programů a experimentů a ty se provádějí na různých místech vždycky s novými zvířaty. Zvířata z MK-0 taky nikdy nepřijdou do styku s ostatními, ale někdy se pro MK-0 berou zvířata z regulérních programů a pak navždy zmizí.“ Greywolf se odmlčel. „Byl jsem dobrej trenér. MK-6 byl můj první systém. Účastnili jsme se všech větších manévrů. V roce 1990 jsem převzal MK-7 a všichni mi klepali na rameno. Dali mi za mou práci metál a nakonec někoho napadlo, že bych se možná měl dozvědět o trochu víc.“

„O MK-0.“

„Samozřejmě jsem věděl, že delfíni od Navy zaznamenali první velký úspěch počátkem sedmdesátejch let ve Vietnamu, kde chránili přístavy v zálivu Cam Ranh a bránili sabotážím Vietkongu., To ti u MMS řeknou jako první a jsou na to náležitě pyšní. Ale co už ti nikdo nepoví, to jsou okolnosti, za kterých se to dělo. O Swimmer Nullification Program nepadne ani slovo. Ten už funguje trochu jinak. Delfíni se cvičí, aby nepřátelským žabím mužům stahovali masky a ploutve a vytahovali jim dýchací hadice. Je to hodně brutální, ale ve Vietnamu ještě měli na čumáku a ploutvích krátké, tenké dýky a na zádech harpunu. Co na tebe pod vodou zaútočilo, to už nebyl delfín nebo sviňucha, ale vražedný stroj., Ale to všechno je neškodný proti triku, kterýmu pak Navy propadla, když zvířatům připevnila na čumák podkožní injekce, jimiž měly narážet do potápěčů, což taky pilně činily. Problém pro zasaženýho potápěče představovalo, že injekce mu vpravila do těla nálož o tlaku tři tisíce liber na čtvereční palec kysličníku uhličitýho, tedy komprimovanou kyselinu uhličitou. Ten plyn se během pár vteřin roztáhl. Oběť explodovala. Roztrhalo ho to na kusy. Naše zvířata takhle oddělala víc než čtyřicet Vietkongů a nedopatřením taky dva Američany. Ale nějaký ztráty holt jsou všude.“

Anawak cítil, jak se mu stahuje žaludek.

„Něco podobnýho se dělo na konci osmdesátejch let v Bahrajnu,“ pokračoval Greywolf. „To jsem byl poprvé na frontě. Můj systém vzorně odváděl svoji práci, o MK-0 jsem neměl tušení. Ani o tom, že i přes nedostupný oblasti shazujou padákem, někdy i z tříkilometrový výšky, což každý zvíře nepřežilo. Jiný zas vyhazovali bez padáku z helikoptér, ale pořád ještě z dvaceti metrů. Občas posílali delfíny s minama, aby je posadili na nepřátelský ponorky. Někdy čekali, až budou delfíni dost blízko, a pak nálože odpálili dálkově. Něco jako kamikadze. O něco později jsem se o tom dozvěděl.“ Grcywolf chvíli mlčel. „Měl jsem s tím seknout už tenkrát, Leone, ale Navy byl můj domov. Byl jsem tam šťastnej. Nevím, jestli to dokážeš pochopit, ale bylo to tak.“

Anawak mlčel. Chápal to až moc dobře.

„Tak jsem se aspoň utěšoval, že patřím ke good guys. Ale vrchní velení dospělo k názoru, že by bylo do budoucna dobrý zasvětit mě do programu MK-0. Bad guys přišli na to, že jsem mimořádnej talent na zvířata.“ Greywolf si odplivl. „A měli pravdu, ti zkurvysyni, a já byl kretén, že jsem na to kejvnul, místo abych jim dal do držky. Namlouval jsem si, že válka už je zkrátka taková. Lidi padají ve zteči, šlapou na miny, střílí se po nich nebo je sežehne plamen. Tak jaký lamentování pro pár delfínů? A tak jsem se dostal do San Diega, kde se zrovna pracovalo na osazování kosatek nukleárními hlavicemi…“

„Jak prosím?“

Greywolf se na něj podíval. „Divíš se? Já už jsem se dávno odnaučil něčemu se divit. Existujou projekty na vysílání kosatek s něčím takovým. Taková hlavice váží sedm tun a tu dospělá kosatka vleče míle, až do nepřátelskýho přístavu. Zastavit velrybu-atomovýho zabijáka není možný. Nevím, jak se od tý doby dostali daleko, ale odhaduju, že už to dneska není problém. Tenkrát jsme ještě trčeli v pokusným stadiu. V tý souvislosti jsem byl svědkem jinejch pokusů. Navy ráda ukazuje novinářům video, na kterým delfíni vyplouvají s ostrou minou v tlamě a radostně ji zase přinesou nazpátek, místo aby ji položili pod prdel kapitánovi ruský ponorky, pro kterou byla původně určená. Na tomhle Navy staví svoje tvrzení, že žádný zabijáčky komanda neexistujou. Tohle se skutečně děje, i když zřídka. V nejhorším případě vyletí do vzduchu člun s tříčlennou posádkou. To Navy unese. To jí nezabrání v takovejch pokusech pokračovat.“ Greywolf udělal přestávku. „Něco jinýho je, když nukleární velrybu neudržíš přesně v kursu. Když se ti vrátí a ta věc je ostrá, tak máš problém. Navy může vyslat kosatek, kolik chce, ale musí zabezpečit, aby velryby nedostaly blbej nápad. A nejlepší způsob, jak zabránit blbejm nápadům, je vůbec žádný nápady nepřipustit.“

„John Lilly,“ zamumlal Anawak.

„Kdo?“

„To byl jeden badatel. Už dávno, v šedesátých letech prováděl pokusy s mozky delfínů.“

„Vzpomínám si, že tohle jméno jednou padlo,“ řekl Greywolf zamyšleně. „Na každej pád jsem byl v San Diegu svědkem, jak delfínům vysekávali hlavy majzlíkem. To bylo v roce 1989. Vysekávali jim malý díry do lebeční klenby. Delfíni byli při plným vědomí a dost silnejch chlapů je muselo držet, protože se pořád pokoušeli seskočit ze stolu. Vysvětlovali mi, že to není kvůli bolestem, ale že jim leze na nervy to bušení. Ta procedura ve skutečnosti opravdu není tak bolestivá jak navenek vypadá. Těmi dírami jim zaváděli elektrody, aby mohli elektrickými podněty stimulovat mozek.“

„Ano, to je John Lilly!“ vykřikl Anawak vzrušeně. „Ten se pokoušel sestavit něco za způsob mapy mozku.“

„Věř mi, že Navy si pořídila svoje vlastní mapy,“ řekl Greywolf hořce. „Bylo mi z toho blbě, ale držel jsem hubu. Ukazovali mi delfína, kterej plaval v nádrži a na zádech měl zařízení, něco jako uzdu. Dokázali řídit zvíře elektrickými signály. Bylo to úžasný, to se jim musí nechat. Uměli delfína přimět, aby plaval nalevo nebo napravo, skákal, byl agresivní nebo napadal atrapy potápěčů, dovedli ho přimět k útěku i navodit stav klidu. Jestli s nimi delfín spolupracoval nebo ne, to už nehrálo žádnou roli. Tenhle delfín už žádnou vlastní vůli neměl. Fungoval jako hračka pro děti, autíčko řízený vysílačkou., Byli z toho děsně nadšení. Všechno to vypadalo, že to bude obrovskej úspěch. V jedenadevadesátým jsme byli na cestě do Perskýho zálivu a brali jsme s sebou dva tucty dálkově řiditelných delfínů. V San Diegu zatím paralelně pracovali na nukleárních velrybách. Pořád ještě jsem v tom jel, držel jsem hubu a říkal si, že moji delfíni hledají miny, že je dobře krmím a mazlím se s nima. Tlačili na mě, abych aktivně vstoupil do MK-0, a mně se nějak podařilo vyžádat si čas na rozmyšlenou., Čas na rozmyšlenou, to v armádě nemají rádi, součástí toho je slovo myslet! Ale dobře, přistoupili na to. Propluli jsme Gibraltarskou úžinou a provedli plno zkoušek na otevřeným moři. Zpočátku to klapalo. Ale pak nastaly první problémy. V laboratořích a akváriích v San Diegu řízení na dálku fungovalo bezvadně, ale na otevřeným moři byli delfíni vystaveni dalším podnětům. Množily se výpadky. Ve volný přírodě to zkrátka neklapalo, každopádně ne tak, jak si to vedení pro jektu představovalo. Ze zvířat se stalo bezpečnostní riziko. Zpátky do Ameriky jsme je dopravit nemohli, a do Zálivu je nikdo vzít nechtěl., Zakotvili jsme u Francie. Tam je partnerský institut, ve kterým francouzští experti spolupracovali na MK-0. Francouzi nejsou zrovna naši nejlepší kamarádi, ale o životě v moři toho vědí hodně, a tak jsme uzavřeli alianci. Doufali jsme v odpověď na pár otázek. Přijal nás člověk jménem René Guy Busnel a byl mi představen jako šéf zasloužilé Laboratoire d’Acoustique Animale. Slíbil, že se podívá na naše problémy, a pozval nás na exkurzi. Hned v první z těch zasloužilejch laboratoří nám předváděli delfína, který byl uvězněn v zařízení na způsob svěráku a totálně zmrzačený. Ze zad mu vyčníval nůž dlouhej jako ruka. Neptal jsem se, proč to udělali, ale byl jsem u toho, když nám jeden asistent předával pamětní list institutu, který podepsali krví delfína, a všichni se tomu smáli.“

Greywolf se zarazil. Z hloubi jeho mohutného hrudního koše se vydral mocný zvuk, něco jako gigantický povzdech.

„Busnel žvanil něco o experimentování s mozkem a došel k závěru, že takhle to nepůjde. Vedoucí projektu evidentně to či ono přehlédl nebo něco špatně odhadl, co já vím. Když jsme byli zpátky na palubě, drželi jsme válečnou poradu a rozhodli se, že se těch delfínů zbavíme. Jednoduše jsme je vypustili do moře, a když byli několik set metrů od lodi, někdo stiskl knoflík., Namontovali jim do postroje s elektrodama rozbušku, která měla zabránit tomu, aby se technika dostala do rukou nepřítele. Ne moc silnou, jenom aby odpálila postroj a elektrody. Delfíni přitom byli usmrcený. Potom jsme pluli dál.“

Greywolf se kousl do spodního rtu. Potom se podíval na Anawaka.

„To jsou ti delfíni, co byli vyplavení na francouzský břehy. Tvoje zpráva z Island Earth. Tak, teď to víš.“

„A ty jsi…“

„Řekl jsem jim, že už toho bylo dost. Pokoušeli se mě zlomit, ale marně. Pochopitelně se jim nelíbilo, když si museli zapsat do lejster, že jeden z jejich nejlepších trenérů delfínů podal žádost o propuštění nejmenovaných důvodů. Na to se hned vrhnou stovky pisálků a taky televize, však to znáš. Nakonec jsme se dohodli na tom, že mi dají kupu prachů a já se za to nechám propustit ze zdravotních důvodů. Já jsem vlastně bojový potápěč. S ochablostí srdečního svalu to můžeš pověsit na hřebík. Když tě propustí kvůli srdeční vadě, nikdo se na nic blbě neptá. A byl jsem z toho venku.“

Anawak se mlčky díval do zátoky.

„Já nejsem vědec jako ty,“ řekl Greywolf tiše. „Rozumím delfínům a umím s nima zacházet, ale nemám páru o neurologii a podobnejch kravinách. Já už jen nesnesu, když se někdo moc okatě zajímá o velryby nebo o delfíny, to je všechno. I kdyby si je chtěl jenom vyfotit. Já to nesnesu a nic na tom nezměním.“

„Shoemaker si dodnes myslí, že nám chceš zasadit ránu.“

Greywolf zavrtěl hlavou.

„Chvíli jsem si myslel, že whale watchingbu.de v pořádku, ale vidíš sám, že to nefungovalo. Tak jsem se vyhodil sám. Akorát jsem to zařídil, abyste mě vyhodili vy.“

Anawak si podepřel bradu rukama.

Bylo tu krásně. Neuvěřitelně krásná byla ta zátoka s horami, i celý ostrov, až to skoro bolelo.

„Jacku,“ řekl po chvíli. „Budeš si to muset v hlavě přerovnat. Stane se to zas. Tvoje velryby se nemstí. Nepředložily nám účet. Jsou řízeny. Někdo s nimi provádí svůj vlastní program MK-0. Je to ještě horší než všechno, co s nimi kdy dělala Navy.“

Greywolf neodpovídal. Konečně se zvedli z lávky a šli mlčky lesní cestou zpátky do Tofina. U Davies Whaling Station se Greywolf zastavil.

„Krátce před svým odchodem jsem slyšel, že pokusy s nukleárními velrybami zaznamenaly veliký pokrok. V tý souvislosti padlo jedno jméno. Jednalo se o neurologii nebo tak něco, nazývali to neuronový computer. Říkali, že k dokonalýmu ovládnutí zvířat je třeba vycházet z myšlenek jistýho Kurzweila. Profesor doktor Kurzweil. Napadlo mě, že ti to prostě řeknu. Nemám tušení, jestli ti to bude něco platný.“

Anawak zapřemýšlel.

„Bude,“ řekl. „Věřím, že ano.“

Château Whistler, Kanada

Brzy zvečera zaklepala Weaverová na dveře Johansonova pokoje. Jak bylo jejím zvykem, zmáčkla hned kliku a chtěla vejít, ale dveře byly zamčené.

Viděla ho přece, když se vrátil z Nanaima. Johanson se chtěl sejít s Bohrmannem. Weaverová sjela výtahem do vestibulu, kde ho našla sedět v baru společně s Němcem a Stanleym Frostem. Skláněli se nad diagramy a bouřlivě diskutovali.

„Ahoj!“ Weaverová k nim přistoupila. „Pokročili jste?“

„Zasekli jsme se,“ řekl Bohrmann. „Máme v rovnici pořád ještě několik neznámých.“

„Ale, těm se dostaneme na kobylku,“ zavrčel Frost. „Bůh nehraje v kostky!“

„To řekl Einstein,“ poznamenal Johanson. „A neměl pravdu.“

Bůh nehraje v kostky!

Weaverová chvíli čekala. Pak oslovila Johansona. „Mohla bych, promiň, že ruším, ale mohla bych s tebou chvilku mluvit mezi čtyřma očima?“

Johanson váhal.

„Teď hned? Zrovna probíráme Stanův scénář. A potíme se nad ním strachem.“

„To mě mrzí.“

„Proč se k nám nepřidáš?“

„Nemůžeš se z toho vyvlíknout aspoň na pár minut? Bude to jen chvilka.“ Pak se usmála na všechny kolem. „Potom se k vám přidám, nechám si předvést všechny simulace a budu vám drásat nervy jako ten nejvšetečnější rozumbrada.“

„To je úchvatná představa,“ ušklíbl se Frost.

„Tak kam?“ zeptal se Johanson, když se zvedli od stolu.

„To je fuk. Třeba do haly.“

„Je to něco důležitýho?“

„Důležitýho? To je slabý slovo.“

„Dobrá.“

Vyšli ven. Slunce už bylo nízko. Jak zapadalo, Câhteau a zasněžené vrcholky hor se zalily načervenalým světlem. Helikoptéry před hotelem vypadaly jako obrovský hmyz ve stavu klidu. Procházeli se kousek směrem k Whistler Village. Weaverové to najednou bylo celé trapné. Ostatní si museli myslet, že ona a Johanson spolu mají nějaké tajnosti, ale opravdu si jenom potřebovala poslechnout jeho názor. Chtěla mu přenechat rozhodnutí, kdy vyrukuje s jejich společnou teorií před štábem, a k tomu patřilo, aby ho předem informovala.

„Jaký to bylo v Nanaimu?“ zeptala se.

„Hrůza.“

„To znamená, že Long Island zaplavili krabi zabijáci.“

„Krabi se zabijáckými řasami,“ řekl Johanson. „Podobnými jako v Evropě, ale mnohem jedovatějšími.“

„To vypadá na novou vlnu útoků.“

„Ano. Olivieraová, Fenwick a Rubin se pak pustili do analýzy.“ Johanson si odkašlal. „Všechna čest tvému zájmu, ale co jsi mi vlastně chtěla říct?“

„Celý den jsem studovala data ze satelitů. Pak jsem srovnávala radarová vyhodnocení s multispektrálními snímky. Byla bych ráda stáhla data ještě z Bauerových drifterů, ale ty nic nehlásí. I tak to stačilo. Víš, že se mořská hladina v okrajových oblastech velkých oceánských vírů zvedá do výšky?“

„Slyšel jsem o tom.“

„Jednou takovou oblastí je Golfský proud. Bauer se domníval, že právě v téhle oblasti se něco děje. Nenašel znovu severoatlantický komín, do kterého se voda propadá, a usuzoval z toho, že chování proudů je něčím narušeno, ale nebyl si tím úplně jistý.“

„No a?“

Weaverová se zastavila a dívala se na Johansona. „Propočítala jsem to, porovnala, propočítala, porovnala, zpochybnila, zamyslela se nad tím a znovu přepočítala. Vzedmutí Golfského proudu zmizelo.“

Johanson se zamračil. „Ty myslíš…“

„Vír se už netočí jako dřív, a když se vedle toho podíváš na spektrální snímky, zjistíš, že úměrně tomu se snížila teplota. Je to mimo jakoukoli pochybnost, Sigure. Čeká nás nová doba ledová. Golfský proud přestal proudit. Evropa ho zastavila.“

Bezpečnostní rada

„To je neskutečné svinstvo! Za to někdo zaplatí!“ Prezident chtěl vidět krev.

Dorazil do Offutt Air Force Base a ze všeho nejdřív svolal radu bezpečnosti státu na videokonferenci zajištěnou proti odposlechu. V taktické místnosti Bílého domu seděli viceprezident, ministr obrany a jeho náměstek, ministryně zahraničí, prezidentův poradce pro bezpečnost, ředitel FBI a předseda rady náčelníků štábů. Z centrály pro boj proti terorismu byli připojeni v místnosti bez oken, hluboko v nitru hlavního stanu CIA na řece Potomaku, ředitel úřadu, Depu ty Direktor for Operations a ředitel Counterterrorism Center. Vrchní velitelka Central Command generálka Judith Li a náměstek ředitele CIA Jack Vanderbilt tvořili zbytek kompletní sestavy. Seděli v provizorním War Roomuv Château před řadou obrazovek, na kterých viděli ostatní účastníky zasedání. Většina z nich měla zuřivě odhodlaný výra, pár jich vypadalo spíš bezradně.

Prezident se nikterak nenamáhal skrývat svůj vztek. Viceprezident mu dopoledne předestřel svou vizi: pověřit vedením krizového kabinetu náčelníky štábů, ale prezident trval na tom, že radu bezpečnosti státu povede sám. V žádném případě si nechtěl nechat vzít z rukou rozhodovací moc.

Tím jednal plně v intencích Li.

Hierarchie poradců nebyla pro Li tím nejdůležitějším. Nejvyšší vojenskou funkci zde představoval předseda rady náčelníků štábů. Byl hlavním vojenským poradcem prezidenta a také on měl svého náměstka. Každý blb měl svého náměstka. Li ovšem věděla, že prezident rád naslouchá jí, a to ji naplňovalo pýchou. Vize její budoucí životní dráhy se zpřítomňovala s každou vteřinou, dokonce i teď, když plně soustředěna sledovala průběh zasedání. Z velící generálky to dotáhne na předsedkyni rady náčelníků štábů. Současný předseda byl nedlouho před odchodem z úřadu a jeho náměstek byl prokazatelná nula. Potom by mohla udělat politické kolečko jako ministryně zahraničí nebo obrany a nakonec se nechat kandidovat do prezidentských voleb. Když svou práci odvede dobře, to znamená plně v zájmu Spojených států, její zvolení bude jisté. Svět stál na okraji propasti, Li byla na počátku vzestupu.

„Stojíme proti neviditelnému nepříteli,“ řekl prezident. „Někteří jsou názoru, že se musíme zaměřit na tu část lidstva, odkud nebezpečí patrně hrozí. Jiní zas pochybují, že by za tím bylo víc než jen nahromadění tragických přirozených procesů. Co mě se týče, nechci žádné dlouhé přednášky, ale konsensus, abychom byli schopni jednat. Chci vidět plány, chci vědět, kolik to bude stát a jak dlouho to potrvá.“ Prezident přimhouřil oči. Stupeň jeho zuřivosti a odhodlání byli i možné odečítat z toho, nakolik přivíral oči. „Já osobně těm pohádkám o zblázněné přírodě nevěřím. Jsme ve válce. To je můj názor. Amerika je ve válce, takže co podnikneme?“

Předseda rady náčelníků štábů řekl, že je třeba přejít z obrany do útoku. Znělo to velice odhodlaně. Ministr obrany se na něj zamračil.

„Na koho chcete zaútočit?“

„Existuje někdo, na koho zaútočíme,“ odpověděl předseda rady rozhodně. „Toho teprve vypátráme.“

Viceprezident dal na srozuměnou, že žádné konkrétní seskupení v současné době není schopno provést teroristický útok takového kalibru.

„A když, tak za tím stojí některá země,“ řekl. „Nebo politická oblast. Možná víc států, co já vím. Tuhle myšlenku formuloval jako první Jack Vanderbilt a já něco takového považuji za možné. Myslím, že bychom měli svou pozornost zaměřit na to, kdo by mohl být něčeho takového schopen.“

„Někteří by toho schopni byli,“ pronesl ředitel CIA.

Prezident přikývl. Poté co mu před nástupem do úřadu ředitel udělal dlouhou přednášku o the good, the bod and the ugly v CIA, pohlížel prezident na svět jako na masu bezbožných zločinců, kteří plánují zánik Spojených států amerických. Na jeho odhadu bylo dost pravdy.

Přesto poznamenal: „Je otázka, jestli musíme hledat jen v řadách našich klasických nepřátel. Byl napaden celý svobodný svět, nejenom Amerika.“

„Svobodný svět?“ Ministr obrany zafuněl. „To jsme přece mý. Evropa je částí svobodné Ameriky. Japonská svoboda je americká svoboda. Kanada, Austrálie… Když nebude svobodná Amerika, nebudou svobodní ani oni.“ Bouchl pěstí na list papíru, který měl položený před sebou. Na něm byly shrnuty denní poznámky. Ministr byl přesvědčen, že žádná situace není tak složitá, aby se nevešla na jeden papír. „Jenom pro pořádek: biologickými zbraněmi disponuje Izrael a my, to jsou ti hodní. Potom Jihoafrická republika, Čína, Rusko a Indie, ti jsou oškliví. Mimoto Severní Korea, Irán, Irák, Sýrie, Libye, Egypt, Pákistán, Kazachstán a Súdán. Ti jsou zlí. A tohle je biologický útok.“

„Mohou v tom hrát roli i chemické komponenty,“ řekl náměstek ministra obrany. „Nebo ne?“

„Pomalu.“ Ředitel CIA zvedl ruce. „Vyjděme z toho, že takovéhle akce jsou spojeny s velkými penězi, výdaje na ně jsou nekřesťansko. Chemické zbraně jsou levné a dají se snadno pořídit, ale tenhle biologickej sajrajt vyžaduje enormní zdroje. A taky nejsme slepí. Pákistán a Indie s námi spolupracujou. Vyškolili jsme víc než stovku pákistánských agentů pro tajné operace. V Afghánistánu a v Indii pracují desítky agentů CIA a část z nich má skvělé kontakty. Jižní půlku světa můžeme vynechat. V Súdánu máme paravojenské jednotky, které spolupracují s tamní opozicí, a v Jižní Africe máme ve vládě naše lidi. Odnikud odtud nepřišlo hlášení, že se rozjelo něco velkého. Musíme se tedy podívat, kam poslední dobou tekly obrovské peníze a kde byl) zpozorovány nějaké aktivity. Naším úkolem je vymezit pole, a ne počítávat všechny padouchy světa.“

„K tomu mohu jen poznamenat,“ ozval se ředitel FBI, „že žádné peníze netečou.“

„Co tím myslíte?“

„Víte, že prováděcí nařízení o sledování teroristických finančních zdrojů umožňuje dalekosáhlý vhled. Ministerstvo financí má dost přesný přehled, kde se převáděly velké sumy.“

„No a?“ zeptal se Vanderbilt.

„Nikde. Ani v Africe, na Dálném nebo Blízkém východě. Nic nenaznačuje, že by do toho byla některá země zapletená.“

Vanderbilt si odkašlal. „Věší nám bulíky na nos,“ řekl. „Přece o tom nebudou psát do Washington Post.“

„Opakuju, že nemáme…“

„Je mi líto, jestli někomu seberu iluze,“ nenechal ho Vanderbilt ani domluvit, „ale myslí si někdo vážně, že ten, kdo je schopen rozbít Severní moře a otrávit New York, bude našim lidem ukazovat kufříky plný peněz?“

Prezidentovy oči se zúžily na pouhé štěrbiny.

„Svět se mění,“ řekl. „A v takovém světě očekávám, že budeme schopni nahlédnout do každého kufříku. Máme na vybranou: buď jsou ti neřádi tak chytří, nebo jsme my tak blbí. Ale pak je naším úkolem být chytřejší. Odteď.“ Prezident se podíval na ředitele protitero-ristického oddělení. „Nuže, jak jsme chytří?“

Ředitel pokrčil rameny. „Poslední, co jsme dostali, je varování Indů před pákistánskými džihádisty, kteří chtějí vyhodit do vzduchu Bílý dům. Ty lidi už známe. Žádné nebezpečí nehrozí. Ostatně jsme to věděli už předtím a sledovali jsme různé finanční transakce. Global Response Center shrnuje každý den hory informací o mezinárodním terorismu. Je to pravda, pane prezidente. Neděje se nic, o čem bychom se nedozvěděli.“

„A momentálně je klid?“

„Klid není nikdy. Ale to, co se děje, nebylo zřejmě připravováno ani financováno., Uznávám, že to nemusí nic znamenat.“

Prezidentův pohled setrval vteřinu na mluvčím a pak se stočil dál, k řediteli pro tajné operace.

„Očekávám zdvojnásobené úsilí vašich lidí,“ řekl ostře. „A je mi fuk, na kterých zahraničních postech nebo opěrných bodech se flákají. Američtí občané neutrpí újmu jenom proto, že někdo neudělal domácí úkoly.“

„Samozřejmě, pane.“

„Připomínám ještě jednou, že na nás zaútočili. Jsme ve válce! A já chci vědět s kým.“

„Podívejme se na Blízký východ!“ vykřikl Vanderbilt netrpělivě.

„To už děláme,“ řekla Li vedle něj.

Tlustý muž vzdechl, aniž by se na ni podíval. Dobře věděl, že Li je jiného názoru.

„Můžeme se samozřejmě sami uhodit do obličeje, abychom vzbudili dojem, že jsme byli zbiti,“ řekla Li. „Ale je to věrohodné? Když poškozujeme některé životně důležité zájmy zemí, které o nás nesmýšlejí dobře, byla by hloupost namlouvat si, že ty země budou škodit samy sobě. Pokud na nás mají spadeno, troška teroru na jiném konci světa má smysl, protože odvede pozornost od toho, že je namířen proti Spojeným státům. Ale tohle není ten případ.“

„My jsme jiného názoru,“ pronesl ředitel CIA.

„Já vím. A tohle je můj názor: my nejsme hlavním cílem. Děje se toho příliš mnoho a je to příliš obludné. Jaké by to byly šílené náklady, dostat pod kontrolu tisíce zvířat a vypěstovat miliony nových organismů, vyvolat tsunami v Severním moři, sabotovat rybolov. Austrálie a Jižní Amerika jsou zamořeny medúzami. Na tom nikdo nemůže nic získat, ekonomicky ani politicky. A děje se to, ať se to Jackovi líbí nebo ne, také na Blízkém východě. A já se zdráhám obviňovat z toho Araby.“

„Potopilo se pár nákladních lodí,“ zavrčel Vanderbilt. „Na Blízkým východě.“

„Víc než pár.“

„Třeba máme co činit s kolosálním šílencem?“ navrhla ministryně zahraničí. „Se zločincem.“

„To spíš,“ řekla Li. „Někdo takový může pod pláštíkem počestnosti nepozorovaně převádět obrovské sumy a využívat veškeré technologické prostředky. Řekla bych, že bychom patrně měli uvažovat v této kategorii. Někdo něco vynalézá. Musíme tedy vynalézt něco proti tomu. Někdo na nás poslal červy. Musíme vymyslet něco proti červům. Někdo pěstuje zabijácké kraby, jedovaté řasy a substance. Musíme učinit protiopatření.“

„Jaká protiopatření jste učinili?“ zeptala se ministryně zahraničí,

„Zatím jsme…,“ začal ministr obrany.

„Zatím jsme uzavřeli velký New York,“ skočila mu do řeči Li, která nesnášela, když se někdo chlubil jejím peřím. „A právě jsem se dozvěděla, že nebezpečí invaze krabů do Washingtonu je třeba brát vážně. Za to vděčíme bezpilotnímu průzkumu. Vyhlásíme karanténu i ve Washingtonu. Osazenstvo Bílého domu bude muset následovat prezidentova příkladu a po dobu trvání krize se přemístit jinam. V okruhu všech měst na pobřeží jsem nechala rozmístit jednotky s plamenomety. Kromě toho uvažujeme o chemickém protiúderu.“

„Ale co je s ponorkami, ponornými roboty a tak dál?“ chtěl vědět ředitel CIA.

„Vůbec nic. Všechno, co spustíme do moře, za chvilku beze stopy zmizí. Tam dole už nemůžeme nic kontrolovat. ROV jsou se světem nad hladinou spojeny pouze kabelem, a ten pravidelně vytahujeme rozervaný z vody poté, co kamery zachytily modré světlo. Co se stalo s AUV, o tom nevíme vůbec nic. Čtyři odvážní ruští vědci se minulý týden spustili v ponorce MIR. V tisíci metrech do nich něco narazilo a ztroskotali.“

„To znamená, že jim vyklízíme pole.“

„Momentálně se pokoušíme oblasti napadené červy pročesávat vlečnými sítěmi. Mimoto napínáme sítě před pobřežím jako dodatečné opatření, které má zabránit invazi na pevninu jako tomu bylo na Long Islandu.“

„To se mi zdá poněkud zastaralé.“

„Jsme napadáni stejně zastaralým způsobem. Kromě toho jsme u Vancouver Islandu začali svírat velryby do kleští. Budeme je ohlušovat ze Surtassu LFA. Ta zvířata něco řídí, my tedy nařídíme něco proti nim, až jim z toho rámusu prasknou lebky. Uvidíme, kdo bude mít navrch.“

„To zní dost uboze, Li.“

„Jestli máte lepší nápad, já ho jen uvítám.“

Chvíli nikdo nic neříkal.

„Pomůže nám satelitní sledování?“ zeptal se prezident.

„Omezeně.“ Deputy Director for Operations zavrtěl hlavou. „Armáda je vybavena na vypátrání odstavených tanků zamaskovaných větvemi, ale jen málo systémů schopných zachytit něco o velikosti kraba. Dobře, máme KH-12 a novou generaci satelitů Keyhole. Kromě toho Lacrosse e a Evropané nám pomáhají s Topex/Poseidonem a SAR-Lupe. Ale ty pracují s radarem. Problém je, že takové maličkosti zaznamenáme, pouze když se k nim nazoomujeme. To znamená, že se soustředíme jenom na malý výřez. Dokud nevíme, co kde z moře leze, můžeme se taky dívat někam úplně jinam. Li navrhla nasadit nepilotovaná letadla bez posádky, aby hlídkovala nad pobřežím. Já to považuju za dobrý nápad, ale ani průzkumné letouny nevidí všechno. NRO a NSA dělají, co můžou. Snad se dostaneme dál při vyhodnocování zachycených zpráv. Vytáhli jsme všechny rejstříky SIGINTu.“

„Třeba právě tohle je náš problém,“ řekl prezident zvolna. „Třeba bychom se měli trochu víc zaměřit na HUMINT.“

Li potlačila úsměv. HUMINT patřil k prezidentovým oblíbeným pojmům. V bezpečnostním žargonu znamenal SIGINT Signals Intelligence a tento pojem zahrnoval opatřování zpráv ze všech technických komunikačních prostředků. HUMINT označoval získávání zpráv klasickou špionáží, Human Intelligence. Prezident byl víc rustikálního než technického zaměření a byl prodchnut pionýrským duchem otců zakladatelů. Rád každému viděl do očí. Třebaže velel technicky naprosto dokonale vybavené armádě, představoval si, že zvěd plížící se houštím zmůže víc než satelity.

„Nasaďte hlavy,“ řekl. „Leckdo se rád schovává za řídicí pult a počítačové programy. Chci, aby se méně programovalo a víc myslelo.“

Ředitel CIA přiložil špičky prstů k sobě.

„Nuže,“ pronesl. „Snad bychom blízkovýchodní hypotéze neměli přikládat takový význam.“

Li se podívala na Vanderbilta. Zástupce ředitele CIA zíral dopředu.

„Asi jste předběhl moc daleko, Jacku,“ řekla tak tiše, aby to slyšel jenom Vanderbilt.

„Buďte zticha!“

Li se předklonila. „Nepromluvíme si taky o něčem pozitivním?“

Prezident se usmál.

„Cokoli pozitivního nám přijde vhod, Jude.“

„No, jednou to všechno skončí. Na konci bude záležet, kdo vyhrál. Každopádně bude svět vypadat jinak, až bude po všem. Do té doby bude řada zemí destabilizována, i takové země, jejichž destabilizace je v našem zájmu. Tohoto efektu ale lze využít. Myslím tím, že svět je ve strašné situaci, ale krize je jen jiné slovo pro šanci. Když aktuální vývoj povede ke zhroucení některého režimu, který se nám nezamlouvá, nebude to naše vina, ale my tam pak můžeme poslat pomoc a později dosadit správné lidi.“

„Hm,“ udělal prezident.

Ministryně zahraničí chvíli uvažovala a pak řekla:

„V tomto duchu pak ovšem otázka nezní, kdo válku vede, nýbrž kdo ji vyhraje.“

„Myslím, že civilizovaný svět musí bok po boku bojovat proti neviditelnému nepříteli,“ potvrdila Li. „Společně. Když to bude takhle pokračovat, beztak budou všechny spolky hledat oporu v OSN. To je předběžně v pořádku, všechno ostatní by byl špatný signál. My bychom se neměli vnucovat, ale být připraveni. Nabídnout spolupráci., Ale zvítězit bychom měli nakonec my. A prohrát by měli všichni, kdo nás v minulosti ohrožovali nebo byli proti nám. Čím rozhodněji ovlivníme výsledek aktuální situace, o to jasněji se budou později přidělovat role.“

„Jasné stanovisko, Jude,“ řekl prezident.

Kolem stolu bylo vidět souhlasné přikyvování smíšené s lehkou rozmrzelostí. Li se pohodlně opřela. Řekla toho dost. Víc než připouštěla její pozice, ale účinkem se to neminulo. Zametla s pár lidmi, jejichž hlavním úkolem bylo říkat právě takovéhle věci. Ale to nehraje roli. Do Offuttu to dorazilo.

„Dobrá,“ řekl prezident. „Myslím, že si tento návrh schováme do zásuvky pro příhodný okamžik, ale ta zásuvka by měla zůstat pootevřená. V žádném případě nesmíme u světové veřejnosti vzbudit dojem, že nám jde o převzetí vedení., A jak si vedou vaši vědci, Jude?“

„Myslím, že je to náš největší kapitál.“

„Kdy uvidíme výsledky?“

„Zítra se zase všichni sejdou. Nařídila jsem majoru Peakovi návrat, aby byl u toho. Krizovou situaci v New Yorku a Washingtonu může řídit odsud.“

„Měl bys pronést řeč k národu,“ řekl prezidentovi viceprezident. „Je na čase, aby ses projevil.“

„Ano, to je pravda.“ Prezident udeřil do stolu. „Ať komunikační týni nasadí pisálky. Chci něco upřímného. Žádný ujišťovací blábol, a co, co dodá naději.“

„Zmíníme některé nepřátele?“

„Ne, pojednáme to jako přírodní katastrofu. Ještě jsme natolik nepokročili, a lidé jsou zneklidněni víc než dost. Musíme je ujistit, že uděláme vše, co je v lidských silách, abychom je ochránili., A že je to v naší moci. Že máme prostředky a možnosti., Že jsme na všechno připraveni. Amerika je nejen nejsvobodnější zemí světa, ale taky nejbezpečnější, ať si leze z moře co chce. Tohle musí lidé vědět. Ať se děje cokoli., A já vám všem doporučím ještě něco. Modlete se. Modlete se k Bohu. Toto je Jeho země a On stojí při nás. On nám dodá sílu, abychom všechno zvládli v našem duchu.“

New York, USA

Nezvládneme to.

Salomon Peak měl jen tuto jedinou myšlenku, když nastoupil do helikoptéry. Nejsme připraveni. Nemáme nic, čím bychom té hrůze mohli vzdorovat. Nezvládneme to.

Helikoptéra se zvedala z heliportu na nočním Wall Streetu a mířila přes Soho, Greenwich Village a Chelsea na sever. Město jasně svítilo, ale bylo vidět, že něco není v pořádku. Spousta ulic se topila v záplavě světel, ale nebyl tu žádný plynulý provoz. Odtud shora byly jasně vidět rozměry celého toho chaosu. New Yorku vládly bezpečnostní síly OEM a armáda. Neustále přistávaly a startovaly vrtulníky. Také přístav byl uzavřen. Pouze vojenské lodě křižovaly po East River. A čím dál víc lidí umíralo.

Byli bezmocní. Nemohli proti tomu nic dělat. OEM sice vždycky zveřejňoval ve velkém předpisy a rady, jak se má obyvatelstvo chovat v případě katastrofy, ale dosavadní varování a veřejná cvičení v tomto případě nebyla nic platná. Kanystry s pitnou vodou, které bývaly k dispozici každé domácnosti, nebyly připraveny. A kde přece jen byly, umírali lidé na jedy, které v podobě plynů vystupovaly z kanalizace nebo umyvadel, záchodů a myček na nádobí. Jediné, co by Peak byl mohl udělat, bylo prokazatelně zdravé lidi přestěhovat z nebezpečné zóny do obrovských táborů pod karanténou a tam je držet. New York se proměnil ve smrtelnou zónu. Školy, kostely a veřejné budovy byly přeměněny na nemocnice, okruh kolem města byl jako gigantické vězení.

Peak se podíval napravo.

V tunelu pořád ještě hořelo. Řidič vojenské cisterny si nepřipevnil dýchací masku předpisově a při plné rychlosti ztratil vědomí. Jel v konvoji. Nehoda spustila řetězovou reakci, při níž explodovaly desítky vozidel. Momentálně byla v tunelu teplota jako uvnitř sopky.

Peak si dělal výčitky, že té nehodě mohl zabránit. Nebezpečí nákazy bylo v tunelu pochopitelně mnohem větší než v ulicích města, kde jedy mohly stoupat vzhůru. Ale jak by byl mohl být všude zároveň? A čemu vlastně mohl zabránit?

Jestli vůbec existovalo něco, co Peak z hloubi duše nenáviděl, pak to byl pocit bezmocnosti.

A teď se to rozjíždělo i ve Washingtonu.

„Nezvládneme to,“ řekl Li do telefonu.

„Musíte,“ zazněla jediná odpověď.

Přeletěli Hudson River a zamířili k Hackensack Airport, kde na Peaka čekal vojenský stroj, aby ho přepravil do Vancouveru.

Světla Manhattanu zmizela za letadlem. Peak si kladl otázku, jestli zítřejší shromáždění vůbec k něčemu bude. Doufal, že přinese aspoň nějaký medikament, který ten horor v New Yorku ukončí, ale něco ho varovalo, aby si nedělal naděje. Říkal mu to jeho vnitřní hlas a ten míval pravdu.

V lebce mu dunělo v rytmu hluku motorů.

Peak se zaklonil a zavřel oči.

Château Whistler, Kanada

Li byla navýsost spokojená.

Samozřejmě že by měla být vzhledem k rýsujícímu se Armageddonu spíš otřesena. Ale den proběhl až příliš skvěle. Vanderbilt přešel do defenzivy a prezident naslouchal jí. Po nekonečných telefonátech si ujasnila status quo zániku světa a netrpělivě čekala na spojení s ministrem obrany. Chtěla s ním probrat nasazení lodí, jež následujícího dne měly vyrazit do prvního útoku sonarem. Ministr obrany ale trčel na poradě. Li zbývalo pár minut, a tak hrála Schumanna před kulisou nádherné hvězdné oblohy.

Bylo krátce před druhou hodinou v noci. Zazvonil telefon. Li vyskočila a zvedla ho. Čekala Pentagon a byla trochu zaražená tím, čí li Lis místo toho slyšela.

„Doktor Johanson! Co pro vás mohu udělat?“

„Máte čas?“

„Kdy? Teď?“

„Rád bych s vámi mluvil mezi čtyřma očima, paní generálko.“

„Teď se mi to moc nehodí. Musím vyřídit pár telefonátů. Co takhle za hodinu?“

„Vy nejste zvědavá?“

„Napovězte mi trochu.“

„Myslela jste si, že mám svou teorii.“

„Ano, správně!“ Li vteřinku rozvažovala. „Dobrá, Tak přijďte.“

S úsměvem položila sluchátko. Přesně takhle to čekala. Johanson nebyl ten typ, který protahuje termíny do samého konce, a byl příliš zdvořilý na to, aby je nedodržel. On chtěl určit okamžik, i kdyby to mělo být v noci.

Li zavolala centrálu. „Posuňte mi spojení s Pentagonem o půl hodiny.“ Krátce se zamyslela a opravila se: „Ne, o hodinu.“

Johanson jí bude mít hodně co povídat.

Vancouver Island

Po Greywolfově líčení Anawaka poprvé přešla chuť. Ale Shoemaker se překonával. Opékal podezřele skvělé steaky a připravil pozoruhodný salát s krutony a oříšky. Jedli ve třech na verandě. Delawareová se střehla zmínit svůj nový vztah a vůbec se ukázala být velice zábavnou. Znala spoustu vtipů a nebylo jí nikterak proti mysli vykládat i ty nejpitomější, protože by se s nimi klidně mohla okamžitě postavit na pódium. Byla rozený komik.

Ten večer byl jako ostrov v moři bídy.

Ve středověké Evropě lidé tančili a slavili, když kolem obcházela černá smrt. Tak daleko sice nezašli, ale přesto se dokázali celé hodiny bavit o všem možném, jenom ne o tsunami, velrybách a zabijáckých řasách. Anawak byl za tu změnu vděčný. Shoemaker vyprávěl historky ze začátků Davicho stanice. Smáli se, klábosili a užívali si příjemného večera, protáhli si nohy a dívali se na černou vodu v zátoce.

Kolem druhé se Anawak rozloučil. Delawareová zůstala. S Shoema keřem se dívali na staré filmy a otevřeli další láhev vína. Postupně se odebrali do alkoholické roviny bytí, a tak Anawak dopil poslední sklenici vody, poděkoval a šel noční hlavní ulicí ke stanici. Tam zapnul počítač a připojil se na internet.

Za pár minut našel profesora doktora Kurzweila. Za svítání se mu začal rýsovat obraz.

12. května

Château Whistler, Kanada

Tohle je možná bod obratu, pomyslel si Johanson.

A nebo jsem starý blázen.

Stál na malém pódiu nalevo od projekční plochy. Beamer byl vypnutý. Museli čekat pár minut na Anawaka, který nocoval v Tofinu, ale teď už byli v plném počtu. V první řadě seděli Peak, Vanderbilt a Li. Peak působil vyčerpaně. Vrátil se v noci z New Yorku a vypadal, jako by tam byl zanechal většinu svých sil.

Johanson, jenž polovinu života strávil v přednáškových sálech, byl zvyklý promlouvat k jiným lidem. Tu a tam ke školní látce přidal vlastní poznatky a hypotézy a bral do úvahy, že se o ně bude přít se skutečnými i samozvanými odborníky. Ale jinak byly přednáškové sály bezpečný terén. Předávalo se v nich, na co přišli jiní, a kladly se otázky.

Tohoto rána Johanson učinil neočekávanou zkušenost s pochybností o sobě samém. Jak má svou teorii podat, aby všichni hned nespadli smíchy ze židle? Li připustila, že by mohl mít pravdu. To už znamenalo hodně. S jistou dávkou optimismu se dalo dokonce říci, že je ochotna sledovat jeho myšlenkové pochody. Ale zbytky nejistoty, jestli to zvládne, nebo zpacká, v něm klíčily a měly za následek, že svou přednášku většinu noci přepisoval stále znovu. Johanson si nedělal iluze. Měl jenom tuto jedinou příležitost. Buď ostatní překvapivým útokem získá na svou stranu, nebo ho prohlásí za magora.

Všechny oči byly upřeny na něj. Ticho jako v hrobě.

Pohlédl na první list svého rukopisu. Úvod byl zevrubný. Teď, po třech hodinách spánku, se mu zdál najednou nesrozumitelný a složitý. Opravdu má tohle přednášet? V noci s tím byl spokojen, když ho únavou pálily oči a byl už sotva schopen udržet myšlenku. Argumentace přitom mohla uvíznout na mnoha mělčinách. Bude to rétorické manévrování.

Johanson váhal.

Pak odložil rukopis stranou.

Okamžitě pocítil obrovskou úlevu, jako kdyby ten štůsek papíru vážil metrák. Vrátila se mu sebejistota jako kavalírovi připravenému k boji pod vlajícím praporem a za zvuku fanfár. Udělal krok dopředu, rozhlédl se kolem, aby se ujistil pozorností každého jednotlivce, a pronesl: „Je to docela prosté. Z důsledků budeme mít neuvěřitelně těžkou hlavu, ale v principu je to opravdu jednoduché a nabíledni. Neprožíváme žádnou přírodní katastrofu. Zrovna tak nemáme co činit s teroristickými organizacemi ani zločinnými režimy. Ani evoluce se nezbláznila.“ Udělal přestávku. „Děje se něco úplně jiného. V těchto dnech jsme svědky už tolikrát popsané války mezi planetami. Mezi dvěma planetami, které jako dvě pouze nevnímáme, protože jsou přetaveny v jednu. Zatímco jsme upírali zraky vzhůru v očekávání cizích inteligencí z vesmíru, ukazuje se nyní, že tyto inteligence jsou onou částí našeho světa, kterou jsme se nikdy nesnažili opravdu pochopit. Na této planetě koexistují dva systémy inteligentního života, které se doposud navzájem nechávaly v klidu. Ale zatímco jeden systém věděl o vývoji toho druhého, druhý systém dodnes nemá nejmenší představu o komplexnosti světa pod vodou, nebo, chcete-li, o cizím univerzu, s nímž se dělíme o glóbus. Vesmír je ukryt v oceánech. Mimozemšťané nepřijdou z dalekých galaxií, nýbrž se vyvinuli na dně hlubokých moří. Život ve vodě je daleko starší než život na souši a já soudím, že tyto bytosti jsou starší než my. Nemám žádnou představu, jak vypadají nebo jak žijí, jak myslí a jak komunikují. Ale budeme se muset smířit s myšlenkou, že je to druhá božská rasa, jejíž životní prostor už desetiletí systematicky ničíme. A ti tam dole, ladies and gentlemen, jsou na nás zřejmě oprávněně naštvaní.“

Nikdo nic neříkal.

Vanderbilt jenom zíral. Převislé tváře se mu chvěly. Celé jeho mohutné tělo se začalo třást, jak potlačoval výbuch smíchu, pod nímž by se Johanson zhroutil jak pod salvou popravčí čety. Jeho masité rty sebou cukaly. Vanderbilt otevřel ústa.

„Já vaší myšlence rozumím,“ řekla Li.

Bylo to, jako by zastupujícímu řediteli CIA vrazila nůž mezi žebra. Jeho ústa zase sklapla. Trhnul sebou a podíval se zaraženě na Li.

„To přece nemyslíte vážně,“ zasupěl.

„Myslím,“ odpověděla Li klidně. „Neřekla jsem, že doktor Johanson má pravdu, ale připadá mi smysluplné naslouchat mu. Myslím, že svou domněnku bude umět zdůvodnit.“

„Díky, paní generálko,“ řekl Johanson s lehkou úklonou. „Zdůvodním ji.“

„Pak tedy navrhuji, abyste pokračoval. Pokuste se teď své vývody podat stručně, abychom mohli co nejdříve přejít k diskusi.“

Vanderbilt zjevně prožíval šok. Johanson přejížděl pohledem řady. Pokoušel se na ně jakoby mimochodem zapůsobit, aby nevzbudil dojem, že očekává nějakou reakci. Téměř nikdo nestavěl na odiv otevřené odmítnutí. Většina tváří byla ztuhlá údivem, některé vypadaly fascinované, jiné se tvářily nevěřícně, další jakýkoli výraz postrádaly. Teď musí učinit druhý krok. Musí je přimět, aby se chopili jeho myšlenky a samostatně ji rozvíjeli dál.

„Náš hlavní problém v minulých dnech a týdnech byl,“ řekl Johanson, „nalézt nějakou souvislost mezi rozdílnými případy, dokud jsme nenarazili na rosolovitou substanci, která se vyskytovala v různém množství a na vzduchu se rychle rozkládala. Tento objev nás bohužel jenom ještě víc mátl, protože jsme hmotu nacházeli v korýších a mušlích stejně jako v hlavách velryb. Tedy v živočiších, kteří nemohou být odlišnější. Jako možné vysvětlení se nabízelo něco na způsob choroby. Plíseň, zhmotněná vzteklina, nějaký druh napadení BSE nebo prasečím morem. Ale to zase nevysvětlovalo, proč se potápějí lodě nebo proč krabi v sobě nesou vražedné řasy. A červi na kontinentálních svazích nic rosolovitého nevykazují. Zato transportují bakterie rozkládající metan a jsou tak odpovědní za uvolňování skleníkového plynu obrovském množství, což nakonec vedlo k sesuvu okraje šelfu a tsunami. V jiných částech světa se mezitím vyskytují organismy, které jsou evidentně zmutované, a hejna ryb se chovají v rozporu se svou přirozeností., Tohle všechno dohromady nedává žádný obraz. Jack Vanderbilt má proto absolutní pravdu, když přísahá na ducha, jenž tohle všechno plánuje a je za všechno odpovědný. Ale mýlí se v jedné věci: žádný vědec toho o mořských ekosystémech neví ani zdaleka tolik, aby jimi dokázal v takové míře manipulovat. Rádo se tvrdí, že o vesmíru víme víc než o hlubinách moře. To je pravda. Měli bychom tedy doplnit, proč tomu tak je: protože ve vesmíru se můžeme lépe pohybovat a lépe vidět než v mořích. Hubbleův teleskop bez námahy dohlédne k cizím galaxiím. Naproti tomu i ty nejsilnější reflektory nám ukážou svět pod vodou jenom v okruhu pár desítek metrů. Člověk ve skafandru pro kosmonauty se může ve vesmíru pohybovat téměř svobodně, ale potápěče voda od jisté hloubky rozdrtí, i kdyby byl oblečen do té nejpokročilejší technologie. Ponorky, AUV a ROV fungují jen za určitých podmínek. A konečně, nemáme technické vybavení ani fyzickou sílu, abychom miliardy červů vysadili na hydrátech, a už vůbec nedisponujeme dostatečným věděním, jak je vypěstovat pro svět, o němž dohromady nic nevíme. Byly zničeny podmořské kabely, a ne všechny následkem sesuvu. Z podmořských příkopů stoupají vzhůru hejna mušlí a medúz., Ano, bude v pořádku, když si vysvětlení těchto jevů usnadníme předpokládáním existence plánujícího ducha, ale pak musíme myšlenku důsledně dovést až do konce: totiž že všechno, co se děje, se může dít jen proto, že se někdo tam dole vyzná stejně dobře, jako se vyznáme my zde na povrchu. Tedy někdo, kdo tam žije a ve svém univerzu zaujímá vládnoucí postavení.“

„Rozuměl jsem vám správně?!“ vykřikl Rubin rozčileně. „Chcete říci, že se o tuto planetu dělíme s druhou inteligentní rasou?“

„Ano. Já tomu věřím.“

„Když je to tak,“ zeptal se Peak, „proč jsme tuto rasu dodnes neviděli ani o ní nic neslyšeli?“

„Protože žádná neexistuje,“ řekl Vanderbilt vzdorně.

„Chyba.“ Johanson energicky zavrtěl hlavou. „Jsou pro to nejméně tři důvody. Za prvé, zákon neviditelné ryby.“

„Zákon čeho?“

„Většina živočichů v hlubinách moře toho nevidí, v běžném slova smyslu, o nic víc, než tam vidíme my, ale zato se jim vytvořily jiné smyslové orgány, které vidění nahrazují. Reagují na nejjemnější změny tlaku. Zvukové vlny je zastihnou stovky a tisíce kilometrů daleko. Každé podmořské plavidlo zaznamenají dávno předtím, než posádka ponorky spatří je. V určité oblasti mohou teoreticky žít miliony ryb určitého druhu, ale když se drží ve tmě, nemůžeme je nikdy spatřit. A my zde máme co do činění s inteligentními bytostmi! Ni kdy je neuvidíme, dokud to ony samy nebudou chtít. Druhý důvod je, že nemáme vůbec žádnou představu, jak tyto bytosti vypadají. Zachytili jsme na video záhadná zjevení. Modrý mrak, výboj blesku a svítící hmotu na norském kontinentálním svahu. Jsou to projevy cizích inteligencí? A co ten rosol? A co znamenají zvuky, které Murray Shankar nemůže nikam zařadit?, A je ještě třetí důvod. Dřív jsme si mysleli, že obyvatelná je pouze vrchní vrstva moře prosvícená sluncem. Mezitím jsme už přišli na to, že všechny jeho vrstvy se životem jen hemží. Dokonce i v hloubkách jedenácti tisíc metrů existuje život.

Spousta organismů nemá nejmenší důvod usadit se výš. Většina z nich by dokonce ani nemohla, protože voda by tam pro ně byla příliš teplá a tlak příliš nízký, protože by tam nenašli potravu, kterou potřebují. My jsme naopak prozkoumali horní vrstvy vodstev, ale tam hlouběji bylo jen pár lidí v opancéřovaných ponorkách a několik robotů. Když tyto příležitostné výlety přirovnáme k pověstné jehle, musíme si představit kupku sena o velikosti naší planety., Je to stejné, jako kdyby mimozemšťané spustili z kosmické lodi kamery, jejichž objektivy by zachytila jenom to, co je vidět v okruhu několika metrů. Jedna z těch kamer by nafilmovala kousek mongolské stepi. Další by zachytily pár záběrů z pouště Kalahari a třetí by spustili nad Antarktidu. Jiná by se dostala do skutečného velkoměsta, řekněme do newyorského Central Parku, kde by natočila pár čtverečních metrů trávníků a pejska, jak čurá u stromu. K jakému závěru by mimozemšťané dospěli?, Že jsme neosídlená planeta, na které se sporadicky vyskytují primitivní formy života.“

„Jak je to s jejich technologií?“ zeptala se Olivieraová. „Musí přece disponovat nějakou technologií, aby tohle všechno mohli provést.“

„I o tom jsem přemýšlel,“ odpověděl Johanson. „Myslím, že existuje alternativa k technologii, jakou máme my. My zpracováváme mrtvou hmotu na technické přístroje, stavíme z ní domy, vyrábíme dopravní prostředky, rádia, oblečení a tak dál. Ale mořská voda je mnohem agresivnější než vzduch. Tam dole platí jen jedno: optimální přizpůsobení se. A optimálně přizpůsobené jsou zpravidla formy života. Můžeme si tedy představit čistou biotechnologii. Vyjdeme-li z vysoké inteligence, můžeme také předpokládat vysokou míru kreativity a přesnou znalost biologie mořských organismů., Mám na mysli, co děláme my: lidé už tisíciletí využívají jiné živočichy. Koně jsou živé motocykly, Hanibal táhl přes Alpy s biologickými náklaďáky. Zvířata jsme cvičili odjakživa. Dnes je měníme geneticky. Klonujeme ovce a pěstujeme geneticky modifikovanou kukuřici. Doveďme tedy tuto myšlenku dál. K rase, jejíž kultura a technologie spočívá výhradně na biologické bázi! Co potřebují, to si jednoduše vypěstují. Pro každodenní potřebu, pro přemisťování, pro vedení války.“

„Panebože na nebi!“ zasténal Vanderbilt.

„Pěstujeme původce eboly a moru a experimentujeme s neštovicemi,“ pokračoval Johanson, aniž by muži od CIA věnoval pozornost. „Tedy živočichy. Ještě pořád je ládujeme do bojových hlavic, ale je to nepohodlné a raketa, i když je řízená satelitem, nemusí bezpodmínečně doletět k cíli. Kdybychom vycvičili psy, kteří tyto původce ponesou v sobě, byla by to možná efektivnější cesta k napáchání škod. Nebo ptáky. Pro mě za mě hmyz! Co zmůžete proti roji komárů nakaženému virem nebo proti kontaminovaným mravencům? Nebo proti milionům krabů, kteří přepravují zabijácké řasy?“ Johanson se odmlčel. „Ti červi na kontinentálním svahu byli vypěstováni. Není divu, že je předtím nikdy nikdo neviděl. Neexistovali. Jejich účelem je dopravit bakterie do ledu. Do jisté míry tedy máme tu čest s Cruise Missiles z čeledi Polychaeta. S biologickými zbraněmi, které vyvinul někdo, jehož celá kultura stojí na manipulaci s živými organismy. A rázem tu máme vysvětlení pro veškeré mutace! Některá zvířata byla změněna pouze nepatrně, jiná zas představují něco úplně nového. Například ten rosol: je to biologický, maximálně nestálý produkt, ale docela určitě není výsledkem přirozeného výběru. I on plní účel. Řídí jiné živočichy tím, že napadá jejich neuronální síť. Nějak mění chování velryb., Krabi a humři byli naopak redukováni na pouhé mechanické funkce. Prázdné schránky se zbytky nervové hmoty. Rosol je řídí a jako náklad nesou na palubě vraždící řasy. Tito krabi pravděpodobně nikdy nežili. Byli vyšlechtěni jako organické skafandry pro kosmonauty, aby mohli proniknout do vnějšího prostoru, do našeho světa.“

„Ona hmota, ten rosol,“ zeptal se Rubin, „nemohla být zrovna tak dobře vypěstována člověkem?“

„To sotva.“ Anawak se vmísil do rozhovoru. „Co říká doktor Johanson, mi dává smysl. Kdyby za tím vězel člověk, proč by kvůli zamoření měst volil okliku přes mořské hlubiny?“

„Protože zabijácké řasy se vyskytují v moři.“

„Tak proč to nezkusí s něčím jiným? Kdo umí vypěstovat řasy, které jsou jedovatější než Pfiersteria, ten určitě objeví i původce, který nemusí napřed projít vodou. Proč chová kraby, když by to mohl klidné provést s mravenci nebo ptáky nebo pro mě za mě s krysami?“

„S krysami nevyvolá tsunami.“

„Ta věc je z člověčí laboratoře,“ trval na svém Vanderbilt. „Je to syntetická substance.

„Tomu nevěřím,“ vykřikl Anawak. „Ani od Navy bych se něčeho takového nenadal, a že ta je schopná, Bůh to ví, zmanipulovat i mořské savce.

Vanderbilt vrtěl hlavou, jako kdyby měl Parkinsonovu chorobu.

„O čem to mluvíte?“

„O experimentech, které se prováděly pod hlavičkou MK-0.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Chcete popřít, že Navy se už léta pokouší manipulovat mozkové proudy delfínů a dalších savců tím, že jim zavádí elektrody pod vrchní část lebky a…“

„Taková blbost!“

„Jenže to dodneška nefunguje. Každopádně ne tak, jak by bylo žádoucí, a tak se studují práce Raye Kurzweila…“

„Kurzweila?“

„To je koryfej na poli neuroinformatiky,“ vpadl jim do řeči Fenwick a jeho rysy se najednou vyjasnily. „A Kurzweil přišel s vizí, která daleko převyšuje dnešní stav zkoumání mozku. Když chceme vědět, čeho jsou lidé ohledně toho schopní… Ne, ještě víc! Jeho práce by nám mohla objasnit, jak si cizí inteligence bude počínat!“ Fenwick se zjevně dostal do varu. „Kurzweilův neuronový computer! To je opravdu možnost.“

„Promiňte,“ řekl Vanderbilt, „ale já nemám tušení, o čem je tu řeč.“

„Ne?“ Li se potměšile usmála. „A já si vždycky myslela, že vymývání mozků je prvotní zájem CIA.“

Vanderbilt funěl a rozhlížel se dokola na všechny strany.

„O čem to mluví? Já nic nevím. Může mi sakra někdo říct, o čem to mluví?“

„Neuronový computer je model pro kompletní rekonstrukci mozku,“ řekla Olivieraová. „Podívejte se, náš mozek se skládá z miliard nervových buněk. Každá buňka je spojena s bezpočtem dalších. Komunikují spolu navzájem elektrickými impulzy. Tímto způsobem se vědění, zkušenosti či emoce neustále aktualizují, nově uspořádávají nebo archivují. Každou vteřinu našeho života, dokonce i když spíme, probíhá v našem mozku nové strukturování. S dnešní technikou je možné znázornit mozková centra s přesností na jeden milimetr. Jako mapu. Můžeme se dívat, jak myslíme a cítíme, které nervové buňky se aktivují současně. Třeba v okamžiku polibku, utrpěné bolesti nebo při vzpomínce.“

„Ta místa jsou známa a Navy ví, kam vyslat elektrický impulz, aby lil žádoucí reakci,“ navázal Anawak. „Ale je to pořád ještě velice nahrubo. Jako mapa, jejíž detail končí u padesáti čtverečních kilometrů. Kurzweil naproti tomu věří, že už brzy budeme disponovat možností naskenovat celý mozek, každou synapsi a přesnou koncentraci všech chemických přenašečů vzruchu, až na poslední detail každé buňky!“

„Uf!“ vyrazil ze sebe Vanderbilt.

„A teprve až budeme mít kompletní informace,“ pokračovala Olivieraová, „můžeme mozek včetně všech jeho funkcí přenést do neuronového computeru. Computer by vytvořil dokonalou kopii myšlení osoby, jejíž mozek byl naskenován, včetně jeho vzpomínek a schopností. Vytvořil by druhé já.“

Li zvedla ruku.

„Mohu vás ujistit, že MK-0 ještě není tak daleko,“ řekla. „Kurzweilův neuronový computer je zatím jenom vize.“

„Jude,“ zašeptal Vanderbilt zděšeně. „Proč to vykládáte? Do toho nikomu nic není, to podléhá nejpřísnějšímu utajení.“

„MK-0 je vojenská nezbytnost,“ řekla Li klidně. „Alternativou by bylo obětovávat lidi. My si naše války nemůžeme vždy vybírat, jak jste bezpochyby zjistili. Projekt se skutečně nachází ve slepé uličce, ale zastavil se jen na přechodnou dobu. Cesta k umělé inteligenci už je nastoupena. Medicína nemá daleko k nahrazování lidských orgánů mikročipy. Nevidomí již pomocí takových implantátů rozeznávají kontury. Vzniknou úplně nové formy inteligence.“ Li udělala pauzu a utkvěla pohledem na Anawakovi. „Tohle jste přece myslel, že? Všechno by hovořilo pro blízkovýchodní hypotézu, abychom se přidrželi toho trapného slova, pokud by lidstvo bylo už tak daleko, jak to myslel Kurzweil. Ale my tam nejsme. Ani Amerika, ani nikdo jiný. Žádný člověk nemohl vypěstovat tenhle rosol, který evidentně funguje jako neuronový computer.“

„Neuronový computer v praxi znamená naprostou kontrolu nade vším myšlením,“ řekl Anawak. „Jestliže rosol představuje něco na ten to způsob, pak už zvíře nikoli pouze řídí, ale sám se stává dotyčným zvířetem. Je součástí jeho mozku. Buňky substance přebírají funkci mozkových buněk. Buďto rozšiřují mozek živočicha…“

„Nebo ho nahrazují,“ dokončila Olivieraová. „Leon má pravdu. Takový organismus nevzešel z žádné lidské laboratoře.“

Johanson naslouchal s bušícím srdcem. Chopili se jeho teorie. Pracují s ní a přidávají další aspekty a s každým slovem, které tu padlo, ji potvrzují. Začal si představovat onen biologický computer, který může kopírovat mozkové buňky, zatímco kolem se rozvíjela diskuze, dokud do ní neskočil Roche a nevzal si slovo.

„Jednomu ještě nerozumím, pane doktore. Jak si vysvětlujete, že tam dole o nás toho tolik vědí? Při vší úctě k vaší teorii, ale jak mohou být obyvatelé mořských hlubin o nás tak dobře informováni?“

Johanson viděl, jak Vanderbilt a Rubin souhlasně přikyvují.

„To není tak těžké,“ řekl. „Když pitváme rybu, děje se tak v našem světě, ne v jejím. Proč by ony bytosti nemohly získávat poznatky o nás stejným způsobem? Každý rok se utopí spousta lidí. Jestli jsou potřeba další exempláře, tak si prostě nějaké odchytí., Ale na druhou stranu máte pravdu: kolik toho o nás ve skutečnosti vědí? Krátce před sesuvem šelfu jsem poprvé nebyl dalek toho, abych uvěřil v organizovaný útok. Zvláštní je, že jsem nikdy nezauvažoval o tom, že by za tím mohli vězet lidé. Natolik mi ta strategie připadala cizorodá. Jak byla naráz zničena velká část severoevropské infrastruktury, to byl dokonalý plán s dalekosáhlými následky pro nás. Potápět malé lodě velrybami se naopak zdá naivní. Rabování moří se nezastaví mimořádně jedovatými koloniemi medúz. Lodní katastrofy nás zasáhnou tvrdě, ale jestli tato zmutovaná hejna ryb skutečně dokážou ochromit celosvětovou lodní dopravu, o tom si troufám pochybovat. Nápadné ovšem je, že jsou velu e přesně informováni o našich lodích. Znají dobře všechno, co se bezprostředně týče jejich životního prostoru. O světě nad hladinou toho vědí méně. Vyslat na pevninu smrtící řasy v krabech, to svědčí vynikajícím vojenském plánování, ale začátek s bretaňskými humry byl spíše nezdar. Když rosol tam dole vklouzl do humřích těl, byl samozřejmě komprimován vysokým hlubinným tlakem. Nad hladinou pochopitelně roztáhl a někteří humři explodovali.“

„Zdá se, že u krabů se poučili,“ soudila Olivieraová. „Rosol zůstal stabilní.“

„Ano.“ Rubin našpulil rty. „Ale chcípají, sotva se dostanou na souš.“

„A proč ne?“ opáčil Johanson. „Svůj úkol splnili. Všechny tyhle chovy jsou odsouzeny k rychlé smrti. Mají proti našemu světu bojovat, i ne ho osídlit., Ať se na tuto válku podíváme kdekoli, lidé by si tak nepočínali! K čemu ta oklika přes moře? Proč by se měl člověk pouštět do takových experimentů? Jaký by měl rozumný důvod měnit geny, právě živočichů, kteří žijí kilometry pod vodou jako například komínový krab. Za tím nestojí člověk. Tady se experimentuje, aby se vyzkoumalo, kde jsou naše slabá místa. A především se tak odvádí pozornost,“

„Odvádí pozornost?“ opakoval Peak.

„Ano. Nepřítel otevřel mnoho front najednou. Z některých máme hororové sny, jiné jsou spíše na obtíž, ale udržují nás v poklusu. A většina píchnutí jehlou bolí strašně. Skutečná proradnost je založena na tom, že zastírají, co se doopravdy děje. Abychom pro samé zjišťování škod neviděli skutečná nebezpečí. Octli jsme se v roli cirkusového žongléra, který postavil na hůlky talíře a roztáčí je, aby nespadly. Musí neustále pobíhat mezi hůlkami z jednoho konce na druhý. Sotva stabilizoval jeden talíř, už se mu kymácí druhý. Čím víc talířů má v pohybu, tím rychleji musí běhat. V našem případě počet talířů výrazně překročil žonglérovy možnosti. Na takové množství útoků nejsme zralí. Útoky velryb a zmizelá hejna ryb samy o sobě nepředstavují neřešitelný problém. Ale v souhrnu tu plní svůj účel, totiž ochromovat nás a přetěžovat. Budou-li se tyto jevy šířit dál, některé státy ztratí kontrolu a jiné toho využijí, dojde k lokálním i větším konfliktům, které se vymknou z rukou, a nikdo nebude mít šanci v nich zvítězit. Oslabíme sami sebe. Struktury mezinárodní pomoci se zhroutí, sítě zdravotní péče zkolabují. Nebudeme mít dostatek prostředků, síly, know-how a nakonec ani času zabránit tomu, co se v tichosti odehrává stranou otevřených bojů.“

„A co to má být?“ zeptal se Vanderbilt znuděně.

„Zničení lidstva.“

„Jak prosím?“

„Copak vám to není jasné? Rozhodli se zacházet s námi stejně, jako zachází člověk se škůdci. Chtějí nás vyhladit…“

„Ale teď už toho mám dost!“

„… dřív, než my vyhladíme život v moři.“

Muž ze CIA s námahou zvedl své tělo, narovnal se a namířil na Johansona chvějící se ukazovák. „Tohle je největší slabomyslnost, jakou jsem kdy slyšel! Od čeho si myslíte, že tu jste? Chodíte hodně do kina, co? Chcete nás poučovat, že tady sedí tihle… ti lepší mimozemšťani z Propasti pod vodou a hrozí nám prstem, protože jsme zlobili?“

„Propast?“ Johanson přemýšlel. „Aha, rozumím. Ne, takové byt os ti nemyslím. To byli mimozemšťané.“

„Stejně to byla kravina!“

„Ne. V Propasti se bytosti z vesmíru usadí v našich mořích. Film je prezentuje jako lepší lidi. Mají morální poselství. Především nás nechtějí svrhnout z vrcholu pozemské evoluce, jak by to udělala inteligentní rasa, která se zde na této planetě vyvinula paralelně s námi.“

„Doktore!“ Vanderbilt vytáhl kapesník a utíral si pot z čela a horního rtu. „Vy nepracujete s tajnými věcmi jako my. Nemáte naši zkušenost. Budiž vám ke cti, že jste nás tu čtvrt hodiny skvěle bavil, ale když chcete odhalovat lumpárny, musíte nejdřív ze všeho poznat, jakýmu účelu sloužej. Kdo na tom vydělá! To vás přivede na správnou stopu! A na tohle babrání se v…“

„Nikdo na tom nevydělá,“ ozval se někdo.

Vanderbilt se těžkopádně otočil.

„Mýlíte se, Vanderbilte! Do včerejší noci v Kielu rozpracovávali scénáře, co se stane, když začnou kolabovat další kontinentální svahy.“

„Já vím,“ řekl Vanderbilt nevrle. „Tsunami a metan. Budeme mít klimatickej problémeček…“

„Ne.“ Bohrmann zavrtěl hlavou. „Žádný problémeček. Bude nad námi vynesen rozsudek smrti. Je všeobecně známo, co se na Zemi stalo před padesáti pěti miliony let, kdy už jednou veškerý metan unikl do atmosféry a…“

„Jak u všech čertů můžete vedet, co se stalo před pětapadesáti miliónama roků?“

„Vypočítali jsme to. A teď jsme to vypočítali znovu. Přes pobřeží se povalí tsunami a vyhladí přímořskou populaci. Pak se bude zemský povrch pomalu oteplovat, bude nesnesitelné horko a my všichni zemřeme. I Blízký východ, pane Vanderbilte! I vaši teroristé. Už jenom únik metanu u východní Ameriky a v západním Pacifiku by stačil zpečetit náš osud.“

Náhle se rozhostilo ticho jako v hrobě.

„A proti tomu,“ řekl Johanson tiše a díval se přitom na Vanderbilta, „nemůžete dělat vůbec nic, Jacku. Protože nevíte co. A nemáte možnost o tom přemýšlet, protože jste už přetížen velrybami, žraloky, mušlemi, medúzami, kraby, zabijáckými řasami a neviditelnými žrouty kabelů. A ti všichni likvidují naše ponorky a roboty a všechno, čím bychom mohli nahlédnout pod vodu.“

„Jak dlouho může trvat, než se atmosféra ohřeje natolik, aby bylo lidstvo vážně ohroženo?“ zeptala se Li.

Rohrmann svraštil čelo. „Odhaduju to na několik století.“

„To je útěcha,“ zavrčel Vanderbilt.

„Ne, vůbec ne,“ řekl Johanson. „Jestliže tyto bytosti založily své polní tažení na tom, že ohrožujeme jejich životní prostor, musí se nás zbavit rychle. Z pohledu historie Země pár století nic neznamená. Ale člověk už napáchal to nejhorší v kratší době. Takže oni v klidu postoupili ještě o krok dál., Dokázali zastavit Golfský proud.“

Bohrmann na Johansona jen zíral.

„Dokázali co?!“

„Už stojí,“ upozornila na sebe Weaverová. „Možná ještě trošku teče, ale mele z posledního. Za pár let se svět může připravovat na novou dobu ledovou. Za méně než sto let bude na zemi zatracená zima. Třeba už za padesát nebo za čtyřicet. A snad ještě dřív.“

„Tak moment!“ vykřikl Peak. „Metan Zemi ohřeje, to víme taky. Atmosféra se může převrátit. Ale jak do toho zapadá nová doba ledová, když se zastavil Golfský proud? Co z toho má probůh vzejít? Vyrovnání hrůzy?“

Weaverová se na něj podívala. „Spíš bych řekla, že její umocnění.“

Jestli se na začátku zdálo, že Vanderbilt stojí osamocen se svým rigorózním odmítáním, v následující hodině se obraz proměnil. Grémium se rozdělilo na dva tábory, které vytáhly proti sobě navzájem. A všechno se vyvalilo nanovo. První anomálie. Počátky velrybích útoků. Okolnosti, za nichž byli objeveni červi. Vypadalo to tam jako na ragbyovém hřišti. Používaly se rétorické fauly, argumenty se vzájemně přihrávaly, frakce střídavě vybíhaly, obkličovaly protivníka neustále novými argumenty a pokoušely se ho přechytračit. Do toho se přimísil podtón, který Anawak odněkud znal. Proto nadhodil otázku, zda by bylo možné, aby cizí inteligence zpochybnila nadvládu člověka. Otevřeně to nikdo neřekl. Ale Anawak, zběhlý v disputacích o zvířecí inteligenci, vycítil v každém slově hlubší podtext. Agrese byla přítomna. Johansonova teorie nerozštěpila vědu, nýbrž samozřejmost vlastního já skupiny expertů, kteří byli v prvé řadě lidmi. K Vanderbiltovi se přidružili Rubin, Frost, Roche, Shankar a zprvu váhající Peak. Johansonovi se dostalo posily v podobě Li, Sue Olivieraové, Fenwicka, Forda, Bohrmanna a Anawaka. Představitelé tajných služeb a diplomaté seděli chvíli stranou, jako by se před jejich očima odehrávalo absurdní divadlo. Pak se jeden po druhém zapojili do hry.

Bylo to ohromující.

Zrovna tihle lidé, špióni z povolání, superkonzervativní bezpečnostní poradci a experti na terorismus, se skoro všichni přidali na Johansonovu stranu. Jeden z nich prohlásil: „Já jsem střízlivě uvažující člověk. Když slyším něco, co mě přímo udeří do uší, tak tomu věřím. A když proti tomu stojí něco, co se musí vnutit postranními cestičkami, jen aby to zapadlo do vzorce našich zkušeností, tak tomu nevěřím.“

Z Vanderbiltovy malé jednotky pak jako první dezertoval Peak. Následovali ho Frost, Shankar a Roche.

Nakonec vyčerpaný Vanderbilt navrhl přestávku.

Všichni vyšli ven, kde byly připraveny stoly s džusem, kávou a koláči. Weaverová se přitočila k Anawakovi.

„Vy jste měl s Johansonovou teorií nejmenší problém,“ konstatovala. „Jak to?“

Anawak se na ni podíval a usmál se. „Dáte si kávu?“

„Ráda. S mlékem.“

Anawak nalil dva šálky a jeden jí podal. Weaverová byla jen o trochu menší než on. Najednou ho napadlo, že ji má rád, i když si s ní ještě neměl příležitost promluvit. Měl ji rád od prvního okamžiku, kdy se jejich pohledy setkaly před Château.

„Ano,“ řekl. „Ta teorie je promyšlená.“

„Jen proto? Nebo proto, že tolik věříte v inteligenci zvířat?“

„Tak to není. Věřím na inteligenci jako takovou, ale taky, že zvířata jsou zvířata a lidé jsou lidé. Kdybychom mohli prokázat, že delfíni jsou stejně inteligentní jako my, se všemi důsledky, pak už by nebyli zvířaty.“

‚A věříte, že tomu tak je?“

Anawak zavrtěl hlavou.

„Myslím, že na to nepřijdeme, pokud to budeme posuzovat z hlediska člověka., Pokládáte lidi za inteligentní, slečno Weaverová?“

Weaverová se zasmála. „Jeden člověk je inteligentní. Hodně lidí je tupé stádo.“

To se mu líbilo.

„Vidíte?“ řekl. „A přesně to by se taky dalo říci o…“

„Doktor Anawak?“ Nějaký muž k němu přicházel rychlými kroky. Patřil k bezpečnostnímu personálu. „Jste přece doktor Anawak?“

„Ano.“

„Volají vás k telefonu.“

Anawak svraštil obočí. V Chhteau nebylo možné nikoho zastihnout umo. Ale existovalo číslo, na kterém rodinní příslušníci mohli zanechávat vzkazy nebo volat v nutném případě. Li požádala štáb, aby toto číslo sdělovali úsporně.

Shoemaker ho měl. Kdo ještě?

„V hale,“ řekl muž. „Nebo chcete hovor přepojit na pokoj?“

„Ne, to je v pořádku. Půjdu s vámi.“

„Tak zatím,“ zavolal na Weaverovou.

Anawak šel za členem ochranky. V postranní lodi byla zřízena řada provizorních telefonních kabin.

„Hned ta první,“ řekl muž. „Nechám tam hovor přepojit. Zazvoní to. Jednoduše to zvednete a budete spojen s Tofinem.“

Tofino? Takže Shoemaker.

Anawak čekal. Telefon zazvonil. Zvedl sluchátko a ohlásil se.

„Ach, Leone,“ ozval se Shoemakerův hlas. „Je mi to opravdu líto. Vím, že tě ruším při něčem důležitým, ale…“

„To nic, Tome. Byl to hezkej večer včera.“

„No jo. A… tohle je taky důležitý. Je to… ehm.

Shoemaker ze sebe páčil slova. Pak tiše povzdechl.

„Leone, musím ti říct něco smutnýho. Volali z Cape Dorsetu.“

Najednou, ve zlomku vteřiny, bylo Anawakovi, jako by mu sebrali pevnou půdu pod nohama. Věděl, co ho čeká. Věděl to dřív, než to Shoemaker vyslovil.

„Leone, tvůj otec zemřel.“

Stál v kabině jako ochromený.

„Leone?“

„Všechno dobrý, já…“

Všechno dobrý. Jako vždycky. Všechno dobrý. Všechno dobrý…

A co má dělat?

Nic nebylo dobrý!

Li

„Mimozemšťané?“

Prezident byl pozoruhodně uchvácen.

„Ne,“ řekla Li už poněkolikáté. „Zádní mimozemšťané. Obyvatelé této planety. Konkurence, jestli chcete.“

Offutt Air Force Base a Château byly propojeny. Kromě prezidenti se v Offuttu účastnili také ministr obrany, první poradce pro bezpečnost, ministr vnitřní bezpečnosti, ministryně zahraničí a rovně ředitel CIA. Nikdo už nepochyboval o tom, že Washington potká stejný osud jako New York. Město bylo evakuováno. Kabinet se z větší části přestěhoval do Nebrasky. První smrtelné případy jen podtrhly dramatičnost situace, ale ústup do vnitrozemí probíhal spořádaně a podle plánu. Tentokrát byli připraveni lépe.

V Château byli přítomni Li, Vanderbilt a Peak. Li věděla, že lidé v Offuttu jsou naštvaní, že tam musí dřepět. Řediteli CIA chyběla jeho pracovna v šestém patře centrály na Potomaku. Tajně záviděl řediteli odboru pro boj proti terorismu, který své lidi jednoduše odmítl evakuovat.

„Pošlete své lidi do bezpečí,“ rozkázali mu.

„Tohle je krize, kterou někdo vyvolal,“ zněla jeho odpověď. „Je to teroristická krize. Lidé v Global Response Centru musí sedět u svých počítačů a pracovat. Musí splnit zásadní úkol. Jsou to oči, které sledují mezinárodní terorismus. Ty nemůžeme nikam evakuovat.“

„New York napadla biologická smrt,“ namítl ředitel CIA. „Podívejte se, co se tam děje. Ve Washingtonu to bude stejné.“

„Global Response Centre nebyl uveden do života, aby v takové situaci někam utíkal.“

„Dobrá, ale vaši lidé mohou zemřít.“

„No tak zemřou.“

I ministr obrany by byl raději dirigoval situaci zpoza psacího stolu ve své mohutné pracovně a prezident byl vůbec typ, co ho málem museli přivázat, aby nenasedl do prvního letadla a neutekl zpátky do Bílého domu. Dalo se mu vyčítat mnohé, ale rozhodně ne to, že by byl zbabělý. Fakticky vzato byl tak odvážný, že někteří jeho protivníci chovali podezření, že ve svém ignorantství nepociťuje strach.

Přitom byla Offutt Air Force Base vybavena jako druhé vládní sídlo. Ale museli tam uprchnout. A proto, jak Li odhadovala, tak spontánně přijali hypotézu inteligentní moci z moře. Utíkat před lidským protivníkem, proti němuž mohli postavit leda svou bezradnost, to by pro administrativu byla neodčinitelná potupa. Johansonova teorie vrhla na věc úplně nové světlo. Dodatečně sejmula tíhu z bezpečnostních poradců ministerstva obrany i prezidenta.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se prezident ostatních. „Je vůbec něco takového možné?“

Co já osobně považuji za možné a co ne, to nehraje žádnou roli,“ odpověděl zhurta ministr obrany. „Experti sedí v Château. Jestli oni dospěli k takovému závěru, potom je nutné je brát vážně a položit si otázku, co musíme udělat ze všeho nejdřív.“

„Vy je chcete brát vážnět“ zeptal se Vanderbilt sklesle. „Vetřelce? Zelené mužíčky?“

„To nejsou mimozemšťané,“ zopakovala Li trpělivě. „Budeme mít úplně jiný problém,“ poznamenala ministryně zahraničí. „Dejme tomu, že ta teorie je pravdivá. Nakolik s ní můžeme seznámit veřejnost?“

„Cože? Nic takového!“ Ředitel CIA energicky zavrtěl hlavou. „To bychom okamžitě měli chaos po celém světě.“

„Ten už stejně máme.“

„Ale i tak. Média by nás ihned roznesla. Novináři by nás prohlásili za blázny. Za prvé nám nebudou věřit, a za druhé: nebudou nám chtít uvěřit. Existence takovéhle rasy by zpochybnila význam lidstva.“

„To je především náboženský problém.“ Ministr obrany udělal odmítavé gesto. „Politicky není relevantní.“

„Žádná politika už neexistuje,“ řekl Peak. „Není nic, o čem by se dalo uvažovat, a přitom nevnímat ten strach a utrpení. Zajeďte si na Manhattan! Udělejte si o tom obrázek. Tam se modlí lidé, kteří nikdy v životě nepáchli do kostela.“

Prezident se zamyšleně díval do stropu.

„Musíme se ptát,“ řekl, „jaké jsou Boží úradky v této věci.“

„Bůh nesedí ve vašem kabinetu, pane, jestli můžu něco podotknout,“ řekl Vanderbilt. „A taky není na naší straně.“

„To není dobré stanovisko, Jacku,“ řekl prezident se zachmuřeně staženým obočím.

„Já už se odnaučil dělit stanoviska na dobrý a špatný, pokud dávají smysl. Tady si každý myslí, že na tý teorii něco je. A já se teda ptám, kdo nemá všech pět pohromadě.

„Jacku,“ pronesl ředitel CIA varovně.

„… a jsem dokonce ochotnej uznat, že jsem to já. Ale stanovisko změním, teprve až uvidím důkazy. Až si s těmi parchanty promluvím, s tím vodním plemenem. Do té doby důrazně varuju, abychom ne polevovali v naší bdělosti, protože nelze vyloučit dalekosáhlý teroristický útok.“

Li mu položila ruku na předloktí.

„Jacku, proč by lidé volili takový způsob?“

„Aby lidé jako vy uvěřili, že na nás mají spadeno mimozemšťani. A ono to funguje. Ono to ďábelsky funguje!“

„Nikdo z nás není naivní,“ řekl nazlobeně bezpečnostní poradce. „V naší bdělosti nepolevíme, ale upřímně: s vaší psychózou terorismu se nedostaneme ani o krok dál. Můžeme donekonečna sledovat profláknuté mulláhy nebo zazobané zločince prvního řádu, ale naše města budou zaplavena a nevinní Američané budou dál umírat. Takže, Jacku: jaký vlastně máte návrh?“

Vanderbilt vztekle zkřížil ruce přes břicho a vypadal jako nahněvaný Buddha.

„Já jsem tu jeden návrh zaslechla“ řekla Li pomalu.

„A sice?“

„Mluvit s těmi parchanty. Navázat s nimi kontakt.“

Prezident přiložil špičky prstů k sobě. Potom řekl zamyšleně: „Toto je zkouška. Zkouška pro lidskou rasu. Možná Bůh tuto planetu určil pro dvě rasy. Možná má bible pravdu, když hovoří o zvířeti, které vystoupí z moře. Bůh pravil: podmaňte si zemi, ale neřekl to nějaké mořské bytosti.“

„Ne, to absolutně ne,“ zamumlal polohlasně Vanderbilt. „Řekl to Američanům.“

„Možná je toto boj proti zlu, ona často předpovídaná bitva.“ Prezident se trochu narovnal. A my jsme vyvoleni zlo porazit a zvítězit.“

„Možná,“ chopila se Li jeho myšlenky, „že ten, kdo zvítězí v této bitvě, ovládne svět.“

Peak se na ni díval ze svého místa a mlčel.

„Měli bychom Johansonovu teorii otevřeně projednat s vládami stáni NATO a Evropské unie,“ navrhla ministryně zahraničí. „A potom zapojit OSN.“

„A zároveň jim dát jasně najevo, že nejsou schopni takovou operaci provést,“ dodala rychle Li. „Myslím, že můžeme klidně využít know-how a kreativitu jejich nejlepších hlav. Navrhuji zavázat také spřátelené arabské a asijské státy. Každopádně to udělá dobrý dojem. Ale zároveň je načase si uvědomit, že máme příležitost postavit se do čela světového společenství., Tohle není náraz meteoritu, který nás všechny smete z povrchu zemského. Je to děsivé ohrožení, které ale můžeme zvládnout, když se odteď už nedopustíme žádné chyby.“

„Zabírají vaše protiopatření?“ zeptal se bezpečnostní poradce.

„Všude na světě běží na plné obrátky výzkum imunních látek. Pokoušíme se něco podnikat proti invazi krabů a útokům velryb a také lovit červy, což je všechno velice obtížné. Děláme spoustu věcí, abychom snížili rizika, ale to nebude stačit, pokud budeme pokračovat konvenčními prostředky. Zastavení Golfského proudu nás odsoudilo k bezmocnosti. Metanová mimořádná událost je neodvratná. I kdyby se nám podařilo vylovit miliony těch červů, nezjistíme, kde se usadili noví. Poté co není možné vysílat roboty, sondy a ponorky, jsme úplně slepí. Nemáme nejmenší tušení, co se tam dole děje. Dnes odpoledne jsem slyšela, že jsme u Georgesovy lavice přišli o dvě obrovské vlečné sítě. Ztratili jsme veškerý kontakt se třemi trawlery, které operují na úrovni Vavřincova příkopu. Pátrací letouny jsou na cestě, ale je tam obtížný terén. Východně odtud se nacházejí Velké newfoundlandské lavice. Je to zóna permanentní mlhy a už dva dny tam zuří prudká bouře.“ Li udělala přestávku. „To jsou dva příklady z tisíce. Téměř všechna hlášení vypovídají o našem selhání. Bezpilotní průzkumné letouny pracují dobře, několikrát jsme formace krabů zastavili plamenomety, ale oni zase vylezli někde jinde. Musíme si přiznat, že z moře máme minimum hlášení. Nebylo to v pořádku ani tehdy, když z něj ještě nevystupovalo žádné nebezpečí, ale teď…“

„Co útoky sonarem?“

„Pokračujeme, ale neslibujeme si od toho žádný velký úspěch. Nezbývá nám než zvířata zabíjet. Velryby před hlukem neutíkají, jak by to udělalo každé zvíře, které má v pořádku instinkty. Myslím, že přitom neskutečně trpí, ale jsou řízeny. Teror pokračuje.“

„Když mluvíte o plánování,“ ozval se ministr obrany, „rozpoznala jste za tím vším nějakou strategii?“

„Myslím, že ano. Má pět stupňů, které na sebe navazují., První krok je vyhnání člověka z mořské hladiny i mořských hlubin., Druhý krok vrcholí zničením a vyhnáním přímořské populace. Viz severní Evropa., Třetí krok obnáší zničení naší infrastruktury. Rovněž severní Evropa, kde byl citelně zasažen pobřežní těžařský průmysl. Ochromení rybolovu nám způsobí obrovské potravinové problémy, zejména třetímu světu., Čtvrtý krok je zničení nosných pilířů naší civilizace, velkoměst. Pomocí tsunami, bakteriologickým zamořením a zahnáním obyvatelstva do vnitrozemí., A konečně pátý a poslední krok: klima se zhroutí a Země se stane pro člověka neobyvatelnou. Buď zamrzne nebo se utopí, ohřeje se nebo ochladí, a nebo oboje. To ještě nevíme do úplných podrobností.“ Na chvíli zavládlo tísnivé mlčení.

„Ale nebude pak nakonec Země neobyvatelná pro veškeré živočichy?“ zeptal se poradce pro bezpečnost.

„Na povrchu ano. Nebo řekněme, že většina fauny přitom vyhyne. Ale nechala jsem si vysvětlit, že něco podobného se stalo před pětapadesáti miliony let. Ve výsledném efektu řada druhů živočichů a rostlin vyhynula a uvolnila místo novým druhům. Myslím, že tyhle bytosti určitě velice dobře uváží, jak takovou katastrofu přečkat bez vlastní újmy.“

„Takové vyhlazování, to je…“ Ministr vnitra hledal slova. „To se vymyká všemu, co je lidské.

„Oni nejsou lidé,“ řekla Li trpělivě.

„Ale jak je pak můžeme zastavit?“

„Tím, že vypátráme, kdo jsou,“ řekl Vanderbilt.

Li k němu otočila hlavu.

„Slyším snad pozdní pochopení?“

„Moje stanovisko se nemění,“ řekl Vanderbilt vyrovnaně. „Poznej účel jednání, a víš, kdo jedná. Já v daném případě uznávám, že vaše pětistupňová strategie je momentálně to nejpřesnější. Musíme tedy učinit první krok. Kdo jsou, kde jsou, jak myslí.“

„A co se proti nim dá podniknout,“ dodal ministr obrany.

„Promluvme si s nimi,“ řekla Li.

„Navázat kontakt?“

„Vyjednávat se dá i s ďáblem. Momentálně nevidím jinou cestu. Johanson zastává tezi, že nás udržují v poklusu, a tím nám brání najít řešení. My jim tolik času dát nesmíme. Pořád ještě jsme akceschopní, navažme tedy kontakt., A pak udeříme.“

„Proti bytostem v hlubinách moře?“ Ministr vnitra zavrtěl hlavou. Svatá prostoto!“

„Jsme tedy všichni zajedno, že na té teorii něco je?“ zeptal se dokola ředitel CIA. „Myslím tím, že mluvíme, jako by už padly všechny pochybnosti. Budeme se zcela vážně zaobírat myšlenkou, že sdílíme Zemi s druhou inteligentní rasou?“

„Je pouze jedna božská rasa,“ zdůraznil prezident rozhodně. „A tou je lidstvo. Nakolik inteligentní je tato forma života v moři, to je jiná kategorie. A zda mi právo nárokovat si tuto planetu stejně jako my, to je nanejvýš sporné. Příběh stvoření nic takového nepředvídá. Země je světem člověka, byla stvořena pro člověka a plán Boží je i náš plán., Ale že nějaká cizí forma života je za tohle všechno odpovědná, to se mi zdá přijatelné.“

„Ještě jednou,“ chtěla vědět ministryně zahraničí. „Co řekneme světu?“

„Říkat něco světu, na to je ještě brzy.“

„Budou se ptát.“

„Vymyslete odpovědi. Od toho jste diplomatka. Když vyrukujeme na světlo s tím, že v moři žije druhé lidstvo, první lidstvo zemře na šok.“

„Mimochodem,“ pronesl ředitel CIA a otočil se k Li, „jak těm chorým mozkům v oceánu máme vůbec říkat?“

Li se zasmála. „Johanson má návrh: yrr.“

„Yrr?“

„Ypsilon a dvě r. Je to náhodné pojmenování. Výsledek nevědomých úhozů prsty do klávesnice laptopu.“

„Pošetilost!“

„Johanson si myslí, že je to jméno stejně dobré jako každé jiné a já s ním souhlasím. Myslím, že bychom je měli nazývat yrr.“

„Dobrá, Li.“ Prezident přikývl. „Uvidíme, co na té teorii je. Musíme vzít v úvahu všechny varianty, všechny možnosti. Ale když nakonec zjistíme, že je třeba vybojovat bitvu proti bytostem, kterým pro mě za mě říkejme yrr, potom tedy yrr porazíme. Pak bude válka proti yrr.“ Podíval se kolem. „Je to šance. Veliká šance. Chci, abychom ji využili.“

„S pomocí boží,“ řekla Li.

„Amen,“ zahuhlal Vanderbilt.

Weaverová

K přednostem Château v čase obležení patřilo, že všude bylo nepřetržitě otevřeno. Nikdo se zde neřídil zvyky běžných hostů. Li zavedla, aby zvláště vědci, kteří potřebují pracovat ve dne v noci, si mohli i ve čtyři ráno dát T-Bone-Steak, když na něj dostanou chuť. V důsledku jejího opatření zde bylo teplé jídlo k maní dvacet čtyři hodin denně, restaurace, bar a společenské místnosti stejně jako sportovní zařízeni včetně sauny a bazénu byly otevřeny nonstop.

Weaverová půl hodiny plavala dráhu v bazénu. Mezitím už bylo pí jedné. Bosá a s mokrými vlasy v měkkém koupacím plášti procháze la skrz halu k výtahům, když koutkem oka zahlédla Leona Anawaka Seděl u pultu hotelového baru, na místě, kam podle jejího názoru patřil ze všeho nejméně. Dřepěl tam ztracený u netknuté koly a misky buráků, každých pár vteřin vzal jeden oříšek, podíval se na něj a pak ho nechal zase spadnout zpět do misky.

Weaverová váhala.

Od přerušeného rozhovoru dopoledne ho už neviděla. Třeba nechtěl být rušen. V hale a přilehlých místnostech bylo pořád ještě rušno, pouze bar byl téměř prázdný. V koutě seděli dva muži v tmavých oblecích a polohlasně rozmlouvali. Kousek dál jedna žena v drillichu soustředěně civěla do laptopu. Tichá hudba západního pobřeží dokreslovala scénu naprosté všednosti.

Anawak nevypadal šťastně.

Zatímco ještě uvažovala, že raději půjde do své suity, už směřovala k baru. Její chodidla lehce pleskala o parkety. Došla ke konci pultu, kde seděl, a řekla: „Ahoj!“

Anawak otočil hlavu. Jeho pohled byl úplně prázdný. Weaverová se bezděky zastavila. Intimní sféru člověka je možné našit dřív, než to druhému dojde, a ten je pak jednou provždy ocejchován jako dotěra. Opřela se o pult a přitáhla si koupací plášť těsněji ramenům. Mezi nimi stály dvě barové stoličky.

„Ahoj,“ odpověděl Anawak. Jeho pohled ožil. Teprve teď ji začal vnímat.

Weaverová se usmála.

„Co tu… ehm, děláte?“ Blbá otázka. Co dělal? Seděl u baru a hrál s buráky. „Dopoledne jste najednou někam zmizel.“

„Ano. To je mi líto.“

„Neomlouvejte se,“ řekla honem. „Nechtěla jsem vás vyrušit. Já jen, tu sedíte sám, a tak jsem myslela…“

Něco tu neladilo. Měla by radši co nejrychleji vypadnout.

Ale Anawak už byl zjevně zase duchem přítomen. Chopil se sklenice, zvedl ji a zase položil. Podíval se na barovou židli vedle sebe.

„Máte na něco chuť?“

„Opravdu neruším?“

„Ne, vůbec ne.“ Anawak zaváhal. „Mimochodem, já jsem Leon. Můžeme si tykat?“

„Tak jo… Já jsem Karen a… Baileys s ledem, prosím.“

Anawak pokynul barmanovi a objednal pití. Weaverová popošla blíž, ale nesedla si. Z vlasů jí tekly studené kapky vody přes krk mezi prsa. Normálně neměla problém pobíhat polonahá, ale teď se najednou cítila nesvá.

Měla by to vypít a rychle zmizet.

„No a jak se máš?“ zeptala se, upíjejíc krémovou tekutinu.

Anawak svraštil čelo. „Já nevím.“

„Ty nevíš?“

„Ne.“ Vzal jeden oříšek, položil ho před sebe a odcvrnkl jej pryč. „Zemřel mi otec.“

A do prdele!

Věděla to. Neměla sem vůbec chodit. Teď tu stála a pila Baileys s někým, kdo se ostentativně stáhl do kouta baru a mohl zrovna tak před sebe postavit ceduli, aby šel každý od něho pryč.“

Na co?“ zeptala se opatrně.

„Nemám tušení,“

„Doktoři to ještě nevědí?“

„Já to ještě nevím.“ Anawak zavrtěl hlavou. „A nejsem si jistý, že to chci vědět.“

Chvíli mlčel. Pak řekl: „Dneska dopoledne jsem běhal v lese. Celý hodiny. Občas jsem se ploužil, pak zas utíkal jako zběsilej. Hledal jsem… nějakej pocit. Myslel jsem, že musí existovat nějaký citový rozpoložení, který se hodí k tyhle situaci. Ale celou tu dobu jsem litoval jenom sám sebe.“ Podíval se na ni. „Znáš to? Ať jsi, kde jsi, chceš okamžitě pryč. Všechno tě jakoby tísní, a najednou je ti jasný, že to vůbec nezáleží na tobě. Ty nejseš ten, kdo chce pryč. To ta místa se tě chtějí zbavit. Jako kdyby tě odstrkovaly a říkaly, že tam nepatříš. Ale nikdo ti neřekne, kam patříš, a tak utíkáš a utíkáš…“

„To je zvláštní.“ Weaverová chvilku přemýšlela. „Něco podobnýho znám, je to jako když je člověk ožralej. Když toho máš v sobě tolik, že se ti chce zvracet v každý poloze, ať se otočíš nebo lehneš, jak chceš.“ Zarazila se. „Promiň, to je dost blbá odpověď.“

„Ne, vůbec ne! Máš pravdu. Bylo by ti líp, kdybys hodila šavli. Asi bych se potřeboval vyzvracet, ale nevím jak.“

Weaverová jezdila prstem po okraji sklenice. Unylá hudba neměla konce.

„Ty jsi k otci neměl dobrý vztah?“

„Já jsem k němu neměl vůbec žádný vztah.“

„Opravdu?“ Weaverová se zamračila. „To jde? Nemít vůbec žádnej vztah k někomu, koho znáš?“

Anawak pokrčil rameny.

„A ty?“ zeptal se. „Co dělají tvoji rodiče?“

„Jsou mrtví.“

„To je… Promiň.“

„V pořádku. Na tom nic není. Jako že lidi umírají, a taky rodiče. Naši umřeli, když mi bylo deset. Při potápění v Austrálii. Byla jsem v hotelu, když se to stalo. Silný proudění u dna. Chvíli je klid, a pak tě to najednou strhne a stáhne na otevřený moře. Oni byli opatrní a zkušení, ale… no jo.“ Pokrčila rameny. „Moře je pokaždý jiný.“

„Našli je?“ zeptal se Anawak tiše.

„Ne.“

„A co ty? Jak ses s tím vyrovnala?“

„Nějakou dobu to bylo drsný. Měla jsem úžasný dětství, víš. Pořád jsme jenom cestovali. Oba byli učitelé a fascinovala je voda. Dělali jsme všechno. Plachtili na Maledivách, potápěli se v Rudým moři a do jeskyní na Yucatanu. Dokonce ve Skotsku a na Islandu jsme byli pod vodou. Samozřejmě že se drželi u hladiny, když mě brali s sebou, ale stejně jsem všechno viděla. Jenom na nebezpečný ponory mě nebrali., A ten poslední nepřežili.“ Pak se zasmála. „No a vidíš, taky ze mě dneska něco je.“

„No.“ Anawak úsměv opětoval. „To se nedá přehlídnout.“

Byl to smutný, bezmocný úsměv. Chvíli se na ni jenom tak díval. Pak se svezl ze stoličky. „Myslím, že se pokusím usnout. Ráno letím na pohřeb.“ Potom zaváhal. „Tak dobrou noc a… děkuju.“

„Za co?“

Weaverová seděla nad nedopitým Baileys a myslela na rodiče a na den, kdy za ní přišli lidé z vedení hotelu a ředitelka jí řekla, že teď musí být hodně statečná. Statečná malá holčička. Silná malá Karen.

Naklaněla skleničku ze strany na stranu.

Jak moc to bylo drsný, to Anawakovi neřekla. Ani o tom, jak si ji k sobě vzala babička, rozrušené, vyděšené dítě, které si svůj žal odreagovávalo vztekem, až už ji stará žena nezvládala. Jak se jí ruku v ruce s tím rapidně zhoršil prospěch. Nevykládala mu o věčných útěcích z domu a o toulání, o prvních jointech a tvrdších věcech, o době, kdy žila na ulici jako pankáč, věčně ožralá nebo zhulená a spala s každým, kdo neřekl ne. A ne neřekl prakticky nikdo. Potom přišly drobné krádeže, vyloučení ze školy, pokoutně provedený potrat, tvrdší drogy, vykrádání aut, sociálka. Půl roku v ústavu pro obtížně vychovatelné děti. Tělo samý piercing. Holá lebka a jizvy. Duševní i tělesná ruina.

Prožité neštěstí však nezlomilo její lásku k moři. Naopak. Moře ji čím dál víc fascinovalo, jeho temnoty ji volaly k sobě, dolů ke dnu, kde čekali její rodiče. Moře ji vábilo tak mocně, že se jednou v noci rozjela stopem do Brightonu a plavala hodně daleko. A když olejově černá voda zalitá měsíčním svitem téměř pohlcovala světla přímořského letoviska, pomalu se spustila pod hladinu a zkusila se utopit. Ale člověk se neutopí tak snadno.

Vznášela se ve tmě Lamanšského průlivu, zadržovala dech a počítala si tep, až jí dunělo v uších. A moře, místo aby si vzalo její život, jí ukázalo: takhle silné je tvoje srdce! Tlouklo navzdory tomu, že se chtěla oddat chladnému objetí moře, až najednou probudilo dýchací reflex a donutilo ji nabrat vodu do plic. O tom, co se dělo pak, často vyprávěl její otec. V plicích se vytvoří pěna, a když jemná síť bublinek splaskne, akutní nedostatek kyslíku má za následek smrt. Dvě minuty, než se dostaví křeč bránice a dýchání už není možné. Pět minut do zástavy srdce.

Vyrazila nahoru, vynořila se a probudila se z hororového snu, který začal v jejích deseti a skončil v šestnácti letech. Nedaleko od ní plul kutr. Dopravili ji s těžkým podchlazením do nemocnice, kde měla dost času svou odvahu a odhodlání překovat v plán. Když ji propustili, pozorovala se hodinu v zrcadle a pak se rozhodla, že takhle se už nikdy nechce spatřit. Odstranila tedy piercing, přestala si holit hlavu, zkusila deset kliků a zhroutila se. Za týden jich už zvládla dvacet.

Ze všech sil se snažila dohnat, co zameškala. Škola ji vzala zpátky pod podmínkou, že se podrobí terapii, a ona souhlasila. Prokázala učenlivost a disciplínu. Ke každému byla vstřícná a přátelská. Četla všechno, co jí přišlo pod ruku, přednostně o ekosystému země a oceánů. Neuplynul den, aby na sobě nepracovala. Co ji La Manche vyvrhl nazpět, běhala, plavala, boxovala a šplhala po skalách, aby vyhladila poslední stopy ztraceného času, aby už nic nepřipomínalo tu hubenou holku se zapadlýma očima, kterou kdysi byla. Když v devatenácti s ročním zpožděním skvěle složila maturitní zkoušku a zapsala se na univerzitě na biologii a sport, její tělo vypadalo jako sodu helénského zápasníka.

Karen Weaverová byla nový člověk.

Se starou touhou.

Aby pochopila, jak funguje svět, naložila si ještě informatiku. Počítačové znázornění komplexních souvislostí ji nadchlo natolik, že si nedala pokoj, dokud se sama nenaučila virtuálně zobrazovat procesy v oceánu a v atmosféře. Její první práce přinesla obsáhlý obraz mořského proudění. Ten sice dosavadní vědění nerozšířil o nic nového, ale byl perfektní a hodnověrný. Byla to pocta dvěma lidem, které milovala a tak záhy ztratila. Tím, jak nořila hlavu pod vodu a bádala tam, vracela něco, čeho předtím obdržela nadbytek: lásku a vědění. Založila PR agenturu Deepbluesea, psala do Science a National Geographic, svěřovali jí sloupky v populárně naučných periodikách a tím vzbudila zájem institucí, které ji zvaly na expedice, protože potřebovali někoho, kdo by jejich myšlenkám dal publikovatelný tvar. V ponorce MIR se dostala k Titaniku, Alvin ji dopravila k hydrotermálním komínům v Atlantském hřbetu, přezimovala v Antarktidě na Polarstern. Byla u všeho a ze všeho vytěžila to nejlepší, protože od oné noci v průlivu se ničeho nebála. Nikdo a nic jí už nemohlo nahnat strach.

Kromě samoty. Příležitostně.

Viděla se v barovém zrcadle. Mokrá, zabalené jen ve froté tam stála poněkud bezradná.

Hodila do sebe Baileys a šla spát.

14. května

Anawak

Hluk motorů ho začínal pomalu, ale jistě uspávat.

Když se konečně Anawak vnitřně probojoval k rozhodnutí, že cestu podnikne, očekával potíže. Myslel si, že ho Li nebude chtít pustit, ale ta jej doslova nutila, aby nastoupil do prvního letadla.

„Když zemře někdo z rodičů nebo dítě, člověk musí být se svou rodinou. Nikdy byste si neodpustil, že jste tu zůstal. Rodina je v životě to nejdůležitější. Jenom na rodinu je spolehnutí. Buďte dosažitelný. To je jediné, oč vás prosím.“

Teď, když už seděl v letadle, Anawaka napadlo, jestli má Li vůbec nějakou rodinu.

A on? Má rodinu?

Je to absurdní. Někdo, kdo patrně neměl žádný vztah k rodině, pěl chválu na užší příbuzenstvo druhému, kdo taky žádný vztah k rodině

neměl.

Jeho soused, badatel v klimatu z Massachusetts, začal tiše chrápat. Anawak trochu sklopil opěradlo a díval se z okna. Už několik hodin byl sám se svými myšlenkami, a pořád si ještě nebyl jistý, jestli dělá dobře. Boeing Canadian Airlines International ho dopravil z Vancouveru do Toronta na Pearsons Airport, kde stroje po přistání čekaly v dlouhé řadě na odbavení. Nad Torontem předtím zuřila neobyčejně prudká bouře a dočasně ochromila letecký provoz. Anawakovi to připadalo jako zlé znamení. Plný neklidu seděl v odbavovací hale to-rontského letiště, zatímco venku se jedno letadlo za druhým napojovalo na nástupní rukáv připomínající tahací harmoniku. Po dvouhodinovém zpoždění konečně pokračoval do Montrealu.

Odtud už to šlo hladce. Anawak si rezervoval pokoj v hotelu Holiday Inn blízko Dorval Airportu a brzy ráno už zase seděl v čekárně. První náznaky ho upozorňovaly, že se ocitl v jiném světě. Skupina mužů s kouřícími pohárky s kávou stála u velkého panoramatického okna. Měli na sobě kombinézy s emblémy ropných firem a zjevně měli jen příruční zavazadla. Dva z nich měli obličeje jako Anawak. Široké a tmavé, s mongolsky šikmýma očima. V břiše Boeingu 737 Canadian North Airlines mizely jedna za druhou plně naložené palety pevně stažené sítí. Ale ještě než je tam hydraulické zvedací plošiny všechny naskládaly, zazněla výzva pro cestující. Plochu přešli pěšky a nastoupili do stroje po schůdkách pod zádí. Místa k sezení byla omezena na první třetinu řad, všechno ostatní muselo ustoupit nákladnímu prostoru.

Anawak byl opět na cestě víc než dvě hodiny. Občas to lehce škublo. Většinu trasy letěli nad hustými mraky. Teď, před Hudsonovým průlivem, se mraky rozestoupily a otevřely pohled na hnědočernou tundru. Krajina byla hornatá a rozeklaná, proložená sněhovými pláněmi a neustále přerušovaná jezery, na nichž se povalovaly veliké ledové kry. Pak se objevilo pobřeží. Přeletěli průliv a Anawak cítil, že překročil poslední hranici. Zacloumala jím divoká změť pocitů a vytrhla ho z letargie. V každém záměru existuje point of no return. Přísně vzato byl pro něj tímto bodem nenávratna Montreal, ale symboličtější byl Hudsonův průliv. Na jeho druhé straně začínal svět, do něhož se už nikdy nechtěl vrátit.

Anawak byl na cestě do svého rodiště, do své vlasti před polárním kruhem, do Nunavutu.

Dál se díval ven a pokoušel se vypnout veškeré myšlení. Po další půlhodině přeletěli opět kus země a pokračovali nad lesklou plochou pokrytou ledem, Frobisherův záliv na jihovýchodě Baffinova ostrova. Stroj se naklonil do pravotočivé zatáčky a rychle klesal. Objevila se křiklavě žlutá budova s vyčnívající řídící věží. V kopcovité, tmavé krajině se vyjímala jako výspa lidské civilizace na cizí planetě, ale bylo to jen letiště v Iqaluitu, „Škole rybářů“, v hlavním městě Nunavutu.

Boeing sedl na zem a pomalu doroloval.

Na zavazadlo Anawak nemusel čekat dlouho. Vzal si svou nacpanou krosnu a loudal se k odbavovací hale. Byla zde výstava propagující inuitské umění, závěsy na zeď a skulptury z mastku. Uprostřed haly uviděl postavu v nadživotní velikosti vytesanou vcelku, ve vysokých botách a v tradičním oblečení, v pravé vysoko zvednuté ruce plochý bubínek a v levé paličku. Kamenný bubeník měl doširoka otevřená ústa ke zpěvu. Vyzařovala z něj síla a sebedůvěra. Anawak se před sochou na chvíli zastavil a přečetl si nápis na podstavci: Kdekoli se obyvatelé Arktidy sejdou při nějaké mimořádné příležitosti, konají se bubnové tance a zpěvy. Pak popošel k odbavovací přepážce a podal krosnu na letadlo do Cape Dorsetu. Žena, která ji přebírala, mu sdělila, že let má hodinové zpoždění.

„Třeba máte něco k vyřizování ve městě,“ řekla mu vlídně. Anawak zaváhal. „Vlastně ani ne. Skoro to tu neznám.“ Podívala se na něj dost udiveně. Určitě se divila, že někdo, kdo byl jasně zevnějškem Inuk, nezná hlavní město. Pak se zase usmála.

„Iqaluit může hodně nabídnout. Využijte času. Jděte třeba do muzea Nunatta-Sunaqutangit, to zvládnete hravě. Je tam pěkná výstava tradičního i moderního umění.“

„Ano…, samozřejmě.“

„Nebo do návštěvnického centra Unikkaarvik. A udělejte si odbočku do anglikánského kostela. Vypadá jako iglú. Je to jediný kostel na světě, který vypadá jako iglú!“

Anawak si ženu prohlížel. Byla to domorodka, malá, černé vlasy s ofinou a ohonem. Oči se jí leskly, když se jí po tváři rozlil úsměv.

„Byla bych přísahala, že jste z Iqaluitu,“ řekla.

„Ne.“ Anawak byl chvíli v pokušení říci, že pochází z Cape Dorsetu, ale pak řekl: „Z Vancouveru. Letím z Vancouveru.“

„O, já miluju Vancouver!“ vykřikla žena.

Anawak se ohlédl. Obával se, že zdržuje ostatní, ale byl evidentně jediný, kdo toho dne letěl dál. „Byla jste tam už někdy?“

„Ne, tak daleko jsem nikdy nebyla. Ale na internetu jsou obrázky a spousta informací. Je to krásné město.“ Usmála se. „Trochu větší než Iqaluit, viďte?“

Anawak opětoval úsměv. „No to bych řekl.“

„Ano, ale ani my už nejsme tak malí. Iqaluit má dnes šest tisíc obyvatel. A pracujeme na tom dál. Za pár let budeme velcí jako Vancouver. Ha ha! No dobře, skoro tak velcí. Promiňte.“

Za Anawakem se objevil manželský pár. Takže nebude pokračovat v letu sám. Rychle se rozloučil a vyšel ven, než tu ženu napadne, že mu ukáže město.

Iqaluit.

Jeho poslední vzpomínka byla tak dávná. Něco mu připadalo tlil věrně známé, ale většinou nic nepoznával. Mraky zůstaly nad Quebekem. Tady na ocelově modrém nebi svítilo slunce a příjemně hřálo. Nebylo chladněji než 10° Celsia. V péřové bundě přes tlustý svetr mu bylo horko. Svlékl si ji, ovázal kolem boků a vyrazil prašnou silnicí k místnímu centru. Byl zde kupodivu čilý provoz. Nevzpomínal si, že by tu tenkrát viděl jezdit jen přibližně tolik terénních vozů a ATVéček, malých vícenápravových vozítek se sedátky jako na motorce. Po obou stranách dřevěné domy typické pro Arktidu, které kvůli věčně zmrzlé půdě stály na nízkých kůlech. Všechny arktické budovy byly konstruovány takhle. Kdyby stály přímo na zemi, ta by pak vyzařovaným teplem roztála a domy by se propadly.

Čím Anawak postupoval dál, tím více se mu vnucoval obraz Boží ruky, která jako by jednoho dne bez rozmyslu vysypala hrst promíchaných staveb. Křiklavě bílé kubistické kolosy bez oken čněly mezi tradičními olivově zelenými nebo rezavě červenými domky. Škola vypadala jako UFO. Některé obytné domy svítily petrolejovou a akvamarínem. Kousek dál narazil na Commissioner’s House, křížence příjemné zahradní vily s kosmickou kabinou. Hned vedle se zvedala elegantní třípatrová budova s velikými okny, která by zapadla do každého světového města, když si odmyslíme typické kůly a schody. Anawak se snažil moc si ty dojmy nepřipouštět, ale co ho vytáhli polomrtvého z potápějícího se letadla, pozbyl schopnosti omámit se lhostejností. Divoký architektonický mix na něj působil bezstarostně, téměř radostně. Anawak se tomu sice usilovně bránil, ale nenechalo ho to lhostejným.

Ptal se v duchu, co se tu stalo. To nebyl ten depresivní Iqaluit let sedmdesátých. Na Inuktitutu ho lidé zdravili nápadně přátelsky. Odpovídal jim na pozdrav úsečně a odměřeně. Celou hodinu chodil po městě, aniž by se zastavil, pouze jednou zašel do návštěvnického centra, kde narazil na ještě větší kopii bubnujícího tanečníka.

Bubnující tanečník. Když byl malý, konaly se bubnové tance často. Před dávnými časy, když tyhle věci ještě byly v pořádku.

Nesmysl! Copak tady bylo někdy něco v pořádku?

Vrátil se na ulici, šel dál a v křišťálovém slunečním svitu mu bylo teplo. Anglikánský kostel skutečně vypadal jako iglú vytažené do špice. Ta se nakláněla nalevo. Za hodinu byl zpátky na letišti v odbavovací hale. Vzal si noviny a usedl na lavici. Mimo něj čekal na další let n manželský pár. Rozložil noviny tak, aby ho izolovaly od vnějších vlivů, a pročítal články, aniž by vnímal jejich obsah. Nakonec je zahodil.

Mladá žena za přepážkou vyzvala pasažéry, aby šli za ní. Vyvedla je ni východem na rolovací plochu, kde čekalo malé dvoumotorové vrtulové letadlo typu Piper. Anawak vyšplhal spolu s manželi do těsné kabiny. Stroj měl jenom šest míst k sezení. V zadní části byl za sítí zavazadlový prostor. Oddělená kabina pro pilota tu nebyla. Odrolovali na startovací dráhu a museli chvilku počkat, než přistane jiný stroj stejného typu. Pak se rychle rozjeli a s menším kymácením se zvedli. Letiště bylo malé a hned zmizelo. Pod nimi se leskl Frobisherův záliv. Letěli na západ podél hor obroušených ledovcem a částečně pokrytých sněhem nebo ledem. Po levé straně teď svítilo slunce na Hudsonův průliv, napravo dopadalo na hladinu jednoho z jezer, jehož název si Anawak spontánně vybavil: jezero Amadjuk.

Tam jednou byli.

Tolik se toho obrovskou rychlostí vracelo. Vzpomínky se mu vybavovaly jako siluety ve sněhové bouři a vtahovaly ho do minulosti.

Ale on nechtěl zpátky!

Země teď byla rovná a brzy skončila. Trasa vedla dvacet minut přes moře a pak zas byla oknem kokpitu vidět hornatá krajina. V zorném poli se objevil záliv Tellik Inlet a jeho sedm ostrovů. Přes jeden z nich se táhla tenká linie přistávací dráhy v Cape Dorsetu.

Dosedli.

Anawak cítil, jak se mu srdce dere ven z hrudi. Byl doma. Byl tam, kam se nikdy nechtěl vrátit. Nevole a zvědavost se mísily se strachem, zatímco Piper roloval k přijímací budově.

Cape Dorset: New York severu, jak mu přezdívali napůl obdivně, napůl žertem. Necelých dvanáct set obyvatel a jedno z vyhlášených středisek inuitského umění.

Teď.

Tenkrát bylo všechno jinak.

Cape Dorset: v řeči Inuitů Kinngait, což znamená vysoké bory, ležel opodál Sikusiilaqu, tam kde na moři nevzniká led, protože i v nejkrutější zimě mírné proudění zabraňuje úplnému zamrzání mořské hladiny kolem Foxova poloostrova, což je jihozápadní výběžek Baffinova ostrova. Anawakovi se honila hlavou jména. Tohle byl maličký ostrov blízko Cape Dorsetu, Mallikjuaq, chráněná přírodní oblast plná malých zázraků, s pastmi na lišky z devatenáctého století, zbytky prastaré kultury Thule, s hroby opředenými legendami a s román tichým jezerem, u kterého často kempovali. Anawak si vzpomněl na malé stanoviště kajaků. Tam pobýval rád, na Mallikjuaqu. Ale pak se mu ve vzpomínkách vybavili otec a matka, a zase vědci, co ho vyhnalo ze země, jež se tenkrát ještě nejmenovala Nunavut, nýbrž Northwest Territories.

Vzal svou krosnu a vylezl z Piperu.

Nějaký muž se okamžitě vrhl k manželskému páru. Určitě se znali. Přivítání bylo přemrštěné, ale tak to u Inuitů bylo vždycky. Měli spoustu výrazů a synonym pro pozdravy, ale ani jedno slovo pro loučení. Anawak před devatenácti lety také nikomu neřekl slovo na rozloučenou, ani muži, který najednou stanul, malý a zchátralý, na rolovací ploše, když manželský pár a jejich domorodý přítel za nepřetržitého hovoru odešli. Anawak se musel chvíli namáhat, než ho poznal, Ijitsiaq Akesuk viditelně zestárl. Ale byl to on. Po scvrklém obličeji se mu rozlil úsměv. Přispěchal Anawakovi naproti a objal ho i s krosnou. Přitom se z něj řinul vodopád slov v inuktitutštině. Pak se zamyslel a řekl anglicky:

„Leone, ty můj hochu! Vypadáš hezky na mladého doktora.“

Anawak to objetí přežil a z povinnosti Akesuka poplácal po zádech.

„Strýčku Iji! Jak se máš?“

„Jak se můžu mít po tom všem, co se stalo. Měls příjemný let? Musels být na cestě celou věčnost. Já vůbec nevím, kudy všudy jsi letěl, aby ses sem dostal…“

„Musel jsem párkrát přestupovat.“

„V Torontu? V Montrealu?“ Akesuk ho pustil a nadšeně si ho prohlížel. Anawak spatřil v jeho horní čelisti mezeru mezi zuby typickou pro Inuity. „Samozřejmě v Montrealu. Hodně cestuješ, viď? Mám radost. Musíš mi všechno povyprávět. Bydlet budeš samozřejmě u mě, hochu, všechno je zařízený. Máš ještě nějaký zavazadlo?“

„Ne. Ehm, strýčku Iji…“

„Iji, jenom Iji. Toho pitomýho strýčka vynech. Na to už jsi starý, lbys mi říkal strýčku.“

„Mám rezervovaný pokoj.“

Akesuk udělal krok dozadu. „A kde?“

„V hotelu Polar Lodge.“

Starý muž se zatvářil zklamaně. Ale pak se zase rozzářil.

„Tak to zrušíme. Já znám ředitele. VÍŠ přece, že tady se všichni známe. To není problém.“

„Já ti nechci komplikovat život,“ řekl Leon. Jsem tu, abych šoupl otce pod led, napadlo ho. A pak zase rychle zmizel.

„Nic mi nekomplikuješ,“ řekl Akesuk. „Jsi přece můj synovec. Na dlouho sis to zamluvil?“

„Na dvě noci. To bude stačit, ne?“

Akesuk svraštil čelo a prohlížel si Anawaka od hlavy k patě. Pak jej vzal za ruku a táhl ho do haly.

„O tom si ještě popovídáme. Nemáš hlad?“

„Mám.“

„Výborně. Mary-Ann udělala dušeného karibu a tulení polívku s rýží. To je pochoutka. Kdy jsi naposledy jedl něco takovýho, tulení polívku, co?“

Anawak se nechal odvléct. Před letištní budovou parkovala řada vozů. Akesuk zamířil k jednomu pickupu.

„Dej si ten ranec dozadu. Znáš Mary-Ann? Samozřejmě že ne. Tos už byl pryč, když se přestěhovala ze Salluitu a vzali jsme se. Už se to nedalo vydržet, být sám. Je mladší než já. To je podle mě v naprostým pořádku. A co ty, máš ženu? Panebože, tolik si toho musíme říct, vždyť je to celá věčnost, cos tu nebyl.“

Anawak se svezl na sedadlo spolujezdce a mlčel. Akesuk byl zjevně rozhodnut vymluvit mu díru do hlavy. Snažil se vzpomenout si, jestli byl stařík tak hovorný už tenkrát.

A pak ho náhle napadlo, že jeho strýček je nejspíš stejně nervózní jako on sám.

Jeden mlčel. Druhý mluvil. Každý měl svůj vlastní způsob.

Drkotali po hlavní silnici. Cape Dorset byl různými horskými pásmy rozčleněn do osad. K vlastnímu Kinngaitu byly připojeny Itjurittuq na severovýchodě, Kuugalaaq na západě a Muliujaq na jihu. Tenkrát bydleli v Kuugalaaqu. Žila tam jeho, Anawakova rodina. Akesuk, bratr jeho matky, měl domov v Kinngaitu.

Anawak se neptal, jestli tam ještě bydlí. Stejně se to dozví. Kličkovali celým městem. Strýček mu představoval skoro všechny budovy, kolem kterých jeli, až Anawakovi pojednou došlo, že s ním Akesuk podniká okružní prohlídku.

„Strýčku Iji, já to všechno znám,“ řekl.

„Nic neznáš! Nebyls tu devatenáct let. Všechno možný je tu nový. Tamhle naproti, vzpomínáš si na ten supermarket?“

„Ne.“

„Tak vidíš. Jak bys mohl? Všechno je nový! A budeme mít ještě jeden větší. Dřív jsme vždycky chodili do Polar Supply Store. Ten si snad pamatuješ, nebo ne?, Tam vzadu je naše nová škola. No, tak nová už zase není, ale pro tebe to novum je., Podívej se naproti! To taky nemůžeš znát, to je slavnostní hala Tiktaliktaq. Víš, kdo všechno už tu byl na bubnových tancích? Bill Clinton a Jacques Chirac, a taky Helmut Kohl. To ti byl obr, ten Kohl, vypadali jsme vedle něho jako trpaslíci. Kdo tu ještě byl, počkej, já si…“

A tak pořád dokola. Prohlédli si anglikánský kostel se hřbitovem, kam zítra pochovají jeho otce. Anawak viděl inuitskou ženu před jejím domem, jak pracuje na skulptuře obrovského ptáka. Připomínalo mu to umění Nootkaů. Z dvoupatrové modrošedé budovy s futuristickým průčelím se vyklubalo sídlo vlády. Decentralizovaná správa Nunavutu se projevovala tím, že takováhle budova stála v každé větší obci. Když Anawak zjistil, že Cape Dorset jeho dětství byl opravdu úplně jiný, než ten dnešní, poddal se osudu.

A najednou slyšel sám sebe, jak říká:

„Zajeď k přístavu, Iji.“

Akesuk strhl volant. Drkotali z kopce po silnici směrem k vodě. V černohnědé krajině tu byly rozházeny dřevěné domy všech velikostí a barev. Tu a tam někde rostly trsy mohutné tundrové trávy, místy ležel sníh. Přístav Cape Dorset nebyl víc než jedno molo s překládacími jeřáby, u nějž jednou nebo dvakrát do roka kotvila loď přivážející zásoby nezbytné k přežití. Kousek odtud se za odlivu dal přejít záliv Tellik Inlet a dostat se tak na sousední ostrov Mallikjuaq, kde byl národní park, hroby, stanoviště kajaků a jezero, u kterého tak často tábořili.

Zastavili. Anawak vystoupil. Sel podle mola a díval se na polárně modrou vodu. Akesuk ho zpovzdálí kousek následoval, pak se vrátil zpátky do vozu.

Tohle molo bylo tím posledním, co Anawak viděl, když Cape Dorset opouštěl. Žádným letadlem, ale zásobovací lodí. Bylo mu tehdy dvanáct. On i jeho nová rodina tu nastoupili na loď. Opouštěl tuto zemi plný naděje a radostného očekávání nového světa, ale zároveň i stesku po ledovém ráji, který navždy ztrácel.

Po pěti minutách se pomalým krokem vrátil a mlčky nasedl zpět do pickupu.

„Jo, náš starej přístav,“ řekl Akesuk tiše. „Starej přístav. Nikdy na to nezapomenu. Odtud jsi tehdy odešel, Leone. Všem nám to zlomilo srdce…“

Anawak na něj vrhl kosý pohled.

„Komu to zlomilo srdce?“ zeptal se.

„No, tvému…“

„Mému otci? Vám? Někomu ze sousedů?“

Akesuk nastartoval motor.

„Pojď,“ řekl. „Pojedeme domů.“

Akesuk pořád ještě bydlel v malém osadním domě. Byl pěkný a udržovaný, světle modrý s tmavomodrou střechou. Za ním se mírně zvedaly kopce, jejichž vrcholy byly o pár kilometrů dál v Kinngaitu, vysoké hoře, po níž se táhly sněhové splazy. Kinngait byl jako pohoří z mramoru, spíš sražený hřeben než vysoká hora. Tento horský hřeben lákal k seznámení na pěší túře s dobrým vybavením.

Ještě než Anawak obešel vůz, Akesuk už stihl vyložit jeho krosnu. Jak by malý a hubený, zdálo se, že mu to nedělá nejmenší potíže. V jedné ruce držel batoh a druhou bez zaklepání otvíral dveře domu.

„Mary-Ann,“ křičel dovnitř. „Už je tady! Hoch dorazil!“

Z domu vyhopsalo štěňátko. Akesuk ho překročil a za pár vteřin se vrátil doprovázen tělnatou ženou, jejíž vlídný obličej přecházel do impozantní dvojité brady. Objala Anawaka a pozdravila ho inuktitutsky.

„Mary-Ann neumí anglicky,“ řekl Akesuk na omluvu. „Doufám, že ze své řeči ještě něco rozumíš.“

„Moje řeč je angličtina,“ odpověděl Anawak.

„Jistě… Teď už ano.“

„Ale rozumím ještě dost. Rozumím, co mi říkala.“

Mary-Ann se ho ptala, jestli má hlad.

Anawak jí odpověděl inuktitutsky. Mary-Ann odhalila svůj chrup s mezerou mezi zuby, zvedla psa, který se Anawakovi třel o nohy, a ukázala mu, aby šel za ní. V předsíni stálo několik párů bot. Anawak si automaticky zul své trekkingové boty a postavil je do řady.

„Na dobrý vychování jsi, jak vidím, nezapomněl,“ zasmál se strýček. „Quallunaaq se z tebe nestal.“

Quallunaaq, množné číslo Quallunaat, bylo souhrnné označení pro ne-Inuity. Anawak se na sebe podíval, pokrčil rameny a šel za Mary-Ann do kuchyně. Spatřil moderní elektrický sporák a další elektrické přístroje, stejné jako jsou v každé pořádné kuchyni v Vancouveru. Nic tu nepřipomínalo dezolátní stav tehdejšího příbytku. U okna stál kulatý jídelní stůl, vedle něj byly dveře na balkon. Akesuk prohodil pár slov se svou ženou a vystrčil Anawaka vedle, do útulně zařízeného obývacího pokoje. Těžký čalouněný nábytek obklopoval věž s televizorem, videem, rádiem a amatérskou vysílačkou. Do kuchyně vedlo podávači okénko, které bylo otevřené. Akesuk mu ukázal koupelnu se záchodem. Vedle ní byla komora s pračkou a špižírna, dále ložnice a malý pokoj s jednou postelí. Na nočním stolku byly čerstvé květiny. Arktický mák, purpurový lomikámen a lední vřesovec.

„Mary-Ann je natrhala,“ řekl Akesuk. Znělo to jako pozvání, aby si Anawak udělal pohodlí.

„Děkuji, já…,“ zavrtěl hlavou. „Myslím, že bude lepší, když přenocuju v hotelu.“

Čekal, že se strýček urazí, ale ten na něj pouze pár vteřin zamyšleně hleděl.

„Napiješ se něčeho?“ zeptal se.

„Já nepiju.“

„Já taky ne. My pijeme k jídlu ovocnou šťávu. Chceš?“

„Ano, rád.“

Akesuk ve dvou sklenicích zředil koncentrát vodou a oba si je vzali na balkon, kde si strýček zapálil cigaretu. Mary-Ann ještě nebyla úplně spokojena s dušeným karibu a oznámila mužům, že dřív než za čtvrt hodiny to hotové nebude.

„Nemůžu si zapálit uvnitř,“ řekl Akesuk. „Kvůli tomu se člověk žení. Celej život jsem kouřil doma., Ale je to tak lepší. Není to zdravý. Kdyby se tak toho dalo nechat.“ Zasmál se a s požitkem natáhl kouř do plic.

„Budu hádat, hochu. Ty nekouříš?“

„Ne.“

„Ani nepiješ. To je dobře.“

Chvíli se mlčky dívali na panorama horského hřbetu se sněhovými brázdami. Vysoko na nebi byly proužky mraků. Pod nimi plachtili zářivě bílí sněžní racci a občas se střemhlavě vrhali dolů.

„Jak zemřel?“ zeptal se Anawak.

„Jenom tak prostě upadl,“ odpověděl Akesuk. „Byli jsme venku. Uviděl zajíce, chtěl vyrazit za ním a upadl.“

„A tys ho přinesl domů?“

„Už jenom jeho tělo.“

„Uchlastal se k smrti?“

Hořkost, s jakou otázku vyslovil, nahnala hrůzu Anawakovi samotnému. Akesuk se díval přes něj na hory a zahalil se kouřem.

„Byl to infarkt, říkal doktor z Iqaluitu. Málo se pohyboval a moc kouřil., Ale už deset let nevypil jedinou kapku alkoholu.“

Ragú z karibu bylo výtečné. Chutnalo dětstvím. Naproti tomu tulení polévka Anawakovi nikdy nechutnala, přesto si dal pořádnou porci. Mary-Ann seděla a tvářila se spokojeně. Anawak se pokusil oživit svou inuktitutštinu, ale výsledek byl žalostný. Rozuměl skoro všemu, ale vyjádřit se nedokázal. A tak si povídali převážně anglicky o událostech posledních týdnů, o útocích velryb a katastrofě v Evropě a co se tak všechno do Nunavutu doneslo. Akesuk překládal. Několikrát se pokusil stočit hovor na mrtvého otce, ale Anawak na to nikdy nenavázal. Pohřeb se měl konat pozdě odpoledne na malém hřbitově u anglikánského kostela. Touto roční dobou pochovávali nebožtíky rychle, zatímco v zimě byli uchováváni v boudě u pohřebiště, protože země byla zmrzlá a nedal se vykopat hrob. V přirozeném arktickém chladu vydrželi nebožtíci obdivuhodně dlouho, ale bouda se musela hlídat s puškou v ruce. Nunavut byla divočina. Vlci a lední medvědi, když je hnal hlad, se nezastavili před živými ani před mrtvými.

Po jídle se Anawak nastěhoval do Polar Lodge. Akesuk už netrval na tom, aby nocoval pod jeho střechou. Přenesl květiny z pokojíku a postavil je na jídelní stůl.

Řekl jen: „Můžeš si to ještě rozmyslet.“

Anawakovi zbývaly do pohřbu dvě hodiny. Nevyšel z hotelu ven, ale natáhl se na postel a pokoušel se prospat. Nevěděl, co má dělat. Vlastně už věděl, co udělat měl. Měl se nechat převézt na Mallikjuaq, možná na něj dokonce přeběhnout, Tellik Inlet byl ještě zamrzlý a unesl by ho. Nebo se měl zeptat Akesuka, co má dělat. Ten by ho jistě byl nadšeně protáhl celým Cape Dorsetem a každému představil. V inuitské osadě byli všichni nějak vzájemně sešvagřeni a spřízněni. Speciálně v Cape Dorsetu, světovém hlavním městě inuitského umění by taková obchůzka byla jedna velká vernisáž. Každý druhý obyvatel osady se považoval za umělce a mnozí vystavovali své práce v galeriích po celém světě. Ale Anawak věděl, že takové předvádění jeho osoby by v sobě mělo něco z návratu ztraceného syna, a nechtěl, aby si někdo myslel, že se sem vrací. Rozhodl se udržet si bezpečný odstup. Připustit li k tělu něco z tohoto světa by jenom zjitřilo staré rány, a tak bez pohnutí ležel na posteli a civěl do stropu, dokud konečně neusnul.

Ze spánku ho vytrhl cestovní budík.

Když vyšel z Polar Lodge, slunce už bylo zřetelně níž, ale pořád ještě bylo jasné a příjemné. Přes ledové pláně Inletu viděl Mallikjuaq téměř na dosah. Hotel stál na severovýchodním konci Cape Dorsetu, hřbitov byl na konci protilehlém. Anawak se podíval na hodinky. Času měl dost. Domluvil se s Akesukem, že ho strýček sveze autem. Hned vedle hotelu na silnici, která vedla k pláži, stál Polar Supply Store. Při bližším ohledání Anawak zjistil, že krám je zároveň místní kurýrní službou, půjčovnou automobilů a autoopravnou. Budova mu byla povědomá, ale vývěsní štít byl nový, a když vešel dovnitř, dva muži za pultem mu připadali cizí. Ani jeden z nich nebyl Inuit. Anawak se tu trochu porozhlédl. Uvnitř bylo příjemně a ceny byly nízké. Dostalo se tu skoro všechno, od suchých sobích klobásek po teplé holínky. V zadní části byly nahromaděné litografie a skulptury. Nebyl to jeho svět.

Vyšel ven a loudal se ulicí směrem k centru. Před jedním domem seděl starý muž na vysoké dřevěné bedně a pracoval na sošce potáplice, o kus dál zase byla jedna žena plně zaujata broušením sokola z bílého mramoru. Oba ho pozdravili a on jim odpověděl, aniž by se zastavil. Cítil, jak za ním upírají pohled. Zpráva o jeho příjezdu se musela po obci rozšířit jako oheň. Představovat ho vůbec nebylo zapotřebí. Každý věděl, že syn zesnulého Manumee Anawaka dorazil do Cape Dorsetu, a nejspíš už taky všichni klevetili o tom, proč bydlí v hotelu, a ne pod střechou svého strýce.

Akesuk na něj čekal před domem. Popojeli pár set metrů k anglikánskému kostelu, kde se už shromáždilo velké množství lidí. Anawak se zeptal, jestli tu jsou všichni kvůli jeho otci.

Akesuk se na něj udiveně podíval. „Samozřejmě. Co sis myslel?“

„Nevěděl jsem, že měl tolik… přátel.“

„Jsou to lidé, se kterými tu žil. Jestli to byli přátelé, nebo ne, hraje to nějakou roli? Když někdo zemře, odchází všem a všichni ho vyprovodí na jeho poslední cestě.“

Obřad byl krátký a nesentimentální. Anawak musel předtím potřást mnoha rukama. Přicházeli lidé, které nikdy předtím neviděl, a objímali ho. Reverend četl z bible a pronesl modlitbu, potom spustili rakev obalenou modrou fólií do mělkého hrobu, hlubokého akorát tak, aby se do něj vešla. Muži na ni začali vrstvit kameny. Kříž v hlavách hrobu stál v tvrdé zemi nakřivo jako všechny ostatní kříže na hřbitově. Akesuk vtiskl Anawakovi do rukou dřevěnou krabici s proskleným víkem, ve které bylo pár vybledlých umělých květin, balíček cigaret a medvědí zub zasazený do kovu. Šťouchl do něj a Anawak poslušně odkráčel k hrobu a položil krabici pod kříž.

Akesuk chtěl vědět, jestli si Anawak přeje otce ještě naposledy vidět, ale ten to odmítl. Zatímco reverend mluvil, pokoušel se vybavit si, kdo vlastně byl muž, který teď leží v rakvi, a zda v ní vůbec někdo leží. Najednou si uvědomil, že mrtvý se už nemůže dopustit žádné další chyby. Jeho otec se s konečnou platností odebral do nebytí a tím se ocitl mimo kategorie viny a neviny. Cokoli v životě vykonal nebo promarnil, to nyní při pohledu na nevzhlednou rakev ve studené zemi ztrácelo jakýkoli význam. Pro Anawaka ten starý muž zemřel už před mnoha lety a ten pohřeb mu připadal jen jako dodatečný ceremoniál. Nenamáhal se něco pociťovat. Přál si jenom, aby byl odtud co nejdříve zase pryč.

Zpátky doma.

A kde to je?

Naráz, když všichni kolem začali zpívat, se do něj vkradl pocit opuštěnosti a paniky. Nebylo to arktickým chladem, proč se začal třást. Myslel na Vancouver a Tofino, ale to nebyl žádný domov. Anawak se díval do černé díry.

Jeho zorné pole se začalo zužovat, dělaly se mu kruhy před očima. Temnota se přes něj přelévala jako vlna, mohutná a neodvratná. Seděl tam jako zvíře v pasti, jež nemá kudy utéci, a musel se dívat, jak ta vlna na něj dopadá.

„Leone!“

Anawak se zachvěl strachem.

„Leone!“

Akesuk ho popadl za paži. Anawak zmateně hleděl do vrásčité tváře se stříbrným knírkem.

„Je všechno v pořádku, hochu?“

„Ano, jistě,“ zamumlal.

„Dobrotivý bože! Vždyť ty se sotva držíš na nohou,“ řekl polekaný Akesuk soucitně.

„Už je to v pořádku. Díky, Iji. Už to jde.“

Anawak se podíval na lidi, co si asi myslí, ale ti byli na míle daleko. V jejich pohledech se zračila smuteční rutina. Patří se zhroutit nad hrobem milovaného člověka. I když je člověk Inuk a pyšní se tím, že před nikým nekapituluje.

Snad s výjimkou alkoholu a drog.

Anawak cítil, jak se mu dělá špatně.

Otočil se a rychlými kroky opouštěl hřbitov. Jeho strýc ho nezdržoval. Před kostelem, když už zase cítil pod nohama udusanou hlínu silnice, ho přepadlo nutkání utéct, ale nerozběhl se. Ušel vždycky pár kroků tam a pak zase zpátky, srdce mu zběsilo tlouklo. Nevěděl, kam by měl utíkat. Žádný směr mu nebyl souzen.

V Polar Lodge si dal časnou večeři. Mary-Ann sice něco připravila, ale Anawak vysvětlil strýci, že chce být sám. Stařec jen přikývl a odvezl ho do hotelu. Vypadal smutně. Nezdálo se, že Anawakovi uvěřil, že chce být sám jen se sebou a svým zesnulým otcem.

Anawak ležel dlouhé hodiny na jedné ze dvou postelí ve svém pokoji a civěl na zapnutý televizor. Kladl si otázku, jak přežije ještě jeden den v Cape Dorsetu, a zároveň si nepřipustí žádné vzpomínky. Zamluvil si dvě noci, protože počítal s tím, že bude muset vyřizovat pozůstalost a nějaké další formality, ale Akesuk se už o všechno postaral. V zásadě tu byl zbytečný. Mohl by klidně hned odcestovat.

Rozhodl se, že druhou noc zruší. Zpáteční let do Iqaluitu se dal zařídit rychle. A s trochou štěstí urve místo v Boeingu do Montrealu. A když už jednou bude tam, je úplně jedno, jak dlouho bude čekat na další spoj. V Montrealu je k vidění spousta věcí, ale hlavně je daleko, pryč od toho strašného konce světa jménem Cape Dorset.

Konečně ho přemohl spánek.

Anawak spal, ale v duchu se dál pokoušel uniknout z Nunavutu. Viděl se v letadle, jak krouží nad Vancouverem. Neustále kroužili kolem a čekali na povolení sestoupit níž, ale věž jim přistání nepovolila. Pilot se otočil k Anawakovi a řekl:

„Nesmíme tu přistát. Nemůžete do Vancouveru a do Tofina taky ne.

„Proč?“ vykřikl Anawak. „Proč nemůžeme přistát?“

„Pozemní kontrola tvrdí, že je to kvůli vám. Říkají, že tu nejste doma.“

„Ale já přece žiju ve Vancouveru. A v Tofinu bydlím na lodi.“

„Přeptal jsem se na to. Vy tam nikde nebydlíte. Žádného Leona Anawaka tam neznají. Pozemní kontrola říká, že vás mám dopravit domů. Tak kam mám letět?“

„Já nevím.“

„Musíte přece vědět, kde jste doma.“

„Já jsem doma tam dole.“

„Dobrá.“

Stroj klesl níž a chystal se na přistání. Vytočili několik zatáček. Blížila se k nim světla města, ale na Vancouver jich bylo málo. Příliš málo. Všude byl sníh, na černém moři se povalovaly ledové kry a v pozadí čnělo mramorové pohoří.

Přistávali v Cape Dorsetu.

Najednou byl zase doma se svými rodiči, kteří oba ještě žili a slavili s ním. Anawak měl narozeniny. Přišla spousta dětí ze sousedství, všichni rozpustile tančili a otec navrhl dát si závod na sněhu. Dal Anawakovi velký, hrubě převázaný balík a vysvětlil mu, že je v něm velice vzácný dar.

„Najdeš v něm všechno, co budeš potřebovat pro svůj další život,“ řekl. „Ale musíš ho nést s sebou, až venku poběžíme.“

Anawak se pokusil balancovat s balíkem nad hlavou. Vyšli ven, kde ve tmě svítil sníh, a nějaký hlas mu našeptával, že nemá jinou volbu než závod vyhrát, protože ostatní se dohodli, že ho jinak zabijou. Nikdo se neodvažoval mu to prozradit, ale bezpochyby to měli v úmyslu. V noci se všichni promění ve vlky a roztrhají ho na kusy, když nebude dost rychle tam dole u vody, a tak by bylo nejlépe vzít honem nohy na ramena.

Anawak se rozplakal. Neuměl si představit, že mu někdo chce něco takového udělat. Proklínal své narozeniny, protože věděl, že už brzy bude dospělý, a on nechtěl dospět a být rozsápán. Sníh byl hluboký, sahal mu až po boky, takže Anawak sotva lezl. Rozhlížel se na všechny strany, ale nikdo s ním neběžel. Byl sám. Kousek za ním byl jenom dům jeho rodičů. Dveře byly zavřené a uvnitř tma. Nad tím svítil studený měsíc a rázem bylo ticho jako v hrobě.

Anawak se zastavil.

Uvažoval, jestli má jít zpátky domů, ale tam zjevně nikdo nebyl. Neskutečné a odporné se mu zdálo to místo nejistoty. V mrazivé měsíční noci nebyla nikde živá duše, nebyl slyšet ani ten nejtišší zvuk. Vytanula mu na mysli hrozba hladových vlků, kteří čekají, aby ho sežrali zaživa. Byli v domě? Zmasakrovali už mezitím hosty? Ale nit to mu nenasvědčovalo. Cape Dorset a dům jako by se ocitly jakýmsi záhadným způsobem mimo platnost přírodních zákonů. Bylo to totéž místo, na němž se právě slavily jeho narozeniny, ale bylo to v jinou dobu. Ve vzdálené budoucnosti nebo v ještě vzdálenější minulosti., Nebo se možná čas taky zastavil. Anawak hleděl na zmrzlé univerzum, ve kterém nebyl možný život.

Přemohl ho strach. Otočil se a začal si to rázovat k vodě. Nestálo u ní molo jako v pravém Cape Dorsetu, nýbrž jenom odlomená ledová kra. Balík se scvrkl, Anawak ho mohl vzít pohodlně do jedné ruky a dostal se mnohem snáz ke kraji.

Díval se dopředu.

Měsíční světlo se odráželo od černých kučeravých vln a plovoucích kusů ledu. Nebe bylo plné hvězd. Někdo vykřikl jeho jméno. Hlas pronikal jen slabě ze sněhové návěje a Anawak, zmítán strachem i zvědavostí, se k němu přibližoval váhaným krokem. Až najednou uviděl, že to vůbec není návěj, nýbrž dvě lidská těla ležící vedle sebe, poprášená sněhem. Byli to jeho rodiče. Upírali prázdný pohled k nebi a byli buď mrtví, nebo nebyli schopní mluvit s ním ani ho vnímat.

Jsem dospělý, napadlo Anawaka. Musím rozbalit ten balík.

Prohlížel si ho na dlani.

Balík byl nepatrně maličký. Začal ho rozbalovat, ale uvnitř byl jenom další papír. Nic se neobjevovalo. Otrhával jednu zmačkanou vrstvu po druhé, odhazoval útržky papíru, až už žádný balík nebyl, nebyli ani jeho nehybně natažení rodiče, jenom kraj ledu a černá voda.

Mohutný hřbet pročísl vlny a zase zmizel.

Anawak pomalu otočil hlavu. Uviděl malý, chatrný dům, spíš domeček z vlnitého plechu. Dveře byly otevřené.

Byl to jeho domov.

Ne, říkal si. Ne! Rozplakal se. Tady se něco nepovedlo. Tohle přece nemůže být jeho život! To není místo pro něj! Takhle to přece nebylo naplánováno!

Dřepěl na sněhu a zíral na boudu. Nemohl přestat plakat. Zmocnilo se ho nevýslovné zoufalství. Vzlykání mu téměř rozervalo hruď, odráželo se od nebe jako ozvěna a vyplňovalo celý svět jeho nářkem. Svět, ve kterém mimo něj už nikdo další neexistoval.

Ne. Ne!

Světlo

Jeho pokoj v Polar Lodge.

Anawak seděl vzpřímeně na posteli. Třásl se po celém těle. Jeho budík ukazoval 2:30. Chvíli mu trvalo, než byl schopen vstát a otevřít malou lednici. Jazyk se mu lepil na patro. Našel tam vodu, kolu a pivo. Vzal si kolu, otevřel ji a pil dlouhými, žíznivými doušky. S plechovkou v pravé ruce přistoupil k oknu, odhrnul závěs a díval se ven. Bylo jasno, nikde ani mráček, jen místo hvězdné oblohy se nad Cape Dorsetem rozprostíralo noční pološero a halilo domy, tundru, sněhové pláně a moře do neskutečné zlatorůžové. Touhle dobou nebývala tma, jenom obrysy byly rozostřené a barvy nevýrazné. Anawakovi náhle došlo, jak je tu krásně.

Okouzlen hleděl na neuvěřitelné nebe, klouzal pohledem po horách a zálivu. Led na Tellik Bay se leskl jako rozlité stříbro. Černý a hrbatý Mallikjuaq ležel před pobřežím jako spící velryba. Díval se dál a občas se napil z plechovky. Co má dělat?

Vybavil si své pocity před několika dny, když seděl s Shoemakerem a Delawareovou. Najednou mu to připadalo cizí, stanice, Tofino a všechno. Jako všude mu i tam chyběl onen pokoj, do něhož by se mohl ukrýt před světem. Ohlašovalo se něco významného, o tom byl přesvědčen. Čekal na to, pln vznešených pocitů a bázně, jako by se měl stát vyvoleným.

Místo toho mu zemřel otec.

Bylo tohle ono? Ta důležitá událost? Že se musel vrátit do Arktidy pohřbít otce?

Jistě, stály před ním těžší zkoušky. Jedny z nejtěžších, jakým bylo lidstvo vystaveno. Byl k tomu povolán on a pár dalších. Sotva mohlo nastat něco významnějšího. Ale s jeho vlastním životem to nemělo nic společného. Jeho život se odehrával v jiných souvislostech. Tsunami, metanové katastrofy a epidemie v tom nehrály žádnou roli. Jeho život se dostal do popředí kvůli poselství smrti. A poprvé od chvíle, co ho dostihlo, začal Anawak tušit, že se mu zde v Nunavutu nabízí šance přeměnit smrt v nový život. On sám už byl mrtvý. Nyní se musí znovu narodit.

Po chvíli se oblékl, nasadil si prošívanou čepici, natáhl si ji přes uši a vyšel ven, do světlé noci. Mimo něj nikde nikdo nebyl. Chodil po městě dobrou hodinu, než znovu pocítil únavu. Mnohem větší a pří jemnější než otupení televizní obrazovkou. Vrátil se do hotelu, odhodil šaty jen tak na podlahu, schoulil se do postele a usnul, sotva žil hlavu na polštář.

Ráno zavolal Akesukovi.

„Nemáš náladu se mnou posnídat?“ zeptal se.

Strýček byl překvapen.

„Mary-Ann a já už u snídaně sedíme. S tebou jsem nepočítal.“

„Tak nic. Pusť to z hlavy.“

„Ne, počkej… Právě jsme začali. Tak sem přijď a dej si pořádnou porci vajíček na špeku.“

„Dobře. Jdu.“

Porce, kterou mu Mary-Ann naložila, byla skutečně pořádná. Byla tak pořádná, že se nasytil už pohledem na ni, ale pustil se do ní statečně. Mary-Ann jenom zářila. Anawak si kladl otázku, co jí asi Akesuk navykládal. Nějaký pádný důvod, proč jí Anawak odřekl večeři, vymyslet musel. Ale rozladěná z toho nevypadala.

Bylo zvláštní uchopit ruku, kterou mu Akesuk a jeho žena podávali. Vtahovala ho zpátky do rodiny. Anawak ještě nevěděl, jestli se mu to líbí. Kouzlo měsíční noci už vyprchalo a jeho vnitřní klid neměl vůbec nic společného s Nunavutem. Rozhodl se, že se opatrně nechá vést dalším vývojem věcí.

Po snídani Mary-Ann sklidila nádobí a odebrala se na nákup do města. Akesuk otáčel knoflíky tranzistorového rádia, minutu poslouchal a pak řekl:

„To je dobrý.“

„Co je dobrý?“ zeptal se Anawak.

„IBC hlásí na příští dny hezký počasí. Člověk je nesmí brát doslova, ale kdyby z toho jen polovička byla pravda, můžeme vyrazit ven.“

„Vy chcete ven?“

„Jo, na nějakej čas. Zítra. Jestli chceš, můžeme dneska spolu něco podniknout., Při tý příležitosti, jaký máš vlastně plány ty? Nebo se chceš předčasně vrátit do Kanady?“

Ten starý lišák to tušil.

Anawak si obřadně míchal mléko do kávy.

„Upřímně řečeno, včera večer jsem se k tomu chystal.“

„To mě nepřekvapuje,“ konstatoval Akesuk věcně. „A teď?“

Anawak pokrčil rameny.

„Já ani pořádně nevím. Myslel jsem, že si vyjedu na Mallikjuaq nebo na Inuksuk Point., V Cape Dorsetu se prostě necítím dobře. Nevykládej si to ve zlém, Iji. Tohle zkrátka není místo, na které člověk vzpomíná, když měl takového… takového…“

„… otce jako ty,“ doplnil strýc. Urovnal si knírek a přikývl. „Co mě udivuje, je, žes vůbec přijel. Devatenáct roků jsi neměl žádnej kontakt s nikým z nás. A já jsem teď poslední z tvého rodu. Zavolal jsem, protože jsem považoval za správný dát ti o tom vědět, ale vlastně jsem byl smířenej s tím, že tě tu už nikdy neuvidíme. Tak proč jsi najednou tady?“

„Nemám tušení, Iji. Nic mě sem netáhlo. Spíš si myslím, že jsem potřeboval na čas vypadnout z Vancouveru.“

„To je pěkná pitomost!“

„Kvůli svýmu tátovi tu rozhodně nejsem! Ty víš zatraceně dobře, že jsem pro něj neuronil ani slzu.“ Znělo to zbytečně drsně, ale nemohl na tom nic změnit. „A taky se nic takového nestane.“

„Jsi příliš tvrdej!“

„On žil špatně, Iji!“ Akesuk se na něj dlouze zadíval.

„Ano, tvůj otec žil špatně, Leone. Jenže správnej život tehdy nebyl k maní. Na to jsi zapomněl.“ Anawak mlčel.

Strýček hlasitě vysrkl zbytek kávy z hrníčku. Hned potom se usmál. „Víš co? Mám pro tebe návrh. Mary-Ann a já vyrazíme už dneska. Tentokrát chceme úplně jinam, na severovýchod na Pond Inlet., A ty pojedeš s námi!“

Anawak zůstal zírat.

„To nejde,“ řekl. „Budete pryč celé týdny. Já nemůžu zůstat tak dlouho., Nehledě na to, že ani nechci.“

„Ty mi dobře nerozumíš. Pojedeš s námi a za pár dní se vrátíš sám. Nemusím tě přece všude vodit za ručičku, jsi už dospělej. Na letadlo doufám nasedneš sám.“

„To jsou velké komplikace, Iji, já…“

„Už mě s těmi komplikacemi začínáš otravovat. Co je na tom komplikovanýho, vzít tě s sebou na led? Tam nahoře se připojíme k jedný skupině. Všechno je připravený a pro tvůj civilizovaný zadek jedno místečko ještě najdeme.“ Pak na něj zamrkal. „Ale nenamlouvej si takový pitomosti, že je to výlet pro zábavu. Budeš se střídat v hlídkách kvůli medvědům jako všichni ostatní.“

Anawak se zapřel do opěradla a přemýšlel. Na takové pozvání nebyl vůbec připraven. Uvolnil se jen na tento a další den. Jenom na něj. Ne na tři nebo na čtyři.

Jak to vysvětlí Li?

Na druhé straně mu Li dala jasně na srozuměnou, že může zůstat pryč, jak dlouho chce.

Pond Inlet. Tři dny.

Zas tak moc to vlastně není. Let z Cape Dorsetu zabere maximálně dvě hodiny. Tři dny na výpravě a poté dvě hodiny zpátky přímo do Iqaluitu.

„A co si od toho slibuješ?“ zeptal se.

Akesuk se zasmál.

„No co asi? Že tě navrátím domů, hochu.“

Venku.

To slovo vyjadřovalo celou životní filozofii Inuitů. Být venku znamenalo uniknout osadám a strávit léto ve stanových táborech, na plážích nebo blízko moře, kde končil led. Lovit narvaly, tuleně a mrože a rybařit. Lovit velryby pro vlastní potřebu bylo Inuitům dovoleno. Nachystalo se, co je potřeba k přežití mimo civilizaci, oblečení, výzbroj a lovecké potřeby se naložily na ATVéčka, sáně nebo čluny. Byla to divoká země, kam se ubírali, obrovské prostory, jimiž lidé putovali celá tisíciletí, dokud je nepříznivý vývoj nedonutil se usadit.

Na ledových pláních neplatil čas a zavedený celosvětový pořádek měst a sídlišť přestával existovat. Vzdálenosti se nevyjadřovaly v kilometrech nebo mílích, nýbrž v časových jednotkách. Dva dny tam, půl dne onam, možná taky celý den. Jaký by mělo smysl mluvit o padesáti kilometrech, když je třeba překonávat nepředvídatelné překážky jako ledovce a příkopy? Příroda se nepodřizovala žádnému plánování. Tam venku se žilo výhradně přítomností, protože už příští okamžik byl naprosto nevypočitatelný. Arktida se řídila svým vlastním rytmem, jemuž se člověk ochotně podřizoval. Za oněch tisíc let nomádského života Inuité pochopili, že v tomto podřízení se spočívá ovládnutí přírody. Až do poloviny dvacátého století se volně potulovali zemí a jejich povaze to stále ještě odpovídalo víc než usedlé bytí v domech na stálých místech.

Od té doby, a to si Anawak uvědomoval každou minutou víc a víc, se leccos změnilo. Svět očekával i od Inuitů, že se budou věnovat nějaké organizované činnosti a obhájí tak své místo v industriální společnosti. Zdálo se, že to Inuité přijali. Ale na rozdíl od doby, kdy Anawak byl ještě dítě, začal svět přijímat Inuity. Vrátil jim něco z toho, co jim předtím vzal, ale především jim dal perspektivu. Západní standardy zde měly své místo stejně jako prastaré tradice.

Anawak opustil svou zemi, když už to žádná země nebyla, jen pouhá oblast bez citu pro hodnoty a bez vlastní identity. Utekl odsud s obrazem totálně deprimovaného lidu, oloupeného o všechny síly, jemuž byl tak dlouho odpírán respekt, až už ani sám žádnou sebeúctu neměl. A pokud tenkrát vůbec někdo mohl vylepšit tento obraz, pak to byl jeho otec. Ale právě on byl za to ten hlavní odpovědný. Muž, který nyní odpočíval na malém hřbitově v Cape Dorsetu, se Anawakovi stal symbolem rezignace, rozložený, věčně opilý, ufňukaný cholerik, který pokazil, na co sáhl, a nakonec nedokázal ochránit ani svou vlastní rodinu. Anawak se ocitl na palubě lodi, která ho odvážela pryč, a když už měl Cape Dorset za zády, zakřičel do mlhy větu, kterou nikdo mimo něj nemohl slyšet a která mu ještě teď zněla v uších. Byla to vzpomínka na jeho otce vztažená na celý národ:

„Proč se všichni nezabijete, aby se za vás už nikdo nemusel stydět?“

Okamžik nato si sám pohrával s myšlenkou následovat jako první toto doporučení a vrhnout se z paluby.

Místo toho se stal Západokanaďanem. Jeho pěstounská rodina se usadila ve Vancouveru. Byli to hodní lidé, kteří vydatně podporovali jeho vzdělání, ale nikdy si na sebe navzájem doopravdy nezvykli. Bylo to účelové společenství. Když bylo Leonovi čtyřiadvacet, přestěhovali se do Anehorage na Aljašce. Jednou za rok mu poslali pohlednici, na kterou Anawak odpovídal pár nezávaznými řádky. Nikdy je nenavštívil a oni to od něj asi ani neočekávali. Kdyby se byl někdy rozjel za nimi do Anehorage, byli by nejspíš zaskočeni. Nedalo se říci, že se navzájem odcizili, prostě si nikdy nebyli blízcí.

Oni nebyli jeho rodina.

Akesukův návrh, aby s nimi vyrazil na výpravu, v Anawakovi vyvolal staré vzpomínky. Dlouhé večery u ohně, kde někdo vyprávěl historky a celý svět jakoby ožíval. Když byl malý, věřil pochopitelně na Sněhovou královnu a medvědího boha. Naslouchal mužům a ženám, kteří se ještě narodili v iglú, a představoval si, že jako dospělý muž potáhne ledem a bude lovit v souladu s arktickými mýty. Spát, když bude unavený. Pracovat a lovit, když něco zavětří a nebo jen tak, že se mu zachce. Jíst, když si o to žaludek řekne, a ne proto, že je zrovna poledne. Někdy lov trval celý den a celou noc, třebaže si člověk původně chtěl jen tak na chvíli odskočit ze stanu. Jindy se lidé vyzbrojili, a lov se nekonal. Quallunaatům byla tahle zdánlivá neorganizovanost Inuitů vždycky podezřelá. Quallunaati zkrátka nechápali, jak někdo může žít mimo plánovaný čas a výkonnostní normy, a že si to vůbec troufne. Quallunaati si stavěli světy mimo svět. Vyloučili tak přirozené procesy ve prospěch umělých a všechno, co nezapadalo do jejich konceptu, ignorovali nebo vymýtili.

Anawak si vzpomněl na Cbhteau a na úlohy, které se tam pokoušejí řešit. Vzpomněl si na Jacka Vanderbilta, na to, jak se zástupce ředitele CIA křečovitě drží představy, že události posledních měsíců jsou naplánovány a prováděny člověkem. Kdo chtěl porozumět Inuitům, ten se musel zbavit oné přehnané sebekontroly, která je civilizovaným společnostem vlastní.

Ale aspoň to mělo něco společného s lidmi. Naproti tomu neznámá moc nic lidského nevykazovala. Anawak už dospěl k pevnému přesvědčení, že Johanson má pravdu. Tahle válka hrozila zničením lidského řádu a jeho představ o světě. Lidé jako Vanderbilt ji prohrají už proto, že nejsou schopní vcítit se do jiné mentality. Možná si byl muž od CIA tohoto nedostatku dokonce vědom, ale nedokázal překročit stín, který vrhá spořádaný americký občan, nemluvě už vůbec o tom, že by nastoupil cestu porozumění nelidskému živočišnému druhu.

Nepochopitelný byl pro něj už delfín. Což pak teprve plémě, které Johanson dadaisticky pojmenoval yrr.

Anawak si najednou uvědomil, že tahle úloha nebude řešitelná, dokud kolem sebe neshromáždí ten správný tým.

Někdo v něm chyběl. A teď už taky věděl kdo.

Zatímco Akesuk podnikal přípravy na cestu, Anawak se z Polar Lodge pokoušel spojit s Château. Po pár minutách ho připojili na kanál jištěný proti odposlechu a pořád ho přepojovali sem a tam. Li nebyla v hotelu, nýbrž u Seattlu, na palubě křižníku amerického námořnictva. Musel čekat patnáct minut, než ji konečně měl na drátě.

Zeptal se jí, zda ho může ještě tři nebo čtyři dny postrádat. Li mu prodloužila lhůtu v domnění, že se musí postarat o příbuzné. Hlodalo v něm sice špatné svědomí, že ji obelhal, ale říkal si, že záchrana lidstva nemůže záviset na tom, zda Anawak bude příští tři dny k dispozici nebo ne. Ostatně on k dispozici byl. Jeho hlava pracovala i na dalekém severu.

Li mu vysvětlovala, že pokračují se sonarovými útoky na velryby.

„Vím, že to nerad slyšíte,“ řekla mu.

„No a zabralo to?“ zeptal se Anawak.

„Chystáme se ten experiment zastavit. Nevykazuje žádoucí účinek. Ale musíme vyzkoušet všechno. Dokud si ta zvířata udržíme od těla, máme větší šance poslat dolů ponorky s posádkou.“

„Chcete zvětšit šance? Pak rozšiřte tým.“

„O koho?“

„O tři lidi.“ Odmlčel se a pak se rozhodl přejít do ofenzívy. „Chci, abyste je naverbovala. Potřebujeme víc spolupracovníků, kteří se zabývají výzkumem chování a inteligence. A já potřebuju někoho, kdo mi bude asistovat a komu můžu věřit. Chci, abyste přibrali Alicii Delawareovou. Přes léto bydlí v Tofinu. Je to studentka, která pracuje na výzkumu inteligence.“

„V pořádku,“ řekla Li překvapivě rychle. „A za druhé?“

„Jednoho muže z Uclueletu. Když si projdete akta s programy MK, najdete ho tam pod jménem Jack O’Bannon. Ten umí zacházet s mořskými savci. A ví ledacos, co nám může být užitečné.“

„Má vysokou školu?“

„Ne. Je to bývalý cvičitel US Army. Marine Mammal System.“

„Rozumím,“ řekla Li. „Tohle budeme muset prohovořit. Máme na tomto poli řadu našich vlastních expertů. Proč chcete zrovna jeho?“

„Prostě ho chci.“

„A ta třetí osoba?“

„Ta je ze všech nejdůležitější. Máme svým způsobem co do činění s Vetřelci. Budeme potřebovat někoho, kdo přemýšlí výhradně o tom, jak komunikovat s bytostmi, které nejsou lidmi. Navažte kontakt s doktorkou Samanthou Croweovou. Vede projekt SETI v Arecibu.“

Li se zasmála.

„Vy jste ale chytrý hoch, Leone! Beztak jsme uvažovali, že přizveme někoho ze SETI. Vy doktorku Croweovou znáte?“

„Ano. Ta je v pořádku.“

„Dobrá.“

„Povedete moje přání v patrnosti?“

„Uvidím, co se dá dělat.“ V pozadí někdo zavolal Li jménem. „Mějte se hezky, Leone, a ve zdraví se vraťte. Já musím zpátky na bojiště.

Turbovrtulový Hawker Siddeley neletěl přímou cestou na sever, ale napřed kousek na východ. Akesuk přemluvil pilota k malé odbočce, aby Anawak mohl obdivovat Great Plain of Koukdjuak, chráněnou přírodní oblast plnou kulatých kaluží, na kterých sídlila největší husí kolonie na světě. V letadle seděli další pasažéři z Cape Dorsetu a Iqaluitu a všichni chtěli na Pond Inlet. Většina z nich tuhle vyhlídku znala, a tak jenom civěli před sebe.

Zato Anawak se nemohl vynadívat.

Bylo mu, jako by se probouzel z dlouholetého spánku.

Letěli kus podél pobřeží, až překročili polární kruh. Tady geograficky začínala Arktida. Pod nimi ležela ledová měsíční krajina Foxeovy pánve s velkými i malými nakupeninami ledu, přerušovaná volnými vodními plochami. Zakrátko už zase měli pod sebou zemi, rozeklanou, s hrubými horskými svahy a svislými kamennými palisádami. V hlubokých, zastíněných propastech zářil sníh. Do zamrzlých jezer tekly potůčky roztáté vody. Ve světle hluboko klesajícího slunce krajina nabývala na velkoleposti. Rýhované hnědé hory se střídaly se zasněženými údolími, proti nim se tyčily horské hřbety téměř celé pokryté navátým sněhem. Najednou, bez jakéhokoli přechodu, letěli přes namodrale bíle odsazenou pobřežní linii a spatřili celistvou pokrývku zamrzlého moře. Eclipse Sound.

Anawak zapomněl na všechno kolem sebe.

Díval se na bizarní krásu Arktidy. Obrovské sněhobílé krystalické útvary vyčnívaly z bílé roviny zálivu. Pevně zamrzlé ledové hory. Pod nimi běželi dva nepatrní lední medvědi, jakoby hnáni stínem letadla na ledové ploše. Jako lesklé body se vznášeli racci. O značný kus dál se zvedaly mohutné strmé svahy a ledovce ostrova Bylot. Poté sestoupili níž a zamířili k druhému břehu, blížili se k hnědě mramorované krajině, domům v osadě a přistávací dráze v Pond Inletu. V řeči Inuitů Mittimatalik, kde přebývá Mittimata.

Nad severozápadním obzorem ostře zářilo slunce. Touto roční dobou nezapadalo, pouze se kolem druhé hodiny ranní dotklo horizontu. Když dorazili k cíli, bylo devět hodin večer, ale Anawak už ztratil pojem o čase. Díval se na místa svého dětství a něco těžkého mu přestalo svírat hruď.

Akesuk měl pravdu. Strýc dokázal, co Anawak ještě před čtyřiadvaceti hodinami pokládal za nemožné.

Přivedl ho domů.

Pond Inlet byl podobně veliký a měl stejný počet obyvatel jako Cape Dorset, a přesto byl úplně jiný než město na jihu. Kraj byl nepřetržitě osídlen už čtyři tisíce let. Nikdo si tu nedovolil žádné architektonické výstřelky jako v Iqaluitu. Akesuk vysvětloval, že Inuité v této části Nunavutu přikládají tradicím mnohem větší význam než kdekoli jinde. Opatrně dodal, že tady nahoře ještě určitou roli hraje šamanismus, i když samozřejmě jsou všichni věřící křesťané! Když na to Anawak nereagoval, opustil tohle téma a vyjmenoval řadu věcí, které výhodně nakoupili při akcích v místních supermarketech.

Přenocovali v hotelu. Akesuk brzy ráno Anawaka vzbudil a sešli dolů ke břehu. Strýček se zatvářil prorocky a usoudil, že dobré počasí vydrží a že bude pořádný lov.

„Jaro na sebe nenechá dlouho čekat,“ konstatoval s uspokojením. „V hotelu říkali, že k hranici ledovce je to půl dne. Možná celý den, podle toho.“

„Podle čeho?“

Akesuk pokrčil rameny.

„Může se přihodit ledacos. Podle toho zkrátka. Uvidíš spoustu zvířat. Velryby, tuleně, lední medvědy. Ledy se letos začaly lámat dřív než jindy.“

To mě ani nepřekvapuje, pomyslel si Anawak. Při tom všem, co se momentálně děje.

Skupinu tvořilo dvanáct lidí. Některé Anawak znal už z letadla, s dalšími se seznámil zde, v Pond Inletu. Akesuk se domlouval s oběma průvodci. Snesli zavazadla dohromady a ve skladišti hotelu uložili všechno, co na výpravu nepotřebovali. Mezitím jim přistavili čtyři qamutiky. V Anawakových vzpomínkách tradiční sáně táhli psi, teď měli sněžné skútry, skidoo, které táhly sáně na dvojitých lanech. Samotné qamutiky vypadaly jako dřív: byly čtyři metry dlouhé, na dvou dřevěných sanicích vpředu ohnutých do výšky. Byly svázány z mnoha pevných latí a nikde nebyl vidět šroub nebo hřebík. Zkompletované sáně držely pohromadě provazy a řemeny, což značně usnadňovalo jejich opravu. Na třech qamuticích byly namontovány kabiny chránící před povětrnostními vlivy, poslední qamutik byl nákladní.

„Nejsi pořádně oblečený,“ řekl Akesuk při pohledu na Anawakovi větrovku.

„Jak to? Díval jsem se na teploměr. Je šest stupňů nad nulou.“

„Zapomínáš na vítr při jízdě. Máš v botách dva páry ponožek? Tady nejsi ve Vancouveru!“

Anawak skutečně hodně zapomněl. Začal si teti pomalu vybavovat, jaké to bylo vyrážet do mrazu. Skoro se za to styděl. Studené nohy byly vždycky největším problémem a ten se vyskytoval vždycky. Natáhl si ještě jeden pár ponožek a další svetr, až si připadal jak valící se balvan. Všichni účastníci expedice v ochranných oblecích a s protisněžnými brýlemi připomínali kosmonauty.

Akesuk s průvodci naposledy kontroloval výstroj. „Spací pytle, sobí kožišiny…“

Oči mu jen zářily. Jeho úzký šedivý knírek jako by se načechrával radostí. Anawak se díval, jak strýc starostlivě pobíhá od jedněch saní ke druhým. Ijitsiaq Akesuk byl úplně jiný než jeho otec. V jeho společnosti Anawak najednou opět přikládal Inuitům a jejich způsobu života význam.

Jeho myšlenky putovaly k neznámé moci hluboko v moři. Od začátku cesty po ledě se budou muset řídit pouze zákony přírody. Aby tady venku člověk obstál, musel zaujmout určitý pantheistický základní postoj. Nesměl se považovat za důležitého. Člověk zde nebyl důležitý, byl jenom součástí oduševnělého světa, který se manifestoval zvířaty, rostlinami, ledem a příležitostně taky člověkem.

A také yrr, napadlo ho. Ať jsou kdokoli, ať vypadají jakkoli, jak a kde všude žijí.

Lehce to trhlo, když se rozjel sněžný skútr, který táhl sáně, v nichž seděli Anawak, Akesuk a jeho žena. Začali klouzat po zamrzlém a zasněženém moři. Ojediněle byly vidět široké kaluže. Proces tání už započal, ale omezil se jenom na horní vrstvy. Objeli kopec na břehu Pond Inletu a směřovali dál na sever, dokud nedorazili do vzdálenosti pouhých pár kilometrů od břehů Baffinova ostrova, který vyrůstal na jižní straně ledové plochy. Na protější straně se táhly k nebi skály Bylotova ostrova, obklopeného ledovci. Mohutný ledovcový jazyk se táhl z vrcholů až ke břehu. Anawak si uvědomoval, že to, po čem jedou, není země, nýbrž zmrzlá krusta moře. Tu a tam se zvedly sanic qumutiku, když nadskočily nad nějakou nerovností a s třeskem zase dopadly, ale sáně vše odpružovaly.

Po chvíli oba Inuité v předním qamutiku změnili směr a ostatní je následovali. Anawak z toho byl chvíli zmatený, ale pak uviděl, že objíždějí zející průrvu v ledu, která byla příliš veliká, než aby ji sáně mohly přejet. Na druhé straně namodralého zlomu byla vidět černá a nevyzpytatelná mořská voda.

„Trochu se to protáhne,“ konstatoval Akesuk.

„No, bude nás to stát něco času,“ přitakal Anawak, jenž si vzpomněl, jak často museli objíždět pukliny v ledu. Akesuk ohrnul nos.

„Ne. Proč by nás to mělo něco stát? Žádný čas neobětujeme. My si ho necháváme, ať jedeme přímo na východ, nebo kousek na sever. Copak jsi všechno zapomněl? Tady nahoře nezáleží, jak rychle někam dorazíš. Když jedeš oklikou, tvůj život pokračuje i tak. Žádný čas není ztracený.“ Anawak mlčel.

„Možná,“ pokračoval strýc a smál se přitom, „byl náš největší problém v minulým století, že nám Quallunaati přinesli čas. Museli jsme se naučit, že existuje i promarněný čas. Quallunaati si myslí, že čekání je ztracený čas, a tím pádem ztracená doba života. Řekl bych, že tenkrát, když jsi byl malý, jsme tomu věřili všichni. I tvůj otec tomu uvěřil, a protože neměl možnost dělat něco, co by mělo smysl a nějakou hodnotu, dospěl k přesvědčení, že jeho život je bezcenný, protože sestává z nevyužitého a promarněného času. Bezcenná doba života. Bezcenný život.“

Anawak se na něj podíval. „Neměl bys litovat jeho, ale mou matku.“

„Ona ho taky litovala,“ odpověděl mu tiše Akesuk a začal se bavit s Mary-Ann.

Skutečně museli ujet několik kilometrů, než se puklina zúžila natolik, aby se dostali na druhou stranu. Jeden u Inuitů odpojil sáně a vysokou rychlostí přeskočil se skútrem na druhou stranu. Odtud hodil postupně všem qamutikům lano, přetáhl je přes průrvu a pokračovalo se dál. Anawakův strýc si v poklidu vsunul do úst úzký proužek čehosi připomínajícího špek a podal krabici s dalšími proužky Anawakovi. Anawak si váhavě vzal také jeden. Byla to narvalí kůže. Když kdysi vyrážívali na led, vždycky s sebou brali zásoby narvalí kůže. Anawak věděl, že obsahuje veliké množství vitaminu C, mnohem víc než citron nebo pomeranč. Žvýkal ji a vychutnával její aroma čerstvých ořechů. Ta chuť spustila řetězovou reakci obrazů a pocitů. Slyšel hlasy, ale nebyly to hlasy účastníků expedice, nýbrž jiných lidí, s nimiž tu pobýval před více než dvaceti lety. Ucítil ruku své matky, která ho hladila po vlasech.

„Průrvy v ledu, ledové bariéry…“ Strýček se smál. „Tohle není dálnice, hochu. A teď mi řekni popravdě, nescházelo ti tohle všechno?“

Jestli si Akesuk všiml sentimentální nálady, do níž Anawak právě upadal, pak se ji svou otázkou pokoušel podpořit. Docílil však pravého opaku. Anawak zavrtěl hlavou. Snad z pouhého vzdoru, ale jenom úsečně řekl:

„Ne.“

A hned se za svou odpověď zastyděl.

Akesuk pokrčil rameny.

Kdo většinu svého života strávil na Vancouver Islandu a ještě ke všemu jako badatel života v moři, tomu byla příroda bližší než jakákoli vymoženost civilizace. Přesto bylo něco jiného pozorovat velryby v Clayoquotské úžině než se klouzat pořád dál v neohraničené běli mořského ramene, po pravici hnědou tundru a po levici vrcholky Bylotova ostrova pokryté ledovcem. Zatímco klima v západní Kanadě bylo pro člověka jako stvořené, Arktida se představovala jako spektakulární peklo. Sice překrásná, ale jenom sama pro sebe, a smrtelná pro každého, kdo by se oddával iluzi o nadvládě člověka. Osady zde působily jako vzpurné pokusy přivlastnit si něco, co se přivlastnit nedá. Cesta na qamuticích ke kraji moře se proměňovala v cestu do neznáma. Zbytky Anawakova vnímání času zmizely s další nocí, kdy svítilo slunce. Putovali k prapodstatě světa. Dokonce i racionalistovi, který neuznával žádného boha a vždy dával přednost vědeckému vysvětlení, bylo náhle jasné, proč lední medvěd, jak si Inuité za dlouhých večerů vyprávějí, působí tak melancholicky. Protože pro lásku ke vdané ženě přestal vnímat skutečnost. Svému muži, který byl týdny na lovu a neměl štěstí, žena ze soucitu prozradila úkryt svého milence, přestože ji medvěd varoval, aby mu o tajném místě jejich schůzek neříkala. Medvěd však vyslechl, jak ho zrazuje, a když se po něm lovec šel poohlédnout, medvěd se vplížil do iglú své milenky, aby ji zabil. Už zvedal pracky, ale přemohl ho smutek. Jaký smysl by mělo ničit její život? Zrada již byla spáchána. A tak medvěd těžkým krokem odešel pryč.

Studený vzduch štípal Anawaka do kůže.

Kdekoli se příroda přiblížila člověku, všude byla zrazována. Od té doby, praví legendy, medvědi napadají člověka. Tady venku bylo jejich království. Oni byli ti silnější. Přesto je člověk přemohl a zároveň i sám sebe. Třebaže se Anawak dvacet let obracel ke své vlasti zády, věděl velice dobře, že průmyslové chemikálie jako DDT nebo vysoce jedovatý PCB z Asie, Severní Ameriky a Evropy se s větrem a mořskými proudy dostávají až do Severního polárního moře. Toxická zátěž se hromadila ve tkáních velryb, tuleňů a mrožů, kterými se živili lední medvědi a lidé, a nemocní z toho byli všichni. V mateřském mléce inuitských žen bylo naměřeno dvacetkrát více PCB, než kolik Světová zdravotnická organizace stanovila jako mezní hodnotu. Divočina byla otravována, protože Qallunaati nechápali nebo nechtěli pochopit princip, podle kterého fungovala planeta Země: jako mohutné cirkulační čerpadlo ze vzduchu a mořských proudů, které dříve nebo později rozlije všechno úplně všude.

Lze se divit, že tam dole se někdo rozhodl udělat tomu konec? Po dvou hodinách jízdy zamířili znovu k břehům Baffinova ostrova. Ztuhlí z dlouhého sezení a pérování sanic rázovali si to nyní po sypkém sněhu, který byl ve skutečnosti zmrzlým kysličníkem uhličitým, kolem balvanů porostlých lišejníkem na pevninu a vzhůru do tundry, kde sníh nebyl. V močálech zarostlých mechem tu a tam vyrážely květy. Purpurově červený lomikámen a mochna. Měli štěstí na roční dobu. V pozdním létě by tu byly miliardy komárů.

Krajina mírně stoupala. Jeden z řidičů skidoo je zavedl na planinu s výhledem na moře a bílé hory a ukázal jim pozůstatky příbytků z doby Thule, kdy zde bylo poslední obydlené území, a dva prosté kříže. Pod nimi odpočívali dva němečtí lovci velryb. Na vyvýšenině se proháněly siksik, arktické veverky, a mizely v dírách. Mary-Ann našla pár kamenů a začala s nimi obratně žonglovat. Anawak se na ni díval a pak si najednou vzpomněl. Inuitský sport, starý jako svět sám. Pokusil se ji napodobit, ale výsledek byl žalostný a vyvolal kolektivní veselí. Takoví byli Inuité. Pošetilý lid, který se mohl uchechtat, už když někdo jenom uklouzl.

Po krátkém občerstvení sendviči a kávou jeli dál. Překonali ještě větší škvíru v ledu a zamířili na Bylot Island. Pod pohonnými pásy sněžných skútrů stříkala voda z tajícího sněhu na všechny strany. Nakupený led tvořil bizarní bariéry a nutil je k dalším a dalším objížďkám. Po krátké jízdě si to už sunuli podél útesů Bylotova ostrova. Vzduchem se rozléhal křik ptáků. Racci tříprstí zde ve skalních rozsedlinách hnízdili po tisících, celá hejna jich vzlétala a zase usedala. Konečně konvoj zpomalil a znovu zastavil.

„Uděláme si procházku,“ řekl Akesuk.

„Vždyť jsme si ji dělali před chvílí,“ divil se Anawak.

„To už jsou tři hodiny, hochu.“

„Tři hodiny? Panebože!“

Na rozdíl od mírně se svažující tundry na Baffinově ostrově bylo pobřeží Bylotova ostrova značně strmé. Procházka byla spíš horolezeckou túrou. Akesuk mu zde ukázal bílou stopu z ptačích exkrementů v rozsedlině vysoko nad jejich hlavami.

„Lovečtí sokoli,“ řekl. „Nádherní ptáci.“

Začal vydávat řadu vábících zvuků, ale sokoli se neukázali.

„Dál uvnitř ostrova máme dobré vyhlídky uvidět je. A taky narazit na lišky, sněžné husy, sovy a káňata.“ Akesuk se posměšně ušklíbl. „Jsme jeden jako druhý. Taková je Arktida. S nikým se nemůžeš na ničem domluvit. Je to pakáž nespolehlivá, zvířata stejně jako Inuité. Nemám pravdu, hochu?“

„Já nejsem Quallunaaq, jestli myslíš tohle,“ odporoval Anawak.

„Ohó!“ Strýc zavětřil něco ve vzduchu. „Tak dobře. Myslím, že si další výstup odpustíme. Doženeme to jindy. Ty se sem ještě někdy vrátíš, no a Quallunaaq už nejsi. Pojedeme tam, kde končí led. To musíme při tak hezkém počasí zvládnout.“

Od této chvíle s konečnou platností přestal existovat čas.

Jak jeli na východ a Bylot Island nechávali za sebou, led byl stále drsnější a nárazy sanic silnější. Studený vítr se postaral o to, aby kaluže roztáté vody zase mírně zamrzly. Zvonilo to, jako kdyby jeli po skle. Anawak se narovnal a všiml si malé pukliny v ledu naplněné vodou. Upozornil na to řidiče skidoo, ale muž si toho už všiml. Otočil se k Anawakovi, a zatímco nezměněnou rychlostí dál uháněl po ledě, uznale se na něj usmál.

„Vidíš, že jsi všechno nezapomněl,“ smál se Akesuk. Anawak se chvilku tvářil nerozhodně. Pak se rozesmál taky. Byl pyšný. Nepochopitelně. Byl pyšný na to, že tu zatracenou škvíru uviděl. Odpoledne vykouzlilo na nebi sluneční psy. Inuité tak nazývali srní jev, velké, zářící prsteny po obou stranách slunce, které se tvořily tím, jak se světlo lámalo o malé krystalky ledu. V dálce byly ledové kry naskládané do obrovských, neforemných bariér. A pak najednou měli po pravici klidnou volnou vodu. Vynořil se tuleň, krátce se rozhlédl a zase zmizel. Kousek dál vystrčil hlavu znovu a zvědavě se díval. Nechali díru v ledu za sebou a přijeli k další, tentokrát obrovských rozměrů. Anawak poznal, že tohle už není žádná díra v ledu, ale jeho hranice. Za ní začínalo otevřené moře.

Po chvíli narazili na stanový tábor. Průvod se zastavil. Srdečné zdravení. Někteří se znali, jiní byli obšírně představeni. Táborníci byli z Pond Inletu a z Iglooliku. Ulovili narvala, naporcovali ho a zbytky nechali na okraji ledu dál na východ, zhruba tam, kam směřovala Anawakova skupina. Kolovaly kousky kůže a hovořilo se o lovu. Dorazili dva lovci, kteří se se svým skidoo vrátili od moře a chtěli domů. Měli na saních přivázané lovecké kanoe a dva tuleně zastřelené den předtím. Jeden z nich soudil, že v důsledku časnějšího tání zvěř potáhne za potravou a do svých líhní dřív než jindy v tenhle čas. Přitom mával winchestrovkou 5.6 a doporučoval velkou opatrnost. Na čepici měl napsáno: Práce je pouze pro lidi, kteří neumějí lovit. Anawak se ho zeptal, jestli mu bylo na chování velryb něco nápadné, zda si počínaly agresivně nebo dokonce útočily. Ale lovci to popřeli. Všichni už věděli, byli informováni do všech podrobností o tom, co světu vyráželo dech, ale zdálo se, že Arktida je zatím všech anomálií ušetřena. K večeru opustili tábor.

Oba lovci jeli zpátky do Pond Inletu, Anawakova družina se ubírala dál podél okraje ledovce. Po chvíli minuli pozůstatky narvala. Houfy ptáků se hlasitě praly o zbytky masa. Jeli dál, aby se mezi nimi a mrtvolou velryby utvořil co největší odstup, ale zastavili na dohled. Asi třicet metrů od kraje kry vůdci rozbili tábor. Vyložili ze saní bedny a vztyčili stožár s anténou, aby neztratili spojení se světem. Během krátké doby postavili pět stanů. Čtyři pro cestující a jeden kuchyňský, s prkennou podlahou, vyložený izolační matrací. Tři bíle natřené uzavírací desky tvořily provizorní záchod. Uvnitř byl kbelík vystlaný modrým plastovým pytlem a opatřený poškrábaným smaltovaným víkem. „Už bylo načase,“ zářil Akesuk.

A jako první zmizel na „hrnec s medem“, jak Inuité nazývali cestovní klozety, zatímco ostatní dál stavěli tábor. Jeden z inuitských průvodců navrhl, aby si zazávodili na vypřažených skútrech. Anawak si nechal předvést ovládání, ale řídit skidoo bylo jednoduché. Za chvíli už vybírali zatáčky na zářícím ledu a Anawakovi bylo lehko u srdce. Bylo mu tu milo.

Jeli několik závodů, až se nakonec vítězem turnaje stal jeden muž z Iglooliku. Přihlásil se hlad. Mary-Ann všechny vystrčila z kuchyňského stanu, a tak se srotili venku. Byli nabalení do mrazu, opírali N o sáně a jedna mladá žena začala vyprávět takové ty známé inuitské historky, jaké se vyprávějí pořád dokola a pokaždé trochu jinak. Anawak si vzpomněl, že tyhle příběhy někdy trvaly celé dny. Inuité si nemysleli, že by se muselo povědět všechno hned naráz. Dny na ledě byly dlouhé. Příběhy byly také dlouhé. Tak proč je nerozdělit?

Schylovalo se k půlnoci, když Mary-Ann dávala na stůl. Překonala sama sebe. Voněl tu svůdně grilovaný arktický sivěn, čopsy z karibu s rýží a opečené Eskimo-Potatoes, místní druh kořenové plodiny. K tomu litry horkého černého čaje. Kuchyňský stan měl být dimenzován, aby se do něj vešli všichni účastníci výpravy, ale skutečnost tomu neodpovídala, stan byl příliš malý. Akesuk měl vztek a proklínal muže, který jim ho pronajal, ale stan tím nepovyrostl. Postavili si tedy talíře na rámy saní a na bedny se zásobami a jedli, co se do nich vešlo.

Asi o půl druhé, když jednoho po druhém zmohla únava, vydoloval Akesuk z hlubin svého zavazadla láhev šampaňského. Lišácky zamrkal na Anawaka. Mary-Ann ohrnula nos a šla spát. Nakonec zůstali vzhůru jenom Anawak, jeho strýc a muž, který stál s puškou u nohy na vyvýšené ledové kře a držel hlídku proti medvědům.

„Tak se napijeme,“ řekl Akesuk.

Anawak zavrtěl hlavou. „Já nepiju.“

„Ano, správně!“ Akesuk vrhl lítostivý pohled na láhev. „Jsi si tím jistý? Tuhle jsem schoval pro mimořádnou příležitost. A ta mimořádná příležitost… No, vrátil ses domů, a tak jsem myslel…“

„Nechci ztratit kontrolu, Iji.“

„Nad čím? Nad svým životem, nebo nad tímhle okamžikem?“ Akesuk pokrčil rameny a zastrčil láhev zpátky. „No dobře. Bude jiná mimořádná příležitost. Třeba budeme mít bohatý úlovek. Možná skolíme běluhu nebo tučného, šťavnatého mrože. Co říkáš, neprojdem se trochu, než půjdeme spát?“

„Rád, Iji.“

Loudali se až na kraj ledu k moři. Anawak nechal strýce jít napřed. Starec poznal lépe, kde byl led stabilní a kde hrozilo nebezpečí proboření. Inuité měli stovky slov pro každý druh ledu a sněhu, ale žádné, které by znamenalo led nebo sníh obecně. Teď se pohybovali na elastickém ledu. Čím rychleji led umrzl, tím větší měl obsah soli a byl o to pružnější, což mělo v zimě výhodu, že se nelámal tak rychle, ale s počátkem jara byl zas naopak zrádný, protože se po něm dalo snáze uklouznout. Pád do studené vody mohl být pro člověka smrtelný, ale bezpečnější bylo, když ho proudění strhlo pod led.

Našli si místo blízko hrany kry a opřeli se o nakupený ledový blok. Před nimi se rozprostíralo stříbřité moře. Anawak uviděl těsně pod vodou mihnout se lipany s ocelově modrými hřbety. Chvíli se jen tak díval. Rovněž Akesuk se zahalil do mlčení. Nechali čas plynout a najednou, jako by se příroda rozhodla, že je odmění za trpělivost, vylezly z vody dva šroubovitě točené rohy jako zkřížené meče. Dvě samčí mláďata narvala se ukázala pár metrů od ledu. Objevily se kulaté hlavy s tmavošedými skvrnami a pak se zvířata zase potopila. Nejpozději za čtvrt hodiny se znovu vynoří. To byl jejich rytmus.

Anawak byl fascinován. Narvalové se u Vancouver Islandu nevyskytovali. Nedávno jim hrozilo vyhynutí. Jejich rohy, vlastně prodloužené zuby, byly z čisté slonoviny, a proto byli narvalové po staletí vybíjeni. Pořád ještě figurovali na listině ohrožených druhů, ale mezitím se jejich stav mezi Nunavutem a Grónskem zvýšil na deset tisíc kusů. Led tiše praskal a vrzal, jak jím pohybovala voda. O kus dál kroužili ptáci nad zbytky těla ulovené velryby. Na skály a ledovce Bylotova ostrova dopadalo jemné světlo a vrhalo stín na zamrzlé moře. Těsně nad obzorem stálo bledé, mrazivé slunce.

„Ptal ses mě, jestli jsem tohle všechno nepostrádal,“ začal Anawak.

Akesuk mlčel.

„Nenáviděl jsem to, Iji. Nenáviděl jsem to a pohrdal jsem tím. Chtěl jsi odpověď. Tady ji máš.“

Strýc jen povzdechl.

„Pohrdal jsi svým otcem,“ řekl

„Budiž. Ale vysvětli dvanáctiletému klukovi rozdíl mezi jeho otcem a jeho národem, když se oba předháněli v ubohosti. Táta neměl žádnou vůli a byl věčně opilý. Pořád fňukal a naříkal a moji matku tím stáhl tak hluboko, že už neviděla jiné východisko než se zabít. Jmenuj mi rodinu, kde tenkrát někdo nespáchal sebevraždu. Všichni byli takoví. Jo, je to bezvadný, když ti pořád vykládají příběhy o pyšném a nezávislém národě Inuitů, ale já jsem z toho moc nepochopil.“ Podíval se na Akesuka. „Když se z otce a matky během pár let stanou trosky, závislé na drogách, bez chuti do života, jak to máš snášet? Kily se ti matka oběsí, protože už sama sebe nesnesla? A tvůj táta neumí nic lepšího než kňučet a chlastat? Já jsem za ním přišel a řekl mu, aby toho nechal, že moje síla stačí za oba. Rval jsem na něj, že půjdu pracovat, že budu něco dělat, chtěl jsem mu pomoct. Jenom když zahodí flašku a srovná si v hlavě myšlenky, aby mu to zase pálilo jako dřív. Ale on na mě jenom tak čuměl a kňučel dál!“

„Já vím.“ Akesuk zavrtěl hlavou. „On už nebyl sám svým pánem.“

„Nabídl mě k adopci,“ vyhrkl Anawak. Měl na jazyku hořkost za všechna ta léta. „Já jsem s ním chtěl zůstat, a ta ubrečená bačkora mě darovala.“

„Nikdy se s tím nevyrovnal. Chtěl tě ochránit.“

„No a? Postaral se snad o to, abych se s tím vyrovnal já? Vysral se na všechno! Moje máma šla do kopru kvůli depresím, táta se oddělal chlastem, oba mě vyvrhli ze svýho života. A pomohl někdo mně? Ne! Všichni byli děsně zaměstnaný tím, že vyčumovali díry do sněhu a stěžovali si na bídu Inuitů., I ty, já si to pamatuju! Tys byl veselý strýček, Iji, vždycky jsi hezky vyprávěl, ale udělat něco pořádnýho jsi taky nedokázal. Pořád ses jenom oháněl legendárná, a to bylo všechno, na co jsi přišel. Večerníčky o svobodném lidu Inuitů. Vznešený lid! Hrdý lid! Blablabla!“

„Byl to hrdý lid,“ přitakal Akesuk.

„Kdy?“

Anawak čekal, že se Akesuk rozzuří, ale ten si jen párkrát přejel prsty po knírku.

„Než ses narodil,“ řekl. „Lidé mé generace se ještě rodili v iglú a bylo samozřejmostí, že si ho každý sám postaví. Když jsme rozdělávali oheň, měli jsme na to pazourek, a ne zápalky. Karibu jsme nestříleli, ale skolili lukem a šípem. Před qamutik jsme nezapřahali skidoo, ale psy. Zdá se ti to moc romantické? Jako z pradávných časů?“ Akesuk zavrtěl hlavou. „A přitom je to právě jen padesát let., Podívej se kolem sebe, hochu. Jak žijeme dnes? Myslím, že to má i svou dobrou stránku, málokterý lid toho ví o světě tolik co my. V každém druhém domě najdeš počítač s připojením na internet, i u mě. Dostali jsme vlastní stát.“ Strýc se uchechtl. „Tuhle byla hádanka v kvizu na nunavut.com, na první pohled docela zábavná. Pamatuješ si ještě staré kanadské dvoudolarovky? Vpředu je královna Alžběta II. a na zadní straně skupina Inuitů. Jeden z mužů stojí před kajakem a má v ruce harpunu. Idylická scéna. A otázka zněla: co tento výjev doopravdy znamená?, Víš to?“

„Obávám se, že ne.“

„Ale já to vím. Ten obraz představuje vyhnání. Vláda v Ottawě pro to měla fajnovější slovo, říkala tomu přesídlení. Důvodem byla studená válka. Ottawa měla strach, že by USA nebo Sovětský svaz mohly přijít s nápadem nárokovat si neobydlenou kanadskou Arktidu, a tak přesídlila kočující Inuity z jejich stálých míst v jižní polární zóně do Resolute a Grise Fiordu u severního pólu. Nalhali jim, že tam jsou lepší loviště, ale opak byl pravdou. Inuité museli nosit registrační čísla vyražená do plechu, jako psí známky. Věděls to?“

„Na to už si nevzpomínám.“

„Mnozí z tvé generace, spousta dětí dnes netuší, v jakých podmínkách žili jejich rodiče. A vlastně to začalo už dřív, v polovině dvacátých let, když přišli bílí trapeři a přinesli pušky. Přímo drasticky vybíjeli karibu a tuleně. Dopouštěli se toho Quallunaati i Inuité. Kulky z pušek místo šípů z luku, rozumíš?, Na Inuity přišla bída. Nikdy zvlášť netrpěli nemocemi, ale teď přišly dětská obrna, tuberkulóza, neštovice, záškrt. A tak opustili tábory a stáhli se do osad. Koncem padesátých let lidé hromadně umírali hlady a na infekční nemoci, aniž by to oficiální vládní místa brala na vědomí. O severovýchodní teritoria projevila zájem armáda a zřídila v tradičních lovištích tajné výzvědné stanice. Inuité, kteří tu ještě sídlili, jim stáli v cestě. A tak je se svolením kanadských úřadů naložili do letadel a deponovali stovky kilometrů daleko na sever. Museli tu nechat svoje stany, kajaky, kanoe a sáně. I já jsem byl jako mladý muž přestěhován a moji rodiče zrovna tak. Zdůvodňovali to tím, že vysoko na severu jsou pro hladovějící Inuity lepší podmínky k přežití než v blízkosti vojenských stanovišť. Ve skutečnosti byly nové oblasti daleko stranou všech tahů karibu a míst, kde v létě přivádějí na svět mláďata.“

Akesuk se odmlčel. Mlčel dlouho. Mezitím se narvalové znovu vynořili. Anawak se díval, jak šermují svými meči, než si strýc zase vzal slovo:

„Když nás přesídlili, poslali do starých lovišť buldozery. Ty srovnaly se zemí všechno, co by mohlo připomínat náš tamní život, aby nám jednou provždy vyhnali z hlavy myšlenky na návrat. Ale tam nahoře na severu samozřejmě žádní karibu nebyli. Nebylo co jíst, nebylo do čeho se oblékat. K čemu je ti sebevětší odvaha, když můžeš ulovit jenom pár veverek, zajíců a ryb? Když vidíš svůj lid umírat, a ani se vši svou silou a odhodláním proti tomu nemůžeš nic udělat?, Ušetřím tě podrobností. Za pár let jsme byli případ po sociální pomoc. Ke starému životu jsme se vrátit nemohli, a žít jinak jsme se nikdy nenaučili., Někdy tou dobou, kdy ses narodil, se vláda zase jednou cítila být za nás odpovědná, a tak nám postavili ty bedny, domy. Pro Quallunaaty je to samozřejmá věc. Oni žijou v bednách. Když se pohybujou, nasednou do bedny, pro kterou mají zase jinou bednu, kam ji pak odstaví. Jedí ve veřejných bednách, jejich psi bydlí v bednách a kolem beden, ve kterých žijou, jsou zase další bedny, zdi a ploty. To byl jejich život, ne náš, a my teď taky žijeme v bednách., A k čemu vede ztracené sebevědomí? K alkoholu, drogám a sebevraždám.“

„Bojoval tenkrát můj otec za práva Inuitů?“ zeptal se Anawak tiše.

„To my všichni. Byl jsem mladý muž, když nás vyhnali. Usiloval jsem s ostatními o nápravu. Třicet let jsme vedli procesy a bojovali. I tvůj otec. Ale nakonec na to zašel. Teď máme od roku 1999 vlastní stát, Nunavut, naši zemi. Nikdo už nám do ničeho nemluví, nikdo nás nepřesídluje. Ale náš život, ten jediný možný život, který byl pro nás stvořen, ten je nenávratně ztracený.“

„Musíte si tedy najít nový.“

„Máš jistě pravdu. Co tady pomůže nářek? Vždycky jsme byli nespoutaní nomádi, ale smířili jsme se s představou vlastního ohraničeného teritoria. Ještě před pár desítkami let jsme neznali žádnou formu organizace až na volné rodinné svazky. Netrpěli jsme náčelníky ani vůdce, a teď Inuité vládnou Inuitům, jak se sluší na moderně spravovaný stát. Neznali jsme majetek, a teď kráčíme cestou moderního průmyslového národa. Znovu oživujeme tradice, někteří si opatřili psí spřežení, učí se znovu stavět iglú a rozdělávat oheň pazourkem. Je to hezké, obnovovat staré hodnoty, ale čas tím nezastavíme. –A já ti povím, hochu, že vůbec nejsem nespokojený. Svět jde dopředu. Dnes kočujeme po internetu, táhneme sítí informačních dálnic, lovíme a sbíráme informace. Kočujeme po celém světě. Mladí lidé chatují s lidmi ze všech konců světa a vyprávějí jim o Nunavutu. Sebevražd je v téhle zemi pořád ještě hodně. Strašně moc. Teď musíme překonat trauma. Chce to čas a naději pro živé neobětovat mrtvým, co myslíš?“

Anawak se díval, jak se slunce jemně dotklo horizontu.

„Máš pravdu,“ odpověděl.

A pak, jako by ten impulz byl něco spustil, Anawak vypověděl Akesukovi všechno, co vyzkoumali na Château Whistler, na čem pracoval štáb a jaké domněnky panují o neznámé inteligenci v moři. Byl si vědom, že tím porušil čestné slovo, které dal Li, ale bylo mu to jedno. Mlčel celý život. Akesuk byl poslední zbytek rodiny, kterou ještě měl.

Jeho strýc naslouchal.

„Nechceš poradit od šamana?“ zeptal se nakonec.

„Ne. Já nevěřím na šamany.“

„Jistě, kdo by na ně dnes věřil. Jenže tenhle problém nevyřešíte vědecky, hochu. Šaman by ti řekl, že máte co činit s duchy. S duchy, kteří oživují svět a kteří putují v těch bytostech. Quallunaati začali ničit život. Popudili duchy proti sobě. Bohyni moří Sednu. Ať už jsou ty bytosti kdokoli, nezmůžete nic, když se proti nim pokusíte zakročit.“

„Nýbrž?“

„Pochopte je jako svou součást. Každý je tomu druhému mimozemšťanem na této údajně tak provázané planetě. Navalte s nimi kontakt. Tak jako jsi ty navázal kontakt s cizím lidem Inuitů. Nebylo by dobré, kdyby všechno vyrůstalo pospolu?“

„To nejsou lidé, Iji.“

„O to přece nejde. Jsou to části téhož světa, jako jsou tvoje ruce a nohy částí téhož těla. Boj o nadvládu nelze vyhrát. Bitvy znají jenom oběti. Koho zajímá, kolik plemen sdílí Zemi a jak jsou inteligentní? Naučte se rozumět jim, místo abyste proti nim bojovali.“

„To zní jako křesťanské učení. Nastav druhou tvář.“

„Ne,“ zasmál se Akesuk. „To je rada od šamana. My tu totiž něco takového ještě máme, ale neděláme kolem toho rozruch.“

„A který šaman by mi…“ Anawak zvedl obočí. „Snad ne ty?“

Akesuk pokrčil rameny a ušklíbl se. „Někdo se musí starat o duchovní útěchu,“ řekl. „Podívej se!“

Tam dál se obrovský lední medvěd zmocnil posledních zbytků narvala a vyplašil ptáky. Ti se rozprchli kolem nebo poskakovali po ledě v uctivé vzdálenosti. Jeden buřňák neustále dorážel na vetřelce, ale medvěd byl netečný. Byl dostatečně daleko od tábora, takže muž na stráži nemusel vypálit varovný výstřel, ale zvedl pušku a pozorně sledoval situaci.

„Nanuq,“ řekl Akesuk. „Cítí všechno. I nás.“

Anawak pozoroval medvěda, jak žere. Neměl strach. Po chvíli kolos ztratil zájem a líně odcházel pryč. Několikrát se otočil, podíval se zvědavě na tábor, a nakonec zmizel za bariérou ledovce.

„Jak si zvolna vykračuje,“ zašeptal strýc. „Ale umí běhat, hochu! Ten umí utíkat!“ Akesuk se zasmál, sáhl do své větrovky a vytáhl z ní malou sošku, kterou položil Anawakovi do klína. „Na tohle jsem čekal. Víš, každý dárek potřebuje svůj čas. Možná je teď ta pravá chvíle, abych ti to dal.“

Anawak vzal sošku a prohlížel si ji. Byla to lidská tvář s peřím místo vlasů a přecházela v ptačí tělo.

„Ptačí duch?“

„Ano.“ Akesuk přikývl. „Vytvořil ho Toonoo Sharky, můj soused. Stal se ze něj uznávaný umělec, dotáhl to až do Museum of Modern Arts. Vezmi si ho. Máš toho ještě hodně před sebou. Budeš ho potřebovat, hochu. Povede tvé myšlenky správným směrem, až to bude třeba.“

„Kdy bude co třeba?“

„Tvé vědomí bude létat.“ Akesuk rozpřáhl ruce, začal jimi mávat a smál se. „Ale ty jsi už odsud dlouho pryč. Vyšel jsi ze cviku. Možná budeš potřebovat prostředníka, aby ti prozradil, co vidí ptačí duch.“

„Mluvíš v hádankách.“

„To je výsadou šamanů.“

Kolem přeletěl pták.

„Růžový racek,“ zasmál se Akesuk. „Ty máš opravdu štěstí, Leone, veliké štěstí! Věděls, že sem každý rok přicházejí milovníci ptactva z celého světa, aby uviděli tohohle racka?, Ne, ty si nemusíš dělat starosti. Opravdu ne. Duchové ti seslali znamení.“

Později, když už konečně zalezli do spacích pytlů, Anawak zůstal ještě chvíli vzhůru. Noční slunce rozjasňovalo stěnu jejich stanu. Jednou uslyšel volání medvědí hlídky: „Nanuq! Nanuq!“ Myslel na černé, hluboké Severní polární moře pod sebou a jeho myšlenky, oproštěné od těla, jako by se propadaly skrz ledovou pokrývku dolů, do neznámého světa. Klidně dýchal a nechal se nést mořem spánku, až stanul na obrovské kře zrozené v grónském ledovci. Kra ho přenesla k východnímu pobřeží Bylotova ostrova, kde ho zadrželo klidné moře, a potom vítr a vlny strhly kru směrem na jih. Anawak ve svém snu stoupal po úzké zasněžené stezce až na vrchol hory a tam uviděl smaragdově zelené pleso vytvořené roztátou vodou. Kam až oko dohlédlo, všude se rozprostíralo modré moře a jeho hladina byla rovná jako zrcadlo. Ledová kra roztaje a on se propadne do tohoto tichého moře k prapodstatě všeho života, kde na něj čeká hádanka, kterou musí uhodnout.

A třeba i šaman, aby mu pomohl.

24. května

Frost

Frost byl jako obyčejně jiného názoru.

Hlavní zásoby metanu se podle těžařského průmyslu nacházely v Pacifiku podél západních břehů Severní Ameriky a u Japonska, mimoto v Ochotském moři, jakož i v Beringově moři a dále na sever v Beaufortově moři. V Atlantiku měly USA většinu zásob hned za humny. Existovaly větší zásoby v Karibiku a u Venezuely a silné koncentrace v Drakeově průlivu mezi Jižní Amerikou a Antarktidou. Také o norských hydrátech se vědělo a zrovna tak byla známa existence ložisek na východě Středozemního moře a v Černém moři.

Pouze severozápadní břehy Afriky byly prakticky bez metanu. Speciálně okolí Kanárských ostrovů. A to nešlo Frostovi na rozum.

Neboť tam stoupala studená voda z hlubin vzhůru, byla plná výživných látek pro planktonové řasy, které zas byly základem pro velikou koncentraci ryb kolem Kanárů. Viděno z tohoto úhlu musela být kolem Kanárských ostrovů dokonce obrovská ložiska hydrátů, všude, kde se vyskytoval organický život ve vší rozmanitosti, se dříve nebo později tvořil v hlubokém moři metan.

Problém Kanárů byl, že zetlelé zbytky živočichů se neměly kde usadit. Od té doby, co ostrovy před miliony let vznikly z vulkánů, čněly z mořského dna do výšky jako věže: Tenerife, Gran Canaria, La Palma, Gomera, Hierro… Všechny vyrůstaly z hloubky mezi třemi až třemi a půl kilometry nad vodu jako vulkanické skalní jehly, kolem kterých sedimenty a organické zbytky pouze kroužily, místo aby se na nich usazovaly. Běžné mapy proto nezaznamenávaly žádné zásoby metanu v oblasti Kanárských ostrovů. Což byla podle názoru Stanleyho Frosta první mylná domněnka.

Za druhé tušil, že vulkanické kužely, jejichž vrcholy čněly z vody jako ostrovy, už dávno nebyly tak strmé, jak se všeobecně soudilo. Samozřejmě že byly strmé, ale ne přesně tak svislé jako stěny domu. Frost se vznikem a růstem vulkánů zabýval natolik zevrubně, aby věděl, že i ten nejstrmější kužel má hrany a terasy. Byl pevně přesvědčen, že kolem ostrovů je uložena spousta hydrátu a že se tam ještě nikdo pořádně nepodíval. Tento hydrát by se neměl vyskytovat v úlomcích, ale táhnut se kamením jako síť jemných žilek. Na hřbetech pokrytých sedimentem se každopádně uložil.

Frost byl sice vulkanolog, ale nebyl expert na hydráty, a tak se v Château šel poradit s Gerhardem Bohrmannem. Dohodli se, že spolu přijdou věci na kloub. Frost poté vypracoval seznam ostrovů, které se mu zdály ohrožené. Kromě La Palmy k nim patřily také Havaj, Kapverdy, Tristan da Cunha dále na jihu a Réunion v Indickém oceánu. Každý z nich byl potenciální časovanou bombou, ale La Palma neměla obdoby. Kdyby se stalo, čeho se Frost obával, a bytosti v moři byly opravdu tak chytré, jak si myslel ten norský profesor, pak sopka Cumbre-Vieja na La Palmě visela nad miliony lidí jako dva tisíce metrů dlouhý Damoklův meč.

Díky Bohrmannově iniciativě získali Frost a jeho tým pro svou expedici slavnou Polarstern. Německá výzkumná loď měla stejně jako Sonne na palubě Victora 6000. Polarstern byla natolik velká, aby jí velryby nebyly nebezpečné, a kromě toho byla dodatečně opatřena podvodními kamerami, aby mohly být včas zaznamenány útoky formací mušlí, medúz nebo jiných organismů. Frost neměl vůbec tušení o tom, jestli robota Victora ještě někdy uvidí, až ho spustí do vody, když v ní teď všechno možné mizelo. Byla to sázka na štěstí, ale nikdo nebyl zjevně proti.

Victor se ponořil na západní straně La Palmy. Polarstern stála na dohled od pevniny, když se potápěl. Robot systematicky prohledával strmý bok vulkanického kužele, až v hloubce čtyř set metrů narazil na uspořádání límcovitých teras, které vyrůstaly jako balkony ze zdi a na velkých plochách vykazovaly pokrytí sedimentem.

Tam se tedy nacházely zásoby hydrátu, které Frost předvídal.

Hydráty, které byly hustě pokryté vlnícími se narůžovělými těly s čelistmi jako kleště.

8. června

La Palma, Kanárské ostrovy, u západní Afriky

„Proč ti červi pracují tak pilně na fundamentu prázdninového ostrova, když u Japonska nebo nám za zadkem můžou napáchat větší škody?“ říkal si Frost. „Řekl bych, že Baltské moře bylo prostorem pro aglomeraci. Tou jsou americké východní pobřeží a Honšú taky, ale tam populace červů ještě zdaleka nestačí na to, aby to pořádně řachlo. A teď je nacházíme tady. U turistického ostrůvku na západě Afriky. Co to má znamenat? Vyrazily si ty potvory na dovolenou?“

V baseballové čepici a naftařské kombinéze, jak byl zvyklý, stál vysoko nahoře na západní straně centrálního pohoří, které se táhlo napříč celým ostrovem. Zatímco na severu skály obepínaly slavný erozní kráter Caldera de Taburiente, horský hřeben pokrytý nesčetnými vulkány pokračoval až k jižnímu cípu.

Frosta doprovázel Bohrmann a dva zástupci podnikatelské skupiny De-Beers, obchodní vedoucí a technický šéf jménem Jan van Maarten. Vrtulník parkoval kousek stranou pískové dráhy, na které stáli. Dívali se na krajinu plnou kráterů porostlých zelení, jež byla neskutečně krásná. Jeden sopečný kužel se řadil vedle druhého. Dolů k pobřeží se táhla lávová pole, na nichž místy rašila zeleň. Vulkány na La Palmě už nechrlily lávu pravidelně, ovšem příští erupce mohla nastat kdykoli. Z hlediska historie Země byly ostrovy mladé. Nejmladší sopka jménem Teneguia vznikla teprve roku 1971 na jižním okraji a zvětšila ostrov o několik hektarů. Přísně vzato byl hřeben tvořen jedním velikým vulkánem s mnoha sopouchy, a proto se při erupcích většinou mluvilo jen o Cumbre Vieja.

„Otázka je,“ řekl Bohrmann, „kde je třeba udeřit, aby vznikly co největší škody.“

„Vy si skutečně myslíte, že někdo takhle uvažuje?“ Obchodní vedoucí se zamračila.

„Je to čistě hypotetické,“ řekl Frost. „Ale když vyjdeme z předpokladu, že za tím vězí inteligentní duch, pak je jeho strategie velice obratná. Po katastrofě v Severním moři si pochopitelně každý musí myslet, že příští zlo hrozí hustě osídleným břehům a průmyslovým oblastem. Červi se tam skutečně vyskytli, ale jen v malém počtu. Z toho můžeme vyvozovat, že úderná síla nepřítele, chcete-li to tak nazvat, polevila. Nebo že potřebuje čas, aby vyprodukovala víc těchto červů. Neustále odvádí naši pozornost falešným směrem. Gerhard a já jsme dospěli k přesvědčení, že tyhle chabé invaze u Severní Ameriky a Japonska jsou jen zastíracími manévry.“

„Ale k čemu jim bude, když naruší hydráty na La Palmě?“ zeptala se žena. „Tady se přece nic moc neděje.“

Lidé od De-Beers byli vtaženi do hry, když Frost a Bohrmann hledali nějaký už existující systém, kterým by bylo možné odsát červy žeroucí metan. U Namibie a jižní Afriky se už desetiletí hledaly diamanty na mořském dně. Těžila tam řada společností, ale tou hlavní byl diamantový gigant De-Beers, který bagroval z lodí a mořských plošin až do hloubky sto osmdesáti metrů. Před několika lety začal De-Beers vyvíjet nové koncepty, které by se dostaly hlouběji. Byly to dálkově řízené buldozery s nasávacími nástavci, které čerpaly písek a kamení potrubím na doprovodné lodě. Jedním z nejnovějších konceptů byl flexibilní systém, který nepotřeboval žádné podmořské vozidlo. Byl to dálkově řízený nasávací nástavec, který mohl operovat i na strmých svazích. Teoreticky byl systém schopen proniknout až do hloubek několika tisíc metrů, ale to by se takový sosák musel teprve postavit.

Krizový štáb se rozhodl zasvětit do věci tu skupinu diamantového koncernu, která pracovala na projektu. Oba zástupci De-Beers zatím věděli jen tolik, že jejich systém by na pozadí světové přírodní katastrofy mohl sehrát důležitou roli a že je k tomu potřeba nasávací nástavec dlouhý stovky metrů. Frost navrhl zaletět na Cumbre-Vieja, protože chtěl těm lidem co nejnázorněji předvést, co by mohlo lidstvo postihnout, kdyby jejich mise ztroskotala.

„Nenechte se mýlit,“ řekl. „Tady se toho děje spousta.“

Jeho vlasy, které mu rozcuchané trčely zpod čepice, povlávaly ve studeném pasátním větru. V jeho tónovaných brýlích se zrcadlila obloha. Frost jako obvykle připomínal křížence Freda Feuersteina s Terminátorem, když tu tak stál a jeho hlas hřměl do ticha svahů porostlých pokojnými borovými háji, jako kdyby chtěl zvěstovat další desatero přikázání.

„Stojíme zde proto, že vulkanická činnost před dvěma miliony let vyplivla z moře Kanárské ostrovy. Všechno to tu vypadá přímo idylicky, ale to je klamné zdání. Tamhle dole v Tijarafe, mimochodem je to velice pěkné hnízdo, vynikající quesos de almendras, slaví 8. září čertův svátek a čert s rámusem běhá po vesnici a plive oheň. Proč to dělá? Protože obyvatelé ostrova znají svou Cumbre. Protože rámus a chrlení ohně tu patří ke každodennímu životu. Inteligence, které vděčíme za červy, to ví taky. Ví, jak ostrov vznikl., A kdo o ostrově ví něco takového, ten taky zná jeho slabá místa.“

Frost popošel pár kroků ke kraji svahu. Lávový štěrk mu křupal pod martenskami. Dole pod nimi se vlny Atlantiku tříštily o břeh.

„V roce 1949 se Cumbre Vieja zase jednou hezky probudila k životu, ta stará dřímající šelma. Přesněji řečeno jeden z jejích kráterů, vulkán San Juan. Pouhým okem to těžko uvidíte, ale od té doby se pod našima nohama táhne západním svahem několikakilometrová trhlina. Možná zasahuje až do spodní struktury La Palmy. Části Cumbre Vieja se tehdy propadly směrem k moři asi o čtyři metry. Já jsem tady v posledních letech často měřil. Je velmi pravděpodobné, že západní stěny se při příští erupci definitivně odlomí, protože vrstvy kamení obsahují enormní množství vody. Jakmile nové, žhavé magma začne stoupat sopečným komínem, voda naráz zvětší svůj objem a promění se v páru. Vzniklý tlak by mohl nestabilní stranu bez námahy odpálit, zvlášť když východní a jižní boky tlačí proti. Následkem toho by se do moře zřítilo pět set krychlových kilometrů kamení.“

„Četl jsem o tom,“ řekl van Maarten. „Ale oficiální představitelé Kanárských ostrovů tuto teorii považují za spornou.“

„Sporné,“ zaburácel Frost jako trouby jerišské, „je nanejvýš to, že se ve všech oficiálních sděleních střehnou pojmenovat něco jasně, aby neodradili turisty. Ale lidstvo téhle lekce nezůstane ušetřeno. Roku 1741 vybuchla v Japonsku Ošima-Ošima a vytvořila vlny vysoké třicet metrů. Zhruba stejně vysoké byly, když roku 1888 zkolaboval Ritter Island na Nové Guineji, a skála, která se tenkrát zřítila, představovala jen jedno procento toho, co musíme očekávat tady! Kilaueu na Havaji už několik let sleduje síť GPS, která registruje sebemenší pohyb, a ona se pohybuje! Jihovýchodní bok se každý rok sesouvá do údolí o deset centimetrů, a běda, jestli se rozjede. To si nikdo z nás neumí představit. Skoro každý ostrovní vulkán má sklon být s postupem věku čím dál strmější. A když se narovná moc, kus se z něho ulomí. Vláda na La Palmě dělá, že nevidí a neslyší. Otázka nezní, jestli se to stane, ale kdy se to stane. Za sto let? Za tisíc let? To je jediné, co nevíme. Zdejší vulkanické erupce nemají ve zvyku se ohlašovat.“

„Co se stane, když se půl hory zřítí do moře?“ zeptala se obchodní vedoucí.

„Kamenitá hmota vytlačí nesmírné množství vody,“ řekl Bohrmann, „a ta se bude vzdouvat do výšky. Náraz se uskuteční rychlostí asi tří set padesáti kilometrů za hodinu. Hora se vysype až šedesát kilometrů od břehu na volné moře, čímž se vytlačená voda nebude moci vylít zpátky, protože tam bude kamení. Vytvoří se obrovské vzduchové bubliny, které vytlačí ještě víc vody než zřícená skála. Co se bude dít pak, v tom se naše soudy rozcházejí, ovšem žádná z variant není důvodem k dobré náladě. V bezprostřední blízkosti La Palmy zlom vytvoří obrovskou vlnu, jejíž výška se bude pohybovat mezi šesti sty až devíti sty metry. Požene se rychlostí asi tisíc kilometrů za hodinu. Na rozdíl od zemětřesení jsou propady hor a zemské sesuvy bodové záležitosti. Vlny se budou radiálně šířit po Atlantském oceánu a rozvádět energii. Čím bude vlna dál od výchozího bodu, tím bude nižší.“

„To zní jako útěcha,“ zamumlal technický šéf.

„Pouze podmíněně. Kanárské ostrovy budou v týž okamžik vymazány z mapy. Hodinu po zřícení hory zasáhne stometrové tsunami africké pobřeží na západní Sahaře. Pro srovnání: v severní Evropě dosáhla vlna ve fjordech výšky čtyřiceti metrů a výsledek je znám. Šest až osm hodin poté se přežene padesát metrů vysoká vlna přes Karibik, zpustoší Antily a zaplaví východní pobřeží USA mezi Miami a New Yorkem. Bezprostředně nato pak udeří stejnou silou na Brazílii. Menší vlny zasáhnou Španělsko, Portugalsko a Britské ostrovy. Účinek bude naprosto zničující. I pro střední Evropu, kde se kompletně zhroutí hospodářství.“

Lidé od De-Beers zbledli. Frost se ušklíbl kolem dokola. „Neviděl někdo náhodou Drtivý dopad?“

„Ten film? Tam ta vlna ale byla přece mnohem vyšší,“ řekla obchodní zástupkyně. „Několik set metrů.“

„Vygumovat New York, na to stačí padesát metrů. Při nárazu se uvolní tolik energie, kolik celé spojené Státy spotřebují za rok. Výšku domů musíte ve svých úvahách pominout, protože tsunami představuje problém pro základy. Zbytek se pak zboří, ať je jak chce vysoký. A nikdo z nás není Bruce Willis, jestli k tomu můžu něco dodat.“

Frost se odmlčel a ukázal dolů. „Destabilizovat zdejší západní bok, na to je potřeba buď erupce Cumbre Vieja, nebo podmořský sesuv. A na něm červi pracují. Takříkajíc na miniaturním vydání toho, co provedli v severní Evropě. Ale to by mělo stačit, aby se část vulkanického sloupu pod mořem ulomila a zřítila do hlubin. Následkem bude slabé zemětřesení, ale to dokáže narušit statiku Cumbre Vieja. Zemětřesení možná dokonce vyvolá erupci, ale západní svah se v žádném případě neudrží. Tak jako tak, řachne to. Katastrofa se dostaví. V Norsku na to červi potřebovali několik týdnů, tady jim to půjde rychleji.“

„Kolik času nám zbývá?“

„Vůbec žádný. Ty rafinované malé bestie si v oceánu našly místa, která nikoho hned tak nenapadnou. Využívají schopnosti přenosu impulzových vln na volném moři. Severní moře byl zásah do černého, ale opravdu špatné to s lidskou civilizací bude, teprve až na jiném konci světa zkolabuje neškodně vyhlížející ostrůvek.“

Van Maarten se podrbal na bradě.

„Postavili jsme prototyp s nasávadlem, které můžeme spustit do tří set metrů. Funguje tam. S většími hloubkami zatím nemáme žádné zkušenosti, ale…“

„Mohli bychom sací zařízení prodloužit,“ navrhla obchodní šéfka. „Což bychom prakticky museli vyčarovat z klobouku. Ale dobře, když stopneme všechno ostatní… Co mi spíš dělá starost, to je odpovídající loď.“

„Nemyslím, že vystačíme s jednou lodí,“ řekl Bohrmann. „Několik miliard červů je obrovská biomasa. Musíme je někam přečerpat.“

„To není pro nás problém. Zřídíme kyvadlovou dopravu. Já mám na mysli loď, ze které tu nasávačku budeme řídit. Když ji prodloužíme na čtyři sta nebo pět set metrů, musíme ji taky někde uložit. To je půl kilometru hadice! Těžká jako olovo a o něco tlustší než podmořský kabel, který jednoduše stočíte do trupu lodi. A kromě toho, když se bude nasávacím nástavcem pohybovat, musí být loď dostatečně stabilní, aby vyrovnávala pohyby. Z útoků nemusíme mít strach, ale hydrostatika je záludná. Nemůžete prostě jen tak přehodit hadici z pravoboku nebo levoboku do vody, a neohrozit tím rovnováhu lodi, aby se nepřevrátila.“

„Co takhle bagrovací loď?“

„Ta není dost veliká.“ Muž přemýšlel. „Možná vrtná loď? Ne, ta je moc těžkopádná. Lepší bude plovoucí platforma. Pontonový systém, nejlépe klasická poloponořená konstrukce jako u offshore techniky, akorát že nebude zakotvená lany, ale bude se pohybovat po moři jako opravdová loď. Ta věc musí být manévrovatelná.“ Popošel kousek stranou a začal si brblat pro sebe něco o rezonančních frekvencích a vyvolaném vlnobití. Pak se vrátil. „Poloviční ponor bude dobrý. Vysoká stabilita vůči vlnobití, flexibilní, ideální nosič pro výložník jeřábu, který musí opravdu něco unést. Něco takového stojí u Namibie, to bychom mohli rychle přestavět. Má čerpadlový propulzor o výtlaku přes šest tisíc metrů a v nutném případě namontujeme pár bočních reflektorů.“

„Heerema!“ zeptala se obchodní vedoucí. „Správně.“

„Neprověříme si ji radši?“

„Do šrotu ještě zralá není. Heerema má dvě hlavní výtlaková tělesa, paluba je usazena na šesti pilířích, takže všechno jak má být. Dobře, je z roku 1978, ale pro tenhle účel stačí. Bylo by to nejrychlejší řešení. Nemáme vrtnou věž, ale dva jeřábové výložníky. Přes jeden z nich budeme hadici spouštět. Pumpování nahoru taky není problém. A můžeme nakládat červy na lodě, které je dopraví pryč.“

„To zní hezky,“ řekl Frost. „Kdy s tím můžeme počítat?“

„Za normálních podmínek za půl roku.“

„A za těchto?“

„Nemůžu nic slíbit. Šest až osm týdnů, když se do toho hned pustíme.“ Technik se na něj podíval. „Uděláme všechno, co je v našich silách. V tomhle jsme dobří. Ale i tak, jestli to v tom čase stihneme, považujte to prosím za zázrak.“

Frost přikývl. Pak se rozhlédl po Atlantiku. Rozprostíral se před ním krásně modrý. Pokoušel se představit si, jak voda najednou stoupla o šest set metrů.

„To je v pořádku,“ řekl. „Po zázracích je totiž momentálně vážně veliká poptávka.“

Třetí díl

Independence

Jsem přesvědčen, že, podobně jako matematické zákony, existují univerzální práva a hodnoty nezávislé na člověku, a mezi nimi jako první právo na život. Ale kde stojí psána? A kdo jiný než člověk by je mohl stanovit? Můžeme připustit, že existují práva a hodnoty mimo naše vnímání, ale nemůžeme se postavit mimo toto naše vnímání. Je to stejné, jako kdyby kočka měla rozvažovat nad tím, zda je správné žrát myši, nebo ne.

Leon Anawak, ze „Sebepoznání a sebeuvědomění“

12. srpen

Grónské moře

Samantha Croweová odložila své poznámky a dívala se ven.

CH-53 Super Stallion rychle klesal. Třicet metrů dlouhým dopravním vrtulníkem lomcovala mrazivá bríza. Zdálo se, že stroj přímo padá na světlou plošinu v moři, a Croweová se sama sebe ptala, jak taková obrovská věc vůbec může plout po vodě, a zároveň, jak se na něčem tak malém dá přistát.

Devět set padesát kilometrů severně od Islandu se v Grónské pánvi nacházela USS Independence LHD-8. Bylo to plovoucí město. Cizí, strohé a vzezřením připomínalo kosmický kluzák z Vetřelce. Dva hektary svobody a devadesát sedm tisíc tun diplomacie, jak se v hantýrce Navy říkalo výtlaku. Největší taktická mateřská vrtulníková loď na světě bude po příští týdny jejím domovem. Adresa zní: USS Independence LHD, 8,75° severní zeměpisné šířky, 3500 metrů nad mořským dnem.

Její úkol: vést rozhovor.

Stroj udělal oblouk. Super Stallion se prudce stočil k místu přistání a pružně dosedl. Croweová uviděla postranním oknem, jak muž ve žluté pracovní bundě navádí helikoptéru do parkovací pozice. Někdo z posádky jí pomohl dostat se z pásů a odložit výstroj: přilbu se sluchátky, záchrannou vestu a ochranné brýle. Let byl drsný a Croweová cítila, jak se jí podlamují nohy. Nejistým krokem vystoupila z vrtulníku po rampě na zádi, octla se pod ocasem Super Stallionu a rozhlížela se.

Na vzletové a přistávací palubě bylo vidět jen pár strojů. Prázdnota umocňovala celkově surrealistický dojem. Viděla téměř nekoneční ni asfaltovanou plochu posetou upevňovacími body, 257,25 metrů dlouhou a 32,6 metrů širokou. Croweová to věděla naprosto přesně. Byla matematická se slabostí pro přesná čísla, a tak si o USS Independence předem zjistila co nejvíc, ovšem teorie právě kapitulovala před skutečností. Skutečná Independence neměla nic společného se schematickými výkresy a technickými daty. Vzduch byl plný těžkého zápachu oleje a kerosinu, do toho byla cítit rozpálená guma a mořská sůl, a tohle všechno hnal po palubě vítr, který jí rval kombinézu.

Tohle nebylo místo, kam by se člověk vydával rád.

Kolem pobíhali muži v barevných bundách a s protihlukovými chrániči na uších. Jeden k ní právě přicházel, zatímco vojáci vykládali její zavazadla. Měl na sobě bílou bundu. Croweová se snažila rozpomenout. Bílí, ti odpovídali za bezpečnost. Žlutí dirigovali vrtulníky na palubě, červeně odění měli na starost palivo a munici. Neexistovali taky hnědí? Nebo fialoví? A jaké ti hnědí měli kompetence?

Chlad jí zalézal pod kůži.

„Pojďte za mnou,“ zakřičel muž do hřmotu zpomalujících se listů rotoru. Ukázal naproti k jediné nástavbě na palubě. Ta vyrůstala na pravoboku jako blok několikapatrových domů, ověnčený předimenzovanými anténami a senzory. Croweová si mechanicky hmatala po boku, ale šla pořád dál. Pak jí došlo, že skrz kombinézu se k cigaretám nedostane. Ani ve vrtulníku se nesmělo kouřit. Nevadilo jí letět za větrného počasí do Arktidy, ale muset se na dlouhé hodiny vzdát nikotinu vůbec nebylo podle jejího gusta.

Její průvodce otevřel průvlak. Croweová vstoupila na ostrov, jak se v mariňáckém žargonu říkalo nástavbě. Když prošli dvojitou propustí, ovanul ji svěží, čistý vzduch. Ostrov sám ale připadal Croweové jako peklo, byl neuvěřitelně těsný. Muž odpovědný za palubu ji předal urostlému černochovi, jenž se představil jako major Salomon Peak. Podali si ruce. Peak působil upjatě, jako by nebyl zvyklý jednat s civilisty. Croweová s ním v posledních týdnech konferovala často, ale jenom po telefonu. Prošli klikatou chodbou a sešplhali po strmých sestupech na způsob žebříku hlouběji do vnitřku lodi, následováni vojáky se zavazadly. Na zdi stálo velkými písmeny LEVEL 02.

„Asi se budete chtít upravit,“ řekl Peak a otevřel jedny z mnoha stejných dveří, které tu byly po obou stranách. Za nimi byl překvapivě prostorný a náročně zařízený pokoj, spíš malá suita. Croweová se dočetla, že soukromý prostor je na palubě vrtulníkové lodi zredukován na únosné minimum a že vojáci spí ve společných ložnicích. Peak jen nadzvedl obočí, když na to Croweová učinila příslušnou narážku.

„Přece vás nestrčíme k mariňákům,“ odpověděl. Pak si s koutky jeho úst pohrál úsměv. „I Navy se umí postarat o své hosty. Tohle je vlajková třída.“

„Vlajková třída?“

„Náš Excelsior. Ubytování pro admirály a jejich štáby, kdy dorazí na palubu. Momentálně nemáme kompletní posádku, takže r pro všechny místa dost. Dámská část expedice je ubytována ve vlajkové třídě, pánská v důstojnické. Dovolíte?“ Peak šel napřed a zastavil se u dalších dveří. „Vlastní koupelna a toaleta.“

„Jsem ohromena.“

Vojáci přinesli zavazadla dovnitř.

„Pod televizorem je malý bar,“ řekl Peak. „Nealkoholický. Stačí vám půl hodiny, než vás vyzvednu na prohlídku?“

„Naprosto.“

Croweová počkala, až se za ním zavřou dveře. Pak se chvatně pustila do hledání popelníku. Našla ho v jedné skříňce na stěně, vymotala se z kombinézy a vylovila ze své sportovní bundy cigarety. Teprve když jednu vytáhla z pomačkané krabičky, zapálila si a dala si prvního sluka, cítila se opět docela jako člověk.

Seděla na kraji postele a kouřila.

Vlastně to bylo špatné. Dvě krabičky denně, to bylo zatraceně špatné. I to, že s tím nemohla přestat. Zkoušela to dvakrát. A dvakrát to nedokázala.

Třeba to ani dokázat nechtěla.

Po druhé cigaretě šla pod sprchu. Pak si natáhla džínsy, tenisky a košili. Zapálila si ještě jednu cigaretu a prohlédla si všechny zásuvky a skříně. Když se ozvalo zaklepání, měla už interiér kajuty nastudovaný tak důkladně, že by mohla sepsat přesný inventář. Ona prostě měla ráda ve věcech přehled.

Za dveřmi nestál Peak. Byl tam Leon Anawak.

„Říkal jsem přece, že se ještě uvidíme,“ usmíval se na ni.

Croweová se také usmála.

„A já jsem vám říkala, že svoje velryby zase najdete. To je hezké, že vás vidím, Leone. Vám tedy vděčím za svůj pobyt zde, viďte?“

„Kdo vám to řekl?“

„Li.“

„Myslím, že byste se tu asi ocitla i beze mě. Ale trošku jsem tomu napomohl. Zdálo se mi o vás, abyste věděla.“

„Panebože!“

„Nemějte strach, zjevila jste se mi jako dobrý duch. Jaký byl let?“

„Hrůza! Jsem poslední, co?“

„My ostatní jsme se nalodili už v Norfolku.“

„Já vím, ale nemohla jsem se dostat z Areciba. Je to k nevíře, ale spousta práce je i s tím, že projekt neběží. SETI je poprvé na suchu.

Na kontaktování zelených mužíčků z vesmíru momentálně vůbec nikdo nemá peníze.“

„Možná těch zelených mužíčků nyní objevíme víc, než nám bude milo,“ odpověděl Anawak. „Pojďte. Peak tu bude za minutu. Ukážeme vám, co všechno je k vidění na Independence. Potom jste na řadě vy. Všichni jsou velice napjatí. A taky už máte přezdívku.“

„Přezdívku? A jak se jmenuju?“

„Slečna Vetřelec.“

„No tě bůh! Dlouho mi říkali Miss Foster, potom co mě Jodie hrála ve filmu.“ Croweová zavrtěla hlavou. „Ale konečně, proč ne? Vzala jsem si kartičky na autogramy? Jdeme, Leone!“

Peak je vedl světem LEVEL 02. Exkurzi začali na přídi a nyní se pohybovali směrem k prostředku. Na přídi Croweová obdivovala obrovské fitness, které bylo plné běžeckých trenažérů a posilovacího nářadí a úplně prázdné.

„Normálně je tu dost příšerný nával,“ řekl Peak. „Independence má prostor pro tři tisíce mužů. Ale teď je nás na palubě sotva dvě stě.“

Procházeli právě obytným traktem pro mladší důstojníky. Byla to oddělení pro čtyři až šest mužů s pohodlnými kójemi, dostatečným zavazadlovým prostorem, sklápěcími stoly a židlemi.

„Útulné,“ poznamenala Croweová.

Peak pokrčil rameny.

„To je věc názoru. Když je na střeše plný provoz, jen tak oko nezamhouříte. Pár metrů nad vámi přistávají helikoptéry a tryskáče. Největší problémy máme pochopitelně s nováčky. Zpočátku jsou naprosto vyčerpaní.“

„A kdy si člověk zvykne na ten rámus?“

„Nikdy. Ale zvykne si na to, že se nevyspí. Byl jsem na letadlové lodi už víckrát, pokaždé několik měsíců. Za chvíli vám připadá normální, že spíte v jakési pohotovosti. Zato se odnaučíte spát normálně. První noc doma je peklo. Čekáte na řev turbín, nárazy vozidel a zachycovacích háků, na poklus po chodbách a neustálá hlášení, ale místo toho jenom tiká budík.“

Kolem obrovské jídelny uprostřed lodi došli k hermetickým dveřím zamčeným na číselný kód. Za nimi se rozprostírala velká zatemněná místnost.

Byla to první zóna, kde Croweová spatřila lidi. Před panelem s blikajícími lampičkami seděli muži a ženy zahledění na veliké obrazovky, které byly na stěně jedna vedle druhé.

„Na LEVEL 02 se nachází většina velitelských a operačních místností,“ vysvětloval Peak. „Dřív to všechno bylo uvnitř ostrova, ale ukázalo se to být riskantní. Detektory nepřátelských raketových systémů se většinou napojují na nejožehavější a největší struktury lodi. K nim patří pochopitelně i ostrov. Stačí pár zásahů, a je to, jako by vám ustřelili hlavu. Tak jsme většinu velitelských místností přestěhovali pod střechu.“

„Pod střechu?“

„To je hantýrka Navy. Přistávací a vzletová paluba.“

„A co přesně tady dělají?“

„No, tahle místnost je CIC…“

„Aha. Combat Information Center.“

V očích úzké ebenové tváře se zablesklo. Croweová se usmála a poté si předsevzala, že už bude mlčet.

„CIC je nerovové ústředí naší senzoriky,“ řekl Peak. „Veškeré údaje se sbíhají do této místnosti. Z vlastních systémů na lodi, ze satelitů, všechno pochopitelně v reálném čase. Protivzdušná a námořní obrana, odstraňování škod, komunikace… V případě útoku je tu učiněné peklo. Odhaduju, že na těch prázdných místech naproti strávíte spoustu času, paní doktorko Croweová.“

„Samantho. Nebo jednoduše Sam.“

„Odtud se díváme pod vodu a nasloucháme,“ pokračoval Peak, aniž by přistoupil na její nabídku. „Sledování z ponorek, sonarové sítě NOSUS, ze Surtassu LFA a spousty dalších. Cokoli se blíží k Independence, o tom hned víme.“ Peak ukázal na obrovský monitor pod stropem. Byla na něm změť diagramů a map. „The Big Picture. Shrnuje všechny údaje, které dorazí na loď, a vyhotoví přehled. Totéž v menším měřítku vidí na monitorech i kapitán na můstku.“

Peak je vedl dál skrz sousední místnosti. Skoro ve všech panovalo přítmí, v němž svítily pouze velkoplošné obrazovky, monitory a displeje. Na CIC navazovalo LFOC, Landing Force Operations Center. „Tohle slouží jako pohotovostní centrála pro vyloďování vojsk. Každá útočící jednotka má svůj vlastní panel. Snímky ze satelitů a průzkumných letounů ukazují v důležitých případech pozice nepřátelských brigád.“ V Peakově hlase nebylo možné přeslechnout pýchu. „V LFOC je možné bleskově přesunovat jednotky a rozvíjet strategii.

Centrální počítač kdykoli spojí velitele s jeho jednotkou v místě akce.“

Na jedné obrazovce Croweová poznala přistávací palubu. Vnucovala se jí otázka, která Peaka nejspíš zas popudí, přesto ji nakonec položila: „A k čemu je nám tohle něco platné, pane majore? Náš nepřítel je přece hluboko v moři.“

„Správně.“ Peak se na ni zmateně podíval. „Tak odsud budeme řídit podmořské operace. V čem je problém?“

„Prosím za prominutí, asi jsem byla moc dlouho v kosmu.“ Anawak se ušklíbl. Doposud se zdržel jakéhokoli komentáře a jenom za ní pochodoval po lodi. Croweové dělalo dobře, že ho má s sebou. Peak jim ukázal další kontrolní místnosti. V sousedství CIC se nacházelo JIC, Joint Intelligence Center.

„Údaje ze všech zpravodajských systémů se zde dešifrují a vyhodnocují,“ řekl Peak. „K Independence se nepřiblíží nic, co bychom nedostali do co nejdetailnějšího záběru, a když se to chlapcům nelíbí, tak to odstřelí.“

„To je velká zodpovědnost,“ řekla potichu Croweová. „Něco vyhodnotí počítač. Ale máte samozřejmě pravdu.“ Peak opsal rukou půlkruh. „CIC a JIC jsou vědecké pracovní zóny a kromě toho nám běží nepřetržitě zpravodajství z celého světa, přes obrazovky kraulují hlášení CNN a NBC a asi deseti dalších solidních televizních stanic. Budete mít přístup ke každé myslitelné informaci a ke všem databázím Defense Mapping Agency. To znamená, že budete mít to potěšení pracovat s podmořskými mapami Navy, ty jsou mnohem přesnější než všechno, co je vědě volně k dispozici.“

Pokračovali dál dolů. Postupně navštívili nákupní středisko, prázdné společné ložnice a společenské místnosti i obrovskou sanitní zónu na LEVEL 03. Prázdný antiseptický areál se šesti sty lůžky, šesti operačními sály a předimenzovanou jednotkou intenzivní péče. Croweová si představovala, co se tu musí dít v době války. Řev krvácejících lidí, kolem nich lékaři a sestry. Independente jí postupem doby začala připadat jako loď duchů. Ne, jako město duchů. Vystoupili zpátky na LEVEL 02 a šli dál k zádi, až se ocitli u rampy dost široké na to, aby po ní mohla jezdit auta.

„Tunel vede klikatě z břicha lodi do ostrova,“ řekl Peak. „Independence je konstruována tak, aby se strategicky důležité úrovně daly projíždět Jeepem. Tunelem taky pochodují mariňáci na palubu. Půjdeme dolů.“

Ozvěna jejich kroků se odrážela od ocelových stěn. Croweová si připadala jako v parkingu. Potom tunel vyústil do obrovského hangáru. Croweová věděla, že hangár zabírá dvě třetiny celkové délky lodi a výšku dvou palub. Byl tu průvan. Po obou stranách se otvírala mohutná hangárová vrata a vedla ven na navazující plošiny. Sinale žluté osvětlení se mísilo s pronikajícím denním světlem a vytvářelo difúzní ladění. Mezi lodním žebrovím byly malé prosklené kanceláře a velíny. Pod stropem se táhl kolejový dopravní systém s háky. Vzadu Croweová uviděla dva velké vysokozdvižné vozíky a dva terénní vozy značky Hummer.

„Normálně je hangárová paluba plná strojů,“ vysvětloval Peak. „Ale při téhle misi si vystačíme se šesti helikoptérami Super-Stallion, které parkují na střeše. V případě nouze je každá z nich schopná evakuovat padesát osob. Kromě toho máme na palubě dva bojové vrtulníky Super-Cobra pro rychlé nasazení.“ Major ukázal na průniky ve tvaru brány po obou stranách. „Venkovní plošiny jsou vlastně výtahy, kterými obyčejně dopravujeme vrtulníky na střechu. Každý unese třicet tun.“

Croweová přistoupila k hangárovým vratům na pravoboku a podívala se ven. Seď a mráz se táhly až k prázdnému horizontu. Ledovce do těchto končin zabloudily jen zřídka. Východogrónský proud je hnal podél pobřeží tři sta kilometrů odtud. Tudy jen příležitostně pluly rozbředlé ledové kry.

Anawak se postavil vedle ní.

„Jeden z mnoha možných světů, že?“

Croweová mlčky přikývla.

„Máte ve svých scénářích pro mimozemské civilizace taky variantu pod vodou?“

„V našem repertoáru je všechno, Leone. Budete se tomu smát, ale když přemýšlím o mimozemských formách života, dívám se v prvé řadě na naši planetu. Do hlubokých moří a nitra země, k pólům a do vzduchu. Dokud dobře neznáte svůj vlastní svět, nemůžete si udělat představu o světech jiných.“

Anawak přikývl. „Řekl bych, že to je náš největší problém.“

Následovali Peaka po rampě dolů. Ta spojovala jednotlivé úrovně jako jedno obrovské schodiště. Tunel vyústil do přízemní chodby, která vedla na záď. Nyní se nacházeli hluboko v srdci Independence.

Stranou byly otevřené hermetické dveře, ze kterých se linulo studené umělé světlo. Když vstoupili, Croweová poznala bioložku, s níž v minulých týdnech mluvila přes videotelefon. Sue Olivieraová stála u jednoho z několika laboratorních stolů a hovořila se dvěma muži, kteří se představili jako Sigur Johanson a Mick Rubin.

Vypadalo to, že celou tuhle palubu přestavěli na laboratoř. Stoly a přístroje byly seskupeny do ostrůvků. Croweová se dívala na vodní nádrže a chladicí boxy. Dva velké a navzájem propojené kontejnery byly opatřeny výstražnými značkami BIOLOGICKÉ NEBEZPEČÍ. Evidentně se jednalo o vysoce zabezpečený trakt. Uprostřed čnělo cosi o rozměrech malého domu s ochozy kolem dokola. Mezi nimi vedly ocelové žebříky. Tlusté roury a prameny kabelů spojovaly stěny kvádru s aparaturami ve tvaru skříní. Velké oválné okno skýtalo pohled do difúzně osvětleného vnitřku, který byl zřejmě vyplněn vodou.

„Vy máte na palubě akvárium?“ podivila se Croweová. „Ale to je roztomilé.“

„To je hlubokomořský simulátor,“ vysvětlila Olivieraová. „Originál stojí v Kielu. A je větší. Tenhle má naopak panoramatické okno z neprůstřelného skla. Tlak tam uvnitř by vás zabil, ale jiným zas umožňuje přežít. Nádrž momentálně obývá pár stovek bílých krabů, které chytili u Washingtonu a ihned je zavřeli do vysokotlakých přepravek. Je to poprvé, co se nám podařilo udržet rosol při životě. Aspoň si to myslíme. Zatím se nám neukázal, ale jsme si jistí, že v těch krabech je a řídí je.“

„To mě fascinuje,“ řekla Croweová. „Ale simulátor není na palubě jenom kvůli krabům.“

Johanson se tajemně usmál. „Jeden nikdy neví, co nám uvízne v síti.“

„Takže je to tábor pro válečné zajatce.“

„Tábor pro válečné zajatce!“ Rubin se rozesmál. „To je dobrý!“

Croweová se rozhlédla. Hala byla ze všech stran hermeticky uzavřena.

„Není tohle za normálních okolností paluba pro vozidla?“ zeptala se.

Peak nadzvedl obočí. „Ano. Když projdeme těmihle hermetickými dveřmi, dostaneme se do zadní poloviny Independence a máme nad sebou hangár pro letadla. Vy jste si toho hodně přečetla, že?“

„Jsem zvědavá,“ odpověděla Croweová skromně.

„Nezbývá než doufat, že svou zvědavost proměníte v poznatky.“

„To je ale mezek,“ šeptla Croweová Anawakovi, když opouštěli laboratoř a pokračovali přízemním tunelem k zádi.

„Ani ne.“ Anawak zavrtěl hlavou. „Sal je dobrej a docela v pořádku. Pouze to jaksi neumí s civilními rozumbrady.“

Tunel ústil do haly, jež byla ještě větší a delší než hangárová paluba. Vstoupili na umělý břeh, který se svažoval k níže položené nádrži s dřevěným plotem. Vypadalo to jako veliký, protáhlý bazén. Uprostřed byla zapuštěna pravoúhlá kopule krytá dvěma posuvnými skleněnými deskami. Po stranách se zvedal prostorný bazén, jehož kučeravé vlny zrcadlily osvětlení v hale. Croweová spatřila štíhlá torpédovitá těla, jak se prohánějí pod hladinou.

„Delfíni!“ vykřikla překvapeně. „Ano.“ Peak přikývl. „Náš speciální oddíl.“

Sjela pohledem nahoru. I zde vedl pod stropem kolejnicový systém. Visely na něm futuristicky vyhlížející útvary, jako kdyby někdo zkřížil sportovní automobil s ponorkou a letadlem. Po obou stranách nádrže pokračoval břeh jakýmisi lávkami nad vodou. Podél stěn byly seřazeny boxy s výstrojí a materiálem. Mezi nimi Croweová viděla sondy, měřicí přístroje a potápěčské obleky v otevřených skříňkách. V pravidelných odstupech vedly z nádrže žebříky na podlahu haly. V přední části nádrže stály na suchu čtyři zodiaky.

„Tady někdo vytáhl špunt, že?“

„Ano, včera večer. Špunt je ostatně tamhle.“ Peak ukázal na kopuli. Croweová ji odhadla nejméně na osm krát deset metrů. „Plavební komora, naše brána do moře. Je dvakrát jištěna. Na dně doku skleněnou přepážkou a pod tím zvenčí masivními ocelovými deskami. Mezitím je třímetrová šachta. Systém je neuvěřitelně bezpečný, funguje střídavě. Jakmile je člun v šachtě, zavřeme skleněný kryt a otevřeme ocelovou stěnu. Když se loď vrací, postupujeme stejně. Člun vpluje do komory, ocelová vrata se zavřou a my skrz skleněný kryt vidíme, jestli se dovnitř nedostalo něco, co se nám nelíbí. Současně provede-in. chemickou analýzu vody. Vnitřek komory je plný senzorů, které zkoumají nečistoty a toxiny. Výsledky se zobrazují na dvou displejích. Jeden je na začátku plavební komory a druhý u kontrolního pultu. Jeden je vězněn v šachtě asi minutu. Teprve když je všechno v normě, otevře se skleněná střecha a pustí ho zpátky na palubu. Stejným způsobem vypouštíme a vracíme delfíny. Pojďte!“

Šli podél lávky na pravoboku. V půli cesty čněl těsně nad podlahou panel s mnoha monitory a různými ovládacími prvky. Ze skupiny uniformovaných mužů k nim přišel kostnatý muž s pronikavýma očima a mohutným knírem.

„To je plukovník Luther Roscovitz,“ představil ho Peak. „Vedoucí potápěčské stanice.“

„A vy musíte být Slečna Vetřelec, nemám pravdu?“ Roscovitz vycenil dlouhé nažloutlé zuby. Kde jste se na tak dlouho zasekla?“

„Moje kosmická loď měla menší zpoždění.“ Croweová se rozhlédla. „Hezký pultík.“

„Slouží ke dvěma účelům. Používáme ho k obsluze plavební komory a ke zvedání a spouštění ponorek. Kromě toho odsud řídíme pumpy, abychom dostali palubu pod vodu.“

Croweová si vybavila, co věděla o Independence. Ukázala hlavou na ocelovou stěnu na zádi, která uzavírala palubu. „To je posuvná stěna, že?“

„Správně,“ usmál se Roscovitz. „Můžeme snížit zadní stěnu Independence a zvýšit ponor lodi, když naplníme zátěžové nádrže na zádi. Mořská voda se nahrne dovnitř a hned máme pěkný přístav. I s vjezdem.“

„Hezké pracoviště. Tady se mi líbí.“

„Nenechte se mýlit. Normálně se tu na sebe tlačí vyloďovací čluny, těžké remorkéry a vznášedla. Z velikého doku je v mžiku krabička na sardinky. Ale pro tuhle misi jsme museli všechno předělat. Vyloďovací čluny nejsou zapotřebí. Potřebujeme hlavně loď, která je dost těžká, aby ji nepotopily nějaké mořské bestie, aby odolala obrovským vlnám, aby byla vybavena veškerou nejmodernější komunikační technologií a bylo v ní dost místa pro leteckou techniku a ponorkovou základnu. Byla to jen otázka štěstí, že LHDS-8 se právě dostavovala. Největší a nejmocnější obojživelná loď všech dob byla zrovna hotová, a ještě byla možnost provést nějaké změny. Loděnice na Mississippi jsou neskutečně napřed. V neuvěřitelně krátkém termínu přestavěli zaplavitelný dok, vestavěli plavební komory a změnili čerpací systém. Teď můžeme dok zaplavit, aniž bychom otevřeli vrata na zádi. To je potřeba už jen v případě, že bychom chtěli vyplout se zodiaky.“

Croweová se podívala do doku. Na kraji bazénu stály dvě osoby v neoprénových oblecích. Drobná rusovlasá žena a obr s atletickou postavou a dlouhými černými vlasy. Dívala se, jak jeden delfín připlaval ke kraji a vystrčil hlavu z vody. Vydal ze sebe mlaskavý zvuk. Obr k němu natáhl ruku a hladil ho po čele. Delfín si mazleni nechal pár vteřin líbit a pak se zase potopil.

„A kdo je tohle?“ chtěla vědět Croweová.

„Ti dva se starají o delfíny,“ odpověděl Anawak. „Alicia Delawareová a…“ Zaváhal. „A Greywolf.“

„Greywolf?“

„Jo. Nebo Jack.“ Anawak pokrčil rameny. „Říkejte mu, jak chcete, slyší na obojí.“

„A k čemu je tahle jednotka dobrá?“

„To jsou živé kamery. Když jsou venku, zachycují na magnetický pás film. Hlavní ovšem je, že delfíni mají mnohem vyvinutější smysly než my. Jejich sonar zachytí jiné živočichy dávno předtím, než my je uvidíme. S některými z delfínů Jack pracoval už za své aktivní služby. Mají vyhraněný slovník. Různá zapískání. Jedno pro kosatky, jiné pro plejtvákovce, další pro keporkaky a tak dál a tak dál… Dokážou identifikovat téměř každého většího živočicha, který je jim znám, krom toho i klasifikovat hejna, a co neznají, to hlásí jako neznámou formu života.“

„To je ohromné.“ Croweová se zasmála. „A ten nádherný muž tam dole skutečně rozumí řeči delfínů?“

Anawak přikývl. „Lépe než té naší. Někdy.“

Sezení se konalo ve vlajkové konferenční a operační místnosti naproti LFOC. Většinu přítomných už Croweová znala buď osobně, nebo z videokonferencí. Teď se seznámila ještě s Murrayem Shankarem, šéfakustikem SOSUS, Karen Weaverovou a Mickem Rubinem, a mimoto také s kapitánem Independence a prvním důstojníkem. Kapitán byl šlachovitý bělovlasý muž jménem Craig C. Buchanan a vypadal, jako kdyby vynalezl armádu. S oběma si podala ruce a usoudila, že první důstojník Floyd Anderson, muž s býčí šíjí a očima jako knoflíky, se jí nelíbí. Jako poslední ji přivítal otylý muž, jenž přišel s několikaminutovým zpožděním a silně se potil. Měl baseballovou čepici a tenisky. Přes břicho se mu napínalo křiklavě žluté tričko s nápisem: Polib mě, jsem princ.

„Jack Vanderbilt,“ představil se. „Tedy popravdě řečeno, matku mimozemšťanů jsem si představoval jinak.“

„Dcera by asi měla větší šarm,“ odpověděla mu stroze.

„Nečekejte komplimenty od někoho, kdo vypadá jako já.“ Vanderbilt začal žvanit. „Není to paráda, paní doktorko Croweová? Konečně máte příležitost všechny vaše naděje a obavy odeslaný úplně zbytečně do vesmíru vyměnit za radostný očekávání.“

Všichni si našli své místo. Li držela krátkou úvodní řeč, ve které shrnula, co beztak všichni věděli. Že Spojené státy podaly návrh OSN a během tajného zasedání jim byl jednohlasně udělen mandát ujmout se logistického a technologického vedení boje proti neznámé moci. Japonsko a některé evropské země mezitím dospěly k stejnému závěru jako tým v Château Whistler: lidstvo neohrožují lidé, nýbrž cizí forma života. Tak nebo onak, pro všechny bylo velkým ulehčením, že se Spojené státy nenechaly dlouho prosit.

„Můžeme už říci, že stojíme bezprostředně před objevením prostředku, jenž dokáže lidstvo imunizovat před vražednými řasami, ovšem nemáme ještě pod kontrolou vedlejší účinky, a také se na dalších místech vynořují krabi se zmutovanými původci. Ve většině těžce zasažených zemí se zhroutila infrastruktura. Amerika ráda převzala odpovědnost, ale musíme bohužel přiznat, že stěží dokážeme chránit naše vlastní břehy. Červi se zatím shromaždují na kontinentálních svazích, a co je mnohem horší, také kolem sopečných ostrovů jakým je například La Palma, kde se právě doktor Frost a doktor Bohrmann pokoušejí napadené svahy vyčistit jakýmsi obřím vysavačem. Co se týče velryb: sonarové útoky proti nim nic nezmohly, protože přirozenost velryb je znásilňována oním cizím organismem. Ale i kdyby, nezabráníme tím metanové katastrofě ani neuvedeme znovu do pohybu Golfský proud. Potírání symptomů neřeší problémy, a k jejich příčině jsme nepronikli, protože naše podmořské operace byly systematicky sabotovány. Nedostáváme už žádné zprávy o tom, co se děje pod vodou. Za těchto okolností ztrácíme jeden podmořský kabel za druhým. Ničivá bilance této války je, že jsme slepí a hluší. Můžeme klidně říci, že jsme ji prohráli.“ Li udělala pauzu. „Na koho máme zaútočit? K čemu nám bude boj, když se zhroutí La Palma a hory vody se převalí přes pobřeží Ameriky, Afriky a Evropy?, Stručně řečeno: nepostoupíme ani o krok dál, dokud lépe nepoznáme našeho protivníka, a my o něm nevíme vůbec nic. Smyslem naší mise proto není boj, ale vyjednávání. Chceme navázat kontakt s touto cizí formou života a přimět ji, aby zastavila teror proti lidstvu. Podle mých zkušeností lze vyjednávat s každým protivníkem a mnohé nasvědčuje tomu, že protivník se zdržuje právě zde, v Grónském moři.“ Li se usmála. „Naše naděje spočívá v mírovém řešení. A já jsem velice ráda, že mezi námi teď mohu srdečně přivítat posledního člena naší expedice, doktorku Samanthu Croweovou.“

Croweová se opřela lokty o konferenční stůl.

„Děkuji za milé přivítání.“ Vrhla letmý pohled na Vanderbilta. „Asi víte, že SETI dosud nebyl nijak zvlášť úspěšný. S ohledem na rozměry vesmíru čítající miliardy světelných let, jak odhadujeme pozorovatelné univerzum, si můžeme představit všechno možné, jen ne to, že budeme náhodou vysílat správným směrem a zastihneme někoho, kdo právě naslouchá. Potud jsme na tom zde lépe. Za prvé víme, že ti druzí existují. Zadruhé máme přibližnou představu, kde žijí. Totiž někde v oceánu a pravděpodobně přímo pod námi. Ale i kdyby pobývali u jižního pólu, máme je lokalizované. Nemohou opustit moře a silný zvukový impulz z Arktidy je slyšet až na vzdálenějším konci Afriky. To všechno je povzbudivé., Ale jako nejdůležitější bod se mi jeví, že už kontakt máme. Desítky let vysíláme poselství do jejich životního prostoru. Naneštěstí je obsahem těchto poselství zkáza, a tak oni neodpovídají vysláním diplomatů, nýbrž proti nám bez jakéhokoli komentáře vytáhli s terorem. To je neobyčejně nepříjemné. Přesto se na chvíli pokusme zbavit negativních pocitů a spatřovat v teroru příležitost.“

„Příležitost?“ zopakoval Peak.

„Ano. Musíme ho přijmout jako to, čím je, jako poselství cizí formy života, z nějž můžeme odvodit její způsob myšlení.“ Croweová položila ruku na kupu složek.

„Shrnula jsem pro vás naše postupy. Zároveň musím utlumit vaše naděje na rychlý úspěch. Každého z nás poslední týdny mučila otázka, kdo je ten tam dole, kdo na nás seslal sedm ran egyptských. Všichni znáte filmy na tohle téma: Blízká setkání třetího druhu, E.T.– mimozemšťan, Vetřelec, Den nezávislosti, Propast, Kontakt a. další. Měli jsme v nich co do činění buď s monstry, nebo se svatými. Vzpomeňte si na závěrečnou scénu z Blízkých setkání: mnozí lidé naleznou útěchu v představě, že nadřazené nebeské bytosti k nám sestoupily proto, aby nás vedly vstříc lepší, zářné budoucnosti. Pokud by to někomu něco připomínalo… Ano, ta věc obsahuje v druhém plánu religiózní rozměr. Také SETI je v zajetí téhle dimenze. A ta nás činí slepými vůči docela prosté jinakosti cizích inteligencí.“

Croweová nechala svá slova chvíli působit. Předtím dlouho přemýšlela, jak by měla svůj projekt předestřít. Nakonec dospěla k přesvědčení, že by už předem ztroskotala, kdyby se jí nepodařilo zbavit účastníky expedice okolků, předsudků a zábran.

„Chci tím říct, že nad jinakostí cizích kultur si v science fiction nikdo neláme hlavu. A vskutku, mimozemšťané se tam skoro vždycky objevují jako groteskně přehnaná vyjádření lidských nadějí a obav. Mimozemšťané v Blízkých setkáních symbolizují naši touhu po ztraceném ráji. V podstatě jsou to andělé a taky se tak chovají. Několik vyvolených vezmou s sebou ke světlu. Ale vlastní kultura těchto mimozemšťanů nikoho nezajímá. Všichni se spokojí s nejprimitivnějšími náboženskými představami. Všechno na nich je hluboce lidské, protože je to člověkem chtěné, až po dramaturgii jejich vystoupení, bílé zářivé světlo, éterické zjevy, jsou přesně takoví, jaké bychom je chtěli mít., A zrovna tak málo jsou doopravdy mimozemští mimozemšťané ve Dni nezávislosti. Jsou zlí, protože odpovídají naší představě zla. Ani jim nebyla přiznána skutečná jinakost. Dobro a zlo jsou hodnoty nastolené člověkem. A žádná fikce nemá zájem se nad to povznést. Sami si to ztěžujeme představou, že naše hodnoty by měly být i hodnotami těch druhých, a nechápeme, že jejich pojetí dobra a zla nemusí odpovídat našemu. Ale kvůli tomu nemusíme naslouchat signálům z vesmíru. Každý národ a každá kultura má své vlastní vetřelce, a vždycky na druhé straně svých hranic., Dokud tohle nepochopíme, nebudeme schopni navázat komunikaci s cizími inteligencemi. Protože podle vší pravděpodobnosti nebude existovat žádná společná stupnice hodnot, žádné univerzální dobro a zlo a zřejmě ani žádné kompatibilní smyslové orgány, jimiž bychom si tohle všechno mohli sdělit.“

Croweová podala balík složek Johansonovi, který seděl vedle ní, a poprosila ho, aby jednotlivé exempláře rozdal.

„Jestli chceme začít doopravdy přemýšlet o skutečných kontaktech s mimozemšťany, snad bychom si měli představit mraveniště. Předesílám, že mravenci jsou velice organizovaní, ale nejsou doopravdy inteligentní. Nicméně předpokládejme, že inteligentní jsou. Pak bychom stanuli před úkolem komunikovat s kolektivní inteligencí, jež požírá nemocné a zraněné jedince svého druhu, aniž bychom na tom shledávali něco morálně závadného, která vede války, aniž by chápala naši ideu míru, která individuální rozmnožování považuje za něco neslýchaného a která výměnu a požírání exkrementů pokládá za svátost. Stručně řečeno, inteligence, jež v každém směru funguje jinak, ale která funguje! A postupme o krok dál: představte si, že cizí inteligenci třeba ani za inteligenci jako takovou neuznáváme! Například Leon by rád věděl, zda jsou delfíni inteligentní. A tak provádí náročné pokusy, ale dá mu to nějakou jistotu? Yrr bojují proti nám, ale považují nás za inteligentní?, Doufám, že jsem se vyjádřila jasně. Ať se tu snažíme jakkoli: přiblížit k yrr se nám nepodaří, dokud naše chápání hodnot budeme považovat za pupek světa a celého vesmíru. Musíme se zredukovat na to, co defacto jsme, pouze jedna z bezpočtu forem života, celkem bezvýznamná.“

Croweová si všimla, jak Li, odhadující jejich myšlenkové pochody, spočinula pohledem na Johansonovi. Jako by se mu chtěla vplížit do hlavy. Zajímavá konstelace na palubě, napadlo ji. Zachytila kontakt očima mezi Jackem O’Bannonem a Alicií Delawareovou a v témž okamžiku věděla, že ti dva spolu něco mají.

„Paní doktorko,“ zeptal se Vanderbilt, listuje si ve svém exempláři jejího resumé. „Co to vlastně podle vašeho názoru je, ta inteligence?“

Položil otázku jako nastraženou past.

„Šťastná náhoda,“ odpověděla Croweová.

„Šťastná náhoda? Myslíte?“

„Je to křehká výslednice shody mnoha podmínek. Kolik definic chcete slyšet? Někteří říkají, že inteligence je to, co daná kultura považuje za podstatné. A v tom je zakopaný pes. Existuje nejméně tolik definic jako kultur a mentalit. Jedni zkoumají základní procesy duševního výkonu, druzí se pokoušejí inteligenci měřit statisticky. Pak je zde otázka, co je vrozené a co získané. Na počátku dvacátého století převládal názor, že inteligence se odráží v tom, jak člověk zvládá specifické situace. Někteří se k tomu dnes vracejí a definují inteligenci jako schopnost přizpůsobení se požadavkům měnících se prostředí. Podle toho by inteligence nebyla vrozená, nýbrž získaná. Mnozí naopak soudí, že inteligence je zakotvena v předurčení člověka, že je to vrozená schopnost, která nám pomáhá zaměřovat naše myšlení na stále nové a nové situace. Podle vašeho soudu je inteligence schopnost poučit se ze zkušeností a přizpůsobit se požadavkům prostředí. A pak je ještě jedna krásná definice, podle níž je inteligence schopnost pátrat po tom, co že je to inteligence.“

Vanderbilt pomalu přikývl.

„Rozumím. To znamená, že to nevíte.“

Croweová se ironicky usmála.

„Dovolte mi poznámku při pohledu na vaše tričko, Mr. Vanderbilt., Čistě jen podle vašeho vzhledu by ve vás nikdo inteligentní bytost pravděpodobně nerozpoznal.“

Kolem stolu se rozezněl smích a rychle zas utichl.

Pak se zasmál i Vanderbilt.

„Když to tvrdíte vy, tak to asi bude pravda,“ řekl.

Ledy byly prolomeny a pokračovalo se svižně dál. Croweová načrtla nejbližší kroky. V předchozích týdnech svůj projekt spolu s Murrayem Shankarem, Judith Li, Anawakem a pár lidmi z NASA doslova vydupala ze země. Byl založen na několika málo pokusech navázat kontakt s mimozemskými formami života, které se dosud uskutečnily.

„Vesmír nám to usnadňuje,“ vysvětlovala Croweová. „V rozsahu mikrovlnného pásma můžeme cíleně vyslat neskutečná množství dat. Světlo je dobře viditelné a šíří se rychlostí tři sta tisíc kilometrů za sekundu. Nepotřebujete k tomu žádné dráty nebo kabely. Pod vodou je to jiné, protože energie krátkovlnných signálů je absorbována molekulami a signály na dlouhých vlnách potřebují obrovské antény. Komunikace pomocí světla sice funguje, ale pouze na krátké vzdálenosti. Zbývá nám tedy akustika. Ale i ta skrývá problém, nazýváme ho dozvukový efekt. Akustické signály jsou odráženy ze všech možných stran, což má za následek interferenci. Poselství se překrývá samo sebou, a proto je nesrozumitelné. Abychom tomu zabránili, používáme speciální modem.“

„Jeho princip jsme odkoukali od mořských savců,“ řekl Anawak. „Používají ho delfíni, aby přelstili dozvuky a interference: zpívají.“

„Myslel jsem, že to dělají jenom velryby,“ řekl Peak. „To je jenom lidská interpretace, že velryby zpívají,“ namítl Anawak. „Nejspíš nemají nejmenší představu, co je to hudba. Ale Sam myslela něco jiného. Zpěv v tomto případě znamená, že zvířata neustále modulují frekvenci a její horní harmonický tón. Tím nejen vylučují interference, ale také podstatně rozšiřují potenciál přenosu digitalizovaných informací pod vodou. My tedy používáme modem, který rovněž zpívá. V okamžiku docílíme třiceti kilobitů při dosahu tři kilometry, což odpovídá polovičnímu výkonu vedení ISDN. To dokonce stačí i k přenosu obrazů ve vysoké kvalitě.“

„A co jim povídáme?“ zeptal se Peak.

„Zákony fyziky, kosmické kódy, vyjádřené matematickými vzorci,“ řekla Croweová. „Kosmický řád umožnil evoluci vědomí, a tím ho uvedl do stavu, kdy vědomí dokázalo znovu vytvořit matematiku, aby její pomocí dokázalo celistvě a kreativně vysvětlit svůj vlastní původ.

Matematika je jediná univerzální řeč, které porozumí každá inteligentní bytost, jež existuje uvnitř rámce platných fyzikálních podmínek, a tuto metodu použijeme.“

„A co chcete dělat? Zadut jim příklady z matematiky?“

„Ne, zabalit do matematiky myšlenky. V roce 1974 jsme vyslali do hvězdokupy v souhvězdí Herkula svazek velice silných pozemských radiosignálů. Museli jsme přijít na způsob, jak poselství zakódovat, aby mu na cizí planetě rozuměli, a možná jsme je trochu přecenili, na to musí být dotyčný už hodně vyvinutý, aby kód rozluštil. Ale matematickými metodami to funguje. Vyslali jsme číslo 1679 v binárním systému, tedy tečka čárka jako v morseovce. A teď to obrátíme. Matematik umí vyložit číslo 1679, protože může být pouze násobkem 23 a 73, tedy prvočísel, která jsou dělitelná pouze jednou nebo sebou samým. Tím příjemce pochopí základ lidského početního systému. Číslo 1679 bylo provedeno v 73 sloupcích po 23 znacích a tak dále. Vidíte, že do trošky matematiky lze zabalit hodně, a když tečky a čárky převedeme na černou a bílou, jaký div, dostanete vzor.“

Croweová zvedla papír s grafikou. Na pohled to byl hrubý výtisk z počítače. Něco bylo abstraktní, něco zas vykazovalo zřetelné tvary.

Horní řádek podává informaci o číslech od jedné do deseti, a tím i o našem početním systému. Pod ním jsou atomová čísla chemických prvků: vodík, uhlík, dusík, kyslík a fosfor. Ty mají na naší planetě největší význam pro život na zemi. Pak to pokračuje obsáhlým zakódováním pozemské biologie, vzorce cukrů a zásad, struktury bílkovin a tak dále. Obrys v dolní třetině ukazuje člověka přímo spojeného se strukturou DNA, což vysvětluje zdejší evoluci. Příjemce z vesmíru se těžko bude orientovat v našich měrných jednotkách, a tak jsme průměrnou velikost člověka vyjádřili vlnovou délkou přenášených radiosignálů. Následovalo znázornění naší sluneční soustavy a na závěr jsme nakreslili, jak vypadá, pracuje a jak je veliký teleskop v Arecibu, kterým jsme to všechno odeslali.“

„To je přímo pozvánka, aby sem přiletěli a sežrali nás,“ poznamenal Vanderbilt.

„Ano, tohle nám váš úřad otlouká o hlavu pořád. A pokaždé na to odpovídáme, že žádné pozvánky není zapotřebí. Už desítky let vyzařujeme do kosmu rádiové vlny. Veškerý náš radioprovoz, tajné služby nevyjímaje. Není nutné tyto vlny rozšifrovávat, aby bylo jasné, že mohou přicházet pouze z technicky vyspělé civilizace.“ Croweová odložila diagram. „Poselství z Areciba bude putovat dvacet šest tisíc roků, takže odpověď dostaneme nejdřív za dvaapadesát tisíc let. Mohu vás ujistit, že teď to půjde rychleji. Budeme postupovat stupňovitě. Naše první poselství bude jednoduché, opravdu jen dvě matematické úlohy. Jestli tam dole mají sportovního ducha, tak nám odpovědí. Tato první výměna informací má za úkol dokázat existenci yrr a zjistit, zda jsou vůbec mocni dialogu.“

„Proč by nám měli odpovídat?“ zeptal se Greywolf. „Vědí přece o nás všechno.“

„Snad něco vědí, ale nemusí nutně vědět to nejdůležitější: že jsme inteligentní.“

Jak prosím?“ Vanderbilt zavrtěl hlavou. „Ničí naše lodě! Tak musí vědět, že je umíme postavit. Proč by pak měli pochybovat o naší inteligenci?“

„Zhotovování technických konstrukcí není důkazem inteligence. Pohleďte na termitiště, to je architektonický skvost.“

„To je něco jinýho.“

„Sneste se z výšin a postavte se nohama na zem. Je-li pravdou, že kultura yrr, jak tvrdí doktor Johanson, stojí výhradně na biologii, pak musíme pochybovat o tom, zda nás vůbec považují za schopné cíleně a strukturovaně myslet.“

„Vy myslíte, že nás považují za…“ Vanderbilt vzpurně zkřivil rty, „… za zvířata?“

„Možná za škůdce.“

„Za napadení plísní,“ ušklíbla se Delawareová. „Třeba máme co do činění s jejich deratizátory.“

„Podívejte se, já podstoupila tu námahu a zkoumala jsem strukturu jejich myšlení, abych z ní odvodila jejich způsob života,“ pokračovala Croweová. „Vím, že je to strašně spekulativní, ale naše pokusy o navázání kontaktu musíme nějak vymezit. Přemýšlela jsem tedy o tom, proč jejich válečnému tažení nepředcházel nějaký diplomatický pokus. Může to znamenat, že diplomacii nepřikládají žádnou váhu. Dobrá, armáda červených stěhovavých mravenců si také se zvířetem, které napadnou, nebude napřed vyměňovat diplomatické zdvořilosti. Mravenci se ovšem řídí ďábelskými instinkty. Yrr naopak postupují plánovitě, a to svědčí o výrazné poznávací schopnosti. Spřádají kreativní strategie. Jsou-li tedy inteligentní a jsou-li si své inteligence vědomi, vypadá to, že jejich inteligence se nepojí s běžnými představami o morálce, dobru a zlu. Jejich logika je zřejmě pouze nabádá, aby se vší tvrdostí bojovali proti našemu druhu. A dokud jim nedáme důvod, aby svou důslednost přehodnotili, sami nic takového neudělají.“

„Na co je potřeba posílat jim zprávy, když žerou naše podmořské kabely?“ zeptal se Rubin. „Z nich ty bestie přece musely nasát všechny informace.“

„Sčítáte hrušky a jablka,“ zasmál se Shankar. „Samanthino poselství z Areciba je mimozemšťanům srozumitelné jen proto, že je koncipováno tak, aby ho cizí duch mohl rozšifrovat. S tím se my při každodenní výměně informací nenamáháme. Pro cizí inteligenci to představuje pouze neskutečný zmatek.“

„Je to tak,“ řekl Johanson. „Ale podívejme se dál. Já přišel s myšlenkou biotechnologie a Sam se jí chopila. Proč? Protože je evidentní. Nemají žádné stroje ani techniku. Namísto toho jen genetiku, organismy jako zbraně a cílené mutace. Yrr musí být spjati s přírodou úplné jinak než my. Umím si však představit, že se svému přirozenému prostředí neodcizili zdaleka tolik jako my.“

„Takže šlechetní divoši?“ zeptal se Peak.

„Šlechetní, bych neřekl. Ale myslím si, že je zavrženíhodné otravovat vzduch výfukovými zplodinami. Zrovna tak může být zavrženíhodné chovat zvířata a geneticky je měnit, jak se to zrovna komu hodí do krámu. Mluvím pouze o tom, jak oni vnímají ohrožení svého životního prostoru námi. My si děláme těžkou hlavu z kácení deštných pralesů. Jedni jsou proti, druzí to přesto dělají. V přeneseném smyslu jsou oni tím deštným pralesem. Pro to hovoří, jak nakládají s biologií, a v tomto bodě se dostáváme k tomu, co se mi zdá nápadné. Když odhlédneme od velryb, používají téměř ve všech případech masové formy života. Jsou to červi, medúzy, velcí láčkovci, mušle, krabi, samí živočichové, kteří žijí v hejnech. K dosažení cíle jich obětují miliony. Jedinec pro ně zjevně nic neznamená. Uvažovali by takhle lidé? Pěstujeme viry a bakteriové kultury, ale dáváme přednost syntetickým zbraním v přehlédnutelném počtu kusů. Biologické prostředky masového ničení opravdu nejsou naše parketa. Naopak yrr jsou nejspíš důvěrně známé. Proč? Protože jsou sami kolektivními bytostmi?“

„Vy myslíte…“

„Myslím, že máme co do činění s kolektivní inteligencí.“

„A jak taková kolektivní inteligence cítí?“ zeptal se Peak. „Jak cítí rybář, zeptala by se ryba v síti, kdyby byla uzpůsobena k takové reflexi,“ řekl Anawak. „Proč se musí ona a miliony dalších udusit? Není to masová vražda?“

„Ne,“ odpověděl Vanderbilt. „To jsou rybí prsty.“

Croweová zvedla ruce.

„Souhlasím s doktorem Johansonem,“ řekla. „A závěr zní, že yrr učinili kolektivní rozhodnutí, v němž se otázka morální zodpovědnosti a soucitu nevyskytuje. Nemůžeme za nimi přijít s nevinně vykulenýma očima, i když ve filmu tohle zabírá i na ten nejodpornější vesmírný sliz. Můžeme se pokusit pouze o jedno: probudit v nich zájem o to, aby s námi raději komunikovali, místo aby nás zabíjeli. Bez znalostí fyziky a matematiky by yrr nemohli dokázat, co se jim dosud podařilo. Vyzvěme je tedy na matematický souboj, a vytrvejme v něm, dokud je jejich vlastní logika, nebo pro mě za mě morálka, nepřiměje, aby přehodnotili své jednání.“

„To jim přece musí být jasné, že jsme inteligentní,“ trval na svém Rubin. „Jestli se někdo vyznačuje ovládáním fyziky a matematiky, tak jsme to nejspíš my.“

„Ano, ale představujeme vědomou inteligenci?“ Rubin zmateně zíral. „Jak to myslíte?“

„Jestli si své inteligence jsme vědomi.“

„No jistě!“

„Nebo jsme jen computer schopný učit se? My odpověď známe, ale znají ji i ti druzí? Teoreticky můžete mozek kompletně nahradit elektronikou, a získáte tak umělou inteligenci. Ta umí všechno, co my. Sestaví vám kosmickou loď nebo přelstí rychlost světla. Ale je si tento mozek-počítač vědom svých výkonů? Computer IBM Deep Blue v roce 1997 porazil úřadujícího mistra světa v šachu Garriho Kašparova. Má Deep Blue kvůli tomu vědomí? Zvítězil počítač, aniž by věděl proč? Musíme se nutně považovat za živočichy s vědomou inteligencí jenom proto, že stavíme města a klademe podmořské kabely? Každopádně jsme v SETI nikdy nevyloučili, že narazíme na strojovou civilizaci, která přetrvává své konstruktéry a už miliony let se vyvíjí samostatně.“

„A ti tam dole? Myslím, jestli je pravda, co říkáte, třeba jsou yrr jenom mravenci s ploutvemi. Bez hodnot, bez… bez…“

„Správně. To je přece důvod, proč postupujeme vícefázově,“ odpověděla Croweová s úsměvem. „Za prvé chci vědět, zda tam někdo je. Za druhé, jestli s ním lze navázat dialog. Za třetí, zda si yrr budou vědomi dialogu i sebe sama. Teprve pak, když dojdu k závěru, že vedle vědění a schopností disponují také představivostí a porozuměním, budu ochotna považovat je za inteligentní bytosti. Teprve pak bude mít smysl uvažovat o hodnotách, a ani potom by nikdo v této místnosti neměl očekávat, že jejich hodnoty se budou shodovat s našimi.“

Chvíli panovalo mlčení.

„Nechci se vměšovat do vědecké debaty,“ řekla konečně Li. „Čistá inteligence je chladná. Inteligence spojená s vědomím je něco jiného. Z toho podle mého soudu musí vzejít hodnoty. Představují-li yrr vědomou inteligenci, musí uznávat alespoň jednu hodnotu, totiž hodnotu života. A tu uznávají, protože se ji pokoušejí ochránit. Takže mají hodnoty. Otázka tedy zní, zda se jejich hodnoty přece jen někde neprolínají s lidskými, třebas nepatrně.“

Croweová přikývla.

„Ano,“ řekla. „Třebas nepatrně.“

Pozdě odpoledne vyslali do hlubin první svazek zvukových impulzů. Zvolili frekvenční rozsah, který určil Shankar a jenž ležel ve spektru neidentifikovaného zvuku, překřtěného lidmi ze SOSUS jako Scratch.

Modem moduloval frekvenci. Signál byl tu a tam odražen zpět, docházelo k interferencím. Croweová a Shankar seděli v CIC a znovu prováděli modulace, dokud nebyli spokojeni. Po hodině si byla Croweová jistá, že poselství k někomu, kdo umí zpracovávat zvukové vlny, je naprosto srozumitelné. Jiná otázka ovšem byla, zda v něm yrr objeví nějaký smysl.

A zda budou považovat za nutné na něj odpovědět.

Croweová seděla v šeru CIC na krajíčku židle a pociťovala něco podivně povznášejícího při pomyšlení, jak je najednou blízko kontaktu, po němž toužila celá desetiletí. Zároveň se jí zmocňoval strach. Cítila zdrcující odpovědnost, která padala na ni a na ostatní členy expedice. Tady to nebylo žádné dobrodružství jako v Arecibu nebo SETI. Tohle byl pokus zastavit katastrofu a zachránit lidstvo.

Vědecký sen se proměnil v noční můru.

Přátelé

Anawak vylezl z útrob lodi nahoru do ostrova, prošel úzkými chodbami a vystoupil na letovou palubu.

Střecha se během cesty stala jakousi promenádou. Kdokoli měl čas rozchodit si nohy, potloukal se tady kolem ponořený do vlastních myšlenek, nebo o nich hovořil s jinými. Jakkoli to vypadá paradoxně, právě startovní a přistávací plocha největší vrtulníkové lodi světa se proměnila v ostrov klidu a místo výměny myšlenek. Šest helikoptér Super-Stallion a dva bitevní vrtulníky Super-Cobra stály v asfaltové dálce jako ztracené.

Greywolf si pěstoval vzezření exota i na palubě Independence a Delawareová přitom hrála stále důležitější roli. Srůstali spolu spíš nenápadně. Delawareová mu moudře dopřávala jeho klid, což vedlo k tomu, že to byl on, kdo vyhledával její společnost. Navenek se tvářili jako přátelé, ale Anawakovi neuniklo, jak důvěrnost vzrůstá na obou stranách. Signály nebylo možné přehlédnout. Delawareová stále řidčeji asistovala jemu, a o to víc se s Greywolfem starala o delfíny.

Anawak našel Greywolfa na samém konci zádě, kde dřepěl se zkříženýma nohama a hleděl na moře. Anawak si sedl vedle něho a díval se, jak Greywolf něco vyřezává.

„Co to je?“ zeptal se.

Greywolf mu to podal. Bylo to dost veliké a téměř hotové, umělecky opracovaný kus cedrového dřeva. Jeden konec byl zakončen rukojetí. Mnohem větší část předmětu byla plná vzájemně propletených postav. Anawak rozeznal dvě zvířata s mohutným chrupem, jednoho ptáka a člověka, který byl zjevně něčím jako míčkem, s nímž si kreatury pohrávaly. Pohladil prsty materiál.

„Hezké,“ řekl.

„To je replika.“ Greywolf se usmál. „Dělám jenom repliky. Na originály se mi nedostává krve.“

„Čisté indiánské krve.“ Anawak se zasmál. „Chápu.“

„Ty mi jako obvykle nerozumíš.“

„No dobře. Co to představuje?“

„To, co vidíš.“

„Nebuď tak upjatý. Buď mi to stručně řekni, nebo se na to vykašli.“

„To je obřadní kyj. Tla-o-qui-aht. Originál je z velrybí kosti. Pochází ze soukromé sbírky z konce devatenáctého století. Jak vidíš, je to příběh z doby předků. Jeden muž jednou našel klec a v ní všechny možné kreatury. Vzal ji s sebou do vesnice a krátce nato onemocněl. Lomcovala jím silná horečka a nikdo proti ní nic nezmohl. Nikdo nevěděl, co způsobilo, že je muž tak nemocný, ale pak se to jemu samotnému zjevilo ve snu. Uviděl v něm, že vinny jsou kreatury v kleci. Ve snech na něj útočily, protože to nebyla obyčejná zvířata, nýbrž transformeři, převtělující se postavy.“ Greywolf ukázal na zavalitou bytost, která byla z poloviny savec a z poloviny velryba. „Tady vidíš vlka-kosatku. Ve snu přišel k muži a popadl ho za hlavu. Pak přiletěl buřňák a pokusil se muže zachránit. Tady vidíš, jak bije pařáty do boků vlka-kosatky. Ale jak bojovali, objevil se medvěd-kosatka a chytil nemocného za nohy. Muž se probudil a vyprávěl svému jedinému synovi, co se mu zdálo. Krátce nato zemřel. Syn vyřezal tenhle kyj a utloukl s ním šest tisíc převtělenců, aby pomstil smrt svého otce.“

„A jaký hlubší smysl to má?“

„Musí mít všechno nějaký hlubší smysl?“

„V tomhle případě to nějaký mít bude. Je to věčný boj, viď? Mezi silami dobra a zla.“

„Ne.“ Greywolf si odhrnul vlasy z čela. „Je to příběh o životě a umírání. To je všechno. Nakonec zemřeš, to je předem dáno, a do té doby j to pořád nahoru dolů. Ty sám jsi bezmocný. Můžeš žít dobře nebo špatně, ale co se s tebou stane, o tom rozhoduje vyšší moc. Když žiješ v souladu s přírodou, ona tě uzdraví. Když se stavíš proti ní, zničí tě. Ale nejdůležitější poznání je, že ty neovládáš přírodu, nýbrž ona tebe.“

„Syn toho muže tohle poznání zjevně nesdílel,“ řekl Anawak. „Proč by se jinak chtěl mstít za smrt svého otce?“

„Příběh netvrdí, že jednal správně.“

Anawak vrátil Greywolfovi obřadní kyj, sáhl do bundy a podal mu sošku ptačího ducha.

„Můžeš mi k tomuhle taky něco povědět?“

Greywolf si předmět prohlížel. Obracel ho v rukou.

„Tohle není ze západního pobřeží,“ řekl.

„Ne.“

„Mramor. To je odněkud úplně odjinud. Z tvý vlasti?“

„Z Cape Dorsetu.“ Anawak zaváhal. Dostal jsem to od šamana.“

„Ty sis nechal něco darovat od šamana?“

„Je to můj strýček.“

„A co ti k tomu řekl on?“

„Moc ne. Podle něj ptačí duch povede moje myšlenky správným směrem, až to někdy bude potřeba. A taky říkal, že k tomu nejspíš budu potřebovat prostředníka.“

Greywolf chvíli mlčel.

„Ptačí duchové jsou ve všech kulturách,“ začal. „Buřňák je starý indiánský mýtus a znamená mnoho věcí. Je částí stvoření, přírodní duch, vyšší bytost, ale představuje taky identitu klanu. Znám jednu rodinu, co má jméno odvozené od buřňáka, kterýho jejich předek uviděl na vrcholu hory blízko Uclueletu. Ale ptačí duchové mají i jiný významy.“

„A ty se objevují vždy ve spojitosti s hlavou, že?“

„Jo. To je úžasný, co? Ve starých egyptských výjevech najdeš často ozdobu na hlavu podobnou ptáku. Tam ptačí duch znamená vědomí. Je zajatý v lebce jako v kleci. Jakmile se lebka otevře, v přeneseným smyslu, může uniknout. Ale taky ho můžeš zase přilákat zpátky do lebky. Pak jsi znovu při vědomí.“

„Takže když spím, moje vědomí je někde na cestách.“

„Sníš, ale tvoje sny nejsou žádná fantazie. Ukazujou ti, co tvoje vědomí vidí ve vyšších světech, který ti normálně zůstávají skrytý. Viděls někdy čelenku z peří náčelníka Cherokeeů?“

„Akorát ve filmech z Divokého západu, abych řekl pravdu.“

„Nevadí. Ta koruna z peří vyjadřuje, že neviditelné duch v jeho hlavě každým perem kreslí postavy. Jednoduše řečeno, jeho hlava je plná dobrejch nápadů, a proto je náčelníkem.“

„Okřídlené myšlenky.“

„Ano, peřím. U jiných kmenů stačí často jen jedno péro, ale význam je stejnej. Ptačí duch představuje vědomí. Proto Indiáni v žádným případě nesměli ztratit skalp nebo opeření, protože by tím zároveň ztratili vědomí. V nejhorším případě navždycky.“ Greywolf svraštil obočí. „Když ti šaman dal tuhle skulpturu, pak ti chtěl připomenout tvoje vědomí, sílu myšlenek. Máš je využít, a proto musíš otevřít svého ducha. Ten se musí vydat na cesty, a to znamená, že se musí spojit s nevědomím.“

„A proč ty vlastně nemáš ve vlasech žádné pero?“

Greywolf protáhl koutky úst.

„Protože, jak jsi výstižně poznamenal, nejsem žádnej opravdovej Indián.“

Anawak mlčel.

„V Nunavutu jsem měl sen,“ řekl po chvíli.

Greywolf nereagoval.

„Řekněme, že můj duch byl na cestách. Propadal jsem se skrz led do černého moře. Pak se moře proměnilo v nebe a já jsem stoupal na ledovec, až jsem uviděl, že pluje v modrém moři. Všude kolem nebylo nic než voda. Cestovali jsme společně přes tohle moře a já jsem si myslel, že ledovec roztaje. Zvláštní je, že jsem neměl strach. Jenom jsem byl zvědavý. Věděl jsem, že se propadnu, až nadejde čas, ale nebál jsem se, že se utopím. Spíš se mi zdálo, jako bych se potápěl do něčeho nového, neznámého.“

„A co jsi čekal, že tam dole najdeš?“

Anawak přemýšlel.

„Život,“ odpověděl.

„Nevím. Prostě život.“

Greywolf se podíval na malou zelenou mramorovou sošku ptačího ducha, kterou držel ve své obrovské ruce.

„A teď s pravdou ven. Proč jsme vlastně na palubě, Licia a já?“ zeptal se.

Anawak se díval na moře.

„Protože jste tu potřeba.“

„Nevykládej, Leone. Možná já, protože to umím s delfíny, ale na to si mohli vzít kterýhokoli trenéra z Navy. A Licia tu nemá už vůbec žádnou funkci.“

„Je to vynikající asistentka.“

„Úkoluješ ji? Potřebuješ ji?“

„Ne.“

Anawak vzdychl. Zaklonil hlavu a podíval se do nebe. Když se tam člověk díval dost dlouho a představoval si, že je to přesně obráceně, že je tam nahoře a mraky tvoří krajinu ležící hluboko dole, a že se nedívá na hory z vodní páry, nýbrž na kopce, údolí, řeky a jezera, pak tomu člověk někdy věřil. Věřil tomu natolik, že se musel pevně držet, aby se nezřítil do hloubky, která visela nad ním.

„Ne. Jste na lodi, protože jsem si to přál.“

„Ty sis to přál?“

„Protože jste moji přátelé.“

Chvíli znovu vládlo mlčení. Anawak rozeznával v mracích pořád víc detailů. Detailů světa, který byl vzdálený mnoho kilometrů. Nekonečně vzdálenější než svět yrr.

„Řekl bych, že jsme přátelé,“ přitakal Greywolf. Anawak se zasmál. „Víš, já jsem vlastně vycházel dobře se všemi lidmi, ale nevzpomínám si, že bych měl někdy přátele. Skutečné přátele. A už vůbec nikdy by mě nenapadlo, že budu považovat za přítelkyni únavnou malou doktorandku, která ví vždycky všechno nejlíp. Nebo ujetýho fantastu, velikýho jako hora, se kterým jsem se málem popral.“

„Ta malá doktorandka udělala to, čím se přátelé vyznačujou.“

„A sice?“

„Zajímala se o tvůj pitomej život.“

„Ano. Ovšem.“

„A my dva jsme byli vždycky přátelé. Nejspíš jsme jenom…“ Greywolf se zarazil, ale pak podržel sošku vysoko a rozesmál se. „… měli nějakou dobu uzavřený hlavy.“

„A co myslíš, proč se zdají takové věci?“

„Ten tvůj sen o ledovci?“

„Hlava se mi nad tím mohla rozskočit, a ty víš, že jsem všechno možný, jenom ne ezoterik. Nesnáším tyhle blbosti. Ale v Nunavutu bylo něco, co si nedokážu vysvětlit. Něco se tam se mnou stalo. Nejpozději venku na ledě, když se mi zdál ten sen.“

„A co si myslíš ty sám?“

„Tahle neznámá moc, to ohrožení, žije pod vodou. V hlubokém moři. Třeba tam dole na ni narazím. Třeba je mým úkolem sestoupit dolů a…“

„Zachránit svět?“

„To pusť z hlavy!“

„Chceš vědět, co si myslím já, Leone?“

Anawak přikývl.

„Já si myslím, že seš úplně vedle. Dlouhý roky ses zahrabával a vláčel s sebou to svý blbý eskymácký trauma. Prudils tím všechny kolem a sebe taky. Ze života jsi nechápal vůbec nic. Ten tvůj ledovec, co tě samotnýho někam unášel, tos byl ty sám. Studenej, nepřístupnej pařez. Ale máš pravdu, něco se tam s tebou stalo, a ten pařez začal tát. A oceán, do kterýho ses propadal, to není moře, kde bydlí yrr. To je život lidí. Tam patříš. To je to dobrodružství, co na tebe čeká. Přátelství, láska a tak. A taky nepřátelé, nenávist a vztek., Tvoje role není hrát si na hrdinu. Ty nemusíš nikomu dokazovat, že jsi odvážný. Role hrdinů už byly v tomhle příběhu rozdány a jsou to role pro mrtvé., Ty patříš do světa živých.“

Noc

Každý z nich odpočíval jinak.

Croweová, která byla malá a drobná, se pevně zabalila do povlečení. Vyčuhovala jí jenom polovička šedivé hlavy. V prostěradlech ji téměř nebylo vidět, zatímco Weaverová spala na břiše, nahá a nepřikrytá, hlavu na stranu a ruku pod ní místo polštáře. Kaštanové lokny jí splývaly na všechny strany, takže jí zakrývaly dokonce i půlku úst. Shankar zřejmě patřil k lidem, jejichž postel ráno vypadá, jako by v ní měl několik nocí po sobě hororové sny. Byl to rváč, který ve spánku přeorganizoval půl ležení, a přitom sporadicky přidušeně chrápal a něco si mumlal.

Rubin byl po větší část noci vzhůru.

Taky Greywolf a Delawareová toho moc nenaspali, protože byli neustále zaměstnáni sexem. Převážně na podlaze kajuty. Greywolf většinou ležel na zádech, byl mohutný, měl měděně snědou barvu kůže jako mytické zvíře a nadnášel mléčně bílé tělo Delawareové. O dvě kajuty dál odpočíval Anawak na boku, oblečený do trička. Také Olivieraová spala konvenčně. Oba klidně dýchali, jednou nebo dvakrát za noc se otočili a to bylo všechno.

Johanson ležel na zádech, paže natažené daleko od sebe a dlaně vzhůru. Takové na prostor náročné zvyklosti umožňovaly jenom postele ve vlajkové a důstojnické třídě. Norovi však byla tahle póza natolik vlastní, že ho před lety jedna ctitelka vzbudila uprostřed noci jenom proto, aby mu řekla, že spí jako majitel velkostatku. Jednou večer dal tuhle historku v Château k lepšímu, a opravdu tak spal každou noc. Jako muž, který i se zavřenýma očima působil dojmem, že chce obejmout život.

Ti všichni spali nebo bděli na řadě blikajících obrazovek. Každý monitor zobrazoval celou kajutu. V polotmě před nimi seděli dva muži v uniformách a vědce sledovali. Za nimi stáli Li a zastupující ředitel CIA.

„Učinění andílci,“ řekl Vanderbilt.

Li se dívala s nepohnutou tváří, jak Delawareová spěje k vyvrcholení. Zvuk byl velice tiše, ale i tak do chladné atmosféry kontrolního centra proniklo něco z koncertu milostného aktu.

„To jsem ráda, že se vám to líbí, Jacku.“

„Tahle malá svalnatá by se mi zamlouvala víc,“ řekl Vanderbilt a ukázal na Weaverovou. „Pozoruhodná prdelka, nemyslíte?“

„Zamiloval jste se?“

Vanderbilt se ušklíbl. „Tak to si vyprošuju.“

„Použijte svůj šarm,“ řekla Li. „Pořád ho ještě máte aspoň metrák.“

Ředitel CIA si oťukával pot z čela. Ještě se chvíli dívali. Jestli v tom Vanderbilt našel zalíbení, ať se klidně baví. Li bylo lhostejné, jestli lidé na monitorech chrápou, spí spolu nebo cvičí. Klidně by se mohli věšet za nohy na strop nebo slintat a lézt jeden po druhém.

Hlavní bylo vědět, kde jsou, co dělají a co si spolu povídají.

„Pokračujte,“ řekla a otočila se. Když vycházela, dodala ještě: „A dívat se do všech kajut!“

13. srpna

Návštěva

Odpověď nepřicházela.

Zprávu vysílali do moře nepřetržitě, ale bezvýsledně. V 07:00 je volání budíček vyhnalo z kajut. Většina lidí byla nevyspalá. Některé pohyby lodi uspávaly, protože zpod střechy se nedral žádný rámus. Potichu vrnící lodní elektrárna se starala o příjemnou a setrvalou teplotu a postele byly vskutku pohodlné. Každou chvíli bylo na chodbě slyšet kroky někoho z posádky. V útrobách lodi tiše bzučely generátory. Jeden by si mohl krásně pospat, nebýt toho očekávání. Ale takhle se většina lidí vzhledem k dlouhému přemýšlení před usnutím vyspala jen napůl jako Johanson, jenž se pokoušel si představit, co jejich poselství mohlo rozpoutat v hlubinách Grónského moře, až ho začaly sužovat ty nejbujnější fantazie.

Že se vůbec nacházeli u Grónska, a ne dále na jihu, za to vděčili jeho přímluvě podpořené Weaverovou. Anawak, Rubin a někteří další navrhovali hledat kontakt hned nad vulkanickým řetězcem Středoatlantského hřbetu. Rubínovým zásadním argumentem byla podobnost tamních komínových krabů s kraby, kteří napadli New York a Washington. Navíc v hlubokých mořích prakticky nebyla místa, která by vytvářela předpoklady pro vyšší formu života. Ve vulkanických příkopech byly naopak podmínky ideální. Ze skalních krbů vysokých několik metrů tryskala horká voda a vynášela z nitra země různé minerály a další životně důležité látky. Červi, mušle, ryby a krabi zde žili v tak neobvyklých podmínkách, že je bylo klidně možné srovnávat s nějakou cizí planetou. Proč by zde tedy nemohli žít yrr?

Ve většině bodů dal Johanson Rubinovi za pravdu. Ale proti jeho návrhu stály dva důvody. První byl, že vulkanická pásma sice představovala nejživotodárnější prostředí v hlubinách, ale zároveň byla nejnebezpečnější. V krátkých časových odstupech si tudy razilo cestu tekuté kamení, když se oceánské desky pokoušely od sebe odtrhnout. Docházelo zde k erupcím, během nichž byly biotopy naprosto zničeny. O něco později se zde opět uchytil nový život, ale Johanson usoudil, že celistvá, inteligentní civilizace by se těžko usadila v takové zóně. Druhým důvodem bylo, že šance navázat kontakt byla tím větší, čím blíže k yrr se dostanou. Kde přesně je lze zastihnout, v tom se mínění rozcházela. Nejspíš měl svým způsobem pravdu každý. Něco hovořilo pro to, že yrr žijí v bentosu, u dna nejhlubších oblastí moře. Mnoho jevů poslední doby svědčilo o tom, že pohybují v bezprostřední blízkosti hlubokomořských příkopů. Mnohé rovněž ukazovalo na přítomnost yrr v proláklinách, mohutných hlubokomořských pánvích, a samozřejmě se nabízely i Rubínový argumenty o životodárném okolí oáz uprostřed oceánů. Nakonec Johanson navrhl, aby se pozornost nezaměřovala na přirozený životní prostor yrr, nýbrž na místa, kde s konečnou platností být musí.

V Grónském moři se zastavilo propadání studených vod. Následkem toho se zastavil Golfský proud. Příčiny tohoto jevu mohly být jen dvě: náhlé oteplení mořské vody, nebo nadbytek sladké vody, jež přitékala na jih z Arktidy a ředila slanou vodu severního Atlantiku, která se tím stala lehčí a nemohla se propadat ke dnu. Obé mohlo být výsledkem pouze intenzivní a rozsáhlé manipulace s místními podmínkami. Někde v Arktidě byli yrr zaměstnáni prováděním obrovských, převratných změn. Někde tady blízko.

A byl tu ještě bezpečnostní aspekt. I sám Bohrmann, jenž měl ve zvyku obávat se nejhoršího, připustil, že nebezpečí výbuchu metanu je v Grónské pánvi spíše malé. Bauerova loď zmizela blízko pevniny u Svalbardu, kde jsou metanu na kontinentálním svahu obrovské zásoby. Pod kýlem Independence se však rozprostíralo moře hluboké tři a půl tisíce metrů. Tak hluboko mohlo být metanu uloženo nesrovnatelně méně, každopádně ne tolik, aby jeho únik mohl potopit loď velikosti Independence. Ale i tak, pro všechny případy, Independence během plavby prováděla pravidelná seizmická měření, aby se prokázaly zásoby metanu na mořském dně, a volila vždy své stanoviště tam, kde by se žádný metan neměl nacházet. Ani tsunami, jakkoli by bylo veliké na pevnině, by zde, na volném moři, bylo sotva postřehnutelné, pokud by se ovšem nezřítila La Palma.

Ale pak už by stejně bylo pozdě.

Z těchto důvodů byli nyní tady, ve věčném ledu.

Všichni seděli u vajíček na slanině v obrovské a nudně prázdné důstojnické jídelně. Johanson po budíčku telefonoval pár minut s Bohrmannem, který dorazil na La Palmu a připravoval nasazení odčerpávadla. Kanárské ostrovy ležely sice o jedno časové pásmo napřed, ale Bohrmann už byl několik hodin na nohou.

„Pět set metrů dlouhý vysavač se dal do práce,“ hlásil a smál se.

„Nezapomeňte vysmýčit i kouty,“ doporučil mu Johanson.

Postrádal toho Němce. Bohrmann byl prima chlap. Na druhé straně na palubě Independence nebyl nedostatek pozoruhodných osobností. Johanson se právě bavil s Croweovou, když přišel Floyd Anderson, první důstojník. Nesl si termosku velkou jako hrnec na polévku, s nápisem USS Wasp LHD-8, popošel k nápojovému baru a natočil do ní kávu až po okraj.

„Máme návštěvu!“ zakřičel na všechny kolem.

„Kontakt?“ zeptala se Olivieraová.

„O tom bych věděla.“ Croweová netečně spolkla obrovské sousto slaniny. V popelníku jí hořela už třetí nebo čtvrtá cigareta. „Shankar sedí v CIC. Ten by nás hned informoval.“

„Tak co? Někdo tu přistál?“

„Pojďte nahoru na střechu,“ řekl Anderson tajemně. „Uvidíte sami.“

Letová paluba

Venku se Johansonův obličej vystavený chladu proměnil v masku. Obloha byla bílá. Šedivé vlny vytvářely zpěněné hřebeny. Vítr přes noc zesílil a foukal přes asfaltový povrch paluby ledové krystalky veliké jako špendlíkové hlavičky. Johanson uviděl na pravoboku skupinu lidí zabalených do teplého. Když přišel blíž, poznal Li, Anawaka a Greywolfa. Hned nato mu bylo jasné, co poutalo jejich pozornost.

Opodál Independence vyčnívaly z moře siluety špičatých mečů.

„Kosatky,“ řekl Anawak, když se Johanson postavil vedle něj.

„Co dělají?“

Anawak přimhouřil oči proti ledovým krystalkům. „Už asi tři hodiny krouží kolem lodi. Delfíni nám je hlásili. Řekl bych, že nás pozorují.“

Shankar přiběhl z ostrova a postavil se vedle nich.

„Co se děje?“

„Někdo na nás zaměřil svou pozornost,“ řekla Croweová. „Třeba je to odpověď.“

„Na naše poselství?“

„A na co asi?“

„To je divná odpověď na matematické příklady,“ usoudil Ind. „Já bych dal přednost několika těžkým rovnicím.“

Kosatky se držely od lodi v uctivém odstupu. Bylo jich hodně. Johanson to odhadoval na stovky. Plavaly rovnoměrným tempem a občas vynořily z vln své černě lesklé hřbety. Celé to působilo dojmem ostražité hlídky.

„Můžou nás napadnout?“ zeptal se.

Anawak si utřel vodu z očí.

„Možná.“

„Pověz mi…“ Greywolf se podrbal na bradě, „když ta věc kontroluje jejich mozky…, nenapadlo vás někdy, že nás takhle může vidět? A slyšet?“

„Máš pravdu,“ odpověděl Anawak. „Využívá jejich smyslové orgány.“

„Právě. Tímto způsobem si ten chytrák opatřuje oči a uši.“

Dívali se dál na moře.

„Jako vždycky.“ Croweová potáhla z cigarety a vyfoukla kouř do mrazivého vzduchu. Ten ho okamžitě roztrhal. „Každopádně to vypadá, jako by to už začalo.“

„A co?“ zeptala se Li.

„Měření sil.“

„A tak…“ Li přeletěl přes rty lehký úsměv. „My jsme vyzbrojeni proti všemu.“

„Proti všemu, co známe,“ dodala Croweová.

Laboratoř

Cestou zpátky dolů, s Rubinem a Olivieraovou v patách, si Johanson položil otázku, kdy asi tak psychóza začala vytvářet svou vlastní skutečnost.

Uvolnil kamínek a spustil tím lavinu. Jistě, kdyby s tím nebyl začal on, postavil by tu teorii někdo jiný. Stejně vytvářeli fakta na základě hypotézy. Hejno kosatek obklíčilo Independence, a oni v tom ihned spatřovali oči a uši vetřelců. Viděli vetřelce všude. Vyslali do moře poselství a očekávali navázání kontaktu, ke kterému možná nikdy nedojde, protože poselství dorazí k nějaké mořské plísni.

Den pátý. Pouhá fantazie, která začala žít svým vlastním životem? Počínali si skutečně jako naprostí blbci?

Takhle se nikam pořádně nedostaneme, říkal si Johanson frustrovaně. Něco se musí stát. Něco, co nám dá jistotu, abychom se zaslepeni teoriemi neubírali opačným směrem.

Jejich kroky se rozléhaly, jak scházeli po rampě dolů. Přešli hangárovou palubu a sestupovali pořád níž. Ocelové dveře laboratoře byly zamčené. Johanson zadal číselný kód a dveře se se slabým zasyčením otevřely. Postupně zapnul světla na stropě a stanovištích. Pracovní ostrůvky se zalily bílým světlem. Ze simulátoru pronikalo bzučení elektrických systémů.

Vystoupili na ochozy vysokotlaké nádrže a postavili se k velkému oválnému oknu. Odtud byl přehled po celém prostoru uvnitř. Vnitřní reflektory osvětlovaly malá bílá těla s pavoučíma nohama na umělém mořském dně. Některá se váhavě pohybovala a na první pohled se neorientovala. Krabi lezli dokola nebo se po pár krocích zase zastavili, jako by jim nebylo úplně jasné, kam vlastně chtějí. Čím hlouběji se do tanku dívali, tím víc voda zatmívala detailní pohled. Záběry z blízka přenášely vnitřní kamery na monitory na ovládacím pultu před simulátorem.

Dívali se bezradně na kraby.

„Od včerejška se nic nezměnilo,“ prohodila Olivieraová.

„Ne. Dřepí tam a dávají nám hádanky.“ Johanson se podrbal ve vousech. „Zkusíme jich pár otevřít a uvidíme, co se stane.“

„Rozbít kraby?“

„A proč ne? Že přežívají i pod vysokým tlakem, to už víme. Tenhle poznatek bude nudný i zítra.“

„Vegetují dál,“ opravila ho Olivieraová. „Ani jsme dostatečně neprokázali, jestli se to dá nazvat životem.“

„Ta věc uvnitř nich žije,“ řekl Rubin zamyšleně. „Zbytek není o nic živější než třeba auto.“

„Souhlasím,“ řekla Olivieraová. „Ale co je s tím životem uvnitř? Proč nic nepodniká?“

„A co by měl podle vás dělat?“

„Pobíhat.“ Olivieraová pokrčila rameny. „Cvakat klepety. Co já vím. Vylézt z krunýřů. Podívejte se na ty potvory. Řekla bych, že jsou naprogramované, aby vylezly na pevninu, napáchaly tam škody a pak chcíply. Teď jsou v obtížné situaci. Nepřichází nikdo, kdo by jim udělil další rozkazy. Jako když motor běží naprázdno.“

„Právě,“ řekl Johanson. „Jsou letargičtí a nudí se. Chovají se jak hračka na baterky. Já souhlasím s Mickem. Ta krabí těla byla vypěstována už mrtvá. Je v nich pouze trochu nervové hmoty jako přístrojová deska pro posádku. A tu teď chci konečně vylákat ze zálohy, rozumíte? Chci vědět, co ta hmota bude dělat, když ji v podmínkách hlubokého moře donutíme vylézt z krunýře.“

„Dobrá,“ přikývla Olivieraová. „Tak se dáme do té řezničiny.“ Sešli z ochozu dolů a zamířili k ovládacímu panelu. Odtud bylo možné řídit počítačem několik pracovních robotů uvnitř nádrže. Johanson vybral malou dvoukomponentní jednotku ROV s názvem Spherobot. Nad ovládacím pultem se dvěma joysticky svítilo několik monitorů s vysokým rozlišením obrazu. Širokoúhlý objektiv Spherobota umožňoval vidět celý vnitřek nádrže, ovšem přenášel obraz ve zkreslené perspektivě rybího oka.

„Kolik jich otevřeme?“ chtěla vědět Olivieraová. Johansonovy prsty kmitaly po klávesnici a úhel záběru kamery se posunul mírně nahoru.

„Jako když připravujeme dobré scampi,“ odpověděl. „Nejmíň deset.“

Jedna ze dvou užších stěn v simulátoru byla jako otevřená dvoupatrová garáž, v níž bylo uloženo všemožné podmořské zařízení. Parkovalo v ní několik ponorných robotů různých velikostí a funkcí, které bylo možné řídit zvenku. Jinak se v umělém světě operovat nedalo, a garáž jen tak mimochodem skýtala stavitelům AUV a ROV možnost vyzkoušet si jejich konstrukce v extrémních podmínkách hlubokého moře.

V momentě, kdy Johanson aktivoval ovládání, se na spodku robota rozsvítila dvě silná světla a dvě vrtule se začaly točit. Z garáže pomalu vyplulo hranaté vozidlo o velikosti nákupního vozíku. Horní část byla odkrytá a plná techniky, spodní část tvořil prázdný jemně mřížovaný koš. Robot sklouzl ke krabům na umělém mořském dně a na chvilku se zastavil před skupinkou nehybně dřepících živočichů. Vypouklé skořápky s mohutnými klepety a bez očí byly nyní zřetelně vidět.

„Přepínám na kouli,“ řekl Johanson.

Zkreslený obraz ustoupil jasně ostrému preciznímu záběru zblízka.

Z robota, který nehybně visel nad kraby, se vysunula na červeno natřená koule, ne větší než kopací míč. Podle ní vlastně vozítko doslalo jméno. Jak se tak vznášela venku, spojená pouze kabelem s větším přístrojem, s lesklým okem objektivu kamery upřeným dopředu, připomínala létajícího bojového robota z Hvězdných válek, s nímž Luke Skywalker musel trénovat boj se světelným mečem. Spherobot se šesti malými řídicími dýzami po stranách opravdu až do detailu připomínal filmovou předlohu. Po krátké jízdě dolů se koule zastavila těsně nad kraby. Ani jedno ze zvířat se podivným červeným balonem nenechalo vyvést z míry, dokonce ani když se otevřel jeho spodek a z něho se začala rozkládat dvě tenká ramena s mnoha klouby.

Na konci ramen se začal točit arzenál nástrojů. Pak se nalevo vysunuly kleště a napravo malá pila. Johanson uchopil oba joysticky a pohyboval jimi opatrně dopředu. Ramena robota v nádrži opakovala jeho pohyby.

„Hasta la vista, baby,“ řekla Olivieraová se schwarzeneggerovským přízvukem.

Kleště sjely dolů, popadly jednoho kraba za břicho a záda a zvedly ho před objektiv. Na monitoru byl krab veliký jako monstrum. Jeho ústní aparát se pohyboval, nohy se třepotaly, ale klepeta visela ochable dolů. Johanson otočil kleště o tři sta šedesát stupňů a pozorně sledoval chování točícího se živočicha.

„Motorika je bezvadná,“ řekl. „Pohybový aparát funguje.“

„Zato nereaguje typicky pro svůj druh,“ poznamenal Rubin.

„Ne. Žádné stříhání klepety, ani výhružná gesta. Je to prostě automat. Autíčko na klíček.“ Johanson pohnul druhým joystickem a stiskl knoflík na jeho vršku. Kotoučová pila se roztočila a jela po straně krunýře. Krab chvilku divoce cukal nohama.

Krunýř se odlomil.

Něco mléčného vyklouzlo ven a chvilku se to třáslo nad zničeným zvířetem.

„Panebože!“ ujelo Olivieraové.

Hmota se nepodobala ničemu. Ani medúze, ani sépii. Byla naprosto beztvará. Okraje se vlnily, celek se nadouval a zase zploštil. Johanson měl dojem, jako by jejím vnitřkem projel blesk, ale v ostrém světle uvnitř nádrže to mohlo být mámení smyslů. Zatímco o tom ještě přemýšlel, bytost se najednou proměnila v cosi hadovitě dlouhého a utekla.

Johanson zaklel, vzal dalšího kraba a rozřízl ho. Tentokrát to bylo ještě rychlejší a tajemná rosolovitá posádka zmizela ještě dříve, než si ji stihli prohlédnout.

„Člověče!“ Rubin byl úplně nadšený. „To je naprosto šílený! Co to jen může bejt?“

„Něco, co nám vždycky uteče“ zavrčel Johanson. „To je blbý. Jak ten pitomej sliz jenom chytneme?“

„Jak to? Vždyť jsme ho chytili.“

„Jo, dva hadry jako tenisáky bez tvaru a barvy někde v bazénu. Přeju radostné pátrání.“

„Dalšího bych otevřela přímo v koši pod robotem,“ prohlásila Olivieraová.

„Ten je vpředu otevřený. Uteče nám.“

„Neuteče. Koš se dá zavřít. Jenom musíte být dostatečně rychlí.“

„Nevím, jestli to zvládnu.“

„Tak to aspoň zkuste!“

Olivieraová měla pravdu. Vpředu na koši nosného robota byla mřížkovaná sklopná deska. Johanson popadl další zvíře, otočil Spherobota o sto osmdesát stupňů a jel s ním k nosnému robotu, dokud jeho elektronická ramena nedosáhla dovnitř koše. V něm po straně nařízl kraba.

Krunýř praskl.

Nedělo se nic.

„Prázdnej?“ divil se Rubin.

Počkali ještě pár vteřin a pak Johanson s kulovým robotem zase vyjel ven.

„Do prdele!“

Rosol vyskočil z krabího těla, ale zvolil špatný směr. Prudce narazil do stěny klece, schoulil se do chvějícího se míče a házel sebou před mříží sem a tam. Jeho zmatení, pokud něco jako zmatení vůbec znal, trvalo jen okamžik. Začalo se to roztahovat.

„Chce zdrhnout!“

Johanson zajel Spherobotem zpátky. Ten narazil do zadní stěny klece a byl zase venku. Jedno z ramen uchopilo drátěnou sklopku a hodilo ji nahoru.

Hmota se dokonale zploštila a vyrazila. Pár centimetrů před sklopnou stěnou se odrazila nazpátek, přičemž znovu změnila tvar. Kraje se roztáhly na všechny strany, až to vypadalo jako průhledný zvon a zabíralo to polovinu klece. Pár vteřin to vypadalo jako medúza a pak se to stočilo. Za okamžik to opět byla koule v kleci.

„Naprosto šílený,“ šeptal Rubin.

„Podívejte se!“ vykřikla Olivieraová. „Scvrkává se to.“

Koule se opravdu zmenšovala a ztrácela přitom na průhlednosti. Byla teď mléčná.

„Tkáň kontrahuje,“ řekl Rubin. „Ta věc zřejmě může měnit svou molekulární hustotu.“

„Připomíná vám to něco?“

„Rané formy velice jednoduchých polypů.“ Rubin přemýšlel. „Kambrium. Pořád ještě existujou organismy, který to dokážou. Většina sépií může kontrahovat svou tkáň, ale nemění přitom tvar., Musíme jich ještě pár chytit. Musíme vidět, jak reagujou.“

Johanson se zaklonil do opěradla.

„Podruhé se mi to nepodaří,“ řekl. „Při druhém pokusu mi tenhle uteče. Jsou moc rychlí.“

„Taky dobře. Na pozorování nám jeden stačí.“

„Já nevím.“ Olivieraová zavrtěla hlavou. „Pozorování je hezké a v pořádku, ale já tu hmotu chci prozkoumat, a ne pořád jenom její rozložené pozůstatky. Snad bychom ji mohli zmrazit a rozřezat na plátky.“

„Jistě.“ Rubin fascinovaně zíral na monitor. „Ale ne hned. Napřed ji budeme chvíli pozorovat.“

„Pořád ještě máme ty dva další. Nevidíte je náhodou někdo?“

Johanson zapnul všechny monitory jeden po druhém. Objevil se na nich vnitřek nádrže ze všech množných úhlů.

„Zmizeli!“

„Blbost. Někde být musí.“

„No dobře, ještě jich pár rozlouskneme,“ řekl Johanson. „Beztak jsme to chtěli. A čím víc se toho bude potulovat po simulátoru, tím větší je šance, že se nám něco z toho ukáže. Našeho válečného zajatce necháme pro jistotu v kleci. Potom uvidíme, co s ním.“ Usmál se a položil prsty na joysticky. „Klik klak. Je to docela zábavné, ne?“

Otevřeli ještě asi deset krabů, aniž by se pokoušeli odchytit substanci, která z nich pokaždé vyklouzla. Rosolovité cucky vypálily ven, sotva se krunýř odlomil, a ztratily se kdesi v prostorách simulátoru.

„Pfiesterie jim každopádně nic nedělají,“ konstatovala Olivieraová.

„Pochopitelně,“ řekl Johanson. Yrr se postarali o to, aby se jedno sneslo s druhým. Rosol řídí kraby, Pfiesterie jsou náklad. Logicky přece nebudou posílat taxík, ve kterém pasažér usmrtí řidiče.“

Myslíte, že ten rosol je taky vypěstovaný?“

„Nemám tušení. Možná že existoval už dřív. Ale mohli ho klidně i vypěstovat.“

„A co když… tohle jsou yrr?“

Johanson švenknul Spherobotem, načež kamera zabrala klec. Dívali se na zajatý exemplář, který si podržel kulovitý tvar a ležel na dně klece jako tenisový míček z mléčného skla.

„Tohleto?“ zeptal se Rubin nevěřícně.

‚A proč ne?“ vykřikla Olivieraová. „Našli jsme to v hlavách velryb, bylo to v porostu na Barrier Queen, uvnitř modrého mraku, jsou všude.“

„Ano, právě. Modrý mrak. Co je s ním?“

„Nějakou funkci má. Ty věci se do něho schovávají.“

„Mně se spíš zdá, že rosol je stejně jako červi a další mutace biologická zbraň.“ Rubin ukázal na nehybný míček v kleci. „Myslíte, že je to mrtvé? Už se to nehýbe. Třeba stahuje tkáň do koule, když umírá.“ V témž okamžiku se rozezněl pískavý signál z reproduktorů ve stropech a z palubního rozhlasu se ozval Peakův hlas: „Dobré ráno. Protože jsme, poté co dorazila doktorka Croweová, již kompletní, stanovili jsme setkání na 10:30 ve spojovací palubě, kde je zaplavitelný dok. Chceme vás seznámit s ponorkami a výzbrojí a bylo by od vás milé, kdybyste se všichni dostavili. Kromě toho bych chtěl připomenout, že v 10:00 máme pravidelné sezení ve vlajkové konferenční místnosti. Děkuji vám.“

„To je dobře, že nám to připomněl,“ řekl Rubin uspěchaně. „Byl bych na to zapomněl. Nevnímám čas ani prostor, když bádám. Panebože, buď je člověk badatel, nebo není! Co vy na to?“

„Správně,“ odpověděla znuděně Olivieraová. „Já jsem zvědavá, jestli z Nanaima dorazí něco nového.“

„Tak proč nezavoláte Rochemu?“ navrhl Rubin. „Povězte mu o našem úspěchu. Třeba nám taky bude mít co říct.“ Ušklíbl se a dal Johansonovi důvěrný štulec. „Třeba se něco dozvíme dřív než Li a budeme se tím moct na mítinku blejsknout.“

Johanson vlažně opětoval úsměv. Rubin mu nijak zvlášť neseděl. Ten člověk musel být ve své profesi dobrý, ale byl to slizoun. Johanson odhadoval, že by Rubin prodal i svou vlastní babičku, kdyby to posloužilo jeho kariéře. Olivieraová přistoupila ke komunikační jednotce vedle ovládacího pultu a zadala automatickou volbu. Satelitní talíř na střeše ostrova umožňoval všechny druhy elektronické komunikace. Všude na lodi bylo možné přijímat signál spousty televizních stanic, zapojovat přenosné televizory, rozhlasové přijímače a laptopy, a samozřejmě telefonovat s celým světem přes kanály jištěné proti odposlechu. I Nanaimo v daleké Kanadě bylo snadno dosažitelné.

Olivieraová si chvíli povídala s Fenwickem a pak s Rochem, kteří zase byli ve spojení se spoustou vědců kolem zeměkoule. Jak to vypadalo, zvládli vymezit mutační spektrum Pfiesterii, ale nějaký průlom na obzoru nebyl. Místo toho se teď zástupy krabů valily přes Boston. Olivieraová jim sdělila vlastní poznatky a zavěsila.

„To je ale svinstvo!“ láteřil Rubin.

„Třeba nám pomůžou naši kamarádi v nádrži,“ řekl Johanson. „Koneckonců něco je proti těm řasám chránit musí. Vezmeme je do vysoce zabezpečené laboratoře. Jakmile budeme vědět, co náš zajatec…“

Johanson se zahleděl na obrazovku.

Stvoření z klece zmizelo!

Olivieraová a Rubin se tam podívali také a vytřeštili oči.

„To snad není možné!“

„Jak se to dostalo ven?“

Na obrazovkách nebylo nic než krabi a voda.

„Ty věci jsou pryč.“

„Blbost. Kde by mohly být?“

„Tak moment! Vylovili jsme jich z krabů víc než deset. Nemůžou se přece udělat neviditelnými.“

„Někde tam budou. Ale kde je ten kousek z klece?“

„Ztenčil se.“

Johanson pozoroval monitor a jeho tvář se rozjasňovala.

„Ztenčil? To vůbec není špatné vysvětlení,“ řekl pomalu. „Samozřejmě. Může měnit svůj tvar. Oka v síti jsou hustá, ale pro něco tenoučkého a dlouhého asi ne dostatečně.“

„To je ale neuvěřitelná věc,“ zašeptal Rubin.

Začali prohledávat simulátor. Rozdělili se, každý si vzal na starost jeden monitor, aby měli celkový přehled, systematicky zoomovali kamerami, ale nikde žádný cár rosolu nebyl vidět. Nakonec Johanson postupně vytáhl všechny roboty z garáže, ale ani tam se vůbec nic neschovalo.

Bytosti prostě zmizely.

„Nemáme problém s vodovodem?“ zeptala se Olivieraová. „Nevězí někde v trubce?“

Rubin zavrtěl hlavou. „To je vyloučeno.“

„Jako vždycky,“ zavrčel Johanson. „Musíme nahoru na poradu. Třeba nás tam napadne, kde by to mohlo být.“

Zmateni a otrávení vypnuli světla v simulátoru a vyšli ven. Rubin zhasínal světlo v laboratoři a chystal se jít za nimi.

Ale nešel.

Johanson ho uviděl stát v otevřeném průchodu a zírat do laboratoře. Všiml si, že má pusu otevřenou dokořán. Pomalu se vrátil, Olivieraová za ním a uviděli, co viděl Rubin.

Za oválným oknem hlubokomořského simulátoru něco svítilo.

Slabé difúzní světlo. Modré.

„Modrý mrak,“ šeptal Rubin.

Všichni se rozběhli do tmy k simulátoru. Nedbali na překážky, vyběhli po schodech nahoru a tlačili se u neprůstřelného skla.

Modré vyzařování viselo v prázdnu. Kosmický mrak ve tmě vesmíru, pouze s tím rozdílem, že vesmírem byla nádrž naplněná vodou. Rozpětí bytosti obnášelo několik čtverečních metrů. Pulzovala. Její okraje plápolaly.

Johanson přimhouřil oči a zaostřil zrak. Co se to dělo kolem krajů? Zdálo se mu, jako by tam vznikaly nepatrné světelné body, které proudily dovnitř mraku, stále rychleji. Jako hmotné částice v gravitačním poli černé díry.

Modř byla čím dál sytější.

Potom bytost zkolabovala.

Mrak se zhroutil sám do sebe, jako kdyby veliký třesk proběhl pozpátku. Všechno uhánělo dovnitř, věc byla světlejší a houstla. Cukaly jí světelné záblesky a tvořily se složité vzory. Mrak byl obrovskou rychlostí nasáván do svého středu, utvořil se přitom silný vír a pak… „Já tomu nemůžu uvěřit,“ řekla Olivieraová.

Před jejich očima visela v prostoru věc ve tvaru koule a velikosti kopacího míče. Modře svítící Něco z kompaktní hmoty. Pulzující rosol. Vědci své bytosti zase našli. Bytosti se spojily v jednu.

Vlajková konferenční místnost

„Jednobuněční!“ křičel Johanson. „Jsou to jednobuněční!“

Byl neskutečně rozčilený. Skupina se na něj dívala a mlčela. Rubin se vrtěl na židli a divoce přikyvoval, zatímco Johanson si stále střídavě sedal a vstával. Nikdy v životě se mu nestalo, že by nevydržel sedět na zadku jako v téhle situaci.

„My jsme si celou dobu mysleli, že rosoly a mrak jsou dvě různé věci, ale je to jedno a totéž. Ta věc je spojenectví jednobuněčných. Rosol může nejen libovolně měnit svůj tvar, ale taky se může dokonale rozpustit a zrovna tak se znovu semknout dohromady.“

„Ty bytosti se rozpouštějí?“ opakoval po něm Vanderbilt.

„Ne, ne! Ne ty bytosti. Jednobuněční jsou ty bytosti a slučují se spolu. Rozřízli jsme několik krabů a vytáhli z nich pár těch rosolových hadrů a ty všechny zmizely v nějakém koutě simulátoru. Jeden jsme uvěznili. A pak najednou taky zmizel, beze zbytku. Nic po něm nezůstalo., Jsem to ale blbec, že jsem na to nepřišel hned!, Protože prvoky samozřejmě nemůžete držet v kleci. A pozorovat je pouhým okem, na to jsou moc malí. A protože simulátor byl zevnitř osvětlen, nemohli jsme vidět žádnou bioluminiscenci, nic. Stejný problém jsme měli u Norska, kde se nám ta obrovská věc dostala před kameru. Tenkrát jsme mohli vidět jenom světlý povrch, nasvícený reflektory z Victora, ale ve skutečnosti to vyzařovalo. Svítilo to, bylo to obrovské spojení bioluminiscenčních mikroorganismů. Co nám teď plave v nádrži, to je suma substancí, které jsme vytáhli z krabů, je to přesně to samé!“

„To vysvětluje leccos,“ řekl Anawak. „Beztvará bytost na trupu Barrier Queen, modrý mrak u Vancouver Islandu.

„Snímky z URA, ano! Velká část buněk se volně vznášela ve vodě, ale uprostřed se zpevnily. Hmota vytvářela tentákule. Injikovala sama sebe do hlav velryb.“

„Okamžik.“ Li zvedla ruku. „Tam už přece uvnitř něco bylo.“

„Potom…“ Johanson usilovně přemýšlel. „No, ale k nějakému spojení určitě došlo. Každopádně bych řekl, že se to tam takhle dostalo. Možná jsme byli svědky výměny. Starý rosol ven, nový dovnitř. Nebo to bylo něco jako kontrola. Třeba ta věc v hlavách něco předávala celkové hmotě.“

„Informace,“ řekl Greywolf.

„Ano,“ vykřikl Johanson. „Ano!“

Delawareová zavrtěla nosem. „To znamená, že zaujímají libovolnou velikost? Jaká je právě zapotřebí?“

„Každou velikost a každý tvar,“ souhlasila Olivieraová. „K řízení kraba stačí hrst. Ta věc u Vancouver Islandu, kolem které se shromáždily velryby, byla veliká jako dům a…“

„A to je to rozhodující na našem objevu,“ vpadl jí do řeči Rubin. Vyskočil ze židle. „Ten rosol je hrubý materiál, který má provést jasně zadané úkoly.“

Olivieraová se tvářila nazlobeně.

„Já jsem si velice dobře prohlédl záběry z norského kontinentálního svahu,“ pokračoval Rubin jedním dechem. „Myslím, že vím, co se tam stalo! Jestli ta věc nedala poslední pokyn k sesuvu svahu, tak ať se na místě propadnu! Stojíme před pochopením celé pravdy!“

„Vy jste objevil hmotu, která odvedla spoustu špinavé práce,“ řekl Peak nezúčastněně. „Výborně., Ale kde jsou ti yrr?“

„Yrr jsou…“ Rubin se zarazil. Jeho sebejistota byla najednou ta tam. Jeho pohled se nejistě upřel na Johansona a Olivieraovou. „Tedy…“

„Myslíte, že tohle jsou yrr?“ Johanson zavrtěl hlavou. „Nemám tušení.“ Na chvíli se rozhostilo mlčení.

Croweová našpulila rty a potáhla z cigarety. „Ještě jsme nedostali žádnou odpověď. Kdo by nám mohl odpovědět? Inteligentní bytost, nebo spojenectví inteligentních bytostí? Co myslíte, Sigure, chovají se ty věci v nádrži inteligentně?“

„Víte sama, že je to zbytečná otázka,“ odpověděl Johanson.

„Jenom jsem to chtěla slyšet od vás,“ zasmála se Croweová.

„Jak to máme poznat? Jak by měla mimozemská inteligence posuzovat hrstku lidských válečných zajatců v táboře, kteří neovládají matematiku, mají strach, je jim zima a kňučí nebo apaticky sedí v koutku?“

„Dobrotivé nebe,“ zasténal tiše Vanderbilt. „Teď nám ještě omlátí o hlavu ženevskou konvenci.“

„Ta platí i pro mimozemšťany?“ ušklíbl se Peak.

Olivieraová se na něj podívala s opovržením. „Podrobíme hmotu v nádrži dalším zkouškám,“ řekla. „Mimochodem nechápu, proč nám trvalo tak dlouho, než jsme na to kápli. Leone, čeho sis všiml, když jsi byl na špionáži u Barrier Queen v suchém doku?“

Anawak se na ni podíval.

„Těsně před tím, než mě vyhmátli? Modrého světla.“

„Přesně to jsem měla na mysli,“ řekla Olivieraová otočená k Li. „Chtěli jste na to za každou cenu přijít sami, paní generálko, kdy jste se v tom doku dlouhé týdny šťourali v trupu Barrier Queen, aniž byste něčeho dosáhli. No, a zásah těsně vedle je taky mimo. Vaši lidé museli něco důležitého přehlédnout, když zkoumali vzorky vody ze suchého doku. Nikdo si nevšiml toho modrého světla? Nebo kupy jednobuněčných ve vodě?“

„Jistě,“ řekla Li. „Samozřejmě že jsme odebírali vzorky vody k prozkoumání.“

„No a?“

„Nic. Normální voda.“

„No dobře,“ povzdychla si Olivieraová. „Můžete mi tu zprávu poslat ještě jednou? Včetně laboratorních výsledků?“

„Samozřejmě.“

„Doktore Johansone!“ Shankar zvedl ruku. „Jak to vidíte vy, jak to slučování probíhá? Mám na mysli, co ho spouští?“

„A k tomu ještě všechno najednou,“ divil se Roscovitz. Bylo to poprvé, co si vzal slovo. „Jak to má fungovat? A k jakému účelu? Jedna z těch buněk přece musí říct: hej, lidičky, pojďte sem, uděláme si mejdan!“

„Nemusí to být takhle,“ řekl Vanderbilt chytrácky. „Nejvyšší stupeň spolupráce vidíme u buněk lidskýho těla. Je to tak? A tam taky žádná neřekne, kde to vázne.“

„Mluvíte o organizační struktuře CIA?“ zasmála se Li.

„Opatrně, Suzie Wong“

„Hej!“ Roscovitz zvedl ruce. „Lidi, já jsem jenom řidič ponorky. A chci to pochopit. U člověka, tam se buňky lepí jedna na druhou, to je něco jinýho. My se nerozpouštíme čas od času jenom tak, pro plezír, a krom toho existuje centrální nervový systém, který tomu všemu šéfuje.“

„U tělesných buněk probíhá komunikace prostřednictvím chemických přenašečů, neurotransmiterů,“ řekla Delawareová.

„A co to znamená? Máme si ty buňky představit jako hejno ryb, kde všechny naráz plavou stejným směrem?“

„Rybí hejna si počínají simultánně jen zdánlivě,“ vysvětloval Rubin. „Chování hejna má co činit s tlakem.“

„To přece vím, člověče, já chtěl jenom…“

„Rybí tělo má po stranách laterální orgány,“ poučoval ho Rubin dál, nikterak nevyveden z míry. „Když jedno tělo změní polohu, předá tím tlakovou vlnu svému sousedovi. Ten se automaticky otočí stejným směrem a tak dál, dokud obrat neprovede celé hejno.“

„Řekl jsem přece, že tohle vím!“

„Ale samozřejmě!“ Delawareové se rozjasnila tvář. „To je ono!“

„Co?“

„Tlakové vlny. Těmi může větší množství tohoto rosolu jednoduše obejmout celé hejno. Pořád jsme se ptali, jaké kouzlo je k tomu zapotřebí, aby hejna ryb nevplula do sítí. Tímhle by se to dalo vysvětlit.“

„Obejmout celá hejna?“ zapochyboval Shankar.

„Ale ano, má pravdu,“ vykřikl Greywolf. „Má zatraceně pravdu! Když yrr dokážou řídit miliony krabů a přepravit miliardy červů na podmořské svahy, můžou taky řídit rybí hejna. Tlakovou vlnou se to dá provést. Citlivost na tlak, to je prakticky jediná ochrana, kterou hejno disponuje.“

„Ty myslíš, že prvoci tam dole v nádrži reagují na tlak?“

„Ne.“ Anawak zavrtěl hlavou. „To by bylo až moc jednoduché. Ryby mohou vyvinout tlak, ale jednobuněční?“

„Ale něco to jejich stmelování musí spouštět.“

„Počkejte,“ řekla Olivieraová. „Existují podobné formy komunikace u bakterií. Například Myxococcus xanthus. Druh žijící v půdě. Ten se skládá z malých volných svazků. Když jednotlivé buňky nemají dostatek potravy, vyšlou něco jako hladový signál. Kolonie na to zpočátku moc nereaguje, ale čím víc buněk hladoví, tím je signál intenzivnější, až nakonec překročí jistý práh. Členové kolonie se začnou shlukovat. Postupně se vytváří celistvý mnohobuněčný útvar, plodnice, která je vidět pouhým okem.“

„Co je podstatou toho signálu?“

„Látka, kterou vylučují.“

„Takže pach?“

„Ano. Svým způsobem.“

Zábava začala váznout. Všem naskakovaly vrásky, tlačili špičky prstů proti sobě, ohrnovali rty.

„Dobrá,“ řekla Li. „Jsem ohromena. To je veliký úspěch. Neměli bychom teď ale marnit čas laickými úvahami. Jaké jsou další kroky?“

„Měla bych jeden návrh,“ ozvala se Weaverová.

„Prosím.“

„Leon měl v Château nápad, vzpomínáte si? Šlo o pokusy Navy s mozky delfínů. O implantáty, které nesestávaly jenom z mikročipů, ale byly to stěsnané umělé nervové buňky, které detailně napodobovaly části mozku, jež spolu komunikovaly pomocí elektrických impulzů. Napadlo mě právě, že jestliže je rosol skutečně formací jednobuněčných a tito prvoci přebírají funkce mozku, popřípadě ho nahrazují, pak spolu mohou komunikovat. Dokonce musí. V opačném případy by nebyli schopní spojovat se do určitého tvaru a ten měnit. Možná opravdu vytvářejí umělý mozek včetně neurotransmiterů. Možná…“ Weaverová zaváhala, „… dokonce přebírají emoce, vlastnosti a vědění svého hostitele a tímto způsobem se ho naučí ovládat.“

„K tomu by museli mít schopnost učení se,“ namítla Olivieraová. „Ale jak se mají prvoci učit?“

„Leon a já bychom mohli zkusit vytvořit takovou formaci jednobuněčných v počítačové simulaci a přidávat jim vlastnosti. Dokud se nezačnou chovat jako mozek.“

„Umělou inteligenci?“

„Na biologické bázi.“

„To zní užitečně,“ rozhodla Li. „Udělejte to. Další návrhy?“

„Já se zkusím podívat do prehistorie na podobné formy života,“ řekl Rubin.

Li přikývla.

„Je něco nového u vás, Sam?“

„Ani ne,“ ozval se hlas Croweové zpod oblaku kouře. „Zatím pracujeme na rozluštění starých signálů Scratch, dokud nedostaneme odpověď.“

„Třeba byste měli yrr poslat něco náročnějšího než příklady z počtů,“ usoudil Peak.

Croweová se na něj podívala. Kouř se rozplynul a po její hezké staré tváři se rozlil úsměv. „Jenom klid, Sále.“

„Vy jste nějak optimistická, že?“ řekl Peak. „Jsem trpělivá.“

Dok

Roscovitz patřil k lidem, kteří svůj život strávili u Navy a neměli v plánu něco na tom měnit. Byl přesvědčen, že každý má dělat to, co umí nejlépe, a protože se mu líbilo pod vodou, nastoupil životní dráhu jako pilot ponorky a dotáhl to na velitele.

Ale Roscovitz byl taky přesvědčen, že ze všech vlastností, kterými je člověk obdařen, stojí na prvním místě zvědavost. Měl v sobě nadbytek věrnosti, smyslu pro povinnost i vlastenectví, ale nikdy si nepočínal jako komisní tupec. Jednoho dne si uvědomil, že většina pilotů ponorek, kteří brázdí svět pod vodou, o něm nic neví. A tak se o něm začal poučovat. Kvůli tomu se ještě nestal biologem, ale jeho zájem o věc se donesl až do vědeckých kruhů Navy, kde hledali lidi, kteří byli vojáky tělem i duší, ale jejichž myšlení bylo natolik flexibilní, aby mohli převzít nějakou výkonnou funkci při výzkumu.

Když bylo rozhodnuto, že se Independence přebuduje pro potřeby grónské mise, pověřili ho kompletním zařízením ponorkové a potápěčské sekce. Nikde na světě nezbývaly peníze na nic, kromě výzkumu. Mnozí pokládali Independence za poslední naději lidstva, a tak se na ničem nešetřilo. Roscovitz nedostal rozpočet, nýbrž bianco šek. Měl nakoupit, co uznal za vhodné, a pokud se to dalo stihnout, nechat zkonstruovat, co na lodi ještě nebylo a co podle něj mělo smysl.

Nikdo nečekal, že bude vážně uvažovat o ponorkách s posádkou. Hlavní pozornost byla upřena na ROV a dálkově řízené ponorné roboty spojené kabelem jako byl Victor, který u norských břehů objevil červy. K tomu se řadily mnohé inovace AUV, robotů, které nevyžadovaly ani kabelové spojení s lodí. Většina automatů byla vybavena kamerami s vysokým rozlišením a různými podávacími rameny s citlivými umělými články. Nikdo nechtěl ohrožovat lidský život poté, co potápěči byli napadáni a usmrcováni a nikdo se neodvážil do vody, která sahala výš než po kotníky.

Roscovitz si to vyposlechl a prohlásil, ať na to za těchto okolností zapomenou.

Doslova řekl: „Vyhráli jsme někdy nějakou válku pouze stroji? Můžeme odpalovat inteligentní bomby a posílat nad nepřátelské území nepilotované průzkumné letouny, ale rozhodnutí, které musí učinit pilot ve stíhačce, z něj žádný stroj nesejme. Někdy v průběhu mise nastane situace, kterou vyřeší jenom člověk.“

Zeptali se ho, co chce. Odpověděl, že samozřejmě ROV a AUV, ale taky ozbrojené ponorky s posádkou. Kromě toho požadoval oddíl delfínů a byl velice spokojen, když se dozvěděl, že povolání MK-6 a MK-7 už bylo nařízeno poté, co jeden člen vědeckého štábu takový návrh přednesl. A když slyšel, kdo bude mít delfíny na starost, byla jeho radost ještě větší.

Jack O’Bannon.

Roscovitz ho neznal osobně, ale bývalý voják byl v jistých kruzích pojmem. Leckdo soudil, že je to nejlepší trenér, jakého kdy měli. I když pak jednoho dne poslal celou Navy k čertu. Roscovitz věděl velice dobře, jak se to tenkrát mělo s O’Bannonovou srdeční vadou. S o to větším úžasem teď slyšel, že ten muž je opět na palubě.

Nadřízení se Roscovitzovi pokoušeli rozmluvit ponorky s posádkou. Ale ten trval na svém. Argumentoval rizikem, které nelze odhadnout, a opakoval pořád stejnou větu: „Budeme je potřebovat.“ A tak mu nakonec dali zelenou.

Potom je překvapil ještě jednou.

Na ministerstvu námořnictva nejspíš vycházeli z toho, že záď vrtulníkového nosiče bude nacpaná ponorkami, které budí dojem, jako třeba ruské MIR, japonské Shinkal a francouzské Nautile. Na světě bylo asi jen půl tuctu ponorek, které nebyly omezeny hloubkou tří tisíc metrů, a tyhle k nim patřily stejně jako stará dobrá Alvin. Ale Roscovitz vsadil na inovaci. Věděl, že tyhle typy mu nebudou moc platné. Shinkal sice mohla sestoupit až do šesti a půl tisíce metrů, ale její vertikální pohyb se dal řídit pouze zaplavováním a vyplavováním zátěžových nádrží. Ponorky MIR a Nautile na tom byly stejně. Roscovitz však neměl na mysli klasické využívání hlubin. Myslel na válku a na neviditelného nepřítele a představoval si, jak by asi v letecké bitvě obstály horkovzdušné balony. Většina ponorek pro velké hloubky byla prostě příliš těžkopádná. On potřeboval podmořské tryskáče.

Bojové tryskáče.

Po nějakém hledání narazil na podnik, jehož výrobky odpovídaly jeho představám. Hawkes Oceán Technologies v kalifornském Point Richmondu se v oboru nejen těšil skvělé pověsti, ale také se na něj pravidelně obracely hollywoodské produkce, aby jejich fantazijní spekulace dostaly reálný základ. Renomovaný inženýr a vynálezce Graham Hawkes založil firmu v polovině devadesátých let, aby si splnil svůj sen létat, pod vodou.

Roscovitz položil na stůl seznam přání a balík peněz a stanovil podmínku, že se konstruktéři podrobí šibeničnímu termínu.

Peníze vykonaly své.

Když se v 10:30 vědci postavili na molo lodního doku a každý byl v neoprénovém obleku zadržujícím tělesné teplo, z kterého jim koukal jenom obličej, Roscovitz měl radost, že nyní pro změnu zas on může něco vykládat těm chytrým lidem. Vojáky a posádku vyškolil už v Norfolku. Většina z nich byli Navy-SEALS s plovacími blánami mezi prsty. Ale Roscovitz se rozhodl učinit bojeschopnými a naučit ovládat techniku i vědce. Věděl, že během takové expedice se mohou stát věci, kdy možná nakonec sehraje rozhodující roli civilista. Dal Browningové pokyn, aby spustila ze stropu jednu ponorku a díval se, jak Deepflight 1 pomalu klesá. Zespodu ponorka vypadala jako předimenzované Ferrari bez kol, osazené čtyřmi dlouhými, úzkými rourami. Počkal, až bude viset na úrovni očí, čtyři metry nad prkennou podlahou paluby a přesně nad krytem bazénu. Ale ani pohled z této perspektivy nijak nepřipomínal klasickou ponorku. Byla plochá a široká, přibližně obdélníkového tvaru, se čtyřmi pohonnými a řídicími tryskami na zádi a dvěma částečně prosklenými kabinami na tělo, které vyrůstaly šikmo z vrchní části. Deepflight připomínala spíš malou kosmickou loď. Zpod průhledných kopulí vyčnívala podávači ramena s mnoha klouby.

Nejnápadnější byla křidélka po obou stranách.

„Nejspíš si říkáte, že vypadá jako letadlo,“ řekl Roscovitz. „A máte pravdu. To je letadlo a je zrovna tak snadno řiditelné. Nosné plochy plní stejnou funkci, pouze s tím drobným rozdílem, že jejich profily fungují opačně. U letadla vytvářejí vztlak. Křídla u Deepflight naopak vytvářejí tah dolů a působí proti vztlaku. A taky řídicí mechanismus je odkoukaný od létání. Ponorka neklesá dolů jako kámen, nýbrž se pohybuje šikmo, až pod úhlem šedesáti stupňů. Krouží elegantní zatáčky, dostane se bleskově dolů nebo nahoru, jen to fikne!“ Udělal příslušné gesto a ukázal na kabiny. „Hlavní rozdíl mezi ní a letadlem je, že se v ní nesedí, ale leží. Tak při půdorysu tři krát šest metrů zůstaneme pod výškou metr čtyřicet.“

„Jak hluboko se tohle letadlo může ponořit?“

„Jak chcete. Můžete se s ním spustit rovnou do Mariánského příkopu a nepotřebujete na to ani hodinu a půl. Tahle holka udělá dvanáct uzlů. Má keramické pouzdro, kopule jsou z akrylátu a zasazené do titania, je absolutně způsobilá do hloubek. Užíváte si senzační výhled na všechny strany, což v našem případě znamená možnost rychle zmizet nebo pálit, přijde na to.“ Ukázal na spodek. Naše Deepflighty jsme vybavili čtyřmi torpédy. Dvě z nich mají omezenou sílu trhaviny. Velrybě můžou způsobit těžké rány a možná ji i zabít. Druhá dvě torpéda vyrážejí velké díry. Proniknou ocelí i kamením a můžou vyřídit celou smečku. Odpalování nechte na pilotovi. Až na případy kdy pilot už bude mrtvý nebo v bezvědomí a vy proto nebudete mít na vybranou.“

Roscovitz tleskl rukama.

„Dobře. Teď se můžete začít tlačit ve frontě, kdo nastoupí jako první na zkušební jízdu., Jo, co by vás ještě mohlo zajímat. Palivo vystačí na osm hodin letu. Kdybyste někde uvízli, systém pro udržení života vás bude devadesát šest hodin zásobovat kyslíkem. Ale nebojte se. Do té doby už budete dávno zachráněni od Navy, prodloužené ruky Páně., Tak kdo?“

„Bez vody?“ Shankar skepticky pohlédl dolů.

Roscovitz se ušklíbl. „Patnáct tisíc tun vám jí bude stačit?“

„Aha, já… jistě.“

„Dobrá. Zaplavíme dolní palubu.“

Combat Information Center

Dva radisté zaujali místa Croweové a Shankara na dobu, po kterou vědci dleli v Roscovitzově království. Zabíjeli tu čas. Přísně vzato, měli by správně mlčet a mít nastražené uši, ale byl tu počítač a na pevnině posádka Shankarova SOSUS. Cokoli se dralo z mořských hlubin, to bylo zachyceno různými elektronickými systémy i lidskými smyslovými orgány, předběžně vytříděno, vyhodnoceno a opoznámkované odesláno přes satelit na Independence. Třebaže poselství Croweové bylo odesláno z lodi a Independence sama naslouchala, byla jen jedním z mnoha odposlouchávacích stanovišť. Případná odpověď yrr by zasáhla všechny atlantické hydrofony. Podle prostorového členění a posunu časových intervalů by computer vypočítal bod, z něhož signál vyšel, odeslal do CIC a neomylně ho na něj upozornil.

V plné důvěře v techniku oba muži začali diskutovat o hudbě. Jejich spor o temperamentu a věrohodnosti bílých umělců hip hopu se brzy vyostřil. Když se rozhořel naplno, nikdo z nich se už na monitory ani nepodíval, dokud se jeden nenatáhl pro kávu a náhodou otočil hlavu tím směrem. Jeho pohled se u nich zastavil.

„Hele, co to je?“

Na dvou monitorech se třepotaly barevné kmitočtové čáry.

Druhý vytřeštil oči. „Jak dlouho to tu už je?“

„Nevím.“ Radista zíral na grafiku. „Přece bysme museli dostat něco z pevniny. Proč nám nic nehlásí? Museli to určitě taky přijmout.“

„Je to frekvence, na které vysílala Croweová?“

„Nemám páru, co vysílala. Není nic slyšet. Musí to bejt v pásmu ultra nebo infrazvuku.“

Druhý přemýšlel.

„Dobře. Nejbližší hydrofon je u Newfoundlandu. Zvuk potřebuje čas. K ostatním ještě nedorazil, takže jsme první, komu to naběhlo. To může znamenat jen jedno.

Jeho parťák se na něj podíval.

„Přichází to tady odsud.“

Deepflight

Hydraulika pracovala hlučně, když se zaplavovaly zátěžové nádrže na zádi. Záď Independente klesala, zatímco mořská voda proudila dovnitř.

„Taky bychom mohli nabrat vodu propustí,“ vysvětloval Roscovitz zvýšeným hlasem, aby přehlušil rámus. „Ale to bychom museli otevřít všechny přepážky najednou, což si z bezpečnostních důvodů nemůžeme dovolit. Místo toho používáme speciální čerpací systém. Oddělený koloběh potrubím vede vodu dovnitř. Ta se několikrát filtruje. Stejně jako propusť je i nádrž vybavena vysoce citlivými senzory, které nám řeknou, jestli se v tý velký vaně můžeme bezstarostně ráchat.“

„Budeme ponorky zkoušek tady uvnitř?“ zakřičel Johanson.

„Ne. Vyrazíme ven.“

Poté co delfíni ohlásili, že se kosatky daly na ústup, Roscovitz dospěl k přesvědčení, že může riskovat pár opravdových ponorů.

„Panebože!“ Rubin hleděl jako ochromený do nádrže, která se plnila a pěnila přitom. „To vypadá, jako bychom se potápěli.“

Roscovitz se na něj ušklíbl.

„Máte o tom mylné představy. Já už jsem se jednou s válečnou lodí potopil. Věřte mi, to vypadá jinak.“

„A jak?“

Roscovitz se rozesmál. „To radši nechtějte vědět. Opravdu ne.“

Záď obrovské lodi se propadala metr za metrem. Independence byla příliš veliká, než aby její náklon byl ve skutečnosti znát. Viděno jako celek, byl to spíš případ pro vodováhu, ale efekt byl tím oslnivější. Hladina stoupala, až dosáhla ke kraji mola. Dolní paluba se během pár minut proměnila v bazén hluboký čtyři metry. Také delfinárium bylo pod vodou, takže zvířata teď měla k dispozici celou nádrž. Nad umělým břehem se vznášely dobře uvázané zodiaky. Deepflight 1 se lehce pohupovala na vlnách.

Browningová spouštěla druhou ponorku zavěšenou u stropu. Stála u pultu a pohybovala joystickem. Manévrovala ponorkami po kolejnicovém systému až ke kraji mola a pak otevřela kryty kabin. Ty se vyklopily nahoru jako u tryskáčů.

„Každá ta roura se otvírá a zavírá separátně,“ vysvětlovala Browningová. „Nastupování je jednoduché. No ale kdo na to není zvyklý, ten si nejspíš namočí nohy. Voda v nádrži se během pumpování ohřála na přijatelných patnáct stupňů, ale ne aby vás napadlo svlékat si ochranné obleky. Kdybyste z nějakého důvodu spadli do volného moře a neměli na sobě neoprén ani ponorku po ruce, tak byste asi velice rychle zemřeli. Voda u Grónska má maximálně dva stupně.“

„Ještě nějaké dotazy?“ Roscovitz rozdělil osazenstvo do skupinek, vždycky jeden pilot a jeden vědec. „Tak jedem. Zůstaneme blízko u lodi. Naši vodomilní kamarádi z delfíního oddílu jsou sice toho názoru, že si nemusíme dělat starosti, ale to se může změnit. Leone, ke mně! Bereme si Deepflight 1.“

Roscovitz naskočil do kabiny. Ponorka se rozhoupala. Anawak to udělal po něm, ale ztratil rovnováhu a zahučel do vody. Ledový chlad ho udeřil do obličeje a vyrazil mu dech. S prskáním vyplaval nahoru a sklidil kolektivní veselí.

„To jsem si mohla myslet,“ konstatovala suše Browningová.

Anawak se vytáhl na trup a vklouzl po břiše dovnitř. K jeho velkému překvapení byl vnitřek docela pohodlný a prostorný. Neleželo se tu vodorovně, ale mírně našikmo, takže držení těla připomínalo spíš skokana na lyžích před dopadem. Před ním byla přehledná přístrojová deska. Roscovitz nastartoval systém a poklopy se tiše zavřely.

„Apartmá v Ritzu to zrovna není, Leone.“

Plukovníkův hlas zněl z reproduktorů Anawakovi do uší. Otočil hlavu. Metr od něj vyhlížel Roscovitz kopulí z akrylátového skla ven a křenil se u toho. „Vidíte ten joystick před sebou? Říkal jsem, že je to letadlo, a taky se tak chová. Musíte se naučit, jak se s letadlem stoupá a klesá a jak se létá do zatáčky. To znamená náklony do všech čtyř stran. Kromě toho jsou vespod čtyři dýzny, který dělají dostatečném zpětnej ráz, aby se Deepflight vydržela chvíli vznášet. První kolo poletím já. Pak si to převezmete vy, a já vám potom řeknu, co všechno jste udělal špatně.“

Najednou se naklonili dopředu. Voda se přelila přes akrylátovou kopuli a pod mírným úhlem zamířili dolů. Na přídi a nosných plochách se rozsvítily reflektory. Anawak viděl, jak prkenné dno paluby nechávají za sebou, a už byli nad propustí. Skleněné desky se rozevřely. Podíval se do několikametrové osvětlené šachty pod sebou, na jejímž dně se zrcadlila ocelová podlaha. Deepflight pomalu vjela do plavební komory a skleněné desky nad ní se zavřely. Anawaka přepadl pocit nejistoty.

„Žádnej strach,“ řekl Roscovitz. „Ven to jde rychlejc než dovnitř.“ Ocelová vrata se začala drkotavě rozevírat. Mohutné desky jely od sebe a nabízely výhled do temného, pustého moře. Deepflight vypadla z trupu Independence do neznáma.

Roscovitz, zrychlil a zatočil. Ponorka se naklonila na stranu. Anawak byl ohromen. Sám už řídil menší ponorky konvenční konstrukce, ale ty byly všechny stavěné pro použití v horních vrstvách vody. Tohle však bylo něco úplně jiného. Deepflight se opravdu chovala jako sportovní letadlo. A byla rychlá! Dvacet kilometrů za hodinu, což odpovídá dvanácti uzlům, by v autě bylo málo, ale na podmořské vozidlo to byla rychlost úžasná. Anawak hleděl fascinován, jak vyjeli zpod trupu Independence a nad nimi byla jen vlnící se hladina. Roscovitz sklonil předek ponorky do ostrého úhlu. Projel další zatáčku, zamířil k zádi vrtulníkové lodi a ponořil se. Nad jejich hlavami se teď objevil mohutný list kormidla.

„Líbí se vám to?“ zeptal se Roscovitz.

„Jo,“ odpověděl Anawak nejistým hlasem.

„Vím, na co myslíte. Máte strach. To máme všichni. Ale v bazénu v lodi je na procvičení málo místa. Přece ty naše holky nenabouráme.“ Další zatáčku Roscovitz řízl. Anawak čekal, že se před nimi každou chvíli objeví kulatá hlavy kosatky, ale místo ní připlavali dva delfíni a prohlíželi si kopule. Měli na hlavách kamery a začali rozjařeně skákat kolem ponorky.

„Usmívat se, Leone,“ smál se Roscovitz. „Filmujou nás.“

Rozsvítila se jedna z kontrolek, a to znamenalo, že Deepflight teď bude řídit Anawak.

„Převezměte si to,“ řekl Roscovitz. „Kdyby něco přišlo a chtělo nás to sežrat, naservírujeme mu k snídani torpédo. Ale to provedu já, jasný? Vy řídíte.“

Anawak byl chvilku nerozhodný. Mimoděk uchopil joystick pevněji. Roscovitz mu neřekl, co má dělat, a tak pro začátek jel dál rovně.

„Hej, Leone! Nespěte! Cesta autobusem je větší vzrůšo.“

„Co mám dělat?“

„To je fuk. Něco. Rozleťte se třeba na Měsíc.“

A Měsíc je v tomhle případě dole, napadlo Anawaka. Tak teda jo.

Posunul joystick dopředu.

Čumák se naráz sklopil a Deepflight zamířila dolů. Anawak hleděl do tmy. Potáhl páku nazpátek, ale tentokrát opatrněji. Zkusil zatáčku, ale vzal ji moc ostře, a tak udělal ještě další. Věděl, že řídí dost trhavě, ale v podstatě to bylo jednoduché. Čistě jen otázka cviku.

Kousek dál uviděl druhou Deepflight. Najednou se mu to začalo líbit. Mohl by se tak prohánět celé hodiny.

„Hezky způsobně, Leone! Na delší trase by se jednomu udělalo špatně z toho, jak vy řídíte, ale to se ještě naučíte. A teď vodorovně. Dobře. Nechat pomalu vznášet. A teď vám ukážu, jak se obsluhujou chapadla. To je ještě jednodušší.“

Po pěti minutách se Roscovitz zase ujal řízení a pomalu vmanévroval s ponorkou zpátky do plavební komory. Minuty mezi uzávěrami z obou stran byly protivně dlouhé, ale nakonec byli opět volní a vynořili se. Anawak cítil jakési uvolnění. Bez ohledu na nadšení z plavby se mu předtím dělalo nevolno při pomyšlení na kosatky, které ráno kroužily kolem lodi, nemluvě o dalších překvapeních, která mohlo mít moře v záloze pro neopatrné posádky ponorek.

Roscovitz otevřel kopule. Vysoukali se z rour a vyskočili na molo.

Před nimi stál Anderson.

„Tak jaký to bylo?“ zeptal se bez zvláštního zájmu.

„Zábavný.“

„Bohužel musím vaši zábavu přerušit.“ První důstojník se díval, jak se vynořuje druhá ponorka. „Sotva strčíte hlavu pod vodu, už se něco děje. Zachytili jsme signál.“

„Co?“ Croweová popošla k němu. „Signál? Jaký?“

„To nám budete muset říct vy.“ Anderson se lhostejně díval skrz ni. „Ale je hodně silný. A dost blízko.“

Combat Information Center

„Je to signál v nízkofrekvenčním pásmu,“ řekl Shankar. „Typu Scratch.“

On i Croweová okamžitě spěchali do CIC. Mezitím přišlo potvrzení z pozemní stanice. Následné propočty skutečně potvrdily původ v blízkém okolí Independence.

Vešla Li.

„Poradíte si s tím nějak?“

„Prozatím ne.“ Croweová zavrtěla hlavou. „Musíme se zeptat počítače. Ten to rozcupuje a prozkoumá vzorky.“

„Takže napřesrok.“

„To má být kritika?“ zavrčel nazlobeně Shankar.

„To ne, jenom se ptám, jak chcete během pár dnů rozluštit signál, nad kterým si vaši lidé vylamují zuby už od počátku devadesátých let.“

„A na to se ptáte teď?“

„Nehádejte se, děti.“ Croweová vylovila cigarety a v naprostém klidu si jednu zapálila. „Říkala jsem přece, že je něco jiného, když se pokoušíme dorozumět s mimozemšťany. My jsme pravděpodobně poslali yrr poselství, které dokážou rozluštit. A oni nám odpovědí stejně.“

„Vy si opravdu myslíte, že odpověď je zakódována stejně?“

„Jestli jsou to yrr, jestli je to odpověď, jestli pochopili náš kód a jestli mají zájem o dialog, pak ano.“

„Tak proč nám tedy odpovídají infrazvukem, a ne rovnou na naší frekvenci?“

„A proč by měli?“ zeptala se Croweová překvapeně.

„Je to diplomatické.“

„Proč třeba Rusovi, který vás osloví žalostnou angličtinou, neodpovíte rusky?“ Li pokrčila rameny. „Dobře. A dál?“

„Zatím jim odešleme zprávu, aby věděli, že jsme jejich odpověď obdrželi. Pokud použili naše kódování, budeme to vědět celkem brzy. Určitě se snažili, abychom to rozkódovali co nejsnáze., Jestli na porozumění odpovědi stačí náš intelekt, to je ovšem jiná otázka.“

Joint Intelligence Center

Weaverová si předsevzala nemožné. Pokoušela se ignorovat poznatky o vzniku inteligentního života, a zároveň je potvrdit.

Croweová jí vysvětlila, že všechny hypotézy o mimozemských civilizacích končí vždy stejnými otázkami. Jedna z nich zněla: jak velká nebo malá může být inteligentní bytost? V kruzích SETI, kde se sázelo na možnosti mezihvězdné komunikace, se filozofovalo převážně o bytostech, jejichž pohled je upřený do vesmíru, jsou si vědomy existence dalších světů a jsou rozhodnuty navázat kontakt. Takové bytosti by s pravděpodobností na hranici jistoty žily na pevné půdě, což jasně omezuje jejich vzrůst.

Astronomové a exobiologové právě došli k závěru, že taková planeta by neměla obnášet méně než osmdesát pět procent a ne více než sto třicet tři procent hmotnosti Země, aby se na ní vytvořily teplotní podmínky, za nichž by během jedné až dvou miliard let inteligentní život vůbec mohl vzniknout. Teoreticky by živočich na planetě podobné Zemi mohl růst donekonečna. Prakticky jeho růst končil tam, kde už neunese svou vlastní váhu. Dinosauři samozřejmě měli nadměrně veliké kosti, ale mozek přitom přišel jaksi zkrátka. Organismus byl zřejmě vybaven pouze k tomu, aby se dokázal vláčet krajinou a žrát. Pro pohyblivé, inteligentní bytosti proto platilo základní pravidlo, že by neměly být větší než deset metrů.

Mnohem napínavější byla otázka po spodní hranici vzrůstu. Mohli mravenci rozvíjet svou inteligenci? Bakterie? Viry?

Lidé ze SETI a exobiologové tedy měli řadu důvodů nějak se s tím poprat. Bylo téměř jisté, že v našem galaktickém sektoru se žádné civilizace podobné lidem nevyskytují, přinejmenším ne v naší sluneční soustavě. O to víc se doufalo, že se na Marsu nebo na některém Jupiterově měsíci najde pár spor a možná dokonce i prvoků. A tak se hledala nejmenší funkční jednotka, kterou by bylo možné označit za život, čímž se nutně muselo dospět ke komplexu organických molekul, nejmenší představitelné informační a paměťové jednotce s vlastní infrastrukturou, a tím také k otázce, je-li molekula schopná vyvinout inteligenci.

Molekula zcela jednoznačně nic takového nedokázala.

Ale inteligentní nebyla ani jednotlivá nervová buňka v lidském mozku. Učinit člověka inteligentním úměrně velikosti jeho těla, na to je třeba vytvořit asi sto miliard nervových buněk. U inteligentních živočichů menších než člověk by možná stačilo méně, ale velikost molekul, z nichž byly buňky vystavěny, zůstávala stejná, a pod jistou hranicí už to intelektuálně nejiskřilo. To byl problém mravenců, u nichž se sice potvrdila nevědomá inteligence, ale jejich mozky byly složeny jen z nepatrného počtu buněk, potřebných k vytvoření vyšší inteligence. Protože mravenci navíc nedýchají plícemi, nýbrž přivádějí kyslík do buněk přímo povrchem těla, nemohli růst, od jisté velikosti dýchání tělem už nefunguje, a nemohly se jim vyvinout větší mozky. Skončili tak stejně jako veškerý ostatní hmyz ve slepé uličce evoluce. Věda dospěla k závěru, že spodní hranice tělesnosti inteligentních bytostí je deset centimetrů, a tudíž je nulová šance, že by se nějaký Aristoteles vyvinul v těle kraba, o prvocích ani nemluvě.

Tohle všechno Weaverová věděla, když programovala počítač, aby nějak smysluplně skloubil jednobuněčné živočichy s inteligencí.

Pár hodin po objevu v laboratoři převládala na Independence skepse, zda je rosol skutečně inteligentní. Prvoci nebyli kreativní a neměli vědomí sama sebe. Větší masa jednobuněčných teoreticky odpovídala mozku nebo tělu s tělesnými buňkami. Ta věc u Vancouver Islandu, k níž plavaly velryby, bezpochyby sestávala z miliard buněk. Ale musela kvůli tomu myslet? A i kdyby!, Jak se to naučila? Jak se buňky dorozumívaly? Co vedlo k tomu, že z konglomerátu buněk nevznikl vyšší celek?

A co k tomu vedlo u člověka?

Buď byl rosol skutečně jen tupá hmota, a nebo znal nějaký trik. Rosol dokázal ovládat velryby a kraby. Musí v tom být nějaký trik!

Firma Kurzweil Technologies vyvinula program pro vytvoření umělé inteligence z miliard elektronických paměťových jednotek, které simulovaly neurony, a tím i mozek. S umělou inteligencí se v různých stadiích pracovalo po celé zeměkouli. Umělá inteligence měla schopnost se učit a určitým způsobem byla schopna vlastního kreativního vývoje. Žádný badatel dosud neprohlašoval, že vytvořil něco jako vědomí, ale ta otázka, kdy se shluk nejmenších identických jednotek stává životem, už visela ve vzduchu. A je-li vůbec možné tímto způsobem vytvořit život.

Weaverová se už předtím spojila s Rayem Kurzweilem, takže nyní měla k dispozici umělý mozek poslední generace. Uložila si záložní kopii, originál rozložila na jednotlivé elektronické komponenty, zbořila informační mosty a proměnila všechno v nestrukturovaný houf nejmenších jednotek. Představovala si, jaké by to bylo, kdyby se mozek člověka rovněž takhle rozložil, a co by se muselo stát, aby se buňky opět staly myslícím celkem. Za chvíli se v jejím počítači zabydlely miliardy elektronických neuronů, nepatrná paměťová místa bez návaznosti jednoho na druhé.

Potom si představila, že by to nebyla paměťová místa, nýbrž prvoci.

Miliardy prvoků.

Weaverová promýšlela další kroky. Čím víc se bude držet reality, tím lépe. Po chvilce rozmýšlení naprogramovala trojrozměrný prostor a opatřila ho fyzikálními vlastnostmi vody. Jak vypadají jednobuněční? Prvoci měli všechny možné tvary. Tyčinky, trojúhelníky, hvězdice, s bičíky nebo bez, ale nejlepší asi bude zkusit napřed to nejjednodušší. Kulatá je dobrá. Takže kulaté. Teď tedy měli tvar. Dokud v laboratoři nezjistí něco jiného, zůstanou prvoci kulatí.

Počítač se postupně proměňoval v oceán. Virtuální prvoci obývali svět, ve kterém se mohli hemžit. Weaverová možná měla naprogramovat ještě proudění, aby virtuální prostor odpovídal mořské hloubce do všech podrobností, ale na to nebyl čas. Zásadní otázka si vyžadovala co nejrychlejší odpověď.

Weaverová se dívala na obrazovku.

Tolik jednotek! Jak z nich mohla vzniknout myslící bytost? Velikost nehrála roli. Pro vodní živočichy neplatilo základní pravidlo o maximální tělesné hmotnosti, protože tam panovaly jiné váhové poměry. Vodní bytost mohla být nesrovnatelně větší než kterýkoli pozemský organismus. Ve scénářích SETI se vodní civilizace nevyskytovaly, protože je nebylo možné dostihnout rádiovými vlnami a pravděpodobně se u nich také nevytvořil zájem o kosmos a jiné planety, nebo se snad měly přepravovat vesmírem v létajících akváriích? Jenže právě takový scénář byl teď zapotřebí.

Když Anawak půl hodiny nato vešel do JIC, zastihl ji, jak pořád ještě sedí zahleděná do počítače a na čele má plno vrásek. Byla ráda, že ho vidí. Poté co se vrátil z Nunavutu, si toho spolu hodně řekli. O jeho i o její minulosti. Anawak nyní působil sebevědomě a vyzařovala z něho sebedůvěra. Ten zasmušilý Indián z hotelového baru v Château se ztratil někde v Arktidě.

„Jak jsi daleko?“ zeptal se.

„U mozkových uzlin.“ Zavrtěla hlavou. „Nevím, co s tím.“

„V čem je problém?“

Pověděla mu, co už udělala. Anawak poslouchal a nepřerušoval ji. Potom řekl: „No to je jasný, že se nemůžeš hnout dál. Ty sice skvěle ovládáš počítačové simulace, ale chybí ti pár základních poznatků z biologie. Z mozku činí myslící jednotku jeho stavba. Neurony našeho mozku jsou všechny stejné. To, co ho přiměje myslet, je druh a způsob jejich propojení. Je to jako… Hm., Dávej pozor! Představ si plán města.“

„Londýna. Dobrá.“

„A vem si, že najednou všechny domy a ulice přestanou mít mezi sebou jakoukoli souvislost a začnou se jen tak nazdařbůh hemžit. Naprostej mišmaš. A ty to začneš všechno skládat. Je nekonečná spousta variant, ale jenom jedna z nich je Londýn.“

„Výborně. Ale odkud vím, kam každý jednotlivý dům patří?“ Weaverová vzdychla. „Ne, pojď začít tím, jak jsou buňky v mozku navzájem spojené. Proč dávají dohromady něco víc než jenom součet jeho jednotlivých částí?“

Anawak se poškrábal na bradě.

„Jak bych ti to vysvětlil? Dobře, vraťme se do našeho domnělého města. Staví se tam výšková budova a… pracuje na ní řekněme tisíc dělníků. Všichni jsou stejní, pro mě za mě klonovaní.“

„Panebože! V Londýně to takhle není.“

„Každý z nich má speciální úkol, určité pohyby rukou, které musí vykonávat. Ale nikdo nezná celý plán. Přesto spolu staví dům. Kdybys některé zaměnila, začne to váznout. Deset dělníků tvoří řetěz a podávají si v něm kameny. A ty je zmátneš, když jednoho z nich nahradíš jiným, který přitahuje šrouby.“

„Rozumím. Dokud je každý na svém místě, tak to funguje.“

„Je to součinnost.“

„A přesto jdou každý večer domů.“

„Rozprchnou se. Každý svým směrem. Ráno zase všichni přijdou na staveniště a pokračujou dál. Můžeš říct, že to funguje proto, že někdo rozděluje práci, ale bez dělníků by se dům nepostavil. Z plánu vzniká součinnost a z té zase plán.“

„Takže existuje plánovač.“

„A nebo tím plánem jsou dělníci.“

„Potom by každý dělník musel být naprogramován trochu jinak než jeho kolegové. Což taky je.“

„Správně. Dělníci jsou všichni stejní jen zdánlivě. Takže začni znovu od začátku. Existuje plán. Dobrý. Jsou naprogramovaní. Taky dobrý. Ale co potřebuješ, abys z nich vytvořila síť?“

Weaverová přemýšlela.

„Vůli konat společně?“

„Jednodušeji!“

„Hm.“ Najednou pochopila, co Anawak myslí. „Komunikaci. V jazyce, kterému všichni rozumějí. Nějaké poselství.“

„A jak zní to poselství, když se ráno všichni hrabou z postele?“

„Půjdu na staveniště a budu tam pracovat.“

„A ještě?“

„Vím, kam patřím.“

„Správně. Dobrá, jsou to dělníci a moc řečí nenadělají. Musí tvrdě makat. Neustále se potí, dokonce i v noci v posteli a ráno, když vstávají. Potí se celý den. Podle čeho se poznají?“

Weaverová se na něj podívala a zaškaredila se.

„Podle zápachu.“

„Bingo!“

„Ty ale máš představy.“

Anawak se zasmál. „Za to může Olivieraová. Ta předtím vykládala o bakteriích, které tvoří kolonie… Myxococcus xanthus. Pamatuješ, jak vylučujou aromatickou látku a všechny táhnou za jeden provaz.“

Weaverová přikývla. To dávalo smysl. Pach byla jedna možnost.

„Tak to si promyslím v bazénu,“ řekla. „Půjdeš taky?“

„Zaplavat si? Teď?“

„Zaplavat si? Teď?“ pitvořila se po něm. „Hele, já normálně nebejvám někde zavřená a nedřepím na jednom místě.“

„A já myslel, že počítačový paka to tak normálně dělají.“

„Vypadám snad jako počítačový pako? Bledá a roztřesená jako sulc?“

„Ty jsi zaručeně to nejbledší a nejroztřesenější stvoření, jaký jsem kdy potkal,“ ušklíbl se Anawak.

Všimla si jiskření v jeho očích. Byl to malý a udělaný muž, určitě ne George Clooney, ale Weaverové v tu chvíli připadal veliký, sebevědomý a dobře vyhlížející.

„Pitomče,“ zasmála se.

„Děkuju.“

„Ty si taky jenom proto, že jsi půl života strávil ve vodě, myslíš, že lidem od počítačů přirostly zadky k židlím. Já toho nejvíc udělám v přírodě. Svou vlastní hlavou, Leone! Laptop do báglu a jde se. Psát můžeš i na skále. Tady z toho mám ztuhlý ramena jak ocelový nosníky.“

Anawak vstal a postavil se za ni. Krátký okamžik si myslela, že chce odejít. Pak najednou ucítila na ramenou jeho ruce. Jeho prsty jí jezdily po zádových svalech a palce hnětly místa kolem lopatek.

Masíroval ji.

Weaverová cítila, jak je křečovitá. Nebyla si jistá, jestli se jí to líbí.

Ale ano, líbilo se jí to. Jenom přesně nevěděla, jestli to chce.

„Nemáš je ztuhlý,“ řekl Anawak.

Byla to pravda. Ale proč to řekl?

V momentě, kdy se prudce zvedla z křesla a vyklouzla z jeho rukou, už věděla, že udělala chybu. Že by se jí víc líbilo zůstat sedět a nechat ho pokračovat. Ale asi proto tomu učinila rázný konec.

„Tak já jdu,“ řekla rozpačitě. „Zaplavat si.“

Anawak

Nejistě se ptal sám sebe, co bylo špatně. Byl by s ní rád šel do bazénu, ale atmosféra byla najednou tatam. Možná se měl napřed zeptat, než jí začal masírovat ramena. Třeba celou věc odhadl špatně už od samého počátku.

Na tohle jseš zkrátka levej, říkal si. Drž se radši velryb, Eskymáku jeden blbej! Nechal ji odejít a uvažoval, že by zašel za Johansonem a pokračoval s ním ve vysvětlování inteligence prvoků. Ale nějak ho na to najednou přešla chuť. A tak se rozhodl nakouknout vedle do CIC. Greywolf a Delawareová byli většinu času zaměstnáni pozorováním a vyhodnocováním obrazových i zvukových záznamů delfíního oddílu. Ale v CIC nebylo vidět nic než to, co přenášela kamera na trupu lodi. Na monitorech byla tmavá voda. Od rána, kdy kosatky obklíčily loď, se toho moc neudalo, a vypadalo to, že jsou pryč. Shankar měl na hlavě obrovská sluchátka, seděl před monitorem, na kterém se míhaly číselné řady, a naslouchal hlubinám. Jeden z mužů u obrazovek mu řekl, že Greywolf a Delawareová jsou na spojovací palubě, kde vyměňují MK-6 za MK-7.

A tak pochodoval šikmým tunelem dolů, až se dostal na prázdnou hangárovou palubu. Byla tam zima a průvan. Chtěl jít dál, ale něco ho zadrželo. Třebaže pronikalo dovnitř otvory pro venkovní výtahy velikými jako vrata denní světlo, atmosféře dominovala sinale nažloutlá záře sodíkových výbojek. Zkoušel si představit, jak je tahle obrovská hala plná vrtulníků a harries jetu, vozidel, nákladu a výzbroje, všechno zaparkované centimetr těsně vedle sebe, takže zbývalo sotva místo proklouznout dovnitř dveřmi, oknem nebo poklopem. Jak Jeepy a vidlicové nakladače s rachotem jezdí tunelovou rampou nahoru a dolů. Jak zde stovky napružených mariňáků, sotva se jejich mašina octne na střeše, kontrolují zbraně a výstroj, rychle a soustředěně, jak celá ta mohutná mašinérie Independence funguje jako na drátkách.

Bylo absurdní, když tento obří prostor zel prázdnotou. Bez užitku. Kanceláře mezi žebrovím neobsazené. Žluté lampy pod ocelovými nosníky na vysokém, chmurném stropě osvětlující jenom samy sebe. Potrubí podél stěn nevedlo nikam. A všude výstražné nápisy, pro koho?

„Někdy, když je ve fitness plno, postavíme tady ještě pár dalších běžeckých trenažérů,“ řekl Peak, když jim ještě v Norfolku ukazoval loď. „Pak je tu doopravdy útulno.“ Potom zůstal stát a mračil se, jako kdyby něco hledal. A najednou dodal: „Nenávidím, když je hangár takhle prázdný. Nenávidím prázdnotu prostor, které nemají co být prázdné. A nenávidím vlastně i celou tuhle misi.“

Bylo to jedinkrát, co Peaka takhle zažil.

To nejprázdnější místo, pomyslel si, má stejně každý sám v sobě.

Anawak beze spěchu přešel halu a postavil se na plošinu výtahu na levoboku. Výtah vyčníval nad vlny jako velkoryse pojatá terasa na slunění. Byl zasazen do svislých kolejnic po obou stranách průjezdu v boku lodi. Na plošinu velkou sto čtyřicet čtverečních metrů se vešly dva vrtulníky se složenými rotorovými listy, aby mohly být vyzdviženy na střechu. Anawak přimhouřil oči. Pořádně tu profukovalo. Náraz prudkého větru by ho nadzvedl a smetl přes kraj plošiny, protože nikde kolem nebylo zábradlí. Místo toho visely všude kolem výtahu záchytné sítě. Prstenec takových sítí se táhl i kolem celé lodi, aby bouřka nebo náraz výfukových zplodin z létajících strojů nikoho nesmetly do moře. Ale i tak to bylo riskantní.

Deset metrů pod ním se houpala síť.

Viditelnost byla pořád ještě špatná, ale déšť promísený s částečkami ledu už ustal. Kam až oko dohlédlo, byla voda protkaná pěnou jako mramor. Břidlicově šedivé moře protkané bílými žilami, vlnící se neustále nahoru a dolu. Poušť.

Je to zvláštní. Víc než polovinu života strávil zalezlý v mírném klimatu západního pobřeží Kanady. A teď ho osud zavál do ledových končin hned dvakrát po sobě.

Vítr mu cuchal vlasy. Jeho kůže postupně ztrácela chladem citlivost. Dal si dlaně před ústa jako mušli a vypouštěl do ní chvíli svůj teplý dech.

Pak šel zpátky dovnitř.

Laboratoř

Johanson slíbil Olivieraové, že ji pozve na opravdické humry, až tohle všechno skončí. Pak pomocí Spherobota vylovil ze simulátoru kraba. Kulový robot držel ve svých kleštích téměř nehybné zvíře a sunul se zpátky do garáže, kde už byly připraveny hermeticky uzavíratelné boxy nalakované PVC. Bylo zvláštní, jak automat držel kraba. Jako by se ho štítil, a pak ho upustil do jednoho boxu. Malý robot, kterému se to hnusilo.

Box byl ihned vytažen skrz přepouštěcí komoru do suchého prostoru, postříkán kyselinou peroctovou, omyt vodou, vystaven proudu sodného louhu a přes další propusť vypuštěn ze simulátoru. Voda v nádrži mohla být zamořena sebesmrtelněji, ale box byl teď čistý.

„Jste si jistá, že to zvládnete?“ zeptal se Johanson. Ten se už domluvil na telefonické konzultaci s Bohrmannem, jenž na La Palmě připravoval spuštění odsávačky červů.

„Není problém.“ Olivieraová vzala přepravku s krabem. „Kdyby něco, budu křičet. V naději, že mi přijdete na pomoc vy, a ne ten odpornej Rubin.“

Johanson se potutelně usmál.

„Takže ho nesnášíme oba?“

„Já proti Mickovi vlastně nic nemám,“ řekla Olivieraová. „On se jenom děsně snaží, aby dostal Nobelovku.“

„Taky se mi zdá. A vy?“

„Co má být se mnou?“

„Netoužíte po vavřínech? Trochu slavní stejně budeme všichni, když to tu přežijeme.“

„Proti pár nadšeně ječících groupies bych nic nenamítala. Věda je suchopárná víc než dost.“ Olivieraová se zarazila. „Když už jsme u toho, kde vlastně je?“

„Kdo? Rubin?“

„No jo. Chtěl být u toho, až budu provádět analýzu DNA ve vysoce zabezpečené laboratoři.“

„Buďte jen ráda.“

„Já jsem ráda. Ale přesto se ptám, kde se fláká?“

„Určitě dělá něco smysluplného,“ řekl Johanson smířlivě. „Já taky myslím, že to není špatnej chlap. Nesmrdí, nikoho nezabil a ve vitríně má plno vyznamenání. Nemusíme ho zrovna milovat, ale dokud nám pomáhá…“

„A pomáhá nám? Domníváte se, že snad už něco smysluplného vykonal?“

„Ale milostivá paní…“ Johanson rozpřáhl ruce. „U dobré myšlenky přece prd záleží na tom, koho napadla.“

Olivieraová se ušklíbla.

„To je životní lež druhé garnitury.“ Pokrčila rameny. „No tak jo. Ať si dělá, co chce. Kdo ví, k čemu je to dobré.“

Sedna

Anawak se postavil na kraj nádrže.

Paluba byla pořád ještě zaplavená. Díval se na Delawareovou a Greywolfa v neoprénových oblecích, jak plavou ve vodě a sundávají delfínům postroje. Halou se rozlehl rámus. Dál vzadu se spouštěla ze stropu jedna z ponorek Deepílight. Roscovitz a Browningová na to dohlíželi od ovládacího pultu. Plochý kosmický trup pomalu klesal, až se dotkl hladiny a jemně se na ni položil. V rozčeřené vodě svítila propusť na dně.

Roscovitz se k němu otočil.

„Vyjíždíte ven?“ zakřičel Anawak.

„Ne.“ Šéf ponorkové sekce ukázal na plavidlo. „Holka má nějakou mouchu. Něco s vertikálním řízením.“

„Je to zlý?“

„Nic moc, ale radši se na to podíváme.“ Roscovitz se zasmál. „Asi chyba v softwaru. Za pár hodin bude zase v pořádku.“

Proud vody ohodil Anawakovi nohy.

„Hej, Leone!“ Delawareová se na něj smála z nádrže. „Co tam tak stojíš? Pojď sem k nám.“

„Dobrej nápad,“ přidal se Greywolf. „Aspoň budeš moct dělat něco smysluplnýho.“

„My děláme fůru smysluplnejch věcí tam nahoře,“ namítl Anawak.

„O tom nepochybuju.“ Greywolf hladil jednoho delfína, který se k němu lísal a vydával štěbetavé zvuky. „Vem si tam jeden oblek.“

„Jenom jsem se na vás chtěl na chvilku podívat.“

„To je od tebe hezký.“ Greywolf plácl delfína a díval se, jak uhání pryč. „No tak jsi nás viděl.“

„Máte něco nového?“

„Vypravujeme druhej oddíl,“ řekla Delawareová. „MK-6 nic mimořádnýho nezaznamenal, když nepočítám to, jak dneska ráno delfíni ohlásili přítomnost kosatek.“

„A to dřív, než je zaznamenala elektronika,“ poznamenal Greywolf pyšně.

„Ano, jejich sonar je.

Anawak schytal další spršku, když tentokrát jeden z delfínů vystřelil z vody jako torpédo, postříkal ho a evidentně se mu to moc líbilo. Kvičel, štěbetal a natahoval čumák z vody.

„Nenamáhej se,“ řekla Delawareová zvířeti, jako by jí mohlo rozumět. „Leon sem k nám nepůjde. Omrzla by mu prdel, protože to není žádnej opravdickej Inuk, ale jenom vejtaha. Nemůže bejt vůbec Inuk, protože jinak by už dávno.

„No vždyť jo!“ Anawak zvedl ruce. „Kde je ten zatracenej oblek?“

Pět minut nato už pomáhal Delawareové a Greywolfovi nasazovat zvířatům druhého oddílu kamery a vysílačky. Najednou si vzpomněl, jak se ho Delawareová ptala, jestli není Makah.

„Jak jsi na to tenkrát vůbec přišla?“ chtěl teď vědět.

Pokrčila rameny. „Ty ses zapíral. Něco indiánskýho v tobě muselo bejt. Na nordickou rasu jsi rozhodně nevypadal. A teď, když už to vím…“ Rozzářila se na něj. „… taky pro tebe něco mám!“

„Ty máš něco pro mě?“

Delawareová přitahovala řemen kolem delfínovy hrudi.

„Narazila jsem na to na internetu. Myslela jsem, že ti to udělá radost. Naučila jsem se to nazpaměť. Chceš vědět, co to je?“

„Ven s tím!“

„Příběh z tvýho světa!“ Chyběly tomu už jen fanfáry.

„Dobrotivé nebe!“

„Nezajímá tě to?“

„Ale jo,“ řekl Greywolf. „Leon se živě zajímá o svou milovanou vlast. Akorát to nepřizná, ani kdyby kvůli tomu měl chcípnout.“ Greywoll připlaval doprovázen dvěma delfíny. Ve vypolstrovaném obleku vypadal jako mořská obluda střední velikosti. „To už se radši nechá považovat za Makaha.“

„Zrovna ty to máš zapotřebí,“ poznamenal Anawak.

„Děcka, nehádejte se!“ Delawareová se položila na záda a nechala se nést. „Já jenom…, věděli jste, kde se vzaly všechny ty velryby, delfíni a tuleni? Chcete si poslechnout pravdivý vysvětlení?“

„Ty nás napínáš jako na mučidlech.“

„Nuže, bylo to strašně dávno, když ještě lidé a zvířata byli jedno. Blízko Arviatu žila jedna dívka.

Anawak poslouchal. Tak tohleto našla! Když vyrůstal, slýchal ten příběh v mnoha různých obměnách, ale potom zmizel spolu s jeho dětstvím.

„Kde je Arviat?“ chtěl vědět Greywolf.

„Arviat je nejjižnější osada v Nunavutu,“ odpověděl Anawak. „Nejmenovala se ta dívka Talilayuk?“

„No ovšem, Talilayuk. Jmenovala se tak,“ pokračovala Delawareová se značnou dávkou patosu. „Měla krásné vlasy a spousta mužů o ni projevovala zájem, ale teprve psí muž získal její srdce. Talilayuk otěhotněla a porodila Inuita a Ne-inuita, všechno dohromady. Až jednoho dne, když byl psí muž na lovu, objevil se v táboře Talilayuk neuvěřitelně krásný muž-buřňák. Připlul v kajaku. Vyzval ji, ať nastoupí k němu do lodi, a jak už to tak bývá, vzplanuli jeden k druhému.“

„Jako vždycky.“ Greywolf prohlížel objektiv na jedné z kamer. „A kdy se na scéně objevily velryby?“

„Jen pomalu., Jednou přišel otec Talilayuk na návštěvu, ale jeho dcera byla pryč a psí muž ji oplakával. Otec pádloval po moři, až se dostal do tábora muže-buřňáka. Už z dálky uviděl před stanem sedět svou dceru a udělal velikou scénu, že se má sebrat a vrátit se domů. Talilayuk poslušně nastoupila do tatínkova člunu a pádlovali nazpátek. Po nějaké době si všimli, jak se moře najednou začalo vlnit. Vlny byly pořád vyšší a náhle vypukla obrovská bouře. Příboj narážel do lodi a stařec se začal bát, že se utopí. To, co se na ně sneslo, byla pomsta muže-buřňáka. Otec si řekl, že se kvůli tomu nechce utopit. A protože už beztak měl na svou dceru dopal, že celou tuhle šlamastyku způsobila, popadl Talilayuk a hodil ji přes palubu. Zoufalá dívka se pevně chytila okraje člunu. Stařec křičel, ať se pustí, ale Talilayuk se držela tím pevněji. Otce se zmocnilo šílenství. Sáhl po sekyře, rozmáchl se a usekl jí první články prstů! Ale sotva useknuté prsty dopadly do vody, co myslíte? Proměnily se v narvaly a nehty v narvalí rohy. Talilayuk se pořád nechtěla pustit, a tak jí stařec usekl ještě střední články prstů, které se proměnily v bílé velryby, běluhy. Ale dívka se stále ještě drží kraje lodi. Uletěly tedy i poslední články prstů, a z těch vznikli tuleni. Ale Talilayuk se nevzdávala. I s pahýly rukou se jí nějak podařilo vyšplhat do člunu, a ten začal nabírat vodu. Starce popadl děs! Udeřil ji pádlem do obličeje a přitom jí vyrazil levé oko. Dívka se konečně pustila a zmizela ve vlnách.“

„Drsný mravy.“

„Ale Talilayuk nezemřela, každopádně ne doopravdy. Proměnila se v bohyni moří Sednu a od té doby vládne mořským tvorům. S jedním okem se prohání vodou, pahýly rukou rozpažené do stran, a má pořád ještě ty krásné vlasy, které si však bohužel nemůže bez rukou učesat. Často proto, když je na moři všechno vzhůru nohama, je to známkou toho, že se Šedna hněvá., Ale kdo by dokázal její vlasy učesat a splést do copu, ten si Sednu udobří a ona mu dovolí, aby mohl lovit mořská zvířata.“

„Když jsem byl malý, za dlouhých zimních nocí se tenhle příběh často vyprávěl, a vždycky trošku jinak,“ řekl Anawak tiše.

„Líbil se ti?“

„Líbil se mi, jak jsi ho vyprávěla ty.“

Delawareová se spokojeně usmívala. Anawaka by zajímalo, co ji přimělo vyhrabat zrovna tuhle legendu o Sedne. Zdálo se mu, že je za tím víc, než že na to jen náhodou narazila na internetu. Musela něco takového hledat. Byl to opravdu dárek pro něj. Důkaz jejího přátelství.

Byl tím dojatý.

„Blbost.“ Greywolf pískl na posledního delfína, který ještě neměl kameru a hydrofon. „Leon je muž vědy. Na toho si s nějakou bohyní moře nepřijdeš.“

„Ach jo, zase ta vaše pitomá klukovská válka,“ vzdychla Delawareová a zavrtěla hlavou.

„Mimoto ten příběh není pravdivý. Chcete vědět, jak to doopravdy všechno vzniklo? Nebyla žádná země. Byl jenom jeden náčelník, který bydlel v chýši pod vodou. Byl to strašnej lenoch, protože nikdy nevstával a pořád jenom ležel zády k ohni, ve kterým hořely nějaký krystaly. Žil tam dole úplně sám a jmenoval se Divotvůrce. Jednou a ním přišel jeho pomocník a zvěstoval mu, že duchové a nadpřirozené bytosti nenašly žádnou zemi, na které by se mohly usadit, a ať Divotvůrce dostojí svému jménu a něco s tím udělá. Ten v odpověď zvedl ze dna dva kameny a podal je pomocníkovi s tím, že je má hodit do vody. Ten učinil, co mu bylo poručeno, a kameny rostly, až vytvořily Queen Charlotte Islands a celou pevninu.“

„Díky,“ ušklíbl se Anawak. „Konečně ryze vědecké vysvětlení.“

„To vyprávění pochází z jednoho ze starých cyklů Haida: Hoyá Káganas, Cesty havrana,“ řekl Greywolf. „Nootkaové mají podobné příběhy. Mnohé se točí kolem moře. Buď z něho vzejdeš, nebo tě moře zničí.“

„Asi bychom jim měli lépe naslouchat,“ pronesla Delawareová. „Pro případ, že se s vědou nehneme z místa.“

„Odkdy ty se zajímáš o mýty?“ divil se Anawak.

„Je to zábava.“

„Ty jsi přece ještě větší empirik než já.“

„No a? Každopádně nám ty mýty říkají dost jasně, jak žít s přírodou v míru. To je přece jedno, jestli jsou pravdivý, nebo ne. Něco si vezmeš a něco vrátíš. V tom je celá pravda.“

Greywolf se ušklíbl a poplácal delfína. „To bysme ty problémy měli zmáknutý, viď, Licio? Musíš jenom trochu víc používat svoje tělo.“

„Jak to myslíš?“

„Náhodou znám pár starých zvyků z Beringová moře. Tam to dělali následovně: než lovci bodli do moře, musel se harpunář vyspat s dcerou kapitána, aby do sebe natáhl vaginální pach. Protože jenom ten přilákal velrybu až k člunu a uklidnil ji, aby se nechala usmrtit.“

„Na tohle můžou přijít opravdu jenom chlapi,“ řekla Delawareová.

„Chlapi, ženský, velryby…“ Greywolf se smál. „Hishuk ish tsawalk, všechno je jedno.“

„Tak jo!“ vykřikla Delawareová. „Potopíme se na dno, najdeme Sednu a učešeme jí vlasy.“

Všechno je jedno, znělo Anawakovi v hlavě.

Akesuk řekl: Jenže tenhle problém nevyřešíte vědecky, hochu. Šaman by ti řekl, že máte co činit s duchy. S duchy, kteří oživují svět a putují v bytostech. Quallunaati začali ničit život. Popudili proti sobě duchy. Bohyni moří Sednu. Ať už jsou ty bytosti kdokoli, nezmůžete nic, když se proti nim pokusíte zakročit. Zničíte je, a zničíte sami sebe. Pochopte je jako nedílnou součást sebe a sdílejte s nimi jeden svět. Boj o nadvládu nelze vyhrát.

Plavali s delfíny, zatímco Roscovitz a Browningová o kus dál opravovali Deepflight, a vyprávěli si staré legendy o duších a bohyních moře. Odráželi se rukama jako pádly, smáli se a postupně, nepozorovaně, se jejich tělesná teplota vytrácela do mořské vody, přestože ta byla temperovaná a měli na sobě ochranné obleky.

Jak mají bohyni moří učesat vlasy?

Dodnes lidé na Sednu jenom házeli jedy a atomový odpad. Jedna ropná havárie za druhou jí vlasy ještě víc slepovala. Lovili její zvěř, aniž by se jí ptali, a mnohá zvířata vyhubili.

Anawak cítil, jak mu v ledové vodě buší srdce. Mrazilo ho. Něco mu říkalo, že tenhle okamžik štěstí nepotrvá dlouho. Smířil se s tolika lidmi a věcmi, získal přátele, cítil se osvobozen od špatně pochopeného bytí.

Přepadlo ho skličující tušení, že něco právě končí. Že už se nikdy takhle spolu nesejdou.

Greywolf kontroloval upevnění postroje na šestém a posledním delfínovi z oddílu a spokojeně pokyvoval hlavou.

„V pořádku,“ řekl. „Vypustíme je ven.“

Vysoce zabezpečená laboratoř

„Jsem to ale kráva blbá! Musela jsem být úplně slepá!“

Olivieraová zírala na obrazovku, na kterou fluorescenční mikroskop přenášel zvětšeninu vzorku. V Nanaimu zkoumala rosol víckrát, respektive to, co z něho zbylo, když tu věc vytáhli z mozků velryb. I ten cár, který Anawakovi zůstal na noži při potápění se pod Barrier Queen, si vzala pod lupu. Ale nikdy by ji nebylo napadlo, že ta rozpadající se substance je spojení jednobuněčných.

To bylo trapné!

Přitom už to mohla dávno vědět. Ale v té hysterii kolem Pfiesterií měli všichni před očima jenom vražedné řasy. Dokonce i Rochemu uniklo, že ta rozpadlá rosolovitá substance vůbec nezmizela, nýbrž po celou tu dobu byla vidět pod mikroskopem v podobě mrtvých nebo umírajících jednobuněčných organismů. Uvnitř humrů a krabů bylo zastoupeno všechno, a všechno se to smíchalo dohromady. Zabijácké řasy, rosol, a mořská voda.

Mořská voda!

Možná by byl i Roche té substanci přišel na kloub, kdyby se aspoň jediná její kapka neskryla v univerzu forem života. Celá staletí bylo kvůli rybám, savcům a korýšům devadesát devět procent života v moři jednoduše přehlíženo. Ve skutečnosti oceány neovládali žraloci, velryby a veliké chobotnice, nýbrž armády mikroskopických mrňousů. V jednom jediném litru povrchové vody vířily desítky miliard virů, miliarda bakterií, pět milionů živočišných prvoků a jeden milion řas, smíchaných pěkně dohromady. Dokonce i vzorky vody z nehostinných, temných hloubek přes šest tisíc metrů vynesly na povrch miliony virů a bakterií. Snažit se v tom hemžení zorientovat by bylo beznadějné. Čím hlouběji do kosmu těch nejmenších věda pronikala, tím byl tento prostor nepřehlednější. Mořská voda? Co to vlastně je? Pohled do moderního fluorescenčního mikroskopu vedl k závěru, že je to spíše řídký gel. Každou kapkou se táhl jako visutý most propletenec vzájemně spojených makromolekul. Mezi svazky transparentních vláken, blan a filmů si nesčetné bakterie našly svůj ekologický koutek. Naměřit dva kilometry rozvinutých molekul DNA, tři sta deset kilometrů proteinů a pět tisíc šest set kilometrů polysacharidů, na to stačil jeden mililitr mořské vody. A někde mezi tím se schovávali členové potenciální formy inteligentního života. Schovávali se tak, že se navenek prezentovali jako všudypřítomní mikrobi. Jakkoli bizarně rosol vypadal, nesestával z žádných exotických živočichů, nýbrž z prachobyčejných hlubokomořských měňavek.

Olivieraová si povzdychla.

Přímo bilo do očí, proč nic nepochopili Roche, ona sama ani lidé, kteří analyzovali vodu ze suchého doku. Nikoho nenapadlo, že měňavky by se mohly spojit do kolektivů, které ovládají kraby a velryby.

„To snad není možný!“ zvolala Olivieraová.

Její slova zněla mimořádně bezmocně. Zůstala bez ohlasu pod kuklou ochranného oděvu. Znovu porovnávala taxonomické rezultáty, ale to nezměnilo nic na tom, co už věděla. Rosol se evidentně skládal ze zástupců jednoho druhu améb. Řečeno vědecky. Z druhu, který se většinou vyskytoval v hloubkách pod tři tisíce metrů, a to ve větším než představitelném množství.

„Blbost!“ sykla Olivieraová. „Děláš si ze mě srandu, ty mrně. Přestrojila ses. Vypadáš jako měňavka. Ale já ti nevěřím, nevěřím ti vůbec nic! Co u všech čertů doopravdy jsi?“

DNA

Když se Johanson vrátil, pustili se společně do izolování jednotlivých buněk rosolu. Nepřetržitě zmrazovali a ohřívali měňavky, dokud jim nepraskly buněčné stěny. Po přidání proteázy se bílkovinné molekuly rozlomily na řetězce aminokyselin. Přimíchali fenol a odstřeďovali vzorky, což byla namáhavá a zdlouhavá procedura. Zbavili roztok zbytků bílkovin a buněčných stěn, vysráželi ho a konečně získali trochu čiré vodovaté tekutiny, klíč k pochopení cizího organismu.

Čistý roztok DNA.

Druhý krok vyžadoval ještě větší trpělivost. Rozšifrovat DNA, k tomu bylo třeba izolovat její části a namnožit je. Genom jako celek není čitelný, protože je příliš komplexní, a tak se vrhli na sekvenční analýzu určitých částí.

Byla to práce pro vraha, a co se týkalo Rubina, ten prý byl nemocný.

„Hajzl jeden,“ láteřila Olivieraová. „Teď by nám opravdu mohl pomoct. Co mu vůbec je?“

„Má migrénu,“ řekl Johanson.

„To má ovšem i potěšitelnou stránku věci. Migréna bolí.“

Olivieraová pipetovala vzorky do sekvenčního přístroje. Než se propočítají, trvá to hodiny. Mezitím nemohli nic dělat, a tak si dali obligátní kyselinovou sprchu a šli se nadýchat čerstvého vzduchu. Olivieraová navrhla dát si pauzu na cigárko na hangárové palubě, dokud bude stroj počítat, ale Johanson měl lepší nápad. Zmizel do své kajuty a vrátil se za pět minut se dvěma sklenkami a láhví bordeaux.

„Pojďte,“ řekl.

„Kde jste to sehnal?“ divila se Olivieraová, zatímco stoupali po rampě.

„Takové věci se neshánějí,“ usmíval se Johanson pod vousy. „Takové věci se musí přibalit s sebou. Já jsem totiž mistr v provádění toho, co je zakázané.“

Olivieraová si zvědavě prohlížela láhev.

„Je dobré? Já tomu totiž ani za mák nerozumím.“

„Château Clinet, ročník 90. Pomerol. Odlehčí vašemu měšci i mysli.“

Johanson vyslídil kovovou bednu u jedné kanceláře mezi žebrovím a zamířil k ní. Posadili se. Široko daleko nebylo človíčka. Proti nim byla otevřená brána na pravobok a skýtala jim výhled na moře. Táhlo se klidně a rovně v šeru polární noci, pod závojem mlhy a mrazu, bez ledových ker. V hangáru byla zima, ale po dlouhých hodinách v zabezpečené laboratoři čerstvý vzduch nutně potřebovali. Johanson otevřel láhev a ťukl svou sklenkou proti její. Jiskřivé cinknutí se neslo do daleka.

„Výborný!“ prohlásila Olivieraová.

„Vzal jsem s sebou pár láhví pro výjimečné příležitosti,“ řekl. „A tohle je výjimečná příležitost.“

„Myslíte, že se těm věcem dostaneme na stopu?“

„Patrně už na ní jsme.“

„Komu? Yrr?“

„No, to je otázka. Co máme v té nádrži? Lze si představit inteligenci, která se skládá z prvoků? Z měňavek?“

„Když se takhle podívám na lidstvo, tak se vždycky ptám, čím se tak mimořádně lišíme od měňavek.“

„Komplexností.“

„A je to přednost?“

„Co myslíte?“

Olivieraová pokrčila rameny. „Co si tak může myslet člověk, který se už léta nezabývá ničím jiným než mikrobiologií. Já nemám žádnou katedru jako vy. Nedohaduju se s rozhněvanými mladými studenty, neoslovuju širokou veřejnost a trpím nedostatkem odstupu od sebe samotné. Jsem laboratorní krysa v lidské podobě. Žijeme ve věku bakterií. Už víc než tři miliardy let si ponechaly nezměněnou podobu. Člověk je jen módní zjev, ale až Slunce vybouchne, pořád ještě zůstane pár mikrobů. Oni jsou ten skutečně úspěšný model planety, a ne my. Nevím, jestli má člověk proti bakteriím nějakou výhodu, ale když teď podáme důkaz, že mikrobi jsou obdařeni inteligencí, tak jsme podle mého soudu už úplně v prdeli.“

Johanson se napil ze své sklenky.

„Ano, to by bylo fatální. Už jenom, jak by to křesťanské církve vysvětlily svým věřícím. Že vrchol Božího stvoření se odehrál v den pátý, a ne až sedmý.“

„Můžu se vás zeptat na něco osobního?“

„Jistě.“

„Jak se s tímhle vším vůbec dokážete srovnat?“

„Dokud mám pár láhví vybraného bordeaux, nevidím žádné potíže, které by stály za řeč.“

„Vy nemáte vůbec nikdy vztek?“

„Na koho?“

„Na ty dole.“

„A dá se takový problém vyřešit vztekem?“

„V žádném případě, o Sokrate!“ Úsměv Olivieraové se zkřivil. „Mě to opravdu zajímá. Tedy, oni vám přece vzali domov.“

„Ano. Jednu jeho část.“

„Musíte ho asi strašně postrádat. Váš dům v Trondheimu.“ Johanson vyprázdnil obsah své sklenice.

„Méně než jsem si myslel,“ řekl po chvíli mlčení. „Jistě, byl to překrásný dům plný nádherných věcí, ale neobsahoval můj život. Člověk žasne, jak snadno se odloučí od své vinotéky a vybrané knihovny. Kromě toho, jakkoli to zní podivuhodně, jsem se od toho včas odpoutal. V den, kdy jsem odlétal na Shetlandy, jsem se nejspíš musel se svým domem rozloučit. Tak nějak, aniž bych si to uvědomoval. Zavřel jsem dveře a odjel, a v mé hlavě se taky něco uzavřelo. Napadlo mě: když teď budeš muset zemřít, co budeš postrádat ze všeho nejvíce?, A nebyl to dům. Ne tenhle.“

„Máte ještě jiný?“

„Ano.“ Johanson se napil. „U jezera ve vnitrozemí. Když tam sedíte na verandě, díváte se na vodu, posloucháte Sibelia nebo Brahmse a popíjíte tady tohle… To je něco úplně jiného. Tohle místo opravdu postrádám.“

„To zní hezky.“

„Víte, proč bych tady tohle všechno chtěl přečkat? Abych se tam mohl vrátit.“ Johanson uchopil láhev a dolil sklenky. „Musela byste tam být a pozorovat noční oblohu, jak se zrcadlí ve vodě. Na to nezapomenete. Celá vaše existence se vstřebá do tohoto jedinečného jiskření. Univerzum je prostupné oběma směry., Je to výjimečná zkušenost, ale každý ji může udělat jenom sám osobně.“

„Byl jste tam ještě někdy po tsunami?“

„Jenom ve vzpomínkách.“

Olivieraová se napila.

„Já zatím měla štěstí,“ řekla. „Nemůžu si stěžovat na žádné ztráty. Přátele a rodinu pořád ještě mám.“ Zarazila se a pak se usmála. „Ale zato nemám žádný dům u jezera.“

„Každý má svůj dům u jezera.“

Zdálo se jí, že Johanson chce ještě něco dodat. Ale místo toho jen zakroužil vínem ve sklence. A tak tu spolu dál seděli, pili bordeaux a dívali se, jak se nad moře snáší mlha.

„Ztratil jsem přítelkyni,“ řekl konečně Johanson.

Olivieraová mlčela.

„Byla trochu komplikovaná. Dělala všechno v poklusu.“ Johanson se usmál. „Je to zvláštní, ale vlastně jsme se doopravdy našli, až když jsme se jeden druhého vzdali. Inu ano. Takový je světa běh.“

„To je mi líto,“ pronesla Olivieraová tiše.

Johanson přikývl. Podíval se na ni a pak přes ni dál. Jeho pohled jako by ztuhl. Olivieraová se zamračila a otočila hlavu.

„Děje se něco?“

„Viděl jsem Rubina.“

„Kde?“

„Tam naproti.“ Johanson ukázal na stěnu hangáru uprostřed lodi. „Tamhle vešel dovnitř.“

„Vešel? Tam není nic, kam by se dalo vejít.“

Na konci haly bylo temné příšeří. Stěna vysoká několik metrů oddělovala hangár od paluby za ním. Olivieraová měla pravdu. Nikde tam nebyly žádné dveře.

„Není to tím vínem?“ zažertovala.

Johanson zavrtěl hlavou. „Mohl bych přísahat, že to byl Rubin. Objevil se a hned zase zmizel.“

„Jste si tím jistý?“

„Velice.“

„A viděl on nás?“

„Těžko. Sedíme tady ve stínu v koutě. To by se musel dívat přímo na nás.“

„Tak se ho jednoduše zeptáme, až se s ním zase potkáme.“

Johanson se dál díval na stěnu. Pak pokrčil rameny.

„Ano. Zeptáme se ho.“

Když se vrátili do laboratoře, měli v sobě půl láhve, ale Olivieraová se necítila ani trochu opilá. Na studeném vzduchu to nějak nepůsobilo. Byla jen skvěle povznesená tím, že učinili fantastický objev.

A ten také učinili.

Přístroj ve vysoce zabezpečené laboratoři mezitím dokončil práci. Výsledky si přečetli na počítači mimo laboratoř. Monitor ukazoval řadu bázových sekvencí. Oči Olivieraové přeskakovaly zleva doprava, jak četla řádky shora dolů.

„To snad není pravda,“ řekla tiše.

„Copak?“ Johanson se jí naklonil přes rameno. Četl spolu s ní. Na čele se mu začaly dělat vrásky. „Jsou každá jiná!

„Ano.“

„To není možné! Identické bytosti mají identickou DNA.“

„Bytosti jednoho druhu, ano.“

„Ale tohle jsou bytosti jednoho druhu.“

„Přirozená míra mutace.

„Na tu zapomeňte!“ Johanson se tvářil nechápavě. „Ta je daleko překročená. Tohle jsou rozdílné bytosti, všechny! Žádná DNA není stejná jako druhá.“

„Každopádně to nejsou normální měňavky.“

„Ne. Na těch není normálního vůbec nic.“

„Co teď?“

Johanson civěl na výsledky.

„Já nevím.“

„Já taky ne.“ Olivieraová si mnula oči. „Já vím jen jedno. Že v té láhvi ještě něco je. A že to teď potřebujeme.“

Johanson

Olivieraová chvíli surfovala po databázích, aby mohla sekvenční analýzu DNA rosolu porovnat s analýzami popsanými jinde. Hned na začátku narazila na svůj vlastní nález ze dne, kdy zkoumali onu hmotu ve velrybí hlavě. Tehdy nezjistili žádné rozdíly v párech bází.

„Měla jsem tenkrát prozkoumat víc buněk,“ láteřila.

Johanson zavrtěl hlavou.

„Patrně byste nebyla na nic narazila.“

„Ale jo!“

„Jak jsme mohli tušit, že se jedná o splynutí prvoků. Nechte to plavat, Sue! To je zbytečné. Myslete dopředu!“

Olivieraová si povzdychla. „Ano, máte pravdu.“

Pak se podívala na hodinky. „Jděte spát. Stačí, když ponocuje jeden.“

„A vy?“

„Já budu pokračovat. Chci vědět, jestli takový chaos v DNA byl už někde popsán.“

„Můžeme si práci rozdělit.“

„V žádném případě.“

„Mně to nic neudělá.“

„Vážně, Sigure! Jděte si lehnout. Potřebujete zůstat krásný, já už ne. Když mi bylo čtyřicet, příroda mi nadělila vrásky a pytle pod očima. U mě už není žádný rozdíl, jestli se uložím svěží nebo unavená. Jděte a vezměte si s sebou zbytek toho vzácného vína, než propij u svou vědeckou objektivitu.“

Johanson nabyl dojmu, že Olivieraová se tou záležitostí chce probojovat sama. Byla nespokojená sama se sebou. Samozřejmě neměla nejmenší důvod něco si vyčítat, ale asi bude lepší nechat ji v klidu.

Vzal láhev a odešel z laboratoře.

Venku zjistil, že není ani trochu unavený. Za polárním kruhem neexistoval čas. Nadvláda světla se roztáhla přes celý den do nekonečné smyčky, přerušované pouze pár hodinami soumraku. Slunce právě přestalo být vidět, skrylo se za obzorem. Při troše dobré vůle se to dalo považovat za noc. Psychologicky vzato to byla nejvhodnější příležitost jít spát.

Ale Johanson na spaní neměl náladu.

Místo toho vyšel po rampě nahoru.

Obrovské rozměry hangárové paluby se ztrácely v kubistickém stínu. Nikde nebylo nikoho vidět. Johanson se podíval na místo, kde otvírali láhev, a našel ve tmě i onu bednu.

Rubin je vidět nemohl.

Ale on jeho viděl!

Johanson neměl na spánek ani pomyšlení. Musel se ještě jednou podívat na tu stěnu.

K jeho zklamání i údivu nepřinesla inspekce žádný výsledek. Několikrát přešel kolem, hmatal po nýtovaných deskách, potrubí a nikách, ale Olivieraová nejspíš měla pravdu. Musel být obětí omylu. Nebylo tam nic, co by připomínalo dveře nebo průchod.

„Ale já se nemýlím,“ řekl si tiše sám pro sebe.

Že by přece jenom šel spát? Pak by se mu to ovšem pořád dál honilo hlavou. Snad by se měl někoho zeptat. Třeba Li nebo Peaka, Buchanana nebo Andersona. Ale co když se opravdu mýlil?

To by pak bylo trapné.

Jsi badatel, řekl si vzpurně. Tak bádej!

Beze spěchu se vrátil k zádové části hangáru, posadil se na bednu, která jemu i Olivieraové posloužila jako provizorní bar, a čekal. Nebylo to špatné místo. I kdyby nakonec dospěl k závěru, že kolegové sužovaní migrénou neprocházejí zdí, dalo se tu chvíli vydržet a dívat se na moře.

Napil se přímo z láhve.

Bordeaux ho zahřálo. Jeho oční víčka začala těžknout. Každou minutou byla o jeden gram těžší, až už je sotva udržel otevřená. Opravdu byl unavený, ale Johanson patřil k lidem, kteří odmítají odevzdat své tělo pod vládu přírody. A ve chvíli, když už v láhvi nic nezbylo, konečně usnul a jeho duch se přenesl na zamlžené Grónské moře.

Vyděsil ho tichý, kovový zvuk.

Napřed nevěděl, kde je. Pak bolestně pocítil ocelovou stěnu v zádech. Vzpamatoval se a podíval se na stěnu naproti.

Jedna její část byla otevřená.

Jako omámený slezl z bedny. Tam naproti se otvírala brána, možná tři krát čtyři metry. Osvětlená vynikala vedle tmavé oceli.

Johanson se podíval na prázdnou láhev a na bednu.

Zdálo se mu to?

Pomalu přicházel k jasnému čtverci. Když se přiblížil, uviděl, že je vyústěním chodby s holými stěnami. Zářivky vydávaly studené světlo. Po pár metrech chodba končila ve stěně a lomila se do strany.

Johanson pátravě hleděl dovnitř a naslouchal.

Zevnitř bylo slyšet hlasy a hluk. Nevědomky ustoupil krok nazpět. Uvažoval, jestli by nebylo lepší co nejrychleji odtud zase zmizet. Přece jenom se nacházel na válečné lodi. A nějakou funkci tahle zóna mít musela. Takovou, která se nevěší na nos civilistům.

Pak si vzpomněl na Rubina.

Ne! Kdyby se teď dal na útěk, musel by pak o tom pořád přemýšlet.

Rubin tady byl!

Johanson šel dál.

14. srpna

Heerema, u La Palmy, Kanárské ostrovy

Bohrmann se pokoušel užívat si hezkého počasí, ale nešlo to. Ne s miliony červů čtyři sta metrů pod sebou a s neskutečnými miliardami bakterií, které si za nebezpečně krátkou dobu vyrazily cestičky v jemných hydrátových žilkách vulkanického kužele La Palmy.

Heerema byla napůl ponořená plovoucí plošina velikosti několika fotbalových hřišť. Obdélníková paluba stála na šesti vyztužených pilířích, které vyrůstaly z masivních pontonů. Na souši ten plovoucí ostrov vypadal jako předimenzovaný, nemotorný katamarán. Nyní byly pontony částečně zaplaveny a pod vodou nebyly vidět. Nad vlnami vyčnívaly jenom části šesti nosných sloupů. S ponorem dvacet jedna metrů a výtlakem přes sto tisíc tun se poloha plošiny zdála být maximálně bezpečná. Poloponory obvykle odolávaly i prudké bouři a jenom se mírně houpaly. Ale především byly obratné a poměrně rychlé. Se dvěma turbovrtulovými motory dosahovala Heerema cestovní rychlosti sedmi uzlů, kterou se během minulých týdnů přemístila z Namibie k La Palmě.

Na zádi stála dvoupatrová budova, v níž byly ubikace pro posádku, jídelna s kuchyní, můstek a velín. Na předku plošiny se tyčily do výšky dva obrovské jeřáby. Každý z nich unesl tři tisíce tun. Přes pravý jeřáb se spouštěl do vody nasávací nástavec, druhý paralelně spouštěl samostatnou jednotku s integrovanými kamerami. Čtyři lidé ve vysoko postavených kabinách pro obsluhu byli plně soustředěni na to, aby koordinovaně spouštěli sosák a světelný ostrov.

„Gärraad!“

Frost k němu přibíhal od jednoho z jeřábů. Bohrmann mu nabídl, aby ho pro jednoduchost oslovoval Gerde, ale Frost trval na korektní podobě Bohrmannova křestního jména, které teď hulákal s širokou texaskou výslovností. Společně vešli do velína v budově na zádi. Byli zde lidé z Frostova týmu a technici od De-Beers, mezi nimi i Jan van Maarten. Technické vedení dokázalo v šibeničním termínu slíbený zázrak. První podmořský vysavač červů byl připraven ke spuštění.

„Bezva, lidičky,“ halasil Frost, zatímco se oba postavili za techniky. „Pán s námi. Když se tohle povede, zopakujeme to na Havaji. Včera jeden robot objevil na jihovýchodním boku spoustu červů. Pak se přerušilo spojení. Taky další vulkanické ostrovy jsou cíleně atakovány. Ale my zlu nedáme šanci! Všechno to tímhle vysavačem vyčistíme. Vyčistíme svět od toho neřádstva!“

„Skvělá myšlenka,“ reagoval Bohrmann tiše. „Tady máme hezky přehledné místo. Chceš s touhle konstrukcí vyčistit celý americký kontinentální svah?“

„Blbost!“ Frost se na něj užasle podíval. „To jsem říkal jenom kvůli motivaci.“

Bohrmann zvedl obočí a soustředil svůj pohled na monitor. Doufal, že ta věc bude vůbec fungovat. I když tam dole odklidí všechny červy, pořád ještě byla otázka, kolik bakteriových konsorcií se už dostalo do ledu. V skrytu duše ho mučila otázka, jestli není pozdě na to, aby se zhroucení Cumbre Vieja zabránilo. V noci se mu zdávalo o gigantickém vodním dómu, který sahal až do mraků a hnal se přes oceán, a pokaždé se probudil celý zpocený. Přesto se Bohrmann snažil být optimistou. Podaří se to. Nakonec snad ti lidé na palubě Independence dokážou přimět neznámou moc uzavřít příměří. Když byli yrr schopni zničit celý svah, jistě ho taky budou umět opravit.

Frost mezitím pronášel další plamenný projev proti všem nepřátelům lidstva a do nebe vychvaloval tým De-Beers. Potom dal znamení, aby spustili nasávadlo a světelný ostrov.

Světelný ostrov byl gigantické těleso poskládané z mnoha širokoúhlých reflektorů. V momentě, kdy visel nad vlnami na výložníku jeřábu, to byl desetimetrový kompakt tyčí a vzpěr, zaplněných svítidly a objektivy kamer. Teď zmizel v moři a s Heeremou byl spojen skleněnými vlákny. Po deseti minutách se Frost podíval na údaje hloubkoměru a řekl: „Stop.“

Van Maarten předal povel pilotovi.

„Rozložit,“ dodal. „Napřed jen napůl. Když na nic nenarazíme, tak komplet.“

V hloubce čtyř set metrů se udala elegantní proměna. Kompakt se rozložil v důmyslnou konstrukci. Když tyčoví nenarazilo na odpor, ostrov se rozkládal dál, až visel v hloubce jako rampa o délce poloviny fotbalového hřiště.

„Připraveno ke startu,“ hlásil pilot.

Frost se podíval na přístroje. „Musíme být těsně u stěny.“

„Světla a kamery,“ nařídil van Maarten.

Na konstrukci se rozsvěcely spousty silných halogenových lamp. Současně se rozběhly kamery a přenášely na monitory temné panorama. Na obrazu se proháněl plankton.

„Blíž,“ řekl van Maarten.

Osvětlovací rampa pomalu vyrazila dopředu, poháněna výkyvnými vrtulemi. Po několika minutách se ze tmy vynořila zubatá struktura. V bližším pohledu se proměnila v černou, bizarně tvarovanou lávovou stěnu.

„Dolů.“

Ostrov klesal dál. Pilot ho navigoval s maximální opatrností, dokud sonar neohlásil terasovitý výběžek. Najednou se na dosah objevila široká hrana. Její povrch byl plný mrskajících se těl. Bohrmann se díval na osm monitorů a cítil, jak se jeho odvaha ztrácí. Tohle byl návrat noční můry, kterou trpěl od kolapsu norského kontinentálního svahu. Jestli to vypadalo všude jako na těchto čtyřiceti metrech, které světelný park vytrhl z temnoty, tak to můžou rovnou zabalit.

„Zasraný mrňaví červi,“ zavrčel Frost. Přišli jsme pozdě, pomyslel si Bohrmann.

Ihned se za svůj strach zastyděl. Tím přece nebylo řečeno, že červi už složili všechen náklad bakterií a jestli jich vůbec bylo dost. Kromě toho zde byl ještě onen záhadný faktor, který teprve spustil sesuv. Nebylo ještě pozdě. Jenom si budou muset strašně pospíšit.

„No skvěle,“ řekl Frost. „Nakloníme ostrov o pětačtyřicet stupňů a trochu ho nadzvedneme, abychom měli lepší přehled. A pak dolů s tou násoskou. Doufám, že je pořádně při chuti.“

Plně rozvinutý dosáhl sací nástavec do hloubky půl kilometru. Byla to segmentovaná obluda v kaučukové izolaci o průměru tří metrů, zakončená jícnovitou tlamou. Kolem tlamy byly reflektory, dvě kamery a několik výkyvných vrtulí. Konec nástavce byl dálkově navigovatelný nahoru a dolů, doleva a doprava, dopředu a dozadu. Na pilotově stanovišti se sbíhaly záběry z kamer světelného ostrova i sacího nástavce a přinášely obraz panoramatu i detailů. Kromě dobré viditelnosti vyžadovala práce s joystickem cit ve špičkách prstů a druhého pilota, který dával pozor, aby kormidelník nic nepřehlédl.

Nástavec se delší dobu propadal neproniknutelnou tmou. Reflektory byly zatím vypnuté. Konečně se objevil v dosahu světelného ostrova. Napřed vypadal jako stín v černi hlubokého moře, potom nabyly jeho kontury jasnějšího tvaru. Propracovával se ke svažité terase. Sací nástavec byl tak veliký, že Bohrmannovi připomínal vesmírnou stanici. Hadice dál klesala a blížila se k hemžícím se červům, až zaplnili celé monitory. Každé štětinaté tělo bylo vidět jasně a do všech podrobností. Vlnili se a měli vysunuté čelisti ozbrojené háky.

Ve velínu bylo naprosté ticho.

„Fantazie,“ zašeptal van Maarten.

„Uklizečka se přece nenechá fascinovat prachem na nábytku.“ Frost vztekle zavrtěl hlavou. „Nakopněte konečně ten vysavač a vyčistěte to od tý chamradi!“

Sací nástavec byla přesněji řečeno sací pumpa, která vytvářela podtlak, a tím se všechno, co se dostalo před její jícen, vcuclo dovnitř. Když se dali do práce, nedělo se vůbec nic. Pumpa zjevně potřebovala nějaký čas, než se rozběhne. Bohrmann aspoň doufal, že to tak je. Červi klidně prováděli svou podvratnou činnost dál, aniž by se jim něco stalo. Velínem se už pomalu šířilo zklamání. I když nikdo nic neříkal, dalo se nahmatat. Bohrmann hleděl upřeně na oba monitory a cítil, jak se k němu vrací beznaděj.

V čem to vězelo? Byla konstrukce moc dlouhá? Pumpa příliš slabá? Jak tak dumal, na monitorech se odehrála změna. Červy začalo něco škubat. Jejich zadky se zvedaly, čněly kolmo vzhůru, třásly se… Najednou červi vyletěli proti kamerám a minuli je. „Funguje to!“ Bohrmann sevřel pěsti. Zcela v rozporu se svými zvyklostmi začal křičet. Nejraději by byl tančil po místnosti a dělal veletoč. „Aleluja!“ přikyvoval divoce Frost. „To je zázračná hračka! Ó Pane, dej ať zbavíme svět zlého! A sraček taky!“ Strhl si z hlavy baseballovou čepici, projel si prsty vlasy a zase si čapku nasadil. „Tímhle je vyřídíme!“

Červů se hrnulo čím dál víc. Hubice je nasávala s takovou razancí, že na obrazovkách bylo brzy vidět jenom rozmazané mihotání. Také kamery světelného ostrova jasně ukazovaly, co se odehrávalo pod sacím nástavcem. Sedimenty byly nasávány spolu a vířily nahoru.

„Dál doleva,“ řekl Bohrmann. „Nebo doprava. To je fuk, jenom pokračujte!

Budeme pokračovat ze strany na stranu,“ navrhl van Maarten. „Z jednoho konce nasvícené zóny na druhý. Jakmile vyčistíme viditelnou oblast, popojedeme s ostrovem a s hubicí o dalších čtyřicet metrů.“

„Výborně! Udělejte to.“

Vysavač se dal na cestu a nepřetržitě pohlcoval těla červů. Tam, kde řádil, byla voda zkalená tak, že nebylo vidět podklad.

„Úspěchy uvidíme, teprve až se ta břečka usadí,“ usoudil van Maarten. Byla na něm znát obrovská úleva. Konečně povolilo napětí předchozích týdnů a on se téměř rozmařile svezl do křesla. „Myslím, že budeme všichni mimořádně spokojení.“

Independence, Grónské moře

Bammm!

Trondheimské zvony v neděli dopoledne. Kostelní věž v Kirkegatě. Zalitá sluncem se tyčí proti nebi. Malá, sebevědomá věž vrhá stín na okrový lomenicový domek s bílým venkovním schodištěm.

Bim bam, je boží den! Vstávat!

Polštář přes hlavu. Co má kostel komu co nařizovat, kdy má vstávat. Zatracenej kostel! Že by toho s kolegy a studenty tolik vypil? Už to tak asi bude.

Bammm!

„Je osm hodin.“

Lodní rozhlas.

Není žádná Kirkegata vytržená z času, žádný sebevědomý malý kostel, žádný okrově natřený dům. V lebce mu neduní trondheimské zvony, ale strašná bolest hlavy.

Co se stalo?

Johanson otevřel oči a uviděl se ve zmuchlaném povlečení v cizí posteli. Kolem byly další postele, a všechny prázdné. Byl to veliký prostor plný aparatur, bez oken a působil sterilně. Nemocniční pokoj.

Co proboha dělal v nemocničním pokoji?

Zvedl hlavu a nechal ji zase spadnout na polštář. Oči se mu zavřely samy od sebe. Všechno radši, jenom ne to dunění v hlavě. A taky mu bylo šoufl.

„Je devět hodin.“

Johanson se posadil.

Byl ve stejném pokoji jako předtím. Mezitím se mu však udělalo podstatně lépe. Nevolnost zmizela, svíravá bolest hlavy ustoupila tupému, ale snesitelnému tlaku.

Jenom pořád nevěděl, jak se sem dostal.

Podíval se na sebe. Košile, kalhoty, ponožky, všechno, co měl na sobě včera večer. Jeho péřová bunda a svetr ležely na posteli vedle, před ní stály boty, hezky srovnané.

Natáhl nohy přes kraj postele.

Okamžitě se otevřely dveře a vešel Sid Angeli, šéf lékařské péče. Angeli byl malý Ital s věnečkem vlasů a ostrými vráskami v koutcích úst, kterého už jeho funkce na prázdné lodi určitě nudila. To se teď však evidentně změnilo k lepšímu. „Jak se cítíte?“ Angeli naklonil hlavu na stranu. „Všechno v pořádku?“

„Nevím.“ Johanson si sáhl na šíji a prudce sebou trhl.

„Ještě to bude chvíli bolet,“ řekl Angeli. „Z toho si nic nedělejte. Mohl jste dopadnout hůř.“

„Co se vlastně stalo?“

„Vy si nevzpomínáte?“

Johanson přemýšlel, ale s myšlením se mu vracela bolest. „Myslím, že bych snesl dva aspiriny,“ zasténal.

„Vy nevíte, co se přihodilo?“

„Nemám tušení.“

Angeli k němu přistoupil blíž a zkoumavě mu hleděl do tváře. „Nuže. Dnes v noci vás našli na hangárové palubě. Musel jste uklouznout. Ještě štěstí, že všechno sledujeme videokamerami, jinak byste tam teď ještě pořád ležel. Patrně jste dopadl šíjí a záhlavím na podlahové výztuže.“

„Na hangárové palubě?“

„Ano. Vy si na nic nevzpomínáte?“

Samozřejmě že byl na hangárové palubě. S Olivieraovou. A pak ještě jednou, sám. Vzpomínal si, že se tam vrátil, ale už ne proč. A už vůbec ne na to, co se pak stalo.

„Mohlo to s vámi dopadnout špatně,“ řekl Angeli. „Vy jste… ehm… Nepil jste náhodou něco?“

„Pil?“

„Ptám se kvůli té prázdné láhvi. Ležela tam prázdná láhev. Slečna Olivieraová říkala, že jste tam spolu něco vypili.“ Angeli zkřížil prsty. „Nevykládejte si to ve zlém, doktore, to není vůbec nic špatného. Ale na letadlové lodi jsou nebezpečná místa. Je tam tma a mokro. Můžete do něčeho narazit nebo spadnout do moře. Lepší je nechodit na palubu sám, zvlášť když člověk něco… ehm…“

„… když něco vypil,“ dokončil Johanson. Postavil se na nohy. Pocítil závrať v hlavě. Angeli přispěchal a přidržel ho za loket.

„Děkuji, to půjde.“ Johanson ho setřásl. „Kde to vůbec jsem?“

„Na marodce. Budete v pořádku?“

„Když mi dáte ten aspirin…“

Angeli přešel k bíle lakované zásuvkové skříni a vyndal odtud krabičku s tabletami proti bolestem.

„Tu máte. Je to jen velká boule. Brzy vám bude líp.“

„Prima. Děkuji vám.“

„Cítíte se opravdu dobře?“

„Ano.“

„A nevzpomínáte si na nic?“

„Ne, k čertu už!“

„Va bene.“ Angeli nasadil široký úsměv. „Začněte den pomalu, doktore. A kdyby něco, neostýchejte se hned přijít.“

Vlajková konferenční místnost

„Hypervariabilní pásma? Nerozumím ani slovo.“

Vanderbilt se pokoušel držet krok. Olivieraová si uvědomovala nebezpečí, že je to nad síly posluchačů. Peak se zmateně rozhlížel. Li nedávala nic znát, ale bylo třeba se obávat, že přednáška značně přesahuje i její znalosti genetiky.

Johanson mezi nimi seděl jako duch. Přišel pozdě stejně jako Rubin, který něco rozpačitě mumlal, když si sedal, a omlouval se za svůj výpadek. Johansonovy oči těkaly. Ohlížel se, jako by se musel každých pár minut ujišťovat, že osoby kolem něho jsou skutečné, a ne pouhé přeludy. Olivieraová si předsevzala, že si s ním po mítinku promluví.

„Vysvětlím to na příkladu normální lidské buňky,“ řekla. „Ta v zásadě není nic jiného než pytel informací obalený membránou. Její jádro obsahuje chromozomy, celek všech genů. Ty dohromady tvoří genom neboli DNA, tyto spirálovité dvojité helixy, jak už víte. Vulgárně řečeno, náš stavební plán. Čím je organismus vyspělejší, tím je tento stavební plán diferencovanější. Pomocí analýzy DNA můžete usvědčit vraha nebo si udělat jasno v příbuzenských vztazích, ale všeobecně je tento plán u všech lidí stejný: obsahuje chodidla, nohy, trup, ruce, paže a tak dále. To znamená, že analýza individuální DNA nám vypovídá o dvou věcech. Všeobecně: toto je člověk. Individuálně: o kterou osobu se jedná.“

Spatřila zájem a pochopení ve tvářích publika. Určitě to byl dobrý nápad, začít exkurzem do základů genetiky.

„Samozřejmě že jsou dva lidé individuálně odlišnější než dva prvoci téhož kmene. Moje DNA vykazuje statisticky asi milion drobných rozdílů mezi mnou a kteroukoli osobou v této místnosti. Všech dvanáct set bázových párů odlišuje lidské bytosti jednu od druhé. A naopak, když budete zkoumat buňky jedné a též osoby, najdete v nich jen minimální rozdíly, pouhé biochemické odchylky v DNA, které vznikly mutací. Úměrně tomu mohou být rozdílné výsledky, když budete analyzovat jednu moji buňku řekněme z levé ruky a druhou z jater. Přesto vám každá z nich jednoznačně řekne: tohle je Sue Olivieraová.“ Udělala přestávku. „U jednobuněčných takové otázky nestojí. Prvok je pouze jedna jediná buňka. Ta tvoří celého živočicha. Existuje tedy jenom jeden jediný genom, a protože se prvoci množí dělením namísto pářením, nedochází k žádnému promíchání chromozomů tatínka a maminky. Živočich duplikuje sám sebe včetně veškerých genetických informací. A to je všechno.“

„To tedy znamená, že u jednobuněčných, když známe jednu DNA, známe je všechny,“ řekl Peak, jako by balancoval na laně.

„Ano.“ Olivieraová se na něj usmála. „Bylo by to jen přirozené. Populace jednobuněčných se vyznačuje identickými genomy. Když vypustíme ze zřetele nepatrnou míru mutace, je DNA všech jednotlivců stejná.“

Všimla si, jak sebou Rubin vrtí na židli, začal otvírat ústa a zase je sklapl. Za normálních okolností by se nejpozději v tomhle okamžiku zmocnil další části přednášky. Jak hloupé, pomyslela si Olivieraová s uspokojením, žes musel ležet v posteli s migrénou. Pro změnu jednou nevíš ty, co víme my. Budeš muset držet zobák a poslouchat.

„Ale právě tady začíná problém,“ pokračovala. „Buňky rosolu vypadají na první pohled stejně. Jsou to měňavky, jaké nacházíme v hloubkách. Není na nich nic exotického. Abychom popsali celou DNA, museli bychom vícero počítačů nechat pracovat dva roky. Omezíme se proto na dva namátkové vzorky. Izolovali jsme malé úseky DNA a obdrželi jsme části genetického kódu, řečeno odborným termínem takzvané amplikony. Každý amplikon nám ukazuje jednu řadu párů bází, genetický slovníček. Když analyzujeme amplikony stejných úseků DNA různých jednotlivců, získáme zajímavé informace. Amplikony několika prvoků téže populace nám dají zhruba tento obrazec.“ Zvedla do výšky výtisk, který zvětšila pro potřeby mítinku.

AI: AATGCCAATTCCATAGGATTAAA A2: AATGCCAATTCCATAGGATTAAA A3: AATGCCAATTCCATAGGATTAAA A4: AATGCCAATTCCATAGGATTAAA

„Tady vidíte, že analyzované sekvence jsou po celé délce identické. Čtyři identičtí prvoci.“ Odložila papír stranou a ukázala další. „Místo toho jsme získali toto:“

A1: AATGCCA CGATGCTACCTG AAATCGA A2: AATGCCA ATTCCATAGGATT AAATCGA A3: AATGCCA GGAAATTACCCG AAATCGA A4: AATGCCA TTTGGAAVAAAT AAATCGA

„To jsou sledy bází amplikonů čtyř exemplářů našeho rosolu. DNA je identická, až na malá, hypervariabilní pásma, ve kterých je všechno zpřeházené. Nemají nic společného. Zkoumali jsme desítky buněk. Některé se uvnitř hypervariabilních zón liší jen nepatrně, jiné jsou naprosto rozdílné. Nelze to vysvětlit přirozenou mutací. Jinak řečeno: toto není náhoda.“

„Třeba jsou to různé druhy,“ řekl Anawak.

„Ne. Je to s konečnou platností jeden a týž druh. A zrovna tak je dáno, že genetický kód každého živočicha nemůže být za jeho života změněn. Stavební plán přijde vždy jako první. Teprve pak se může začít stavět, a když je stavba hotová, odpovídá vždy zcela tomuto plánu, a ničemu jinému.“

Dlouho nikdo nic neříkal.

.Ale když jsou tyto buňky přesto rozdílné,“ řekl Anawak, „musely najít nějakou cestu, jak změnit DNApoté, co se rozdělily.“

„Ale za jakým účelem?“ zeptala se Delawareová.

„Lidi,“ řekl Vanderbilt.

„Lidi?“

„Copak jste všichni slepí? Příroda nic takovýho nedělá, říká doktorka Olivieraová a od doktora Johansona taky neslyším žádnou námitku. Takže kdo je natolik chytrej, aby tohle vymyslel? Ta věc je biologická zbraň. Něco takovýho dokáže udělat jenom člověk.“

„Námitka,“ ozval se Johanson. Prohrábl si vlasy. „Tohle nedává smysl, Jacku. Předností biologických zbraní je, že potřebují jenom základní recept. Zbytek je reprodukce…“

„Takže výhodou je taky, když viry mutujou. Nebo ne? Virus HIV mutuje jako na běžícím pásu. Pokaždé, když si myslíme, že už jsme se mu dostali na kobylku, tak se zase změní.“

„To je něco jiného. Tady máme superorganismus, a ne virovou infekci. Musí existovat nějaký jiný důvod, proč jsou rozdílní. Po rozdělení se něco děje s jejich DNA. Jsou nakódováni jinak, odlišně. Co na tom záleží, kdo je za to odpovědný. Musíme vypátrat, jaký to má smysl“

„Má to ten smysl, aby nás to všechny zabilo!“ prohlásil Vanderbilt podrážděně. „Celej ten šmejd je tu proto, aby zničil svobodný svět.“

„Výborně,“ zavrčel Johanson. „No tak to zastřelte! Máme se podívat, jestli to nejsou muslimské buňky? Třeba je jejich DNA islámsky fundamentalistická. To by vaší věci dodalo legitimitu.“

Vanderbilt jenom zíral.

„Na čí straně vlastně stojíte?“

„Na straně pochopení.“

„A chápete taky, proč jste včera v noci spadl na hlavu?“ Vanderbilt se samolibě zašklebil. „Protože jste vyzunkl láhev bordeaux, to je jasný. Jak se vede, doktore? Nebolí vás hlava? Proč taky někdy nemůžete chvíli držet ústa?“

„Abyste vy neměl tak často příležitost otvírat ta svoje.“

Vanderbilt se ztěžka nadechl. Potil se. Li na něj koutkem oka vrhla posměšný pohled a naklonila se dopředu.

„Říkáte, že se jedná o rozdílná kódování, správně?“

„Správně,“ potvrdila Olivieraová.

„Já nejsem vědec. Ale nebylo by myslitelné, že kódování plní stejný účel jako kódy u člověka? Například kódy v případě války?“

„Ano,“ přikývla Olivieraová. „To je myslitelné.“

„Kódy, aby se navzájem poznali.“

Weaverová něco načmárala na papír a přisunula ho Anawakovi. Ten si to přečetl, lehce přikývl a odložil papír stranou.

„Za jakým účelem by se měli poznávat?“ zeptal se Rubin. „A proč zrovna takhle složitě?“

„Já myslím, že se to nabízí samo,“ řekla Croweová.

Chvilku bylo slyšet jenom šustění celofánu, jak ho strhávala z krabičky cigaret.

„A co tedy myslíte?“ zeptala se Li.

„Myslím, že to slouží komunikaci,“ odpověděla Croweová. „Ty buňky spolu komunikují. Je to forma udržování kontaktu.“

„Vy myslíte, že ta věc…“ Greywolf jenom zíral.

Croweová si podržela zapalovač u konce cigarety, natáhla a vyfoukla kouř.

„Vyměňují si informace. Ano.“

Rampa

„Co se to přihodilo v noci?“ zeptala se Olivieraová, když scházeli dolů do laboratoře.

Johanson pokrčil rameny. „Nemám nejmenší tušení.“

„A jak je vám teď?“

„Je to zvláštní. Bolest hlavy povoluje, ale v paměti mám díru velikou jako hangárová paluba.“

„To je ale pitomá náhoda, co?“ Rubin se otočil v chůzi a vycenil zuby. „Najednou nás bolí hlava oba. Oba dva! Panebože, já byl tak mimo, že jsem se ani nemohl odhlásit. Musím se vážně omluvit, ale když to jednou přijde… Bác ho! Šmytec!“

Olivieraová si Rubina okamžik prohlížela s nedefinovatelným výrazem ve tváři.

„Migréna?“

„Příšerná! Přijde a zase odejde. Nemívám to často, ale když, tak už je na všechno pozdě. Tady pomůže jenom něco do sebe kopnout a zhasnout světlo.“

„To jste spal nepřetržitě až do dneška do rána?“

„Jasně.“ Rubin se zatvářil provinile. „Je mi to líto. Ale člověk nad sebou ztratí kontrolu, vážně. Jinak bych se přece býval ukázal.“

„A neukázal jste se?“

Bylo legrační, jak postavila otázku. Rubin se zmateně usmíval.

„Ne.“

„Určitě ne?“

„To bych o tom přece musel vědět.“

V Johansonově hlavě něco cvaklo. Jako v pokaženém diaprojektoru. Podavač se pokusí zasunout obrázek a ten ujede.

Proč se Olivieraová takhle ptala?

Zastavili se před laboratoří a Rubin zadal číselný kód. Dveře se odsunuly. Když vcházeli a rozsvěceli, Olivieraová řekla tiše Johansonovi: „Co je to s vámi? Byl jste přece pevně přesvědčen, že jste ho včera v noci viděl.“

Johanson na ni vytřeštil oči. „Cože jsem byl?“

„Když jsme tam seděli na bedně, pili víno a čekali, až sekvenční přístroj dokončí svou práci,“ zašeptala Olivieraová. „Říkal jste, že jste ho viděl.“

Cvak. Podavač se pokusil zasunout obrázek. Cvak.

Johanson měl hlavu jakoby naplněnou vatou. Pili víno, na to si vzpomíná. Povídali si. A potom… co viděl?

Cvak.

Olivieraová povytáhla obočí.

„Človíčku,“ řekla, když vcházeli. „Vás to ale sebralo.“

Neuronový computer

Seděli v JIC před počítačem Weaverové.

„Dávej pozor,“ vysvětlovala. „Ta věc s kódováním nám dává úplně nový záchytný bod.“

Anawak přikývl. „Buňky nejsou všechny stejné. Znamená to, že nejsou jako neurony.“

„A není to ani způsobem, jak jsou spojeny. Když jejich DNA vykazuje kódované sekvence, je možné, že právě v tom je klíč k jejich spojování.“

„Ne. Spojení musí nastat něčím jiným. Něčím, co působí na dálku.“

„Včera jsme skončili u pachu.“

„Dobře,“ řekl Anawak. „Zkus to. Naprogramuj je tak, že vytvářejí pach, který jim signalizuje, spojte se!“

Weaverová se zamyslela. Pak zavolala palubním telefonem do laboratoře. „Sigur? Ahoj! Sedíme tady u simulace. Nemáte nějakej nápad, jak se ty buňky navzájem spojujou?“ Chvilku poslouchala. „Přesně., Zkusíme to., Dej mi vědět.“

„Co říkal?“ vyzvídal Anawak.

„Zkoušejí fázový test. Chtějí rosol přimět, aby se rozložil a zase spojil.“

„Takže si taky myslí, že buňky vydávají pach?“

„Ano.“ Weaverová se zachmuřila. „Teď je problém, kterou buňkou začít. A proč? Když dochází k řetězové reakci, něco ji musí spustit.“

„Genetický program.“ Anawak přikývl. „Spojování můžou rozjet pouze určité buňky.“

„Jedna část mozku, která umí víc než ostatní části…“ uvažovala Weaverová. „To je dobrý. Ale stejně to nestačí.“

„Počkej! Možná jsme pořád ještě na špatný stopě. Mám tím na mysli, že stále vycházíme z toho, že ty buňky dohromady tvoří nějaký veliký mozek.“

„Já jsem přesvědčená, že ano.“

„Já taky. Jen mě právě napadlo, že…“

„Co?“

Anawak horečnatě přemýšlel.

„Taky ti připadá divný, že se od sebe odlišujou? Mě napadá jenom jeden důvod pro tohle kódování. Někdo jim programuje DNA, aby mohli přebírat specifické úkoly. Ale jestli je to pravda, pak je každá tahle buňka sama o sobě jeden malý mozek.“ Přemýšlel dál. To by bylo fantastické! A neměl nejmenší tušení, jak by to mohlo fungovat. „To by znamenalo, že DNA každé buňky je mozek.“

„DNA, která umí myslet?“

„Tak nějak.“

„Potom by taky měla být schopná se učit.“ Podívala se na něj. Ve tváři se jí zračila pochybnost. „Já jsem ochotná věřit ledasčemu, ale tomuhle?“

Měla pravdu. Bylo to scestné. To by došli k úplně nové biochemii. K něčemu, co neexistuje.

Ale kdyby to přece jenom fungovalo…

„Tak znovu, jak se učí neuronový computer?“ zeptal se.

„Neustále komplexnějším, současným počítáním. Se zkušeností narůstá počet alternativ jednání.“

„A jak to všechno nezapomene?“

„Ukládá si to.“

„K tomu musí mít každá jednotka paměťové místo. Propojením paměťových míst do sítě vzniká umělé myšlení.“

„Kam tím míříš?“

Anawak jí to vysvětlil. Poslouchala ho, tu a tam zavrtěla hlavou a nechala si to vysvětlit ještě jednou.

„Ty tady přepisuješ biologii, jestli k tomu můžu něco podotknout.“

„Přepisuju. Ale mohla bys to i tak naprogramovat, aby to fungovalo na podobný způsob?“

„Panebože!“

„Jenom v malým.“

„I v malým je to pořád ještě moc velký. Člověče, Leone! Ty teda máš ujetou teorii. Ale dobře., Dobře, udělám to!“

Protáhla si dohněda opálené ruce. V podpaží se jí leskly zlatavé chloupky. Pod tričkem se jí rýsovaly svaly. Anawak si znovu uvědomil, jak moc se mu tahle ramenatá, vypracovaná holka líbí.

V týž okamžik se podívala ona na něj.

„Ale bude tě to něco stát,“ řekla výhružně.

„Tak to vyklop!“

„Ramena a záda. Relaxační masáž.“ Pousmála se. „A sice avanti Zatímco budu programovat.“

Anawak byl ohromen. Bez zábran a sama od sebe. Ať už jeho teorie dávala smysl nebo ne, rozhodně se vyplatilo, že ji pronesl.

Rubin

Na oběd šli společně nahoru do důstojnické jídelny. Johansonův stav se viditelně zlepšil a krom toho si báječně rozuměl s Olivieraovou.

Oba z toho nebyli nikterak smutní, když jim Rubin vysvětlil, že po záchvatu migrény nemá hlad.

„Půjdu se trochu projít po střeše,“ řekl a pokusil se zatvářit tak, aby vzbudil soucit.

„Dávejte na sebe pozor,“ ušklíbl se Johanson. „Člověk tam snadno uklouzne.“

„Žádný strach,“ smál se Rubin. A přitom si myslel: kdybys věděl, jakej si na tebe celou dobu dávám pozor, tak by ti upadla čelist až dolů do doku.

„Ještě vás budeme potřebovat, Micku.“

„No jo,“ slyšel říct tiše Olivieraovou, která pokračovala s Johansonem v chůzi. Můžete si na můj účet klidně roztrhnout hubu. Nakonec stejně dostane on, co mu náleží. Zásluha o záchranu lidstva bude připsána na jeho konto. Čekal už dost dlouho na to, aby mohl vystoupit ze stínu CIA. Ale teprve až se toho úkolu zhostí, nebude už žádný důvod skrývat před světem, co umí. Veškeré utajování pak bude zbytečné. Bude si moci publikovat podle libosti a sklízet uznání všech.

Jeho nálada se cestou nahoru po rampě lepšila. Na LEVEL 03 odbočil a dostal se k úzkým zavřeným dveřím. Zadal číselný kód. Dveře se otevřely a Rubin vešel do chodby za nimi. Sel až na konec, kde byly další zavřené dveře. Když naťukal kód tentokrát, na panelu se rozsvítila zelená kontrolka. Nad ní byl pod skleněnou destičkou zapuštěn objektiv. Rubin předstoupil těsně před něj a ukázal do čočky pravé oko. Ta naskenovala jeho sítnici a oznámila systému souhlas.

Po dokončení autorizace se mu otevřely i tyto dveře. Ocitl se ve velké, šeré místnosti plné počítačů a monitorů, jež byla velice podobná CIC. U řídicích pultů seděli lidé v uniformách i civilisté. Neustálé bzučení vířilo vzduch. Nad velkým stolem s mapami, nasvíceným zevnitř, se skláněla Li, Vanderbilt a Peak.

Peak k němu zvedl oči. „Pojďte sem!“ štěkl.

Rubin přistoupil blíž. Najednou ucítil, jak jeho sebejistota kolísá. Od noční události spolu jenom telefonovali a vyměňovali si úsečné informace. Tón řeči byl věcný. Ale teď byl mrazivý.

Rubin se rozhodl pro obranu útokem.

„Pokračujeme zdárně,“ začal. „Jsme stále o krok napřed a…“

„Sedněte si,“ řekl Vanderbilt. Pokynul stroze k židli na protilehlé straně stolu. Rubin uposlechl. Ti tři zůstali stát, čímž se Rubin octl v roli, která mu vůbec neseděla. Připadal si jako před tribunálem.

„To, co se stalo v noci, byla samozřejmě hloupost,“ dodal ještě.

„Hloupost?“ Vanderbilt se opřel lokty o desku stolu. „Vy kreténe jeden blbej! Za jinejch okolností bych vás nechal hodit přes palubu.“

„Moment, já…“

„Proč jste ho musel praštit?“

„A co jsem měl dělat?“

„Dávat pozor, vy troubo! Vůbec ho nepustit dovnitř.“

„To přece není moje chyba,“ vyjel Rubin. „Od toho jsou tu vaši lidi, aby sledovali, kdo se ve spaní škrábe na zadku!“

„Proč jste otvíral tu zatracenou stěnu?“

„Protože… no…, myslel jsem, že bychom třeba mohli potřebovat… Byla to taková úvaha ohledně.

„Čeho?“

„Dávejte pozor, Rubine,“ řekl Peak. „Ta posuvná deska na hangárové palubě má jedinou funkci, a to víte velice dobře. Aby bylo možno přivážet a odvážet neskladný materiál.“ V očích se mu zablesklo. „Takže co jste včera v noci zamýšlel tak důležitého, abyste nutně musel otevírat tenhle přístup?“

Rubin se kousl do rtu.

„Byl jste prostě líný jít vnitřkem lodi, tak je to!“

„Jak to můžete říct?“

„Protože je to pravda.“ Li obešla stůl a posadila se na něj proti Rubinovi. Tvářila se zamyšleně, takřka přátelsky. „Řekl jste ostatním, že se jdete provětrat.“

Rubin se zhroutil na židli. Samozřejmě že to tak řekl. A sledovací systémy to samozřejmě zaznamenaly.

„A později jste se šel provětrat znovu.“

„Vypadalo to, že na palubě nikdo není,“ bránil se. „A vaši lidé nic nehlásili.“

„Jak taky, Micku? Sledovačka nic nehlásila, protože nedostala žádný požadavek. Ale vy jste povinen nechat si schválit každé otevření průchodu na palubu. A to jste neudělal dvakrát po sobě. Oni vám nemohli nic hlásit.“

„To je mi líto,“ zamumlal Rubin.

„Abychom byli spravedliví, musím přiznat, že tady nahoře taky neběželo všechno podle plánu. Johansonovu druhou procházku po hangárové palubě jsme prošvihli. Dále jsme se při přípravě mise dopustili chyby, že v našem odposlouchávacím systému jsou díry., Například nevíme, o čem se Johanson a Olivieraová bavili, když na hangárové palubě popíjeli víno, a taky jsme bohužel nemohli odposlechnout jejich rozhovor cestou po rampě nahoru na střechu., Ale to nic nemění na tom, že jste si počínal jako totální blbec.“

„Slibuju, že už se to…“

„Představujete bezpečnostní riziko, Micku. Myslíte prdelí, a ne hlavou. A třebaže ne pokaždé sdílím Jackův názor, v tomhle případě mu pomůžu hodit vás přes palubu, kdyby se ještě jedinkrát stalo něco podobného. Sama osobně za tím účelem přilákám žraloky a budu se s radosti dívat, jak vám vykousnou srdce. Rozuměl jste? Já vás zabiju.“

Její modré oči pořád ještě hleděly přátelsky, ale Rubin tušil, že Li by ani na okamžik nezaváhala svou hrozbu uskutečnit.

Bál se té ženy.

„Vidím, že vám to došlo.“ Li ho poplácala po rameni a vrátila se k ostatním. „Dobrá, vymezíme škody. Droga působí?“

„Stříkli jsme Johansonovi deset mililitrů,“ řekl Peak. „Víc by ho vykolejilo, a to si momentálně nemůžeme dovolit. Ta látka mu sice vygumuje mozek, ale neskýtá bohužel žádnou záruku, že si na něco časem nevzpomene.“

„Jak veliké je riziko?“

„Těžko říct. Jedno slovo, barva, zápach, když mozek najde záchytný bod, bude schopen provést celkovou rekonstrukci.“

„To riziko je dokonce příliš veliké,“ zavrčel Vanderbilt. „Dodnes jsme neobjevili žádnou drogu, která by potlačila vzpomínky za všech okolností. O funkci mozku toho víme moc málo.“

„Takže ho musíme sledovat,“ řekla Li. „Co myslíte, Micku? Jak dlouho podle vašeho odhadu ještě budeme odkázáni na Johansona?“

„My už jsme daleko napřed,“ řekl Rubin horlivě. Tady si je mohl zase udobřit. „Weaverová a Anawak přišli s nápadem feromonického splynutí. Taky Olivieraová a Johanson narazili na možnost funkce pachu. Dnes odpoledne provedeme fázové testy, abychom získali důkaz. Když se potvrdí, že shlukování se děje prostřednictvím pachu, máme výchozí bod, od kterého se rychle přeneseme k žádoucímu cíli.“

„Když. Kdyby. Možná. Snad.“ Vanderbilt funěl. „Kdy už ten zatracenej prostředek budete mít?“

„Je ve stadiu výzkumu, Jacku,“ řekl Rubin. „Alexandru Flemingovi taky tenkrát nikdo nekoukal přes rameno a neptal se ho, kolik ještě potřebuje času, než objeví penicilin.“

Vanderbilt chtěl něco namítnout, ale jedna žena vstala od pultu a přicházela k nim.

„V CIC rozluštili signál,“ oznámila.

„Scratch?“

„Vypadá to tak. Croweová řekla Shankarovi, že to rozluštili.“

Li se podívala naproti na panel, na kterém se sbíhaly záběry a hovory ze CIC. Z perspektivy stropní kamery bylo vidět Shankara, Croweovou a Anawaka při rozhovoru. Právě přicházela Weaverová.

„To o tom hned dostaneme zprávu,“ řekla. „Tak zatím. Tvařme se přiměřené překvapeně, pánové.“

Combat Information Center

Všichni se tlačili kolem Croweové a Shankara, aby se podívali na odpověď. Ne už ve formě spektrogramu, nýbrž jako optický převod signálu, který obdrželi dopoledne.

„Je to odpověď?“ zeptala se Li.

„Dobrá otázka,“ odpověděla Croweová.

„Co je vůbec ten Scratch?“ chtěl vědět Greywolf, který se tu, s Delawareovou v patách, rovněž objevil. „Nějaká řeč?“

„Scratch možná ano, ale rozhodně ne způsob, jakým je tentokrát zakódován,“ vysvětloval Shankar. „Je to stejné jako s poselstvími z Areciba. Nikdo tady na zemi nerozmlouvá v binárním kódu. V zásadě jsme zprávu do vesmíru neposlali my, ale naše počítače.“

„Co jsme vypátrali,“ řekla Croweová, „to je struktura Scratche. Proč je slyšet, jako když se smekne jehla po gramofonové desce. Je to staccato v nízkofrekvenčním pásmu, vhodném pro křižování oceány. Vlny s nízkou frekvencí překonávají největší vzdálenosti. Navíc v enormně rychlém staccatu. U infrazvuku je problém, že zvuky pod sto Hertzů musíme mnohonásobně zrychlit, aby byly slyšitelné, čímž ovšem taky zrychlíme ono staccato. Jenže klíč k porozumění staccatu je právě ve zpomalování.“

„Museli jsme ho roztáhnout,“ pokračoval Shankar, abychom rozlišili jednotlivosti. Takže jsme ho extrémně zpomalili, až se ze zvuku škrábance stal sled různě dlouhých a různě intenzivních jednotlivých impulzů.“

„Zní to jako morseovka,“ řekla Weaverová.

„A podobně to taky zřejmě funguje.“

„A jak to znázorníte?“ zeptala se Li. „Jako spektrogram?“

„To je jedna možnost. Ale to nestačí. Když to chceme slyšet, jsme rádi, že vůbec něco slyšíme. Proto jsme sáhli po triku, jakým se převádějí obrazy ze satelitů zachycené radarem, které se zviditelňují přes falešné barvy. V tomto případě každý signál při zachování jeho délky a intenzity nahrazujeme frekvencí, kterou můžeme slyšet. Když originál vykazuje rozdílné frekvenční výšky, tak ho podle toho přepočítáme.

„Tímhle způsobem jsme postupovali se Scratchem.“ Croweová vyťukala příkaz. „Co jsme přijali, zní teď takhle.“

Zvuky duněly jako bubny pod vodou. Příliš rychle, příliš rychle za sebou, aby je bylo možné oddělit, ale byl to jednoznačně sled různě hlasitých a různě dlouhých impulzů.

„To zní opravdu jako kód,“ řekl Anawak. „Co to znamená?“

„To nevíme.“

„Jo tak vy to nevíte?“ zeptal se Vanderbilt. „Já myslel, že jste to rozluštili.“

„Nevíme, jaká by to byla řeč,“ odpovídala Croweová trpělivě, „kdyby se jí mluvilo za normálních podmínek. Nemáme nejmenší tušení, co znamenají signály Scratch, které byly zachyceny v minulých letech. Ale to není důležité.“ Croweová vyfoukla kouř nosními dírkami. „Máme něco mnohem lepšího, totiž kontakt. Murray, ukaž jim první část!“

Shankar kliknul na obrázek. Na monitoru naběhly nekonečné řady čísel. Celé sloupce byly stejné.

„Jak si vzpomínáte, poslali jsme jim pár domácích úkolů,“ řekl Shankar. „Z matematiky. Jako při testu IQ. Měli pokračovat v číselných řadách desítkové soustavy, poznat logaritmy a doplňovat chybějící prvky. V nejlepším případě jsme si představovali, že z toho tam dole budou mít legraci a pošlou nám odpověď, kterou nám oznámí: slyšeli jsme vás, jsme tady, umíme matematiku a dovedeme ji používat.“ Shankar ukázal na číselné řady. „Zde jsou výsledky. Na jedničku s hvězdičkou. Všechny úlohy vyřešili správně.“

„No nazdar,“ zašeptala Weaverová.

„To vypovídá o dvou věcech,“ řekla Croweová. „Za prvé, Scratch je skutečně druh řeči. Signály Scratch s velkou pravděpodobností obsahují komplexní informace. Za druhé, a to je rozhodující!, je to důkaz, že jsou schopni Scratch transformovat tak, aby byl srozumitelný pro nás. To je prvotřídní výkon. Svědčí o tom, že za námi v ničem nezaostávají. Umějí nejen dekódovat, ale taky kódovat.“

Chvíli se všichni jenom dívali na sloupce čísel. Vládlo mlčení, usazené někde mezi obdivem a úzkostí.

„Ale co to přesně dokazuje?“ pronesl do ticha Johanson.

„To je přece jasný,“ odpověděla Delawareová. „Že tam dole někdo myslí a odpovídá.“

„Ano, ale nemůže stejné odpovědi odeslat počítač?“

„Ty myslíš, že se bavíme s počítačem?“

„Má pravdu,“ řekl Anawak. „Tohle dokazuje, že někdo hezky vypracoval domácí úkoly. To je nanejvýš ohromující, ale není to nutně důkaz inteligentního života s uvědoměním si sama sebe.“

„A kdo jiný by nám takové odpovědi mohl poslat?“ zeptal se Greywolf zaraženě. „Makrely?“

„Blbost. To ne, ale uvažuj trochu. Tohle je dovedné zacházení se symboly. Chameleón provádí, jednoduše řečeno, velice složité početní úkony, když se přizpůsobuje svému okolí. A de facto si toho ani nevšimne. Někdo, kdo o něm nic neví, by mohl dospět k závěru, že chameleón musí být zatraceně inteligentní, aby ovládl program, který jeho zevnějšek sladí s listy stromů dnes a skalní stěnou zítra. Podsouval by mu vysokou poznávací schopnost, protože vlastně rozluští kód svého okolí, a taky vysokou kreativitu, protože podle něj nastaví svůj vlastní kód.“

„Takže co to tady máme?“ zeptala se Delawareová bezradně. Byla zklamaná.

Croweová se lehce usmála.

„Leon má pravdu,“ řekla. „Že někdo manipuluje symboly, to ještě neznamená, že jim také rozumí. Skutečný duch a kreativita se poznají podle síly představivosti a úrovně vědomí souvislostí v reálném světě. Podle hlubšího porozumění. Počítací stroj, ať je jak chce výkonný, neumí zacházet se základními pravidly, nezná jednání v rozporu s logikou, nevymezuje se vůči okolnímu světu a ani nesbírá zkušenosti. Odhaduju, že tohle si řekli také yrr, když formulovali svou odpověď. Hledali něco, co by nám ukázalo, že jsou schopni vyšší úrovně porozumění.“ Croweová ukázala na obrazovku. To jsou výsledky obou početních úloh. Když se podíváte pozorně, zjistíte, že výsledek jedna se tu objevuje jedenáctkrát za sebou, pak třikrát výsledek dvě, jednou výsledek jedna, znovu devětkrát výsledek dvě a tak dál. Na jednom místě se výsledek dvě opakuje skoro třicettisíckrát. Ale proč? Mělo by sice smysl poslat nám každý výsledek víc než jednou. Jednoduše proto, aby zpráva byla dost dlouhá a abychom si jí všimli. Ale proč tohle chaotické pořadí?“

„A tady vstupuje do hry Slečna Vetřelec,“ řekl Shankar a tajemně se usmál na všechny kolem.

„Moje alter ego Jodie Foster,“ přikývla Croweová. „Přiznám se, že odpověď mě napadla, když jsem si vzpomněla na ten film. Pořadí je rovněž kód. Když ho umíme správně přečíst, uvidíme obraz z černých a bílých pixelů, tedy nic jiného než to, co děláme v SETI.“

„Doufejme, že to nebude Adolf Hitler,“ řekl Rubin.

Tentokrát zabodoval on. Film Kontakt s Jodie Foster viděli všichni. Mimozemšťané v něm poslali na Zemi obraz, jehož pixely obsahovaly části montážního návodu. Vybrali náhodně obraz z fundusu toho, co lidstvo v průběhu své technické revoluce odeslalo do vesmíru, a rozhodli se zrovna pro Hitlerovu fotografii.

„Ne,“ řekla Croweová. „Není to Hitler.“

Shankar zadal počítači příkaz. Sloupce čísel zmizely a objevila se grafika.

„Co je to?“ Vanderbilt se předklonil.

„Vy to nepoznáváte?“ Croweová se usmála na ostatní. „Má někdo nějaký nápad?“

„Vypadá to jako mrakodrap,“ řekl Anawak.

„Empire State Building,“ navrhoval Rubin.

„Blbost,“ pronesl Greywolf. Odkud by věděli, jak vypadá Empire State Building? Vypadá to jako raketa.“

„A odkud by znali rakety?“ zeptala se Delawareová.

„Protože jich je v moři spousta. S nukleárními hlavicemi, s chemickými bojovými látkami…“

„Co je tady to kolem?“ ptala se Olivieraová. „Mraky?“

„Snad je to voda,“ usoudila Weaverová. „Třeba je to něco z hloubky. Nějaká formace.“

„Voda je správně,“ řekla Croweová.

Johanson se drbal ve vousech. „Působí to dojmem monumentu. Možná je to symbol. Něčeho… náboženského.“

„Člověk, samý člověk.“ Croweová neskrývala svou škodolibou radost. „Proč se jednoduše nezeptáte, jestli se na obrázek nedá podívat i jinak?“

Všichni civěli dál. Vtom sebou Li trhla.

„Můžete ho překlopit o devadesát stupňů?“

Shankar něco vyťukal do klávesnice a objevil se obrazec na šířku.

„Pořád ještě nevidím, co by to mělo být,“ řekl Vanderbilt. „Ryba? Velký zvíře?“

Li zavrtěla hlavou. Pak tiše vyprskla smíchy.

„Ne, Jacku. Ty vzorky kolem jsou vlny. Mořské vlny. Je to snímek braný zespoda. Z hloubky proti hladině.“

„Co? A ta černá věc?“

„Jednoduché. To jsme přece my. Je to naše loď.“

Heerema, u La Palmy, Kanárské ostrovy

Asi to s tou euforií neměli přehánět.

Posledních šestnáct hodin pracovalo sací zařízení nepřetržitě a vyneslo na světlo tuny růžovobílých těl, kterým náhlá změna prostředí zjevně nesvědčila. Většina z nich dorazila prasklá a zbytek se svíjel v křečích a chcípal s vysunutými sosáky a škubajícími čelistmi. Frost hned ze začátku vyběhl ven, tam kde Polychaeta spolu s načerpanou mořskou vodou stříkala do výšky a dopadala do natažených sítí, zatímco voda stékala zpátky do moře. Červi pak klouzali do útrob nákladní lodi, jež kotvila vedle Heeremy a neustále se plnila. Frost nadšeně hrábl do hromady a umazán od slizu se vrátil s desítkou mrtvol, které triumfálně zvedal do výšky.

„Jedině mrtvej červ je dobrej červ!“ hřímal. „Slyšte máslová! Yeah!“

Všichni mu tleskali, i Bohrmann.

Zvířené bahno se za chvíli usadilo a byla vidět mramorovaná zkamenělá láva. Tu a tam z ní vycházely tenké šňůry bublinek. Kamery světelného ostrova najely na detaily, takže Bohrmann viděl dost přesně, jak se to má s tím mramorovým vzorem.

„Bakteriové rohože,“ řekl.

Frost se na něj podíval. „A to znamená co?“

„Těžko říct.“ Bohrmann se podrbal kloubem prstu na bradě. „Dokud přebývají na povrchu, žádné nebezpeční nehrozí. Ale nevím, kolik jich už proniklo do sedimentu. Mimochodem, ty špinavě šedivé linky mezi, to je hydrát.“

„Takže ještě existuje.“

„Vidíme to, co existuje. Ale nevíme, co tam bylo předtím a jak moc hydrátu se už rozložilo. Unik bublin je zatím v únosných mezích. Já bych velice opatrně řekl, že jsme nebyli neúspěšní.“

„Dvojí zápor může být taky souhlas.“ Frost spokojeně pokýval hlavou a zvedl se. „Dojdu pro kafe.“

Potom se dívali dlouhé hodiny, jak vysavač čistí plošinu, až je začaly pálit oči a van Maarten konečně zahnal Frosta do postele, aby si odpočinul. Frost a Bohrmann nespali už tři noci. Frost sice ještě protestoval, ale oči se mu tak klížily, že se z posledních sil dopotácel na pokoj.

Bohrmann zůstal s van Maartenem. Bylo 23:00.

„Jste první na řadě, kdo půjde spát,“ poznamenal Holanďan.

„Já nemůžu jít spát.“ Bohrmann si promnul oči. „Mimo mě se tu nikdo v hydrátech pořádně nevyzná.“

„My se taky vyznáme.“

„Už to stejně nepotrvá dlouho,“ řekl Bohrmann.

Byl u konce sil. Pilotní tým se už třikrát vyměnil. Ale za pár hodin přiletí Erwin Suess vrtulníkem z Kielu a do té doby to on musí ještě vydržet.

Zívl. Mezitím nastala opravdová noc. Místností se linulo slabé bzučení. Světelný ostrov a vysavač v posledních hodinách postupovaly pomalu, ale jistě na sever. Pokud údaje z expedice Polarstern souhlasily, hemžili se červi pouze na této terase. Bohrmann odhadoval, že to potrvá ještě pár dní, než očistí celou terasu, ale už v něm zase klíčila naděje. Únik plynu sice převyšoval očekávanou hodnotu, ale nebyl to důvod k znepokojení. Když teď červi a bakterie zmizely, rozežraný hydrát se jistě zase stabilizuje.

S těžkými víčky pozoroval monitory.

Zavinila to únava, že si změny všiml, teprve když už na ni chvíli koukal. Předklonil se.

„Něco se tam leskne,“ řekl. „Zvedněte ten nástavec.“

Van Maarten přimhouřil oči. „Kde?“

„Podívejte se na monitory. V té tlačenici se něco blýsklo., Tamhle, teď už zas!“

Najednou byl opět čilý. I kamery na světelném ostrově už ukazovaly, že něco není v pořádku. Obligátní mrak zvířeného sedimentu kolem nasávací hubice se nafoukl. Vířily v něm tmavé úlomky a bubliny a hnaly se nahoru.

Obrazovky napojené ke kamerám na hubici byly černé. Hubice sosáku sebou hodila na stranu.

„Krucinál, co se děje?“

Z reproduktoru se ozval pilotův hlas:

„Natahujeme větší kusy. Sací nástavec je zjevně nestabilní. Nevím, jestli…“

„Pryč s tím!“ vykřikl Bohrmann. „Pryč ze svahu!“

Už zas! pomyslel si zoufale. Jako tenkrát na Sonne. Blowout. Na tomhle místě se zdrželi příliš dlouho a deska přestala být stabilní. Podtlak vytrhával sediment.

Ne, to není blowout. Je to ještě horší.

Sací nástavec se pokoušel vymanit z mraku sedimentu. Mrak se nafoukl a najednou jako by doslova explodoval. Světelným ostrovem otřásla tlaková vlna. Obraz se kymácel nahoru a dolů.

„Máme tady sesuv!“ křičel pilot.

„Vypněte ten vysavač!“ Bohrmann vyskočil. „Jeďte zpátky!“

Teď už viděl, jak shora padají větší kusy skal. Lávové kamení se řítilo na terasu. Někudy pod mrakem z bahna a trosek se vinula už sotva viditelná hadice od sacího nástavce.

„Odsávání je vyřazeno,“ potvrdil van Maarten.

S vytřeštěnýma očima pozorovali průběh sesuvu. Na terasu dopadalo čím dál víc kamení. Jestli ten efekt bude pokračovat po téměř svislé stěně vulkanického kuželu, budou se vylamovat neustále větší kusy. Vulkanický kámen je porézní. Z malého sesuvu se během minuty může stát větší a nakonec se dostaví přesně to, čemu se tu snažili zabránit.

Musíme se odevzdat osudu, pomyslel si Bohrmann. Na útěk už je stejně pozdě.

Vodní hora vysoká šest set metrů…

Lavina se zastavila.

Dlouho nikdo nic neříkal. Jejich němé pohledy byly přilepeny k monitorům. Nad terasou byl difúzní mrak, který rozptyloval světlo halogenových lamp a odrážel ho zpátky.

„Přestalo to,“ řekl van Maarten nezřetelně rozechvělým hlasem.

„Ano.“ Bohrmann přikývl. „Vypadá to tak.“

Van Maarten zavolal pilotům.

„Světelným ostrovem to pořádně zatřáslo,“ hlásil tým osvětlovačů. „Jeden spot vypadl. Ale to se nijak neprojeví, pokud o tom člověk neví.

„A sosák?“

„Vypadá to, že uvízl,“ zněla zpráva z druhého jeřábu. „Systém dostává příkazy stejně jako předtím, ale evidentně není v stavu je provést.“

„Řekl bych, že hubice je zasypaná troskami,“ vyslovil svou domněnku druhý pilot.

„Kolik toho na ni mohlo spadnout?“ zeptal se tiše van Maarten.

„Napřed se musí usadit ten mrak,“ namítl Bohrmann. „Tohle je jako pěstí do oka.“

„Dobrá. Musíme počkat.“ Van Maarten mluvil do mikrofonu. „Žádné další pokusy vyprostit zařízení. Dáme si pauzu na kafe. Nechci tam dole další zbytečné otřesy. Chvíli počkáme a pak uvidíme, co dál.“

O tři hodiny později už viděli lépe. Místy sice jenom pár metrů, protože sediment se pořád ještě úplně neusadil, ale vyústění sosáku bylo vidět do značné míry zřetelně. Mezitím se už zase vrátil Frost. Vlasy zkroucené jako vývrtky mu trčely do všech stran.

„Tam se to zle zaklínilo,“ konstatoval van Maarten.

„Jo.“ Frost se drbal ve vlasech. „Ale zničený to nevypadá.“

„Jsou zablokované motory.“

„A jak to zase dostaneme ven?“

„Můžeme dolů vyslat robota, aby to odklidil,“ navrhl Bohrmann.

„Svatá Matko Boží a všichni andělé!“ zahřímal Frost. „To nás bude stát fůru času. Teď, když se to tak skvěle rozběhlo.“

„Musíme si zkrátka pospíšit.“ Bohrmann otočil hlavu k van Maartenovi. „Jak rychle můžeme nasadit Rambá!“

„Okamžitě.“

„Tak do toho! Zkusíme to.“

Rambo vděčil za svůj název naprosto nevědeckým filmům se Sylvestrem Stallonem. ROV vypadal jako menší verze robota Victor 6000. Měl čtyři kamery, zádové a boční stabilizátory a dvě silná kloubová podávači ramena. Přístroj byl použitelný jen do hloubky osmi set metrů, ale v těžařském průmyslu byl velice oblíbený. Rambo byl připraven do akce za čtvrt hodiny. Krátce nato se už snášel podél vulkanického kužele dolů na terasu. S pilotním stanovištěm na Heeremě byl spojen elektrooptickým kabelem. Světelný ostrov už byl na dohled. Robot klesal dál, pak se rozjel a manévroval k zaklíněnému sacímu nástavci. Zblízka bylo jasně znát, že motory a videosystém nebyly poškozeny, ovšem zařízení se zaklínilo mezi několik vulkanických balvanů tak nešťastně, že v nich vězelo naprosto beznadějně.

Rambova chapadla začala odklízet kameny. Zpočátku to vypadalo, že robot sosák uvolní. Odnášel trosky jednu po druhé, až se zastavil o šikmo stojící hrot podlouhlého balvanu, který se zabořil do sedimentu na terase a tlačil sací nástavec proti skalnímu výběžku. Ramena vyjížděla sem a tam, otáčela se a pokoušela se podélný balvan uvolnit. Bylo to naprosto beznadějné.

„Tohle automat nemůže zvládnout,“ konstatoval Bohrmann. „Nedokáže totiž vyvinout impulz.“

„No to je ohromný,“ zasyčel Frost.

„A co když piloti ten sosák jednoduše vytáhnu nahoru?“ navrhl Bohrmann. „Pod jejich tahem se musí nějak uvolnit.“

Van Maarten zavrtěl hlavou.

„To je moc riskantní. Hadice by se mohla utrhnout.“

Pokoušeli se o štěstí tím, že robotem naráželi do kamene z různých stran a úhlů. O půlnoci bylo jasné, že stroj to nezvládne. Za tu dobu se očištěné plochy znovu pokryly červy, kteří se sem ve tmě stahovali ze všech stran.

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ zavrčel Bohrmann. „Zrovna tady, kde je to nestabilní. Musíme hledět, jak tu hubici co nejrychleji uvolnit, jinak to vidím černě.“

Frostovi naběhly na čele vrásky. „Dobře. Tak se do tý tmy podíváme. Přímo a osobně.“

Bohrmann na něj tázavě pohlédl.

„No jo.“ Frost zvedl ramena. „Hluboko v moři je přece temno, ne? Chci tím říct, že když to nezvládne Rambo, zbývá už jenom jeden, kdo sestoupí dolů. Našikmo posazená koruna stvoření. Je to čtyři sta metrů. Na to přece máme na palubě speciální obleky.“

„Ty se tam chceš potopit?“ zeptal se Bohrmann zděšeně.

„Samozřejmě, proč ne?“ Frost si protáhl ruce, až to zapraskalo. „V čem je problém?“

15. srpna

Independence, Grónské moře

Odpověď yrr poskytla Croweové důvod, aby jim odeslala do hlubin další, mnohem podrobnější zprávu. Obsahovala informace o lidské rase, její evoluci a kultuře. Vanderbilt z toho nijak nadšený nebyl, ale Croweové se ho nakonec podařilo přesvědčit, že už beztak není co zkazit. Yrr byli jeden krok před vítězstvím nad člověkem.

„Stejně jako předtím i teď máme jenom jednu šanci,“ vysvětlovala mu. „Musíme je přesvědčit, že jsme hodni existovat. A to je možné jen tak, když jim toho o sobě povíme co nejvíc. Třeba v tom bude něco, co dosud nevzali v potaz. Co je přiměje k zamyšlení.“

„Prolínání hodnot,“ řekla Li.

„Třeba sebenepatrnější.“

Olivieraová, Johanson a Rubin se zabarikádovali v laboratoři. Snažili se přimět rosolovitou hmotu v nádrži, aby se rozdělila nebo dokonale rozptýlila. Neustále se radili s Weaverovou a Anawakem. Weaverová vybavila virtuální yrr umělou DNA a feromonovým přenašečem. Fungovalo to. Teoreticky to dokazovalo, že prvoci ke svému splynutí používají pach, ale rosol se vzpíral jakékoli spolupráci, takže praktický důkaz chyběl. Bytost, přesněji řečeno suma bytostí, se proměnila v širokou placku připomínající kravinec a ta se rozložila po dně nádrže.

Delawareová a Greywolf zatím vyhodnocovali filmové záběry delfíního oddílu, aniž by však spatřili něco jiného než trup Independence, ojedinělé ryby a další delfíny, kteří se filmovali navzájem. Střídavě trávili čas buď v CIC nebo v lodním doku, kde byli Roscovitz a Browningová pořád ještě zaměstnáni opravou ponorky Deepflight.

Li věděla, že i těm nejlepším lidem občas hrozí nebezpečí, že se do něčeho zakousnou a nepovolí, nebo se začnou rozmělňovat podružnostmi, pokud je občas někdo nevytrhne z práce a nepřivede na jiné myšlenky. Nechala si stáhnout povětrnostní situaci a vyhodnotit spolehlivost předpovědi. Už teď se vlnobití zmírnilo v porovnání se situací ráno.

A tak požádala Anawaka o pár minut času a zjistila, že ten toho o kuchyni dalekého severu ví překvapivě málo. Delegovala tedy odpovědnost na Peaka a ten se poprvé ve své vojenské kariéře staral o jídlo.

Napřed dlouho telefonoval. Potom dva vrtulníky vystartovaly ke grónským břehům. Pozdě odpoledne oznámil Li, že šéf kuchyně zve všechny na party ve 21:00. Vrtulníky se vrátily zpátky a přivezly s sebou všechno možné, co je třeba ke grónské hostině. Na letové palubě u ostrova rozestavěli stoly, židle a bufet, instalovali reprodukovanou hudbu a obestavěli místo tepelnými zářiči, aby nikomu nebyla zima.

V kuchyni vypukl neskutečný mumraj. Li byla známá tím, že dokázala vykouzlit z klobouku totálně bláznivou ideu a trvala na tom, aby se uskutečnila pokud možno okamžitě. Sobí maso putovalo do hrnců a na pánve. Krájel se maktaaq, křupavá narvalí kůže, z dušeného tuleního masa se připravovala polévka a vařila se vejce mořských kajek. Pekař na Independence se pokusil vyrobit ječné placky, velice chutný nekvašený chléb, v jehož přípravě Inuité každý rok pořádali pekařské závody. Lososi a siveni byli nafiletováni a pekli se s bylinkami. K tomu se vařily kopce rýže. Kulinářské záležitosti přesahovaly Peakův obzor, a tak jednoduše objednal všechno, co ještě neměli na skladě, a s naprosto slepou důvěrou se spolehl na grónské poradce. Pouze jedna specialita se mu zdála podezřelá: syrové mroží střevo.

I když mu na něj pěli ódy, Peak usoudil, že bez této pochoutky se skutečně obejdou.

Přidělil nezbytné služby na můstku a ve strojovně, jakož i v CIC. Zbytek obyvatel Independence se přesně ve 21:00 sešel v plném počtu na palubě: posádka, vědci i vojáci. Jak se obrovské prostory lodi zdály přes den prázdné, tak bylo teď na palubě plno. Asi sto šedesát lidí se dostavilo na nealkoholický seznamovací koktejl a obsadilo místa k sezení i stání, a když se otevřel bufet, začali tak nějak mluvit každý s každým.

Byla zvláštní, ta party, kterou Li pořádala. Hosté měli za zády ocelovou výškovou budovu lodního ostrova a kolem dokola výhled na širé a pusté moře. Mlha se zvedla a na obzoru se vytvořily surrealistické hory z mraků, zpod nichž neustále vykukovalo nízko stojící slunce. Studený vzduch byl štiplavý a nad tím vším se klenulo sytě modré nebe.

Zpočátku dalo námahu odsunout do pozadí důvod, pro který tu všichni jsou. Ale udělalo jim dobře, že se bavili o jiných věcech. Zároveň v tom bylo něco trochu křečovitého až zoufalého, jak se všichni snažili konverzovat povrchně, jako by se sešli náhodně třeba na vernisáži. Krátce před půlnocí, když se začínalo smrákat, padla křehká obrana, která stínila účel jejich zdejšího pobytu. Svíčky ve skleněných cylindrech proti větru, které byly rozestavěny po stolech, projevily svou přitažlivou sílu. Lidé vytvořili skupinky a ty se shromáždily kolem svých šamanů, aby se jim od nich dostalo útěchy, kterou jim však nemohli poskytnout.

„A teď vážně,“ řekl Buchanan Croweové krátce po jedné hodině. „Přece doopravdy nevěříte na inteligentní prvoky.“

„A proč ne?“ zeptala se Croweová.

„Ale prosím vás! Mluvíme přece o inteligentní formě života, ne?“

„Vypadá to tak.“

„Takže…“ Buchanan hledal slova. „Nečekám, že budou vypadat jako my, ale že to bude něco ucelenějšího než prvoci. Říká se, že šimpanzi jsou inteligentní, delfíni a velryby taky, a ti všichni mají soudržnou stavbu těla a velký mozek. Mravenci, jak nás učili, jsou příliš malí, než aby se u nich mohla vyvinout skutečná inteligence. Tak jak to u těch prvoků může fungovat?“

„Pletete dohromady různé věci, kapitáne.“

„Jo? A které?“

„To, co by mohlo fungovat, a to, co by se vám zamlouvalo.“

„Nechápu, co tím myslíte.“

„Myslí tím,“ řekl Peak, „že když už se musíme smířit s myšlenkou, že se člověk vzdává své nadvlády, tak tedy aspoň silnému a mocnému protivníkovi. Velikému a dobře vyhlížejícímu svalovci.“

Buchanan udeřil dlaní do stolu.

„Já tomu prostě nevěřím. Nevěřím, že by tak primitivní organismy dokázaly ovládnout planetu a že by se jejich inteligence mohla měřit s lidskou. To přece nejde! Člověk je pokroková bytost…“

„Pokrok? Komplexnost?“ Croweová zavrtěla hlavou. „Co tím myslíte? Je evoluce pokrok?“

Buchanan se zatvářil utrápeně.

„Dobrá, tak se na to podívejme,“ řekla Croweová. „Evoluce, to je boj o existenci, přežití silnějšího, abychom zůstali u Darwina. Základem všeho jsou obtíže. Buď je to boj s jinými živočichy, nebo s přírodními katastrofami. Další vývoj se tedy děje výběrem. Ale vede to automaticky k vyšší komplexitě? A je vyšší komplexita pokrok?“

„V evoluci nejsem dvakrát zběhlý,“ řekl Peak. „Představuju si to tak, že většina živočichů se v průběhu dějin přírody stávala většími a komplexnějšími. Každopádně lidská rasa. Podle mého názoru je to jasný výsledek trendu.“

„Trendu? Chyba. My totiž vidíme jenom malý historický úsek, v němž se právě experimentuje s komplexností, ale kdo může říct, že to neskončí ve slepé uličce evoluce? Je to jenom naše vlastní sebepřeceňování, že se vidíme na momentálním vrcholu přirozeného trendu. Všichni víte, jak vypadá strom evoluce, ten rozvětvený obrazec s hlavními a vedlejšími větvemi. Nuže, Sále, když si ten strom představíte, na které větvi spatřujete lidstvo? Na hlavní, nebo vedlejší?“

„Samozřejmě na té hlavní.“

„To jsem čekala. Odpovídá to lidskému pohledu. Když se spousta větví jedné živočišné čeledi roztáhne daleko od sebe a jedna z nich přežije, zatímco ostatní vyhynou, máme sklon tuto přeživší větev prohlašovat za hlavní. Proč? Jenom proto, že, ještě, přežívá? Ale třeba je to jen nepodstatná vedlejší linie, která pouze vydržela déle než ostatní. My lidé jsme jediný pozůstalý druh kdysi bujné evoluční koruny. Zbytek vývoje, jehož ostatní větve uschly. Jsme poslední přežívající experimentu jménem Homo. Homo australopithecus: vyhynul. Homo habilis: vyhynul. Homo sapiens neanderthalensis: vyhynul. Homo sapiens sapiens: ještě je tady. Dočasně jsme si vybojovali vládu nad planetou, ale pozor!, Parvenu evoluce by si neměli plést nadvládu s bytostnou nadřazeností a dlouhodobějším přežíváním. Můžeme také zmizet, a rychleji, než nám to bude milé.“

„Možná máte pravdu,“ řekl Peak. „Ale pouštíte ze zřetele jednu zásadní věc. Tento jediný přežívající druh má taky jako jediný vysoce vyvinuté vědomí.“

„Souhlasím. Ale podívejte se prosím na tento vývoj z hlediska přírody jako celku. Opravdu v tom spatřujete nějaký pokrok nebo výrazný trend? Osmdesát procent mnohobuněčných se těší mnohem většímu evolučnímu úspěchu než člověk, aniž by tento údajný trend dospěl k vyšší nervové komplexitě. Naše výbava duchem a vědomím je pokrok čistě jen podle našeho subjektivního světonázoru. Ekosystému Země tohle bizarní, nepravděpodobné a okrajové zjevení jménem člověk přineslo jen jedno: spoustu zla.“

„Já jsem stejně jako předtím přesvědčenej, že jsou za tím lidi, vykládal u vedlejšího stolu Vanderbilt. „Ale dobře, nechám se poučit. A když za tím nebudou vězet lidi, rozjedeme špionáž proti yrr. CIA bude ten odpornej sliz sledovat tak dlouho, dokud nebudeme vědět, jak uvažuje a co má za lubem.“

Vanderbilt tam stál spolu s Delawareovou a Anawakem, obklopeni vojáky a členy posádky.

„To klidně pusť z hlavy,“ řekla Delawareová. „Na tohle je krátká i ta tvoje CIA.“

„Tůdle, holka!“ zasmál se Vanderbilt. „Napíchneš se do každý lebky, když jsi dost trpělivá. I kdyby ta lebka patřila nějakýmu zatracenýmu prvokovi. Všechno je jen otázka času.“

„Ne, je to otázka objektivity,“ řekl Anawak. „Což předpokládá, že jsi schopen dívat se na věc jako nezúčastněný pozorovatel.“

„Toho schopný jsme. Od toho jsme inteligentní a civilizovaný.“

„Třeba jsi inteligentní, Jacku. Ale určitě nedokážeš vnímat přírodu objektivně.“

„Přesně řečeno jsi zrovna tak subjektivní a nesvobodný jako zvíře,“ doplnila Delawareová.

„A kterýs měla na mysli?“ uchechtl se Vanderbilt. „Mrože?“

Anawak se tiše zasmál. „Já to myslím vážně, Jacku. Jsme přírodě mnohem blíž, než si myslíme.“

„Já ne. Vyrostl jsem ve velkoměstě. Nikdy jsem nebyl na venkově. Můj táta taky ne.“

„To nehraje roli,“ namítla Delawareová. „Dám ti příklad: hadi. Na jedny straně se jich lidé bojí a na druhý je uctívají. Nebo žraloci. Existuje spousta žraločích božstev. Tahle emocionální vazba člověka na jinou formu života je vrozená, dokonce potvrzená geneticky.“

„Vy mluvíte o přírodních národech, ale já o lidech z města.“

„Tak dobře.“ Anawak chvilku přemýšlel. „Máš nějakou fobii? Něco, co by se dalo označit za fóbii?“

„No, není to nutně fóbie…“ začal Vanderbilt. „Hnusí se ti něco?“

„Jo.“

„A co?“

„Není to nic dvakrát originálního, to má snad každej. Pavouci se mi hnusej. Nesnáším ty potvory.“

„Proč?“

„Protože…“ Vanderbilt pokrčil rameny. „Jsou prostě odporný. Nemyslíš, že jsou odporný?“

„Nemyslím, ale to je vedlejší. Podstatné je, že hlavní příčiny fobii v našem civilizovaném světě jsou skoro vždycky nebezpečí, která nám hrozila, ještě než jsme začali žít ve městech. Máme strach z vysokých skal, bouřky, přívalů vody, z toho, co se skrývá pod vodní hladinou, z hadů, psů a pavouků. Proč se nebojíme elektrických kabelů, revolverů, vyskakovacích nožů, aut, výbušnin a elektrických zásuvek, když tohle všechno je mnohem nebezpečnější? Protože v našem mozku je zakódováno pravidlo: střež se všeho, co má tvar hada, a tvorů s mnoha nohama.“

„Lidský mozek se vyvinul v přírodních podmínkách, a ne mezi stroji,“ řekla Delawareová. „Naše duševní evoluce probíhala dva miliony let v tom nejtěsnějším sepětí s přírodou. Možná máme pravidla pro přežití z téhle doby dokonce v genech, ale každopádně se pouze nepatrný zlomek naší evoluce odehrál v takzvané civilizaci. Opravdu si myslíš, že se ti všechny archaický informace vymazaly z mozku jenom proto, že tvůj otec a dědeček žili ve městě? Tak proč se bojíš těch maličkých zvířátek v trávě a proč se ti hnusí pavouci? Protože tomu strachu v průběhu vývoje člověka vděčíme za život. Protože lidé, kteří jsou bázlivější než jiní tvorové, se méně často ocitali v nebezpečí a vychovali větší potomstvo. Tak je to. Nemám pravdu, Jacku?“

Vanderbilt se podíval na Delawareovou a pak na Anawaka.

„A co to má společnýho s yrr?“ zeptal se.

„Má to s nimi společného to, že jsou něco jako pavouci,“ namítl Anawak. „Fuj! Tak mi nevykládej nic o objektivitě. Dokud si yrr budeme hnusit, ať už vypadají, jak chtějí, dokud si budeme hnusit rosol, prvoky a jedovaté kraby, nedozvíme se nic o jejich myšlení, protože to prostě nedokážeme. Budeme mít jediný zájem: zničit všechno, co je jiné, aby nám to v noci nenalezlo do jeskyň a neukradlo naše děti.“

Kousek stranou stál v přítmí Johanson s pokoušel se rozpomenout na detaily minulé noci, když k němu přistoupila Li a podala mu sklenku. Bylo v ní červené víno.

„Myslel jsem, že je to nealkoholický dýchánek,“ podivil se.

„To taky je.“ Li si s ním přiťukla. „Ale nejsme dogmatici. Krom toho beru ohled na záliby svých hostů.“

Johanson ochutnal. Víno bylo dobré. Dokonce vybrané.

„Co vy jste vlastně za člověka, paní generálko?“ zeptal se.

„Říkejte mi Jude. Říká mi tak každý, kdo přede mnou nemusí stát v pozoru.“

„Já z vás nejsem moudrý, Jude.“

„V čem je problém?“

„Já vám nevěřím.“ Li se pobaveně usmála a napila se.

„Nápodobně, Sigure. Co jste to prováděl včera v noci? Chcete mi namluvit, že si na nic nevzpomínáte?“

„Já si nevzpomínám vůbec na nic.“

„Co jste chtěl tak pozdě na hangárové palubě?“

„Trochu se uvolnit.“

„S Olivieraovou jste se byli taky trochu uvolnit?“

„To se občas musí, když člověk moc pracuje.“

„Hm.“ Li se zahleděla mimo něj, na moře. „Víte ještě, o čem jste spolu mluvili?“

„O naší práci.“

„O ničem jiném?“

Johanson se na ni podíval. „Co vlastně chcete, Jude?“

„Zvládnout krizi. A vy?“

„Nevím, jestli ji chci zvládnout stejným způsobem jako vy,“ řekl Johanson po chvilce váhání. „Co tu zůstane, až bude po krizi?“

„Naše hodnoty. Hodnoty naší společnosti.“

„Myslíte lidskou společnost? Nebo americkou?“

Li otočila hlavu zpátky k němu. Modré oči v jejím krásném asiatském obličeji jako by se rozzářily. „Je v tom nějaký rozdíl?“

Croweová se dostala do ráže a Olivieraová ji podporovala. Obě kolem sebe v danou chvíli shromáždily největší publikum. Peak a Buchanan se jednoznačně octli v defenzivě, ale zatímco Peak čím dál usilovněji přemýšlel, Buchanan sršel hněvem.

„Nejsme nutným výsledkem nějakého vyššího vývoje,“ vysvětlovala právě Croweová. „Člověk je náhodný produkt. Jsme výplodem šťastné náhody, která přiletěla z vesmíru, když na Zemi dopadl obrovský meteorit a následkem toho vyhynuli dinosauři. Nebýt této události, Zemi dnes mohli obývat inteligentní plazi nebo prostě nějaká jiná zvířata. Za svůj vznik vděčíme příznivým podmínkám, a ne nějaké důslednosti. Mezi miliony myslitelných vývojů, co evoluce v kambriu vytvořila první mnohobuněčné, existuje patrně jen jedna vývojová linie, v níž se vyskytují lidé.“

„Ale lidé ovládají tuto planetu,“ trval na svém Buchanan. „Ať chcete nebo ne.“

„Opravdu? Momentálně ji ovládají yrr. Postavte se konečně nohama na zem. Jsme jen malá skupina z mnoha druhů savců, které evoluce ještě zdaleka nezapsala mezi své úspěchy. Nejúspěšnějšími savci jsou netopýři, krysy a antilopy. My nepředstavujeme poslední etapu evoluce, jež korunuje dílo, ale jen jednu z mnoha. A neexistuje ani žádný trend k takovému završování epoch, ale jenom výběr. Tahle doba může zaznamenat přechodný nárůst tělesné a duševní komplexnosti jednoho druhu na této planetě, ale vztaženo na celek to nepředstavuje žádný trend a už vůbec ne pokrok. Všeobecně život nevykazuje žádné impulzy směrem k pokroku. Do ekologického prostoru se zapojil jeden komplexní element, ale zároveň jednoduchá forma bakterií existuje už tří miliardy let. Život nemá žádný důvod chtít něco zlepšovat.“

„A jak se to, co říkáte, slučuje s Božím plánem?“ zeptal se Buchanan téměř výhružně.

„Jestli Bůh existuje a je to inteligentní bůh, pak to zařídil tak, jak jsem to právě vylíčila. A my v tom případě nejsme jeho mistrovským dílem, nýbrž pouze jednou variantou, která přežije jen tehdy, když si bude vědomá své role varianty.“

„A že stvořil člověka k obrazu svému? I to chcete popřít?“

„Vy jste tak zaujat svou vlastní omezeností, že vám vůbec nepřijde na mysl, že Bůh mohl k obrazu svému stvořit právě yrr.“ Buchananovi zaplálo v očích. Croweová mu nedala příležitost vzít si slovo, neboť na něj vyfoukla oblak cigaretového dýmu. „Ale celá tahle diskuse je pasé, milý příteli. Podle jakého plánu mohl Bůh stvořit svou upřednostněnou rasu, když ne podle toho nejlepšího možného? Nuže, lidé jsou poměrně velcí. Je větší tělo lepší tělo? Některé druhy během svého vývoje opravdu rostou co do velikosti, ale většina živočichů je malá a skvěle si s tím vystačí. V dobách hromadného vymírání menší druhy přežívají každopádně lépe, a tak každých pár desítek milionů let vyhynou ti velcí, evoluce začne znovu na spodní hranici velikosti, nastane její nový nárůst a pokračuje, dokud nepřiletí další meteorit. Prásk! Tohle je Boží plán!“

„To je fatalismus.“

„Ne, to je realismus,“ řekla Olivieraová. „Existují vysoce specializované typy jako člověk, které při extrémních změnách vymírají, protože nejsou schopné se přizpůsobit. Medvídek koala je komplexní a může žrát jenom eukalyptové listy. Co udělá, když mu vyhynou eukalypty? Taky natáhne bačkory. Naproti tomu většina prvoků snáší doby ledové i sopečné výbuchy, nadbytek kyslíku nebo metanu, dokážou přežívat tisíce let ve stavu blízkém smrti a pak zase obživnout. Bakterie můžou žít kilometry hluboko v kamení, ve vroucích pramenech a v ledovcích. My bez nich přežít nemůžeme, ale ony bez nás úplně klidně. Dokonce i teď, právě dnes, je kyslík v našich plicích produktem bakterií. Všechny prvky důležité pro náš život, kyslík, dusík, fosfor, síra, uhlík, jsou pro nás použitelné teprve díky aktivitě mikroorganismů. Bakterie, plísně, jednobuněční, malí mrchožrouti, hmyz a červi zpracovávají odumřelé rostliny a živočichy a převádějí jejich chemické součásti zpátky do celkového systému života. V oceánu je to stejné jako na pevnině. Mikroorganismy jsou převládající forma života v mořích. Ten rosol v naší nádrži je určitě starší a zřejmě taky chytřejší než my, ať se nám to líbí nebo ne.“

„Nemůžete srovnávat lidskou bytost s nějakým mikrobem,“ zavrčel Buchanan. „Člověk má jiný význam. Když to nechápete, tak proč vůbec jste v našem týmu?“

„Abych dělala to, co je správné!“

„Už těmito slovy zrazujete lidstvo.“

„Nikoli. Člověk zrazuje svět tím, že vytváří nepoměr mezi formami života a jejich významem. Je to jediný druh, který tohle dělá. Hodnotíme. Podle nás existují zlá zvířata, hodná zvířata a užitečná zvířata. Posuzujeme přírodu podle toho, co vidíme, ale vidíme jen nepatrný výřez, jemuž přikládáme přehnaný význam. Naše vnímání se soustřeďuje na velká zvířata a obratlovce a hlavně na sebe samé. Takže všude vidíme obratlovce. Ve skutečnosti dosahuje počet vědecky popsaných druhů obratlovců necelých čtyřicet tři tisíc, z toho přes šest tisíc plazů, asi deset tisíc ptačích druhů a kolem čtyř tisíc savců. Na druhé straně byl do dneška popsán skoro milion bezobratlých, z toho pouze brouků dvě stě devadesát tisíc druhů, a ti tak sedminásobně převyšují všechny druhy obratlovců dohromady.“

Peak se podíval na Buchanana. „Má pravdu, Craigu,“ řekl. „Vem to na vědomí. Obě mají pravdu.“

„Nejsme úspěšní,“ prohlásila Croweová. „Jestli chcete vidět úspěch, podívejte se na žraloky. V nezměněné formě existují už od devonu, čtyři sta milionů let. Jsou stokrát starší než kterýkoli předchůdce člověka a je jich tři sta padesát druhů. Ale možná jsou yrr ještě starší. Jestli jsou jednobuněční a přišli na nějaký trik, jak myslet kolektivně, tak jsou před námi o celou věčnost. Tenhle náskok nemůžeme nikdy dohnat. Můžeme je pouze usmrtit. Ale riskneme to? Víme, jaký mají význam pro naši existenci?, Třeba můžeme bez tohoto nepřítele žít zrovna tak málo jako s ním.“

„Vy chcete hájit americké hodnoty, Jude?“ Johanson zavrtěl hlavou. „V tom případě ztroskotáme.“

„Co máte proti americkým hodnotám?“

„Nic. Ale slyšela jste přece, co říkala Croweová: inteligentní formy života na jiných planetách se patrně nepodobají člověku ani savcům, možná ani nespočívají na DNA, takže jejich hodnotový systém je úplně jiný než náš. Co myslíte, na jaký morální a sociální model narazíte tam dole, hluboko v moři? U rasy, jejíž kultura možná stojí na buněčném dělení a kolektivním sebeobětování. Jak chcete dospět k porozumění, když vnímáte jenom hodnoty, které nedokážete zprostředkovat ani jiným lidem?“

„Spatně jste mě odhadl,“ řekla Li. „Mně už je jasné, že nemáme morálku propachtovanou. Otázka zní: Musíme za každou cenu rozumět tomu, jak ti druzí myslí? Nebo je lepší investovat všechny síly do pokusu o koexistenci s nimi?“

„Ve které každý toho druhého nechá na pokoji?“

„Ano.“

„To je pozdní prozření, Jude,“ řekl Johanson. „Myslím, že původní obyvatelé Ameriky, Austrálie, Afriky a Arktidy by byli vaše stanovisko přivítali. Stejně tak nejrůznější druhy živočichů, které jsme vyhubili. Jisté je, že situace je mnohem složitější. Sotva dokážeme porozumět, jak myslí ti druzí. Přesto se toho pokusu musíme odvážit, protože už si navzájem překážíme příliš. Náš společný životní prostor je moc těsný na to, abychom mohli žít vedle sebe. Nezbývá nám než žít spolu. A to je možné jen v případě, že hodně slevíme z nároků, jež nám Bůh údajně přiřkl.“

„A jak by to podle vás mělo vypadat? Tak, že si osvojíme životní zvyklosti prvoků?“

„To samozřejmě ne. Geneticky by to ani nebylo možné. Dokonce i to, co označujeme za kulturu, je dáno našimi geny. Kulturní evoluce začíná v prehistorii, kdy byly nastaveny výhybky v našich hlavách. Kultura je biologická. Nebo si máme namlouvat, že jsme dostali nějaké nové geny, abychom mohli stavět válečné lodě? Stavíme letadla, nosiče vrtulníků a budovy opery, ale děláme to proto, abychom na takzvané civilizační úrovni pokračovali v prastarých aktivitách, kdy byla první kamenná sekyrka vyměněna za kus masa: ve válkách, rodových shromážděních a obchodu. Kultura je částí naší evoluce. Slouží k tomu, abychom udrželi rovnováhu…“

„… dokud se tato rovnováha nestane převahou. Chápu, kam míříte, Sigure. V prehistorických dobách dědičné statky utvářely kulturu a přiměřeně měnily naši genetickou výbavu. Geny tedy řídí naše chování. Nám oběma vytvořily podklad pro tento rozhovor, jakkoli nám to pomyšlení může být protivné. Celý náš intelektuální fundus, kterým se tak pyšníme, je výsledkem genetického řízení. A kultura není víc než repertoár sociálního chování křížený s bojem o přežití.“

Johanson mlčel.

„Řekla jsem něco špatně?“ zeptala se Li.

„Ne. Naslouchám uchvácen a jako ve snách. Máte úplnou pravdu. Lidská evoluce je střídavá hra genetických změn a kulturní proměny. Byly to genetické změny, co vedlo k růstu našeho mozku. Byla to čistá biologie, co nám umožnilo mluvit, když příroda před půl milionem let přebudovala naše hrdlo a v mozkové kůře vytvořila řečová centra. Ale tato genetická změna vedla ke kulturnímu vzestupu. Řeč formulovala poznání, minulost, budoucnost a představivost. Kultura je výslednicí biologických procesů a biologické proměny jsou zase reakcí na rozvoj kultury. Je to sice zdlouhavé, ale je to přesně tak.“

Li se usmála.

„To mě těší, že jsem před vámi obstála.“

„Nic jiného jsem ani nečekal,“ odpověděl Johanson s patřičným šarmem. „Ale sama jste to připustila, Jude: naše velebená kulturní rozmanitost naráží na genetické hranice. A ty vedou tam, kde začíná kultura inteligentních nelidí. Vytvořili jsme spoustu kultur, ale ty všechny stojí na nutnosti zabezpečit náš druh. Nejsme schopni převzít hodnoty druhu, jehož biologie stojí proti naší a který musí být naprosto přirozeně naším nepřítelem v boji o životní prostor a zdroje.“

„Vy nevěříte na galaktickou federaci, v níž se proměnlivé včelí úly postaví s našinci k barovému pultu?“

„Hvězdné války?“

„Ano.“

„Byl to skvělý film. Ne. Myslím, že by to fungovalo teprve po velice, velice dlouhé době přizpůsobování. Až do našeho genetického programu bude vypálena kulturní výměna s jinými druhy.“

„Takže mám pravdu! Nemáme se snažit porozumět yrr. Máme najít způsob, jak se nechat navzájem na pokoji.“

„Nemáte pravdu. Protože oni nás na pokoji nenechají.“

„Potom jsme prohráli.“

„Proč?“

„Neshodli jsme se prve na tom, že lidé a ne-lidé nemohou dospět ke konsensu?“

„Shodli jsme se i na tom, že konsensu nemohou dosáhnout ani křesťané a muslimové. Poslyšte, Jude, můžeme a nemusíme yrr porozumět. Ale musíme tomu, čemu nerozumíme, dát prostor. To je něco jiného než donekonečna vykládat o hodnotách těch nebo oněch. Řešení spočívá v ústupu, a teď aktuálně je žádoucí ústup z naší strany. Tahle cesta někam vede. Ale nevede přes emocionální porozumění, to neexistuje. Řešením je změna nazírání. Přes porozumění světu, které obsáhne tím víc, čím víc se vzdálíme od našeho vlastního druhu. Krok za krokem hledat odstup od nás samotných. Bez tohoto odstupu nedosáhneme toho, aby se na nás yrr dívali jinak než doposud.“

„A nepokoušíme se právě ustoupit? Už tím, že s nimi navazujeme kontakt?“

„A co z něho má vzejít, pokud jde o vás?“

Li mlčela.

„Prozraďte mi svoje tajemství, Jude. Čím to je, že si vás tolik cením, a přitom vám tak málo důvěřuji?“

Podívali se jeden na druhého.

Od stolů k stání se ozýval hluk. Dmul se jako vlna a rozléval se po palubě. Zábava ustoupila volání a potom křiku. V týž okamžik se ozval lodní rozhlas: „Delfíní varování!, Pozor!, Delfíní varování!“

V souboji pohledů uhnula Li jako první. Otočila hlavu a podívala se na zšeřelé moře.

„Panebože,“ zašeptala.

Moře už nebylo zšeřelé.

Začalo svítit.

Modrý mrak

Vlny fluoreskovaly na všech stranách. Z hlubin stoupaly na hladinu tmavomodré ostrovy, rozlévaly se a splývaly spolu, až to vypadalo, jako by se nebe vylilo do moře.

Independence se vznášela ve světle.

„Jestli je tohle odpověď na to tvý poslední poselství,“ hovořil Greywolf ke Croweové, aniž by odvrátil zrak od té podívané, „tak jsi na ně musela udělat obrovskej dojem.“

„Je to nádhera,“ šeptala Delawareová.

„Podívejte se!“ vykřikl Rubin.

Svítící plocha se dala do pohybu. Světlo začalo pulzovat. Tvořily se v něm obrovské víry. Napřed se točily pomalu, pak čím dál rychleji, až rotovaly jako spirální galaxie a nasávaly do sebe proudy modře. Jejich středy sílily a jako by v nich vzplály tisíce jiskřivých hvězd a najednou zase zhasly…

Vtom uhodil blesk.

Letová paluba vykřikla.

Obraz se rázem změnil. Jasné výboje se klikatily vodou a rozvětvovaly se mezi prudkými víry. Pod hladinou zuřila němá bouře. V následujícím okamžiku se víry začaly od trupu Independence vzdalovat. Modrý mrak směřoval k obzoru rychlostí, nad níž se tajil dech, a pak zmizel z dohledu.

Jako první se z úžasu probral Greywolf. Rozběhl se k ostrovu.

„Jacku!“ Delawareová běžela za ním. Ostatní je následovali. Greywolf přeskákal po schodištích dolů, proběhl dlouhými kroky zabezpečený trakt a vrazil do CIC, s Peakem a Li v patách. Monitory kamer umístěných na trupu lodi ukazovaly jenom tmavozelenou vodu, potom do obrazu připluli dva delfíni.

„Co se děje?“ křičel Peak. „Co hlásí sonar?“

„Tam venku je něco velkého, pane. Něco, já nevím… těžko říct… tak nějak…“

„Tak nějak, tak nějak?“ Li popadla muže za ramena. „Podejte hlášení, vy kreténe! Přesně! Co se stalo?“

Muž zbledl. „Je to… Jsou to… Neměli jsme na obrazovce nic, a pak se utvořily ty plochy. Přišly z ničeho. Přísahám, voda se najednou proměnila ve hmotu. Spojilo se to v zeď, do takové… Je to všude…“

„Ať vystartují cobry. Okamžitě. Dalekosáhlý průzkumný let.“

„Co vám hlásili delfíni?“

„Neznámou formu života,“ hlásila vojačka. „Zachytili ji jako první.“

„Lokalizace?“

„Všude současně. Vzdaluje se to. Teď je to kilometr od nás a táhne to dál. Sonar ukazuje, že je toho plno na všechny strany.“

„Kde jsou delfíni teď?“

„Pod Independence, pane. Tlačí se před propustí. Myslím, že mají strach. Chtějí dovnitř.“

Do CIC přicházeli další lidé.

„Pusťte satelitní snímky na velký monitor,“ rozkázal Peak.

Big Picture ukázal Independence z perspektivy KH-12. Loď stála na temné vodě. Po modrém světle a blescích ani stopy.

„Před chvilkou tam dole bylo všechno světlé,“ říkal muž, jenž měl na starost vyhodnocování satelitních záznamů.

„Můžeme získat snímky z dalších satelitů?“

Momentálně ne, pane.“

„Dobře. Tak ať KH-12 zoomuje.“

Muž předal rozkaz kontrolní stanici. Pár vteřin nato se Independence na monitoru scvrkla. Satelit zvětšil výřez. Na všechny strany se táhlo olověné Grónské moře. Z reproduktorů se ozývali delfíni. Pořád ještě hlásili přítomnost neznámé formy života.

„Ještě to nestačí.“

KH-12 zoomoval dál. Objektiv nyní zabíral sto čtverečních kilometrů. Independence dlouhá dvě stě padesát metrů se na záběrech jevila jako kousek plovoucího dřeva.

Všichni se zatajeným dechem hleděli na monitor.

Teď to uviděli.

Daleko široko kolem se utvořil tenký, modře svítící prstenec. Blýskaly v něm výboje.

„Jak je ta věc veliká?“ zašeptal Peak.

„Čtyři kilometry v průměru,“ odpověděla žena od sonaru. „Dokonce o trochu víc. Vypadá to jako nějaká hadice. Co máme v obraze ze satelitu, je jen horní kruh, pokračuje to dál do hloubky. Jsme uprostřed… jícnu.“

„Ale co to je?“

Johanson se vynořil vedle Peaka. „Řekl bych, že je to ten rosol.“

„Výborně!“ vyštěkl Vanderbilt. „Co jste jim to, kurva, tam dolů poslala?“ vyjel na Croweovou.

„Vyzvali jsme je, aby se nám ukázali,“ odpověděla.

„A byl to dobrej nápad?“

Otočil se k němu nazlobený Shankar.

„Chtěli jste navázat kontakt, ne? Tak na co si stěžujete? Myslel jste, že k nám přijedou poslové na koních?“

„Máme signál!“

Všichni se otočili k tomu, kdo to řekl. Byl to muž, který sledoval akustické údaje. Shankar k němu přispěchal a sklonil se nad monitor. „Co je to?“ vykřikla Croweová. „Podle spektrografického vzoru je to Scratch.“

„Odpověď?“

„Nevím, jestli…“

„Ten kruh. Stahuje se!“

Všechny hlavy sebou trhly k Big Picture. Svítící prstenec se začal stahovat kolem lodi. Zároveň z Independence vyrazily dva nepatrné body. Oba bitevní vrtulníky zahájily svůj průzkumný let. Pískání a kvičení v reproduktorech zesílilo.

Naráz začali mluvit všichni, jeden přes druhého. „Držte hubu!“ utnula je Li. Naslouchala hlasům delfínů a na čele se jí dělaly vrásky. „Je tam ještě jeden signál.“

„Ano.“ Delawareová se zaposlouchala s přimhouřenými víčky. „Neznámá forma života, a kromě toho…“

„Kosatky!“ vykřikl Greywolf.

„Vícero velkých těl se blíží zespoda,“ potvrdila žena u sonaru. „Připlouvají zevnitř toho hrdla.“

Greywolf se podíval na Li.

„To se mi nelíbí. Měli bychom pustit delfíny zpátky do lodi.“

„Proč právě teď?“

„Nechci riskovat životy těch zvířat. A mimoto potřebujeme záznamy z kamer.“

Li na okamžik zaváhala.

„V pořádku. Pusťte je dovnitř. Já dám vědět Roscovitzovi. Peaku, vezměte si čtyři muže a doprovodte O’Bannona do doku.

„Leone,“ řekl Greywolf. „Licio!“

Spěchali ven. Rubin se díval za nimi. Pak se naklonil k Li a něco jí říkal tlumeným tónem. Vyslechla ho, přikývla a obrátila se zpátky k monitorům.

„Počkejte na mě!“ volal Rubin za skupinou. „Já jdu taky.“

Dok

Roscovitz dorazil do lodního doku dřív než vědci a doprovázela ho Browningová a jeden technik. Když Roscovitz uviděl defektní Deepflight, začal hlasitě klít. Pořád ještě ji neopravili. Stála na vodě s otevřeným nástupním poklopem, zajištěná jenom řetězem, který se táhl od stropu.

„Nemohlo to bejt už dávno opravený?“ vyjel na Browningovou.

„Je to složitější, než jsme si mysleli,“ bránila se šéfka techniků, zatímco běželi po molu. „Automatika řízení se…“

„Do prdele práce!“ Roscovitz si prohlížel ponorku, která napůl stála nad propustí ve dně lodi, jež se rýsovala o čtyři metry níž. „Už mi to tu začíná vadit. Pokaždý, když ty potvory pouštíme ven nebo zpátky, tak mi to tady vadí víc.“

„Promiňte, pane, ale nepřekážíme jim. A až to opravíme, vytáhneme ji zase ke stropu.“

Roscovitz zavrčel něco nesrozumitelného a postavil se za ovládací pult. Ponorku měl rovnou před nosem. Z jeho perspektivy mu zakrývala výhled na propusť ve dně lodi. Byl tak odkázán na monitory. Znovu zaklel a použil pár silnějších výrazů. V tom spěchu, ve kterém přestavovali Independence, ledacos odflákli! Proč se, u všech čertů, všechno, co nefunguje, musí projevit až v praxi? Na co každou kravinu testujou ve virtuálním prostoru, když mu ponorka, co plave na hladině, zakrývá výhled na propusť?

Hangárovou palubou se rozléhaly kroky. Greywolf, Delawareová, Anawak a Rubin sbíhali po rampě dolů, za nimi Peak a jeho muži. Vojáci se rozdělili po obou stranách nábřeží. Rubin a Peak šli k Roscovitzovi, zatímco Greywolf a ostatní si navlékali neoprénové obleky a nasazovali potápěčské brýle.

„Hotovo,“ řekl Greywolf. Udělal palcem a ukazováčkem kolečko, potápěčské znamení pro O. K. „Pustíme je dovnitř.“

Roscovitz přikývl a zapnul automatiku. Viděl, jak vědci skáčou do nádrže a jejich těla jsou nasvícená reflektory pod vodou. Na úrovni propusti se jeden po druhém ponořili.

Roscovitz otevřel spodní propusť.

Delawareová se potápěla po hlavě k přístrojovým indikátorům u kraje propusti. Ještě tam nedoplavala, a mohutné ocelové desky tři metry pod skleněným krytem se daly do pohybu. Delawareová viděla, jak se vrata rozvírají a pod nimi je moře. Dva delfíni ihned vklouzli dovnitř. Vypadali nervózně a naráželi čumáky do skla. Greywolf dal znamení, aby ještě počkali. Do komory vplul třetí delfín.

Ocelové desky se mezitím roztáhly úplně. Pod skleněným krytem zela propast. Delawareová pátrala očima v temnotě. Ještě nebylo vidět nic mimořádného. Žádné světlo, žádné blesky, žádné kosatky a žádný ze tří zbývajících delfínů. Potopila se úplně dolů, hmatala rukama po skle a vyhlížela zvířata. Najednou dovnitř přímo vystřelil čtvrtý delfín. Otočil se kolem své osy a vplul do nádrže. Greywolf přikývl a Delawareová dala znamení Roscovitzovi. Ocelové desky sebou pomalu trhly a s tupým duněním se zavíraly. Uvnitř komory začaly pracovat detektory a hledaly ve vodě nečistoty a kontamináty. Po pár vteřinách senzorika rozsvítila zelenou a poslala hlášení k Roscovitzovu pultu, že je všechno v pořádku. Obě skleněné desky se neslyšně rozjely.

Sotva byla škvíra dost široká, delfíni se vtlačili dovnitř, kde se jich ujali Greywolf a Anawak.

Peak se díval, jak Roscovitz zase zavírá skleněnou střechu. Jeho pohled byl upřený na monitory. Rubin se postavil na okraj nádrže a díval se do propouštěcí komory.

„Byli tam ještě dva,“ zahučel Roscovitz.

Z reproduktorů se dralo pískání a další zvuky delfínů, kteří byli ještě venku. Byli značně nervózní. Nad hladinou se objevila Greywolfova hlava, za ním se vynořili Anawak a Delawareová.

„Co hlásí delfíni?“ chtěl vědět Peak.

„Pořád to samý,“ odpověděl Greywolf. „Neznámá forma života a kosatky. Na monitorech něco novýho?“

„Ne.“

„To nemusí nic znamenat. Vyzvedneme ještě ty poslední dva.“

Peak sebou trhl. Obrazovky začaly na krajích svítit sytě modře.

„Měli byste sebou hodit,“ řekl. „Blíží se to.“

Vědci se znovu potopili k propusti. Peak zavolal do CIC.

„Co vidíte tam shora?“

„Kruh se dál stahuje,“ zavrčel hlas Li z boxů na panelu. „Piloti hlásí, že útvar se potápí, ale na snímcích ze satelitu je ještě zřetelně vidět. Zřejmě se to chce dostat pod loď. U vás dole se musí brzy rozjasnit.“

„Už tuje jasno. Na co se máme připravit? Na mrak?“

„Sale?“ ozval se Johanson. „Ne, myslím že to nemá formu mraku. Buňky splynuly. Je to kompaktní hadice z rosolu a kontrahuje. Nevím, co se stane, ale měli byste opravdu co nejdřív skončit.“

„Už to bude, Rosco?“

„Už to jede,“ odpověděl Roscovitz. „Otvírám dolní propusť.“

Anawak visel nad skleněnou střechou jako přibitý. Tentokrát to bylo jiné, když se ocelové desky rozjely od sebe. Poprvé civěli do tmavozelené temnoty. Teď byla hloubka prostoupená slabým modrým světlem, jež nabíralo na intenzitě.

Tohle vypadá jinak než mrak, pomyslel si. Spíš jako světelný zdroj vyzařující dokola. Vzpomněl si na satelitní snímky, které viděl v CIC. Na jícen mohutné trubice, v jejímž středu se Independence nacházela.

Najednou mu došlo, že se dívá přímo dovnitř té roury. Z pomyšlení na rozměry hadice se mu začal obracet žaludek. Najednou ho přepadl strach. Když se tělo pátého delfína z ničeho nic vymrštilo do nádrže, Anawak se dal na ústup a nebyl schopen překonat svůj strach. Delfín se tlačil na skleněnou desku. Anawak se nutil do klidu. Za okamžik se octl v nádrži i šestý delfín. Ocelové pláty se zase spojily. Senzory prozkoumaly kvalitu vody, odeslaly Roscovitzovi souhlas a skleněné půlky se rozevřely.

Browningová byla jedním velkým skokem na Deepflight.

„Co to má znamenat?“ zeptal se jí Roscovitz.

„Zvířata jsou uvnitř a já dělám svou práci. To je všechno.“

„Hele, já to tak nemyslel.“

„Ale myslel.“ Browningová si dřepla a otevřela poklop na zádi. „Teď ten krám konečně doopravím.“

„Browningová, teď jsou na pořadu důležitější věci,“ řekl Peak nevrle. „Přestaňte se předvádět.“ Nemohl odtrhnout oči od monitoru. Byl stále světlejší.

„Sále, jste tam dole hotoví?“ ozval se Johansonův hlas.

„Ano. Co u vás nahoře?“

„Kraj trubice se sune pod loď.“

„Může nám ta věc něco udělat?“

„To sotva. Neumím si představit organismus, který by Independence jenom rozechvěl. A už vůbec ne tohle. Je to rosol. Guma bez svalů.“

„A je to pod námi,“ řekl Rubin, který stál na kraji nádrže. Otočil se a oči mu jen svítily. „Otevřete ještě jednou tu propusť, Luthere. Rychle!“

„Co?“ Roscovitz vytřeštil oči. „Zbláznil jste se?“ Rubin byl hned u něho.

„Paní generálko?“ zavolal do mikrofonu na panelu. Ve vedení to cvaklo. „Co je, Micku?“

„Máme teď jedinečnou šanci zmocnit se většího množství toho rosolu. Navrhl jsem ještě jednou otevřít propusť, ale Peak a Roscovitz.

„Jude, takové riziko nemůžeme podstoupit,“ ozval se Peak. „Tohle neudržíme pod kontrolou.“

„Jenom otevřeme ocelové desky a chvilku počkáme,“ řekl Rubin. „Třeba ten organismus bude zvědavej. Chytíme si ho kousek a zase zavřeme. Budeme mít alespoň pěknou porci výzkumnýho materiálu. Co říkáte?“

„A když to bude nakažený?“ namítl Roscovitz.

„Krucinálfagot, všude tihle pochybovači! To přece zjistíme. Skleněnej kryt samozřejmě necháme zavřenej, dokud to nebudeme vědět!“

Peak zavrtěl hlavou. „Tohle není dobrý nápad.“

Rubin obrátil oči v sloup

„Paní generálko, tohle je unikátní příležitosti.

„Dobrá,“ řekla Li. „Ale buďte opatrní.“

Peak se tvářil nešťastně. Rubin se smál, postavil se na okraj nádrže a mával rukama.

„Hej, vy tam! Skončete to!“ volal na Greywolfa, Anawaka a Delawareovou, kteří pod vodou snímali delfínům postroje. „Tak dělejte, ať už…“

Nemohli ho slyšet. „To je fuk. Pojďte, Luthere, otevřete ty zatracený vrata. Nemůže se nic stát, když to nahoře zůstane zavřený.“

„Neměli bychom počkat, dokud…“

„Nemůžeme čekat,“ vyjel na něj Rubin. „Slyšel jste, co řekla Li. Když budeme čekat, tak nám to zmizí. Pusťte prostě trochu toho rosolu dovnitř a zase zavřete. Stačí mi jeden kubík nebo tak.“

Impertinentní zmrd, pomyslel si Roscovitz. Nejradši by byl Rubina shodil do vody, ale ten hajzl měl pověření od Li. Ta to nařídila. Zmáčkl knoflík, kterým se otvírala vrata.

Delawareová byla zaměstnaná mimořádně neklidným exemplářem. Mrskal sebou a byl nedočkavý. Při pokusu odebrat mu kameru se delfín vysmekl a potopil k uzávěře, půl postroje táhl za sebou. Delawareová ho viděla kroužit nad skleněným dnem a následovala ho mocnými tempy dolů.

O tom, co se domlouvalo nahoře, neměla tušení.

Co je s tebou? říkala si. Pojď ke mně. Mě se bát nemusíš.

Pak uviděla, co se děje.

Na okamžik byla tak zaražená, že zapomněla plavat a klesala dolů, až se jí palce u nohou dotkly skla. Pod ní se otvírala propusť. Moře svítilo sytě modře. V hloubce se míhaly bleskové výboje.

Co ten Roscovitz u všech čertů dělá? Proč otevřel vrata?

Delfín kroužil nad propustí jako zběsilý. Evidentně se snažil Delawareovou odehnat od propusti. Když hned nereagovala, vykroužil piruetu a vystřelil nahoru.

Delawareová zírala do svítící propasti.

Co to ale bylo tam dole? Rozeznávala nezřetelné mihotavé stíny a potom skvrnu, která se blížila a zvětšovala.

Přibližovala se rychle.

Skvrna nabývala tvaru a podoby.

Najednou pochopila, co to k ní tam zezdola míří. Poznala obrovskou hlavu s černým čelem a bílým spodkem, pravidelně posazené zuby mezi napůl otevřenými pysky. Byl to největší exemplář, jaký kdy viděla. Kosatka letěla z hloubky kolmo nahoru, nabírala rychlost a nejevila nejmenší úmysl uhnout. Delawareové se honily hlavou myšlenky. Ve zlomku vteřiny si poskládala, co věděla. Že skleněné desky jsou tlusté a robustní, ale ne dost silné, aby odolaly živé bombě. To zvíře muselo měřit dvanáct metrů. A dokáže se katapultovat vzhůru rychlostí až padesát šest kilometrů za hodinu.

To bylo příliš rychle.

Učinila zoufalý pokus dostat se pryč od propusti.

Kosatka prorazila skleněným krytem jako torpédo. Delawareová nezřetelně viděla trosky ocelového rámu, jak víří ve vodě, a bílé břicho velryby, jak prolétla skleněným krytem, aniž by ji náraz zabrzdil. Něco ji bolestně zasáhlo mezi lopatky. Vykřikla a nabrala si vodu do plic. Tloukla rukama nohama kolem sebe a ztratila pojem, kde je nahoře a kde dole.

Zmocnila se jí panika.

Roscovitz neměl čas zorientovat se v situaci. Dřevěné molo dunělo a třáslo se pod jeho nohama, když kosatka prorazila skleněný kryt. Mohutná vodní hora nadzvedla Deepílight do výšky. Viděl Browningovou vrávorat a mávat rukama, zatímco kosatka se na chvilku ponořila a ve vodě znovu nabrala rychlost.

„Vrata!“ křičel Rubin. „Zavři vrata!“

Kosatka narazila hlavou do ponorky a vymrštila ji do výšky. Úchyt řetězu se s třeskutým nárazem utrhl. Browningová vyletěla do výšky a dopadla proti ovládacímu pultu. Jednou botou trefila Roscovitze do hrudníku a odhodila ho stranou. Ten narazil do stěny hangáru a strhl s sebou Peaka.

„Ponorka!“ křičel Rubin. „Ponorka!“

Browningová s krvavým čelem přepadla do vody. Nad ní se postavila kolmo záď Deepflight, jak ponorka během vteřiny nabrala vodu a potápěla se. Roscovitz se sebral a snažil se dostat k pultu. Proti němu něco svištělo. Podíval se nahoru a uviděl uvolněný řetěz vlnit se jako práskající bič. Chvatně se pokusil uhnout a ucítil, jak ho konec řetězu škrábl na spánku a obtáčí se mu kolem krku. Nemohl se nadechnout. Táhlo ho to dopředu a svezlo přes hranu dovnitř.

Greywolf byl příliš daleko, než aby poznal, co rozpoutalo katastrofu, a protože plaval ve vodě, nevnímal otřesy. Viděl, jak se ponorka utrhla z řetězu a co se stalo s Browningovou a Roscovitzem. Rubin stál u ovládacího pultu, křičel a gestikuloval. Někde za ním se objevila Peakova hlava. Vojáci uchopili zbraně a spěchali k místu neštěstí.

Greywolf se horečně rozhlížel po hladině a hledal Delawareovou. Anawak byl těsně vedle něho, ale ani on ji neviděl.

„Licio?“

„Žádná odpověď.

„Licio!“

Mrazivý děs ho bodl do srdce. Mocným rozmachem se potopil a spěchal k propusti.

Delawareová plavala špatným směrem. V zádech ji pekelně bolelo a měla strach, že se udusí. Najednou se znovu octla přímo nad propustí. Obě půlky skleněného krytu byly vytrženy a ocelové desky se právě začaly zavírat. Moře pod tím bylo nyní jedno velké světlo. Obrátila se na záda.

Ó ne!

Deepflight s otevřenými průvlaky padala přímo na ni, přídí napřed. Klesala jako kámen. Delawareová začala ze všech sil pracovat nohama. Řítí se to na ni. Viděla, jak se blíží složená podávači ramena. Natáhla se jako vydra, ale nestačilo to. Ponorka jí narazila do hrudi. Ucítila, jak se jí lámou žebra. Otevřela ústa, jak vykřikla bolestí, a polkla ještě víc vody. Ponorka ji nemilosrdně tlačila ven, skrz propusť do otevřeného moře. Ledový šok jí projel kostmi. Napůl v bezvědomí viděla, jak ocelové desky narazily do ponorky a Deepflight se přestala potápět. Uvízla, ale Delawareová klesala dál. Natáhla ruce, pokusila se zachytit mizejícího plavidla, ale uklouzly jí prsty. Už neměla sílu a v plicích měla kaši. V její břišní dutině jako by bylo všechno rozmačkané.

Prosím, říkala si. Já chci zpátky. Zpátky na loď. Já nechci umřít!

Někde mezi zablokovanými vraty a vklíněnou ponorkou uviděla rozmazaně Greywolfovu tvář. Ale zrovna tak to mohl být jen přelud, nádherný sen, že bude zachráněna.

Ze strany se sem blížilo něco tmavého a velikého. Rozevřené čelisti, řady kuželovitých zubů.

Jejich skus jí rozdrtil hrudní koš.

Svítící hmotu, která proletěla kolem ní, už neviděla. Když organismus pronikal do lodi, Delawareová už byla mrtvá.

Peak vztekle tloukl pěstí do ovládacího pultu. Pokus zavřít vrata nevyšel. Deepflight zablokovala obě ocelové desky. Buď nechá propusť znovu otevřít a obětuje ponorku, nebo riskuje, že se dovnitř dostane bůhvíco.

Browningovou nikde neviděl. Roscovitz visel na řetězu a cukal sebou. Obě nohy měl ve vodě a ruce zaťaté do řetězu kolem krku.

Kde je ta zatracená kosatka?

„Sale,“ zafňukal Rubin.

Voda vřela a pěnila. Vojáci zmateně pobíhali, neměli žádný plán. Greywolf se potopil. Po Anawakovi ani stopy. A Delawareová? Kde je Delawareová?

Někdo Peaka odstrčil stranou.

„Krucinálfagot, Sale!“ Rubin ho vytlačil od panelu. Začal tancovat prsty po klávesnici a mačkat knoflíky. „Proč se ta zatracená propusť konečně nezavře?“

„Ty hovado zkurvený!“ zařval Peak. Napřáhl se a vrazil Rubinovi jednu pěstí do tváře. Biolog se zakymácel a přepadl do vody. Stříklo to kolem a uprostřed pěny Peak uviděl stoupat vzhůru mečovitou hřbetní ploutev velryby, která se k němu blížila.

Rubinova hlava se s hekáním vynořila z vody.

I on ten hřbet uviděl. Začal křičet.

Peak mačkal knoflík, aby se desky rozestoupily a pustily do hlubin Deepflight.

Měla by se rozsvítit kontrolka.

Ale nestalo se nic.

Greywolf myslel, že přijde o rozum.

Pod Independence táhla smečka kosatek. Jedna z nich popadla tělo Delawareové a odtáhla ho z dohledu. Bez rozmýšlení proplaval mezerou v zablokované propusti a uviděl, jak se z hlubin něco řítí nahoru. Před jeho očima zazářil blesk a zajiskřil výboj. Potom jako by ho zasáhla obrovská pěst a odmrštila jej dozadu. Všechno se obrátilo vzhůru nohama. Nalevo se krátce vynořil Anawak a zase zmizel. Tamhle se ve vodě třepotaly něčí nohy. Tělo, které se na něj řítilo. Bílé břicho, kosatka, jež prve vnikla do lodi, táhla přes něj pryč. Pak zase propusť a zaklíněná ponorka…

A ta věc, která se mezerou ve dně drala dovnitř. Vypadala jako chapadlo předimenzovaného polypa. Jenže žádný po-lyp taková chapadla nemohl mít. Žádný polyp nebyl tak veliký, aby jeho chapadla měla průměr tři metry. Beztvará hmota proudila do lodního doku, velice rychle a v obrovském množství. Rosolový sval, který se, sotva prošel mezerou, rozděloval na tenčí prameny, nad jejichž hladkým povrchem plápolal svítící vzor.

Rubin plaval o život.

Hřbetní ploutev za ním. S kašláním a pliváním se dostal k molu a pokoušel se na něj totálně zpanikařený vylézt. Podklouzly mu lokty. Uslyšel výstřely, dostal se znovu pod vodu a spatřil neuvěřitelné divadlo. Bylo mu rázem jasné, že jeho přání se právě splnilo. Cizí organismus vnikl dovnitř, jenže za úplně jiných okolností, než očekával.

Všude byly svítící tentákule. Tlusté jako stromy.

Mezi nimi otevřená tlama kosatky.

Rubin plaval nahoru. Těsně před ním kopal do vody pár nohou.

Roscovitz na něj civěl shora s vypoulenýma očima. Vypadalo to, jako by visel na šibenici. Rukama se snažil uvolnit krk zpod řetězu.

Z úst se mu dralo příšerné chrčení.

Panebože, říkal si Rubin. Milosrdný Bože! Ploutev už byla skoro u něho, otočila se…

Z kopce rozpěněné vody se kolmo vynořila kosatka, tlamu otevřenou dokořán.

Zmizely v ní Roscovitzovy nohy. Čelisti sklaply. Poté zvíře zůstalo okamžik viset nehybně ve vzduchu, a pak se zase spustilo dolů…

Roscovitzovo torzo se houpalo nad vodou a crčela z něj krev. Rubin na to zíral a nedokázal se odvrátit. Slyšel táhlý, nepřerušovaný řev a pochopil, že je to on, kdo tak řve.

Řval a řval.

A mečovitá ploutev tu byla znovu.

Combat Information Center

Li nevěřila svým očím. Během pár vteřin vypukl v lodním doku chaos. S kamennou tváří se dívala na Peaka, jak běží po molu, na vojáky, kteří pálili naslepo, na Roscovitzovo rozervané tělo.

„Navázat rádiové spojení,“ rozkázala.

Velitelskou centrálou se najednou rozezněly výstřely a křik. Ve tvářích se zračil děs. Všichni začali mluvit jeden přes druhého, k chaosu v doku se přidal zmatek v CIC. Li horečně přemýšlela, co by se dalo udělat. Poslat posily, samozřejmě. Tentokrát s explozivní municí. Proč tam dole pálí konvenčními náboji?

Musí dostat situaci pod kontrolu.

Seběhne tam dolů sama.

Beze slova odběhla vedle do LFOC. V případě války sloužilo jako velitelská centrála pro obojživelné operace. Daly se odtud zaplavovat zátěžové nádrže nebo naopak vyprazdňovat, otvírat sklopná záď, když selhalo ovládání v doku. Jedině propusti ve dně lodi se z LFOC ovládat nedaly. Další hloupá chyba, vzniklá při uspěchané přestavbě Independence „Dobrá,“ vysvětlovala zděšenému personálu u pultů. „Vyprázdnit zátěžové nádrže na zádi. Záď odvodnit.“ Přemýšlela. Byla propusť ve dně lodi zavřená, nebo otevřená? Mohla voda odtékat? Inferno na monitorech o tom nic nevypovídalo. Všeobecně stačilo jenom prostě zvednout záď lodi a voda z umělého přístavu by vytekla otevřenou propustí nebo spuštěnou zádovou rampou. Pro případ, že by obojí bylo blokováno, existoval ještě nouzový čerpací systém. Sice mu to trvalo déle, ale svůj účel splnit dokázal.

Li vydala rozkaz nastartovat pumpy a běžela zpátky do CIC.

Dok

Posuvné desky nereagovaly. Proč, na to prve nebyl čas myslet. Peak bez dechu doběhl ke skříním se zbraněmi a vytrhl odtud harpunu s výbušným nábojem. Vojáci divoce pálili do vody. Něco mohutného ve tvaru obří chobotnice vniklo otevřenou propustí do vody a vlnilo se to pod hladinou. Kosatka ukousla Roscovitzovi nohy.

Koutkem oka uviděl Rubina, jak leze z vody. Peakovi se ulehčilo, ale zároveň měl vztek. Nenáviděl toho biologa, ale neměl se nechat strhnout k tomu, aby ho srazil do vody. Rubinův život musel být zachráněn za každou cenu. Rubin musí dokončit svůj úkol!

Ploutev se vzdalovala od mola. Dál vzadu plavali Anawak a Greywolf. Snažili se dostat na protilehlou stranu. Pronásledovaly je svítící tentákule, ale ty byly nakonec všude a vlnily se všemi směry, zatímco kosatka měla jednoznačně spadeno na uprchlíky.

Musí vyřídit to zvíře, než ještě někoho usmrtí.

Peak najednou pocítil vnitřní klid. Všechno ostatní může počkat. Nejdůležitější bylo vyřídit tu zubatou horu masa.

Zvedl harpunu a vypálil.

Anawak také viděl, jak se kosatka blíží. Voda v umělé přístavní pánvi pěnila a stříkala, jako by sama byla živá. Zvlněná modře svítící hmota, skrze kterou se právě kosatka cíleně pohybovala směrem k němu a Greywolfovi.

Objevila se černá lebka, když zvíře nárazem vyprazdňovalo plíce. Byla od nich jen pár metrů. K molu to nezvládnou, to bylo jasné. Musí něco podniknout. Při útoku kosatek v Clayoquot Soundu tu byl v pravý čas Greywolf s člunem, ale ten teď na tom nebyl o nic lépe než Anawak. Musí velrybu nějak přelstít.

Kosatka se potopila.

„Necháme ji proplout!“ zakřičel na Greywolfa. Není to extra nápad, pomyslel si. Neměl tušení, jak si s tím Jack poradí. Ale na vysvětlování nebyl čas.

Anawak nabral dech a spustil se pod vodu.

Peak zaklel.

Bestie zmizela, Greywolfa a Anawaka také nebylo vidět. Běžel dál po molu a hledal mohutné tělo, ale nádrž se proměnila v surrealistické pohyblivé inferno. Ve změti světla, neidentifikovatelných tvarů a stříkající pěny se lidské oko nemohlo zorientovat. Vojáci stříleli na hadovité věci, ale bez jakéhokoli účinku.

„Nechte toho!“ Peak postrčil jednoho muže směrem k ovládacímu pultu. „Vyhlaste poplach! Pokuste se ta vrata zavřít a uvolnit ponorku.“ Jeho pohled dál pátral na hladině. „A pak tu zatracenou propusť zase zavřete.“

Voják uposlechl, přestal střílet a rozběhl se.

Peak se teď postavil na kraj mola a přimhouřil oči. V rukou pevně svíral harpunu.

Kde je ta kosatka?

Nebyla už vidět.

Zato byla vidět škubající a vinoucí se hmota, modré a bílé světlo. V momentě, kdy se Anawak potopil, pronikavý hluk nahradilo tupé šumění a dunění. Greywolf se udržoval rukama pod hladinou vedle něho. Od úst mu šly bubliny. Poté co ho stáhl, Anawak pořád ještě držel poloindiána za ruku. Nevěděl, jestli se jeho nápad osvědčí, ale nad hladinou by byli každopádně ztraceni.

Proti němu se něco vlnilo, vypadalo to jako obrovský had bez hlavy. Po napůl průhledné, modře světélkující tkáni pulzovaly proužky světla. Vyrůstaly z nich stovky tenkých ramínek jako biče a šmátraly po dně doku. Anawakovi bylo jasné, co ta věc dělá. Skenuje prostředí. Zatímco se díval, zděšen a fascinován zároveň, z hadovitého těla vystřelila další tykadla a vlnila se směrem k němu.

Mezi nimi se otvírala tlama kosatky.

S Anawakem se udala proměna. Jedna jeho část se zapouzdřila a kladla v klidu otázky. Nakolik byl útočník ještě velryba a nakolik rosol? Co mohou očekávat od živočicha, který nejedná podle své přirozenosti, ale poslouchá cizí vědomí? Musí se na kosatku dívat jako na část svítící hmoty, a ne jako na velrybu s přirozenými reflexy. Ale snad to teď byla výhoda. Snad se jim podařilo zvíře zmást.

Kosatka vystřelila jako šíp.

Anawak uhnul, odrazil Greywolfa a viděl ho, jak plave na druhou stranu. Pochopil tedy, co na něj nahoře křičel.

Velryba proletěla mezi nimi, poté co se její kořist nečekaně rozdvojila.

Získali pár vteřin.

Aniž by se za kosatkou ohlédl, plaval Anawak doprostřed změti tentákulí.

Rubin lapal po dechu a lezl po čtyřech po molu. Voják ho přeskočil a spěchal k ovládacímu pultu. Podíval se na ukazatele, zorientoval se a zmáčkl knoflík na otevření vrat.

Systém byl zablokován.

Jako každý voják v jednotce byl vyškolen ve všech lodních systémech a věděl, jak fungují. Do paměti se mu vryl obraz, jak Browningová dopadla na pult. Sklonil se k němu a podíval se na knoflík pozorně.

Zasekl se. Byl uhnutý na stranu.

Zřejmě jak na něj Browningová dopadla těžkou botou. Tady nebylo moc co opravovat. Popadl pušku a udeřil do něj pažbou.

Knoflík se narovnal.

Anawak se vznášel v cizím světě.

Kolem něj se vinuly záclony tenkých chapadel. Nebyl si jistý, zda to byl dobrý nápad, vplout rovnou do toho hemžení, ale byla to zbytečná otázka. Třeba bude rosol reagovat agresivně, třeba taky ne. Možná je ta věc kontaminovaná. Ale pak by stejně byli všichni mrtví.

Každopádně teď bude pro kosatku těžší ho najít.

Svítící ramínka se naklonila směrem k němu. Všechno se dalo do pohybu. Propletenec tentákulí houstl a on najednou ucítil, jak mu bičíky šmátrají po obličeji.

Odhrnul je stranou.

Přivlnily se další a ohmatávaly mu hlavu a tělo. V hlavě mu bušilo a dunělo. Pomalu ho začínaly bolet plíce. Jestli nebude mít brzy příležitost se vynořit, může se té věci rovnou odevzdat.

Popadl hmotu oběma rukama a roztrhl ji. Bylo to, jako by bojoval se svazkem hadů. Organismus byl jako pevný flexibilní sval, a nadto v neustálé metamorfóze. Tentákule, které se předtím kolem něj vinuly, se zdeformovaly, stáhly zpátky a vrátily do hmoty, z níž současně vyrážely nové končetiny. Hmota byla naprosto nevypočitatelná a zjevně v Leonu Anawakovi našla velké zalíbení.

Musí se odsud dostat!

Vedle něj proplouvalo štíhlé, elegantní tělo.

S usměvavou tváří. Byl to jeden z delfínů. Anawak se instinktivně chytil hřbetní ploutve. Najednou měl zase volný výhled. Držel se pevně a uviděl, jak se ze strany řítí kosatka. Delfín uháněl nahoru. Za nimi sklapla obrovská čelist, která jej těsně minula, ale to už prorazili nad hladinu a mířili k umělému břehu.

Voják zmáčkl knoflík.

Oprava sice byla provedena jen pažbou pušky, ale byla úspěšná. Ocelové desky se pomalu daly do pohybu a uvolnily ponorku. Ta opět klesala dál kolem organismu, jenž se soukal do propusti. Deepflight tiše vypadla z lodi a zmizela v hlubinách moře.

Voják na zlomek vteřiny zapochyboval, jestli by nebylo lepší nechat propusť otevřenou, ale rozkaz zněl jinak. Měl ji zavřít, a tak poslechl. Tentokrát už žádná ponorka uzavření nebránila. Desky poháněné silnými motory se bořily do organismu silného jako stromy, až ho nakonec uskříply.

Peak napřáhl harpunu.

Právě uviděl Anawaka. Už to vypadalo, že ho kosatka uchvátila, ale muž se znovu objevil, zatímco zvíře se pohybovalo na druhou stranu. Vojáci ostřelovali černý hřbet a velryba se potopila pod hladinu.

Vyřídili ji?

„Propusť se zavírá,“ volal voják od ovládacího pultu.

Peak zvedl ruku na znamení, že rozuměl, a kráčel pomalu po molu. Prohlížel si druhou stranu. Kulky z pušek na tu hmotu neplatily a ostřelovat rosol výbušninou si netroufal. V nádrži pořád ještě byli lidé.

Postavil se na kraj.

Greywolf následoval Anawakova příkladu a plaval mezi tentákule. Ze všech sil krauloval na druhou stranu. Po pár metrech mu tělesná hmota organismu odřízla cestu a musel změnit směr.

Ztratil veškerou orientaci.

Tentákule ho obkroužily a ovíjely mu ramena. Greywolfovi se to hnusilo. Byl také naprosto zmatený. Na sítnici se mu zvěčnila scéna umírání Delawareové a promítala se mu jako film. Strhával ze sebe rosolovitá chapadla, motal se kolem a pokoušel se jim uniknout.

Najednou se vznášel nad propustí. Ponorka zmizela. Viděl, jak se vrata zavírají, zajíždějí do rosolu a odřezávají jeho metr tlusté kmeny.

Reakce bytosti byla naprosto jasná.

Nelíbilo se jí to.

Do Peaka narazil příval vody. Těsně před ním vyskočila kosatka. Příliš zaskočen, než aby pocítil strach, hleděl Peak do růžového chřtánu. Odrazil se zpátky a současně se zdálo, jako by se celá paluba rozletěla. Organismus běsnil. Zdivočelí obrovští hadi se kroutili až ke stropu, dopadali na stěny a zametaly molo. Peak slyšel vojáky střílet a křičet, viděl těla létat vzduchem a dopadat do nádrže, pak mu něco podrazilo nohy a povalilo ho na záda. Vyrazilo mu to dech a bolelo to. Tělo kosatky se sklápělo na něj. Peak zasténal, bezděky uchopil harpunu pevněji a vtom ho něco stáhlo do vody.

V proudu vzduchových bublin klesal dolů. Jeho nohy uvízly v modře svítící hmotě. Přes něj dopadala velryba zpátky do vody. Peaka zasáhla tlaková vlna a otočila ho několikrát kolem osy. Pak uviděl ani ne metr od sebe, jak se otvírají řady zubů, vrazil harpunu do tlamy a stiskl spoušť.

Na okamžik jako by všechno ztichlo.

Z hlavy velryby se ozvala tupá detonace. Nebyla nijak hlasitá, ale svět se zbarvil na červeno. Peaka to odhodilo dozadu do změti cizího organismu, krve a cárů masa. Udělal salto, narazil do stěny a jediným rozmáchlým pohybem se vyšvihl zpátky na molo. Supěl, popadal dech a plazil se pryč od kraje. Všude byla krev. Červené šmouhy se mísily s tukovou tkání a rozdrcenými kostmi. Pokusil se vstát, ale uklouzl a dopadl na zadek. Projela jím bolest. Jeho levá noha nad kotníkem odstávala v úhlu, který nevěstil nic dobrého, ale v tuto chvíli to Peaka vůbec nezajímalo.

Nevěřícně hleděl na scenérii před sebou.

Organismus propadl zuřivosti. Tentákule divoce bičovaly vše kolem sebe. Porážely regály, výzbroj létala vzduchem. Z vojáků byl v akci jenom jeden, jenž střílel v běhu po molu, dokud si ho jedno chapadlo nestáhlo do vody. Peak se přikrčil, když těsně nad ním proletěl poloprůhledný útvar, který nebyl ani had ani chapadlo, nic, co by byl někdy předtím viděl. S vytřeštěnýma očima hleděl, jak se předek útvaru za letu proměnil, až připomínal rybu, načež se pak rozvětvil v jazykovitá vlákna. Zdálo se, že v nádrži se pohybují velká zvířata. Vyčnívaly z ní hřbetní ploutve a zase mizely, deformované hlavy vystrkovaly čumáky do výšky. Byla to zvláštní hmota, cosi nehotového, měnilo to tvar a pleskalo to sebou jako beztvaré cáry zpátky do vody.

Peak si promnul oči. Zdálo se mu to, nebo hladina skutečně poklesla? Do všeobecného rámusu se přidávalo dunění strojů a on pochopil: vyčerpávají palubu! Ze zátěžových nádrží se vytlačuje voda. Záď Independence se neznatelně zvedala, zatímco obsah umělé přístavní pánve tekl zpátky do moře. Bičující výrůstky se stahovaly zpátky. Bytost se zase spojila v jednu a potopila se. Peak se po stěně vysoukal nahoru, zatížil levou nohu a zhroutil se. Než ale stačil dopadnout, popadly ho dvě ruce.

„Držte se,“ řekl Greywolf.

Peak se opřel o obrovo rameno a pokoušel se pajdat. Ačkoli sám nebyl malý, vedle Greywolfa si připadal útlý a slabý. Zasténal. Greywolf ho odhodlaně zvedl do výšky a utíkal s ním po molu na umělý břeh.

„Stop!“ sípal Peak. „To už stačí! Pusťte mě!“

Greywolf ho jemně položil na zem. Byli hned u tunelu, jenž vedl do laboratoře. Odtud bylo vidět na celý přístav. Peak si všiml, že stěny delfinária jsou zase vidět. Pumpy nepřetržitě vrčely. Myslel na lidi v nádrži, kteří byli nejspíš všichni mrtví, na vojáky, na Delawareovou a Browningovou…

A na Anawaka!

Pátral pohledem ve vodě. Kde je Anawak?

Ten se s funěním vynořil hned u břehu. Greywolf vyskočil a pomohl mu z vody. Dívali se, jak voda dál klesá. Teď už poznávali velkou bytost, jež vyzařovala matně modré světlo a pročesávala jím nádrž, jako by hledala cestu ven. Tvarem připomínala hubenou velrybu nebo sraženého mořského hada. Žádné světelné záblesky už neprotékaly jejím tělem, už z ní nerostly žádné tentákule. Hmota plavala ve všech koutech, vlnila se po stěnách, rychle a systematicky hledala únikovou cestu, která neexistovala.

„Zatracená svinská bestie!“ vyštěkl Peak. „Teď uschne.“

„Ne. Musíme ji zachránit!“

Byl to Rubinův hlas. Peak otočil hlavu a uviděl biologa, který se vynořil z tunelu. Třásl se a ruce měl složené za hlavou, ale oči mu plály stejně, jako když trval na tom, že se rosol musí nabrat do lodi.

„Zachránit?“ opakoval Anawak.

Rubin se blížil váhavými kroky. Díval se ostražitě do nádrže, v níž kreatura rychle dodělávala. Vodní hladina obnášela už nanejvýš dva metry. Bytost se roztáhla do plochy, aby tím snížila svůj ponor.

„To je jedinečná šance,“ řekl Rubin. „Copak to nechápete? Musíme okamžitě dekontaminovat hlubokomořský simulátor. Kraby pryč, čerstvou vodu a co nejvíc tady toho. To je mnohem lepší než krabi. S tímhle můžeme…“

Jedním skokem byl u něho Greywolf. Popadl Rubina oběma rukama za krk a přitlačil. Biolog otevřel ústa a vyvalil oči. Jazyk mu lezl ven z úst.

„Jacku!“ Anawak se pokoušel odtáhnout Greywolfovy paže dozadu. „Nech toho!“

Peak se narovnal. Jeho levá noha vydržela zátěž. Určitě byla zlomená a bolela pekelně, takže nemohl udělat krok. Ale stejně. Něco pro toho hajzla udělat musí, ať se mu chce nebo ne.

„Jacku, tohle k ničemu nevede,“ volal na něho. „Pusťte toho muže!“

Greywolf nereagoval. Zvedl Rubina do výšky. Obličej mu začal modrat.

„To stačí, O’Bannone!“

Z tunelu přicházela Li, doprovázena několika vojáky.

„Já ho zabiju,“ řekl Greywolf naprosto klidně.

Velitelka přistoupila o krok blíž a uchopila Greywolfa za pravé zápěstí. „Ne, O’Bannone, to neuděláte. Je mi jedno, jaké máte s Rubinem osobní účty, ale jeho práce je důležitá.“

„Teď už není.“

„O’Bannone! Neuvádějte mě do nepříjemné situace, kdy bych vám musela ublížit.“

Greywolfovy oči jen hořely. Prohlížel si Li. Zjevně došel k názoru, že to myslí vážně, protože Rubina pomalu pustil dolů a sundal ruce z jeho krku. Biolog se s chrochtáním svezl na kolena. Dávil se a plival.

„Kvůli němu zemřela Licia,“ řekl Greywolf bezbarvým hlasem.

Li přikývla. Její rysy se najednou změnily. „Jacku,“ pronesla téměř něžně. „Je mi to líto. Slibuji vám, že nezemřela zbytečně.“

„Zemřít je vždycky zbytečný,“ odpověděl Greywolf nepřítomně. Pak se otočil. „Kde jsou moji delfíni?“

Li a její muži napochodovali na molo. Peak je ale idiot! Proč nedal svým lidem hned explozivní munici? Protože se něco takového nedalo předpokládat? Blbost! Stalo se přesně to, co Li předpokládala. Kupa problémů. Nevěděla jenom, jak se problémy projeví, ale že se projeví, to jí bylo jasné. Věděla to dřív, než do Château Whistler dorazili první vědci, a učinila preventivní opatření.

V nádrži už bylo jenom pár kaluží. Byl to zdrcující pohled. Přímo pod jejíma nohama, o čtyři metry níž, ležela mrtvola kosatky. Kde byla původně tlama s vyceněnými zuby, zůstala jen načervenalá kaše. Kousek dál ležela nehybná těla několika vojáků. Kromě prvních tří delfínů nebylo po druhé trojici nejmenší stopy. Zřejmě propadli panice a vyklouzli z lodi, dokud ještě byla propusť otevřená.

„To je neskutečný svinčík,“ řekla Li.

Beztvará věc uprostřed bazénu se už skoro nehýbala. Nabírala sinale bílý odstín. Na krajích, které ještě omývaly poslední zbytky vody, se tvořily krátké tentákule a lezly po dně jako užovky. Bytost umírala. Jak byla předtím děsivá její schopnost měnit svůj tvar a vymršťovat chapadla vysoko nad vodu, tak se nyní zdála její situace bezvýchodná. Povrch rosolové hory se už začínal rozkládat. Kapala z něj tekutina podobná vosku.

Li si vzpomněla na kolos, který uvízl na pláži. Také to nebyla kompaktní bytost, ale konglomerát z nekonečných miliard prvoků, kteří rovněž ztráceli soudržnost. Rubin měl pravdu. Musí z toho co možná nejvíce dopravit do bezpečí. Čím dříve, tím větší část toho přežije.

Anawak se beze slova postavil vedle ní. Li dál ohledávala nádrž. Roscovitzova houpajícího se těla, přesněji toho, co z něho zbylo, si nevšímala. Koutkem oka zaznamenala pohyb na dně. Přešla na konec mola a sešplhala po žebříku dolů. Anawak ji následoval. Něco vzbudilo její pozornost, a teď to nebylo vidět. Uctivým obloukem obcházela torzo, jež začínalo nepříjemně páchnout, a vtom uslyšela Anawaka, jak ji volá z druhé strany. Rozběhla se kolem hory a málem zakopla o Browningovou.

Technička ležela s otevřenýma očima polovinou těla pod tající bytostí.

„Pomozte mi,“ řekl Anawak.

Společně vytáhli ženu zpod hmoty. Ta byla tuhá a nechtěla se odtrhnout od jejích nohou. Li připadala mrtvá neobyčejně těžká. Obličej se jí leskl jako nalakovaný a Li se nad ni sklonila, aby si ho pozorně prohlédla.

Browningová se posadila. „Do prdele!“

Li uskočila dozadu a uviděla, jak se obličej Browningové stahuje v jakoby epileptické křeči a dělá grimasy. Technička vymrštila ruce vzhůru, otevřela ústa a zase spadla na zem. Zatínala prsty. Kopala nohama, ohýbala záda a několikrát prudce zavrtěla hlavou. To není možné! To prostě není možné!

Li byla drsňák, ale teď propadla zděšení. Jenom civěla na oživlou mrtvolu, zatímco Anawak si, i když se zjevnou nevolí, dřepl vedle Browningové.

„Jude,“ řekl tiše. „Tohle byste měla vidět.“

Li překonala odpor a přistoupila blíž.

„Tady,“ ukázal Anawak.

Li se podívala pozorněji. Lesklý povlak na obličeji Browningové začal skapávat a najednou poznala, co to bylo. Tající cáry se táhly přes ramena a krk technicky a mizely jí v uších…

„Vniklo to do ní,“ zašeptala.

„Ta věc se pokouší převzít nad ní vládu.“ Anawak pokýval hlavou. Měl šedobílou tvář, což je na Inuka pozoruhodná změna barvy. „Nejspíš to vleze všude a seznámí se to s danou skutečností. Jenže Browningová není velryba. Myslím, že zbytková elektřina v jejím mozku zareagovala na pokus o převzetí.“ Odmlčel se. „Skončí to co nevidět.“

Li mlčela.

„Řídí to všechny možné funkce mozku,“ řekl Anawak. „Ale nechápe to člověka.“ Pak se narovnal. „Browningová je mrtvá, paní generálko. To, co vidíme, je konec experimentu.“

Heerema, u La Palmy, Kanárské ostrovy

Bohrmann si skepticky prohlížel skafandry v malé potápěčské stanici. Stříbřitě lesklé krunýře s prosklenými přilbami, segmentovými klouby a mechanickými prsty. Visely ve velkém otevřeném ocelovém kontejneru jako neživé loutky a civěly do prázdna.

„To jsem si nemyslel, že poletíme na Měsíc.“

„Gääraaade!“ smál se Frost. „Čtyři sta metrů pod vodou je to podobný jako na Měsíci. Pořád jsi tam přece chtěl se mnou, tak si teď nestěžuj.“

Frost chtěl původně vzít dolů van Maartena, ale Bohrmann namítal, že Holanďan se nejlépe vyzná v systémech Heeremy a bude potřebný nahoře. Nepřímo tím vyjádřil možnost, že tam dole můžou nastat problémy.

„A mimo to,“ poznamenal, „se mi nezamlouvá dívat se na vás, co tam budete tropit. Třeba jste skvělí potápěči, ale oko pro hydráty mám pořád ještě já.“

„Proto bys tu ale měl zůstat,“ kontroval Frost. „Jsi náš hydrátový expert. Když se ti něco stane, tak žádného mít nebudeme.“

„Ale budete. Erwina. Ten se v tom vyzná jistě stejně dobře jako já. Dokonce líp.“

Suess mezitím dorazil z Kielu.

„Jenže ponor není zdravotní procházka,“ řekl van Maarten. „Už jste se někdy potápěl?“

„Mockrát.“

„Myslím, jestli jste se potápěl doopravdy.“

Bohrmann zaváhal. „Byl jsem v padesáti metrech. To je pro paďoury. Ale jsem ve skvělé kondici., A blbej taky nejsem,“ dodal vzpurně.

Frost se zamyslel.

„Dva silní muži budou stačit,“ konstatoval. „Vezmeme jen malé nálože a…“

„A tím se to spustí!“ vykřikl Bohrmann zděšeně. „Nálože!“

„No tak dobře!“ Frost zvedl ruce. „Vidím, že bez tebe by to nebylo ono. Ale běda, jestli mi tam budeš fňukat, že je ti to nepohodlný!“

Nacházeli se uvnitř pontonu na zadní palubě, osmnáct metrů pod hladinou. Pontony byly zaplavené, ale van Maarten vyšetřil malý prostor, který byl spojen žebříky s plošinou. Odtud také spouštěli robota. Van Maarten věděl, že ponory s posádkou nelze vyloučit a že se budou provádět v hloubce stovek metrů, a tak se nespokojil s konvenční výzbrojí a objednal skafandry u Nuytco Researelí ve Vancouveru. Podnik byl známý svými průkopnickými inovacemi.

„Vypadá těžký,“ řekl Bohrmann.

„Devadesát kilo, převážně titanium.“ Frost jednu přilbu pohladil skoro láskyplně po čelním skle. „Exosuit je těžkej kousek, ale pod vodou si toho ani nevšimneš. Můžeš v něm podle libosti nahoru a dolů. Skafandr je vyplněný kyslíkem a ten tě obalí naprosto dokonale, takže se ti nebude vylučovat dusík do krve. Tím se ušetří ty protivný přestávky na dekompresi.“

„Má to ploutve.“

„Geniální, co? Místo abys padal dolů jako kámen, poplaveš jako žabí muž.“ Frost ukázal na četné klouby. „Konstrukce ti umožňuje naprostou svobodu pohybu i v hloubce čtyř set metrů. Ruce jsou chráněný v polokoulích. V rukavicích by nebyly dost citlivý, ale obě ruce končí v uchopovacím systému řízeným počítačem. Senzory uvnitř zprostředkovávají něco jako umělej hmat. Můžeš tím klidně podepsat závěť, jak citlivě reagujou.“

„Jak dlouho tam dole můžeme zůstat?“

„Čtyřicet osm hodin,“ odpověděl van Maarten. Když se Bohrmann zatvářil vyděšeně, van Maarten se zašklebil. „Nemějte strach, tak dlouho vám to nepotrvá.“ Pak ukázal na dva roboty tvaru torpéda. Každý měřil skoro metr a půl, měl vrtuli a zasklenou špici. Z horní části vedl několikametrový provaz a na jeho druhém konci bylo držadlo, display a tlačítka. „To jsou vaši trackhounds. Tažní psi. AUV. Jsou naprogramovaní na světelný ostrov. Cíle dosahujou s přesností na dva centimetry. Takže se je nepokoušejte řídit, nechte se jednoduše táhnout. Zvládnou čtyři uzly, za tři minuty jste tam.“

„Nakolik je to programování spolehlivé?“ zeptal se mírně skepticky Bohrmann.

„Velice spolehlivé. Trackhounds mají všelijaké senzory k určování hloubky a vlastní polohy. V žádném případě nemůžete zabloudit, a kdyby vám něco zkřížilo cestu, trackhound se tomu vyhne. Na ovládacím panelu na konci provazu spustíte program. Tam, zpátky, je to jednoduchý. Tlačítkem nastartujete vrtuli, aniž by se naprogramování spustilo. V tom případě můžete robota ovládat joystickem a pejsek poběží, kam budete chtít., Nějaký dotaz?“

Bohrmann zavrtěl hlavou.

„Tak jedem!“

Van Maarten jim pomohl do skafandrů. Do exosuitu se nastupovalo odklápěcími zády, na nichž byly namontovány kyslíkové bomby. Bohrmann si připadal jako rytíř v plné zbroji, který se chce procházet po Měsíci. Když se skafandr zavřel, byl najednou odříznut od všech zvuků, ale pak se něco ozvalo. Velkým klenutým průzorem uviděl Frosta, jak ve svém skafandru mluví a jeho hřmotný hlas slyšel ve své přilbě. Slyšel i zvuky zvenku.

„Dorozumívání,“ vysvětloval Frost. „Je to lepší než na sebe mávat. Fungujou ti umělý ruce?“

Bohrmann pohnul prsty v kouli. Umělá ruka zopakovala každý jeho pohyb.

„Myslím že ano.“

„Zkus vzít do ruky ovladač, který ti podá van Maarten.“

Podařilo se na první pokus. Bohrmann si oddechl. Jestli je všechno tak jednoduché jako ovládání umělých rukou, tak se nemusí ničeho obávat.

„Ještě něco. Ve výši pasu je obdélník, plochý vypínač. To je POD.“

„Co že to je?“

„Nic, čím by sis musel lámat hlavu nebo se nějak znepokojovat. Je to bezpečnostní opatření. Do takový situace se nedostaneme, ale kdyby přece, tak ti řeknu, na co to je. Abys to zapnul, musíš do toho pořádně bouchnout. Jasný?“

„Co je POD?“

„Usnadňuje to potápění. Někdy ti to vysvětlím.“

„Ale já bych opravdu rád.

„Jindy. Seš připravenej?“

„Jsem.“

Van Maarten otevřel tunel propouštěcí komory. Na nohy jim cákala světle modře prozářená voda.“

„Jednoduše spadněte dolů,“ řekl. „Trackhoundy hodím za vámi. Počkejte, až budete z komory venku, a potom je aktivujte. Jeden po druhým, Frost první.“

Bohrmann posunul ploutve nad okraj. Každý pohyb ve skafandru vyžadoval velkou sílu. Zhluboka se nadechl a přepadl dopředu. Zabrzdil se o vodu. Udělal kotrmelec, uviděl nad sebou mihnout světla propusti a zase se dostal do vzpřímené polohy. Pomalu klesal dolů a dál z tunelu ven, do moře, kde přistál v hejnu ryb. Lesklá těla uháněla po tisících pryč na všechny strany, utvořila živou spirálu a zase se shlukla. Hejno několikrát změnilo svou formaci, roztáhlo se a prchalo. Bohrmann vedle sebe uviděl trackhounda a klesal níž. Nad ním svítila propusť v temném trupu pontonu. Zabral ploutvemi a zjistil, že to stabilizuje jeho polohu. Váhu skafandru už necítil. Vlastně mu bylo velice dobře. Jako v přenosné ponorce.

Frost ho následoval v kokonu vzduchových bublin. Sestoupil na Bohrmannovu úroveň a podíval se na něj skleněným průzorem v přilbě. Teprve teď si Bohrmann všiml, že Američan si i v exosuitu nechal na hlavě svou baseballovou čepici „Jak se cítíš?“ zeptal se Frost.

„Jako větší bratr R2-D2.“

Frost se zasmál. Vrtule jeho trackhounda se začala točit. Hned nato robot sklopil čumák a táhl vulkanologa do hloubky. Bohrmann zapnul programování. Škublo to, a i on se obrátil hlavou dolů. Najednou byla skoro tma. Van Maarten měl pravdu. Šlo to opravdu rychle. Už zakrátko všude kolem vládla naprostá temnota. Nebylo vidět nic než rozptýlená světla robotů.

K jeho vlastnímu překvapení mu z té tmy začínalo být nevolno. Stokrát seděl před monitory a sledoval snímky z ponorných robotů, které spustili do proláklin nebo až do bentosu na dně. S legendární ponorkou Alvin byl v hloubce čtyř tisíc metrů. Ale to bylo něco úplně jiného, než být zavřený ve skafandru a nechat se táhnout elektronickým psem do neznáma.

Snad je ta věc v jeho rukou naprogramovaná správně, jinak přistane bůhvíkde.

Reflektor osvětloval plankton. Pokračovalo se strmě dolů. V Bohrmannově helmě zněl elektronický šum trackhounda. Dál vpředu uviděl křehké stvoření, které lenivými, pulzujícími pohyby plulo temnou nocí. Byla to neuvěřitelně krásná hlubinná medúza, jež vysílala kruhové světelné signály jako kosmická loď. Bohrmann doufal, že to není žádný signál vyjadřující strach, když medúza prchá před nějakou obludou. Ještě dál se rozsvítily další medúzy a najednou se před Bohrmannem rozestřel veliký svítící mrak. Vyděsil se. Ale mrak byl bílý, a ne modrý, a jeho původce zasvítil jen slabě, než v něm zmizel. Bohrmannovi bylo jasné, co měl před sebou. Mastigotheutis, sépii, která se obyčejně vyskytuje až od tisíce metrů níže. Že vetřelce oslňovala bílým inkoustem, to dávalo smysl. Černý inkoust v černé tmě by jí nepomohl.

Pes táhl a táhl.

Bohrmann pátral ve tmě před sebou po světelném ostrově, ale viděl jenom čerň a světlý bod, který se pohyboval před Frostem. Pokud se vůbec pohyboval. Zrovna tak mohl klidně stát. Dvě nehybná světla, jeho a Frostovo, ve vesmíru bez hvězd.

„Stanley?“

„Co je?“

Okamžitá odpověď ho uklidnila.

„Už tam brzy budeme, ne?“

„Ty jsi ale nějak netrpělivý, příteli. Podívej se na displej. To bylo teprve dvě stě metrů.“

„Aha. Tak dobře.“

Bohrmann se neodvažoval zeptat, jestli Frost důvěřuje naprogramování trackhounda, a tak mlčel a pokoušel se potlačit narůstající nervozitu. Přál si, aby kolem byly medúzy, ale nic už se neobjevilo. Robot nepřetržitě bzučel a najednou viditelně změnil směr.

To bylo něco. Bohrmann se podíval pozorněji. V dálce se táhl světelný paprsek. Napřed to byl jenom náznak, potom rozmazaný, a nakonec už jasně zřetelný tvar obdélníku.

Bohrmannem projelo ulehčení. Hodnej, nejradši by řekl. Hodnej pejsek. Hodnej.

Jak vypadal zde dole ostrov malý!

Zatímco o něm přemýšlel, ostrov se blížil, svítil a už bylo možné rozeznat detaily. Jednotlivé spoty podél skládací konstrukce. Popojeli blíž, a najednou se nad nimi ostrov rozzářil v celé své velikosti. Ve skutečnosti se samozřejmě vznášeli nad ostrovem, ale plavba hlavou dolů jim zaměnila nahoře a dole, takže i terasu teď viděli nad sebou.

Na chvíli byla vidět Frostova postava jako stín tažený torpédem na provaze, který se řítil na nasvícené fotbalové hřiště. Všechno bylo jasně vidět. Visutá terasa, sací nástavec, jehož hadovité tělo vyčnívalo ze tmy, a kameny, které ho ucpaly…

A hemžení červů.

„Vypni psa, než do těch světelnejch varhan narazíš,“ řekl Frost. „Těch posledních pár metrů poplaveme.“

Bohrmann pohnul prsty ve volné ruce a pokusil se mechanickou rukou zmáčknout tlačítko na ovladači. Tentokrát nebyl tak šikovný. Napoprvé se mu to nepodařilo a proletěl kolem Frosta, jenž byl pomalejší.

„Hej, Gärraade! Kam se to sakra ženeš?“

Zkusil to znovu. Kleště sklouzly, ale pak se mu konečně podařilo psa zastavit. Bohrmann zabral ploutvemi a převrátil se do vodorovné polohy. Byl už skutečně velice blízko ostrova. Dlouho se natahoval na všechny strany. Po pár vteřinách se mu vrátil smysl pro to, co je nahoře a co dole. Ostrov a svah byly pod ním.

Bohrmann plaval pravidelnými tempy k zaklíněné hadici a spustil se vedle ní. Světelný ostrov se teď vznášel asi patnáct metrů nad ním. Červi mu okamžitě začali lézt po ploutvích. Musel se přemáhat, aby si jich nevšímal. Materiálu skafandru nemohli udělat ani to nejmenší, ve skutečnosti byli pouze odporní. Takový červ by nebyl nebezpečný žádnému živočichu velikosti člověka.

Ale na druhé straně, co mohl vědět o červech, kteří správně vůbec neměli existovat?

Trackhoundse postavil na dno vedle něj. Bohrmann ho zaparkoval na skalním výběžku a podíval se nahoru na hadici. Vrtule motoru blokovaly balvany z černé lávy o velikosti dospělého muže. Ty se daly odstranit. Starosti mu dělal větší klín, který tlačil sosák proti skalní stěně. Ten mohl měřit čtyři metry. Bohrmann zapochyboval, jestli s ním ve dvou pohnou, i když pod vodou všechno vážilo méně a lávové kameny byly porézní a lehké.

Frost se postavil vedle něj.

„Odporné,“ řekl. „Všude ti synové Luciferovi.“

„Jak prosím?“

„Červi! Plazivá havěť! Biblický mor! No nic, tím se nezatěžuj. Navrhuju začít menšími balvany a uvidíme, jak to půjde., Van Maartene?“ zavolal nahoru.

„Zde!“ ozval se van Maartenův plechově znějící hlas. Bohrmann úplně zapomněl, že byli spojeni i s Heeremou.

„Budeme teď trochu uklízet. Jako první uvolníme motory. Třeba to bude stačit a hadice se osvobodí vlastní silou.“

„Beru na vědomí., Jste v pořádku, doktore Bohrmanne?“

„V nejlepším.“

„Dávejte na sebe pozor!“

Frost ukázal na téměř kulatý kámen, který blokoval otočný kloub vrtule. „Tímhle začneme.“

Začali valit kámen pryč. Po chvíli strkání a tahání se svezl na stranu, uvolnil kloub motoru a při té příležitosti pod sebou rozmáčkl pár stovek červů.

„Yeah!“ vykřikl Frost s uspokojením.

Druhý kámen šlo odstranit stejným způsobem. Další byl větší, ale po delší námaze se konečně také odvalil stranou.

„Jak je člověk pod vodou silnej,“ radoval se Frost. „Jane, uvolnili jsme motory, až na jeden. Vypadá to, že ani nejsou poškozené. Můžeš pohnout klubama? Nestanovat, jenom otáčet klouby.“

Pár vteřin bylo ticho a pak se ozvalo vrnění. Jedna turbína se točila v kloubu tam a zpátky. Hned po ní se začaly hýbat i ostatní.

„Výborně!“ zvolal Frost. „A teď to zkus. Nahoď tu mašinu.“

Potřebovali několik metrů na bezpečný odstup od vyústění hadice. Odtud se dívali, jak startují vrtule.

Hadice sebou cukla. To bylo všechno.

„Hlásí to chybu,“ ozval se van Maarten.

„Jo, to tady vidím sám.“ Frost se mrzutě díval dovnitř. „Zkoušej to dál. Otoč to někam jinam.“

Taky to nefungovalo, ale zato vrtule začaly vířit bahno. Před očima se jim zatmělo.

„Stop!“ Bohrmann mával segmentovanou paží. „Přestaňte tam nahoře! Nemá to smysl, jenom nám znemožníte výhled.“

Vrtule se zastavily. Mrak bahna se rozdělil na protáhlé černé šmouhy. Spodní konec hadice ani nebylo vidět.

„No tak dobře.“ Frost otevřel plochou krabici po straně svého exosuitu a vyndal z ní dva předměty ve tvaru tužky. „Náš problém je tady ten obrovskej balvan. Vím, že se ti to nebude líbit, Gärraade, ale musíme tu zatracenou věc odpálit.“

Bohrmann se podíval na červy, kteří se opět začali zmocňovat vyčištěného území.

„To je riskantní,“ řekl.

„Dáme tam jenom malou nálož. Navrhuju strčit ji pod základnu, kde se ten klín zavrtal do země. Takříkajíc mu podtrhneme nohy.“

Bohrmann se odrazil, vznesl se o metr výš a blíž ke klínu. Kolem něj byla kalná voda. Zapnul reflektor na helmě a snesl se do mraku zvířeného sedimentu. Opatrně se svezl na kolena a přitlačil helmu co nejblíže k místu, kde balvan prorazil podklad. Mechanickými prsty odhrnul červy stranou. Několik se jich bleskově nacpalo do osazení kleští a pokoušeli se zakousnout do umělých údů. Bohrmann je setřásl a zkoumal strukturu sedimentu. Viděl jemné, špinavě bílé žíly. Když na ně poklepal chapadlem, hornina kolem se roztříštila a začaly unikat jemné bublinky.

„Ne, to není dobrý nápad.“

„Máš nějakej lepší?“

„Mám. Vezmeme větší nálož, najdeme ve spodní třetině nějakou škvíru a tam balvan rozstřelíme vedví. Při troše štěstí se horní část odvalí a my tím nepoškodíme podklad.“

„V pořádku.“

Frost připlul za ním do mraku. Vystoupili kousek nahoru. Začali systematicky hledat vhodné místo. Konečně Frost narazil na dosti hlubokou štěrbinu a zatlačil do ní něco, co vypadalo jako pevná šedivá plastická guma. Pak do hmoty zastrčil tyčinku tenkou jako tužka. „To by snad mělo stačit,“ řekl spokojeně. „Pořádně to bouchne. Musíme se stáhnout dost daleko.“

Nastartovali trackhoundy a nechali se odtáhnout až na kraj osvětlené zóny, kde se svah už po pár metrech ztrácel v naprosté černi. Hustota částic se držela v normě, takže se světelné vlny neodrážely od řas a dalších látek ve vodě, ale přesto byl přechod ze světla do tmy náhlý. Světlo mizelo pod vodou v pořadí svých vlnových délek, napřed červená po dvou až třech metrech, potom oranžová a nakonec žlutá. Za hranicí deseti metrů byly vidět už jenom zelená a modrá, dokud absorpce a rozptyl nepohltily i tento zbytek spektra. Odtud dál už svět neexistoval.

Bohrmannovi se příčilo odebrat se z relativní jistoty osvíceného úseku do absolutního neskutečna. S úlevou zaznamenal, že Frost už větší odstup nepovažuje za nutný. V místě, kde se modrá ztrácela v inkoustové černi, objevil nezřetelnou rozsedlinu ve zdi. Možná za ní byla jeskyně. Představoval si, jak tenkrát tahle skála rozžhavená do ruda stékala dolů jako tuhá kaše, pomalu se ochlazovala a tuhla do bizarních tvarů. Začala mu v tom brnění být nepříjemná zima. Mrazila ho představa, že by tady dole musel trávit svůj život.

Podíval se na světelný ostrov. Kolem bílých reflektorů na konstrukci nesvítilo nic než modrá aura.

„Dobrý,“ řekl Frost. „Ať už to máme za sebou.“

Zprostřed protáhlého balvanu vyrazila hromada vzduchových bublin promíchaná s tříští a prachem. Bohrmannovi dunělo v helmě. Tmavý kruh se rozšiřoval, následovaly další bubliny a nesly s sebou trosky na všechny strany.

Bohrmann zatajil dech.

Pomalu, velice pomalu se horní polovina kamenného klínu začala naklánět.

„Yeah!“ zařval Frost. „Bůh je mi svědkem!“

Kámen se sklápěl stále rychleji, přitahován vlastní vahou. Zlomil se v polovině dosud stojící části, dopadl vedle roury a vytvořil nový, ještě větší sedimentový mrak. Frost byl schopen ve své těžké výstroji skákat a mávat rukama. Vypadal jako Neil Armstrong, když ve jménu Ameriky seskočil na Měsíc.

„Aleluja! Hej, van Maartene! Mijnheer! Vyřídili jsme tu zasranou věc. Teď zkuste vy svoje štěstí.“

Bohrmann doufal z hloubi duše, že otřesy nezpůsobily další zlomy. V rozvířeném bahně slyšel startovat motory a hadice se najednou dala do pohybu. Kroutila se, pak se její vyústění zvedlo z mraku jako hlava obrovského červa a pomalu stoupalo vzhůru. Otvor se otáčel sem a zase tam, jako kdyby ta věc rekognoskovala terén. Kdyby Bohrmann nebyl věděl, co má před sebou, byl by si připadal jako napůl snědený.

„Povedlo se!“ řval Frost.

„Jste jedničky,“ poznamenal suše van Maarten.

„To se přece vědělo,“ ujišťoval ho Frost. „Vypněte zase ten krám, než to sežere mě i Bohrmanna. My se rychle podíváme na místo, kde to leželo. Pak jdeme nahoru.“

Hadice se ještě trošku zvedla, pak její kulatá hubice zase klesla a jako neživá věc se klátila ve světle. Frost vyrazil. Bohrmann za ním. Neustále se ohlížel k ostrovu a zase zpátky. Něco ho mátlo, ale nedokázal říci, co to je.

„To je temná záležitost,“ usoudil Frost, když se podíval na mrak. „Podívej, jestli je všechno v pořádku, Gärraade. Ty se v tý břečce vyznáš líp než já.“

Bohrmann zapnul reflektor svého trackhounda. Pak se zamyslel a zase ho vypnul.

Co to bylo? Šálení smyslů?

Znova se otočil k ostrovu. Tentokrát se díval déle. Měl dojem, že reflektory svítí silněji než předtím, ale to nebylo možné. Celou tu dobu svítily naplno.

Nebyly to reflektory. Byla to modrá aura. A zvětšila se.

„Vidíš to?“ Bohrmann ukázal rukou k ostrovu. Frost se podíval ve směru jeho pohybu.

„Já nic…“ Zarazil se. „No tohle.“

„Světlo,“ řekl Bohrmann. „Modré světlo.“

„Arieli a Urieli,“ zašeptal Frost. „Máš pravdu. Roztahuje se to.“

Kolem ostrova se utvořilo velké tmavomodré kolo. Odhadnout vzdálenost bylo pod vodou těžké, zvlášť když index lomu světla všechno o čtvrtinu přibližoval a o třetinu zvětšoval, ale zdroj modrého světla byl jednoznačně velký kus za ostrovem. Halogenové lampy na konstrukci je oslňovaly, ale Bohrmann přesto jako by viděl míhat se blesky. Pak modrá najednou pozbyla na intenzitě, zeslábla a zhasla.

„To se mi moc nelíbí,“ řekl Bohrmann. „Myslím, že bychom měli vystoupit nahoru.“

Frost neodpovídal, jenom dál upřeně hleděl na ostrov.

„Stane? Slyšíš mě? Měli bychom…“

„Nespěchej,“ řekl Frost pomalu. „Právě k nám přichází návštěva.“

Ukázal na horní okraj ostrova. Podél něj se mihly dva podlouhlé stíny. Modře nasvícená břicha. V mžiku zase zmizela.

„Co to bylo?“

„Jenom klid, chlapče. Zapni si POD.“

Bohrmann bouchl do senzoru na břiše skafandru.

„Nechtěl jsem tě znepokojovat,“ řekl Frost. „Myslel jsem, že když ti povím, na co to je, že pak třeba budeš nervózní a budeš se pořád koukat po…“

Dál se nedostal. Zprostřed konstrukce vyrazila dvě torpédovitá těla. Bohrmann uviděl bizarní hlavy. Zvířata se blížila neuvěřitelnou rychlostí rovnou k nim. Předsunutou čelist, tlamy otevřené dokořán. Strach sevřel Bohrmannovi srdce jako ledová pěst. Odrazil se, překulil se na záda a chránil si helmu zepředu rukama. Žádná z těchto reakcí neměla smysl, ale instinkty z pradávných dob právě triumfovaly nad civilizovaným a technicky vyspělým duchem. Poručily mu vykřiknout a Bohrmann poslechl.

„Nemůžou nám nic udělat,“ řekl Frost naléhavě.

Útočníci se obrátili těsně před nimi. Bohrmann lapal po dechu a bojoval s panikou. Frost k němu připlaval mohutnými odrazy ploutví.

„Tak jsme si právě vyzkoušeli POD,“ řekl. „Funguje to!“

„Co je u všech čertů POD?“

„Protective Oceán Device. Nejlepší ochrana proti žralokům. POD vytváří elektrické pole, které tě obklopuje jako ochranná zeď. Nepřijdou k tobě blíž než na pět metrů.“

Bohrmann zasupěl a snažil se překonat šok. Žraloci zmizeli velikým obloukem za světelným ostrovem.

„Byli blíž než pět metrů,“ řekl.

„Jenom na poprvé. Teď dostali lekci. Uklidni se. Žraloci mají citlivé elektrosenzorické orgány. Pole je zahltí podněty a naruší jejich nervový systém. Způsobuje jim bolestivé křeče ve svalech. Nalákali jsme na návnadu bílé a tygrované žraloky a pak aktivovali POD. Nedokázali proniknout polem.“

„Doktore Bohrmanne? Stanley?“ ozval se hlas van Maartena. „Jste v pořádku?“

„Všechno je v pořádku,“ hlásil Frost.

„POD sem, POD tam, upalujte nahoru!“

Bohrmann nervózně prohledával očima světelný ostrov. Co mu Frost vyprávěl, to z větší části věděl. Žraloci mají v přední části hlavy malé důlky, takzvané Ampullae Lorenzini. Těmi vnímají i ty nejslabší elektrické impulzy, vytvářené pohyby svalů jiných živočichů. Bohrmann pouze nevěděl, že existuje POD, kterým se tenhle elektrický smysl dá rušit.

„To byli kladivouni,“ řekl.

„Velcí kladivouni, to jo. Řekl bych, že měl každý čtyři metry.“

„Do prdele!“

„Na kladivouny to zabírá, zvlášť dobře.“ Frost se zachechtal. „Podívej se na tu jejich hranatou lebku. Mají víc Lorenziniho ampulí než ostatní žraloci.“

„A teď?“

Uviděl pohyb. Z temnoty za ostrovem se znovu vynořili oba žraloci. Bohrmann se nehýbal. Pozoroval, jak zvířata přecházejí do útoku. Bez typického pokyvování hlavou, kterým žraloci ve vodě sledují pachové stopy, vyrazili cíleně, aby se najednou zastavili, jako by narazili do zdi. Jejich tlamy se zkřivily. Zmateně odplavali kousek opačným směrem, pak se vrátili a začali kroužit kolem potápěčů. Nervózně, ale v uctivém odstupu.

Opravdu to fungovalo.

Frostův odhad byl správný. Každý exemplář měl dobré čtyři metry. Typická žraloci těla. Jejich hlavy byly naopak velice zvláštní a zvířata podle nich dostala jméno. Lebka byla po stranách prodloužená do zploštělých křídel a na jejich koncích se nacházely oči a nosní otvory. Přední hrana kladiva byla rovná a hladká jako skutečné kladivo.

Bohrmann se pomalu začínal cítit lépe. Nejspíš si počínal jako blbec. Odhadoval, že žraloci by nedokázali ani poškodit skafandr.

Přesto chtěl pryč.

„Jak dlouho to trvá nahoru?“ zeptal se.

„S trackhoundem pár minut. Ne déle než dolů. Poplaveme k světelnému ostrovu. Tam zapneme programování a necháme se vytáhnout nahoru.“

„V pořádku.“

„Nezapínej ho dřív, slyšíš? Jinak mi ještě narazíš do osvětlení.“

„Jasný.“

„Je ti dobře?“

„Jo, krucinál! Úžasně. Jak dlouho ta ochrana vydrží?“

„POD pracuje na baterii pohodlně čtyři hodiny.“ Frost stoupal pravidelnými rázy ploutvemi nahoru, ovladač psa držel v pravém chapadle. Bohrmann plaval za ním.

„Tak jo, pá pá milánkové,“ prohodil Frost. „Musíme vás bohužel už opustit.“

Žraloci je začali pronásledovat. Pokoušeli se k nim přiblížit. Jejich těla sebou škubala. Tlamy se jim křivily. Frost se smál a rázoval si to k světelnému ostrovu. Jeho modravá silueta se zdála malá, proti světelné ploše, která zářila přes kontury. Bílá a modrá, barvy hlubin.

Bohrmann myslel na modrý mrak, který viděli v dálce.

Samozřejmě!

Najednou si na něj zase vzpomněl. Samou hrůzou málem zapomněl, že se modrý mrak utvořil těsně před objevením žraloků. Stejný fenomén byl odpovědný za změnu chování velryb a pravděpodobně za řadu dalších anomálií a katastrof. Jestli je to pravda, tak tohle nebyli obyčejní žraloci.

A proč tu vůbec byli? Žraloci mají výtečný sluch. Snad je přilákal výbuch. Ale proč útočili? On ani Frost nevydávali žádný pach. Nezapadali do schématu kořisti. Útoky žraloků na člověka v hluboké vodě byly vůbec vzácné.

Blížili se k hornímu kraji ostrova.

„Stane? S těmi žraloky není něco v pořádku.“

„Nemůžou nám nic udělat.“

„Ale přesto.“

Jeden žralok otočil svou plochou širokou hlavu a odplaval kousek stranou.

„Ačkoli, nejseš tak úplně mimo,“ zamyslel se Frost. „Co mě zaráží, je ta hloubka. Velký kladivouni nebyli nikdy spatřený hloub než v osmdesáti metrech. Ptám se, co tady…“

Žralok se otočil. Zůstal na okamžik stát s hlavou mírně zvednutou, hřbet vyklenutý nahoru. Klasické výhružné postavení. Pak několikrát prudce udeřil ocasem a vystřelil jako šíp přímo na Frosta. Vulkanolog byl tak překvapen, že se ani nepokusil bránit. Kladivoun se na chvilku vzepnul a pak vplul do ochranného pole a narazil bokem do Frosta.

Frost se roztočil kolem své osy jako káča, ruce a nohy roztažené od sebe.

„Hej!“ Ovladač mu vypadl z chapadla. „Co to u všech čertů…“

Nad konstrukcí se jakoby odnikud vynořilo třetí tělo. S děsivou elegancí se hnalo přes horní řadu reflektorů. Tmavé, s vysokou hřbetní ploutví a hlavou ve tvaru kladiva.

„Stane!“ zakřičel Bohrmann.

Nově příchozí byl obrovský, mnohem větší než první dva žraloci. Jeho kladivo se ohnulo nahoru, jak vycenil řady zubů a rozevřel chřtán. Popadl Frostovu pravou paži a začal s ní lomcovat.

„Kurva!“ zaúpěl Frost. „Co je to za stvůru? Zplozenče pekla! Pusť mě, ty…“

Kladivoun divoce zacloumal svou velikou hranatou hlavou a kontroval přitom ocasní ploutví. Musel měřit snad šest nebo sedm metrů. Mával Frostem sem a tam jako kusem hadru. Jeho pancéřovaná ruka zmizela až po rameno v žraločí tlamě.

„Odprejskni!“ křičel.

„Panebože, Stane!“ vykřikl van Maarten. „Uhoď ho do žáber. Zkus mu dosáhnout na oko.“

Samozřejmě, pomyslel si Bohrmann. Dívají se na ně. Oni vidí všechno!

Tu a tam si kladl otázku, jaké by to bylo, srazit se s takovým obrem a být jím napaden, nebo zažít, jak zaútočil na někoho jiného. Představa byla překonána skutečností. Bohrmann nebyl vysloveně odvážný ani zvlášť bázlivý. Leckdo si o něm myslel, že je dobrodruh. Sám se považoval za člověka s kuráží, za někoho, kdo se nebojí rizika, ale taky ho nepokouší. Ale ať byla charakteristika v minulosti jakákoli, nic z toho teď, v danou chvíli, tváří v tvář kolosálnímu útočníkovi, neplatilo.

Bohrmann neutíkal, plaval k Frostovi.

Jeden z menších žraloků se k němu blížil ze strany. Oči mu cukaly a čelisti se křečovitě nadouvaly. Musel se strašně přemáhat, aby vplul do elektrického pole. Přesto zrychlil a narazil do Bohrmanna.

Bylo to jako srážka s autem v plné rychlosti.

Bohrmanna to odmrštilo stranou. Pohyboval se ke světelnému ostrovu. Jeho jedinou myšlenkou bylo, že nesmí pustit držadlo s ovladačem, ať se děje co se děje. Trackhound, to byla jeho zpáteční jízdenka. Bez naprogramovaného kursu by bloudil tmou, dokud by nespotřeboval zásoby kyslíku.

Pokud by tak dlouho zůstal naživu. Najednou ho zasáhl tlak vody a srazil ho dolů. To jak nad ním s mávnutím proplul ocas velkého žraloka. Bohrmann se snažil znovu získat kontrolu nad svými pohyby a uviděl, jak k němu společně míří oba menší žraloci. Jejich čelisti se otvíraly a zavíraly. Byli už tak blízko ostrova, že v oceánské modři byla poznat jejich přirozená barva. Nad bělavým břichem se pnul bronzový hřbet. Dásně a vnitřek chřtánu svítily růžovooranžově jako čerstvě nasekané maso z lososa. Byly osazeny charakteristickými trojhrannými trháky v horní čelisti a špičatými tesáky v dolní. V pěti řadách, tvrdé jako ocel a připravené rozmělnit všechno, co se mezi ně dostane.

„Gäärrraaade!“ řval Frost.

Bohrmann viděl proti světlu halogenů, jako Frost volnou mechanickou rukou tluče do hlavy velkého kladivouna. Nato mu žralok jediným pohybem hlavou utrhl pancéřovou ruku skafandru v ramenním kloubu a odhodil ji pryč. Z otvoru se vyvalil proud velkých kyslíkových bublin. Čelisti se rozevřely, najely na Frostovu nechráněnou ruku a ukously ji pod ramenem.

Rozlil se tmavý krvavý mrak promíchaný se vzduchovými bublinami. Neuvěřitelně mnoho krve se svíjivým pohybem žraloka okamžitě rozlilo kolem. Frost už ze sebe nevydával slova, pouze neartikulovaný řev, který se změnil v bublání, jak mořská voda vnikala do skafandru a naplňovala ho. Křik ustal. Menší žraloci okamžitě ztratili zájem o Bohrmanna. Ať je řídilo cokoli, přirozená žravost krátkodobě převzala velení nad jejich chováním. Vrhli se do pěnícího víru, zakousli se do vulkanologova nehybného těla, točili s ním dokola a pokoušeli se prokousnout pancéřování.

Rval i van Maarten, přehlušován rušivými zvuky. Bohrmann překotně uvažoval. Cítil, jak je ochromen šokem. Ale zároveň jiná část jeho mozku pracovala naprosto jasně, a ta mu říkala, aby se nespoléhal na zvířecí instinkty. Jejich síla a žravost byly zmanipulované. Nešlo jim o žrádlo. Instinkt si sice razil cestu, ale tomu, co sedělo v jejich hlavách, šlo o jediné: zabíjet lidi!

Musí zpátky ke skalní stěně.

Levým chapadlem udeřil do ovladače. Jestli se trefil do špatného vypínače, aktivuje tím programování a potáhne ho to k Heeremé. Pak by byl ztracený, protože POD už na žraloky nezabíral. Ale zmáčkl správné tlačítko. Vrtule začala vrčet. Rychle postrčil joystick tak, aby ho pes přetáhl od světelného ostrova ke skalní stěně. Cítil zrychlení, ale na rozdíl od sestupu, kdy mu malý robot připadal obratný a rychlý, se mu teď zdálo, že se hrabe nesnesitelně pomalu.

Bohrmann zabíral ploutvemi a hnal se do modře, vstříc terase. V takové situaci se nedalo mnoho dělat, ale jedno potápěčské pravidlo znělo, že skály kryjí záda. Bohrmann směřoval k černé lávové stěně. Těsně před ní se otočil a podíval se nahoru ke světelnému ostrovu. Krvavý mrak se zvětšil, míhaly se v něm ocasy a ploutve. Části Frostova skafandru se snášely dolů. Byl to hrůzný pohled, ale co ho doopravdy vyděsilo, nebyla samotná krvavá hostina. Byla to skutečnost, že se jí účastnili jenom dva žraloci.

Ten třetí, veliký, na ní chyběl.

Bohrmanna ochromil strach. Vypnul vrtuli a ohlédl se. Veliký žralok vyrazil ze sedimentového mraku, tlamu doširoka otevřenou. Klouzal k němu rychlostí, která vyrážela dech. Rozum tentokrát Bohrmannovi vysadil. Uvízl v dilematu, jestli má zase nastartovat trackhounda nebo ne, a vtom do něj mocně narazila hlava s kladivem. Náraz Bohrmanna vymrštil proti skále. S dutým třeskem dopadl na kámen. Žralok plaval dál, opsal kruh a vrátil se rychle jako závodní auto. Bohrmann vykřikl. Svět se mu proměnil v propast ze chřtánu a zubů a levá polovina jeho těla zmizela v sevřených čelistích. Od ramena do pasu.

A je po všem, pomyslel si.

Aniž by se zastavil, žralok klouzal dál a táhl Bohrmanna vodou. V sluchátkách mu šumělo a dunělo. Na titaniové schránce exosuitu slyšitelně skřípěly zuby. Hlava žraloka se kývala sem a tam, takže helma několikrát udeřila o skálu a drhla o ni. Slitina titania byla dostatečně robustní, aby takovým nárazů nějakou dobu odolávala, zato uvnitř sebou Bohrmannova hlava tloukla tak, až přestal vidět a slyšet. Všechno se s ním točilo. Byl naprosto bezmocný, jeho osud byl zpečetěn. Bude rozerván a rozkouskován. Jeho život už nestojí ani za jediný nádech.

A právě tahle bezmoc probudila Bohrmannův vztek. Ještě dýchal. Ještě se mohl bránit!

Nad hlavou se mu táhl rovný obrys kladiva. Šířka hlavy žraloka obnášela přes čtvrtinu délky jeho těla, takže postranní výklenky byly daleko od sebe. Bohrmann viděl jenom hranu, žádné oko nebo nosní dírku. Začal do ní mlátit ovladačem. Ale žádný velký dojem tím na zvíře neudělal. Žralok ho unášel dál dopředu, k hranici světla, tam, kde prve čekali na explozi. Kdyby se dostali do černé vody, už by neviděl ani to zvíře. Nesmějí opustit světlo!

Bohrmannův vztek by se už ani nedal měřit. Vymrštil vzhůru levou ruku, která vězela ve chřtánu, a mlátil chapadlem do patra. Vlastně mohl mluvit o štěstí, že žralok polkl hned celou půlku těla. Kdyby ho byl popadl jenom za ruku nebo za nohu, bylo by to s ním už dávno dopadlo jako s Frostem, ale krunýř neměl žádná slabá místa jako třeba klouby končetin. Byl příliš velký a příliš masivní, než aby ho mohl někdo prokousnout, i když to byl takovýhle kolos. Zdálo se, že to pochopil i žralok. Vrtěl hlavou ještě prudčeji. Bohrmann se dostal do stavu krátce před ztrátou vědomí. Nejspíš si už mohl naříkat na zlomená žebra, ale čím divočeji s ním zvíře mávalo dokola, tím víc zuřil. Natáhl se pravou rukou dozadu, kde končila hlavice kladiva, napřáhl se a několikrát udeřil ovladačem trackhounda …

Najednou byl volný.

Žralok ho vyplivl. Bohrmann určitě zasáhl nějaké citlivé místo, oko nebo nosní dírku. Obrovské tělo kolem něj projelo vzhůru a mrštilo s ním proti skále. Na okamžik to skutečně vypadalo, že se žralok dává na útěk. Bohrmann horečně přemýšlel, jak využít situace. Nedělal si iluze o tom, že by se mu podařilo vystoupit nahoru na Heeremu. Dočasně ze sebe zvíře setřásl, ale stejně mu zbývalo jen pár vteřin. Rychle k sobě přitáhl trackhounda a oběma rukama objal jeho štíhlý korpus.

Nesmí ho za žádnou cenu ztratit.

Žralok zmizel v temnotě a o kousek dál se z ní zase vynořil jako modrý obrys.

Bohrmann se uštvaně podíval na stěnu.

Byla v ní škvíra, možná vchod do jeskyně!

O kus dál se mohutné tělo kladivouna sneslo hlouběji do volného moře. Bohrmann se sunul podél skalní stěny ke škvíře. Pod světelným ostrovem uviděl oba menší žraloky, jak se pořád ještě rvou o Frostovy pozůstatky. Skupinka se ponořila níž, mimo osvětlenou zónu. Bohrmann si položil otázku, kdy opustí roztrhané tělo a vyplavou, ale k odpovědi se už nedostal. Velký žralok udělal v pološeru neuvěřitelně rychlý obrat a hnal se zpátky.

Bohrmann se zasunul do mezery.

Bylo v ní těsno. Překážel mu skafandr s kyslíkovými bombami na zádech a sotva se do ní vešel. Pokusil se vtlačit hlouběji do jeskyně, ale to už tu byl žralok.

Kladivo narazilo do skály kolem. Zvíře se odrazilo zpátky. Mělo příliš velkou hlavu, než aby se sem dostala. Žralok plaval v kruhu, který byl tak úzký, že se zdálo, jako by honil svůj vlastní ocas. A vyrazil podruhé.

Úlomky lávy se rozvířily do mraku před vchodem do jeskyně a znemožnily výhled. Bohrmann přitiskl paže ještě těsněji k tělu. Neměl tušení, kam až skalní rozsedlina sahá. Žralok zuřil venku u skály a vířil sediment a kamení. Bohrmanna v jeho jeskyni zavalil mrak. Modré světlo dopadající z ostrova úplně zmizelo.

„Doktore Bohrmanne?“

Van Maartenův hlas zněl velice slabě.

„Proboha, Bohrmanne! Odpovězte!“

„Jsem tady!“

Van Maarten ze sebe vyrazil zvuk, něco jako povzdech a úlevný vzlyk zároveň. V té vřavě, kterou žralok rozpoutal, mu bylo sotva rozumět. Hluk pod vodou byl něco úplně jiného než na vzduchu. Dutě znějící dunění všeho možného, navzájem se překrývající zvukové vlny. Bohrmann se začal třást, ale vtom útok najednou ustal. Vězel ve škvíře, oslepen mlhou zvířených částic. Světlo z ostrova jenom tušil.

„Vězím ve skalní rozsedlině,“ hlásil nahoru.

„Pošleme dolů robota,“ řekl van Maarten. „A dva muže. Máme ještě dva skafandry.“

„Na to zapomeňte! POD nefunguje.“

„Já vím. Viděli jsme, jak Frost…“ Van Maartenovi selhal hlas. „Ale ti muži přijdou. Mají harpuny s explozivními náboji a…“

„Explozivní náboje? To je skvělý nápad!“ řekl Bohrmann jízlivě.

„Frost byl přesvědčen, že nic takového nebudete potřebovat.“

„Ne. To je jasný.“

„POD vždycky bezvadně…“

Něco do Bohrmanna narazilo čelně a silou ho zastrčilo hlouběji do mezery. Byl tak překvapen, že zapomněl křičet. Ve zbytku světla uviděl kladivo, které na něj útočilo kolmo. Žralok plaval na boku a pokoušel se dostat do jeskyně.

Chytrý chlapeček, pomyslel si Bohrmann sarkasticky. Srdce mu tlouklo až v krku. Ale to se ti nevyplatí!

Mlátil do kladiva a dával pozor, aby neupustil psa. Nezřetelně viděl, jak se čelisti otvírají a zase zavírají. Žraloci neumějí plavat pozpátku. Hranatá hlava bila nahoru a dolů, ale čelisti na Bohrmanna nedosáhly. Oko na horním konci se koulelo na všechny strany. Bohrmann zvedl chapadlo s ovladačem a udeřil do něj. Kladivo sebou trhlo zpátky.

Sám se odsud nedostanu, pomyslel si Bohrmann. Začal si vší silou tisknout trackhounda před hlavu. Tak hluboko žralok proniknout nemůže. Kam až sahala kontrola rosolu? Řídil chování zvířat, ale mohl přimět žraloka, aby plaval pozpátku? Určitě ano, protože kladivo z jeskyně zmizelo. Tohle bylo veliké zvíře. Bohrmann čekal.

Z mraku opět něco vyrazilo. Kladivo se přiřítilo vodorovně. Byl to jeden ze dvou menších kladivounů. Jeho hlava dorážela na vyklenutý průzor helmy skafandru. Čelisti se rozevřely a řady zubů škrábaly o plexisklo. Žralok zatemnil otvor v rozsedlině natolik, že Bohrmann neviděl skoro nic, ale i ta troška mu stačila. Snažil se zalézt ještě víc dovnitř, a najednou jako by stěna povolila. Propadal se do prázdna. Všude kolem černá tma. Rozčileně hmatal levým chapadlem po ovladači. Vypínač reflektoru na trackhoundu byl nad programovacími tlačítky. Měl přece ještě… Kde je to zatracený tlačítko? Tady!

Reflektor se rozsvítil. Jak pohyboval světlem, zjistil, že průrva vede do prostorné jeskyně. Namířil světelný kužel k otvoru a uviděl v něm žraloci hlavu. Kladivo se kývalo tam a zpátky, ale dovnitř se zvíře dostat nemohlo. Co se to děje? Potom pochopil. Žralok uvízl.

Vydechl si a jako šílený mlátil do hranaté lebky. Zvíře už bylo v průrvě asi do poloviny. Najednou si uvědomil, že by to nejspíš nebyl dobrý nápad, zranit žraloka tak, aby krvácel, a začal ho vytlačovat celou vahou svého těla ven. Pod vodou to nebylo tak účinné, a tak se Bohrmann opakovaně odrážel a dopadal proti chňapající hlavě. Hrudníkem, rameny, rukama, dokud žralok nezačal pomalu couvat. Světelný kužel trackhounda sebou trhal na všechny strany, svítil do růžového jícnu s pulzujícími žaberními otvory.

To je tvůj problém, jak se odsud dostaneš, říkal si Bohrmann. Ale já chci, abys odsud zmizel! To je moje jeskyně, tak padej!

„Padej!“

„Doktore Bohrmanne?“

Žralok se posunul ještě o kousek zpátky. Potom zmizel.

Bohrmann padal na záda. Ruce se mu třásly. Bojoval s takovým vypětím, že chvíli vůbec nechápal, jak to může ještě dál vydržet. Najednou se ho zmocnila nepopsatelná únava a klesl na kolena.

„Doktore Bohrmanne?“

„Dejte mi pokoj, van Maartene.“ Bohrmann se rozkašlal. „Udělejte něco, abyste mě odsud dostali!“

„Ihned vyšleme roboty a muže.“

„Na co roboty?“

„Nasadíme všechno, co zvířata zastraší a odvede jejich pozornost.“

„To nejsou zvířata. To jsou jen schránky zvířat. Oni vědí, co jsou roboti. Vědí úplně přesně, co tady děláme.“

„Žraloci?“

Frost evidentně neřekl van Maartenovi všechno.

„Ano, žraloci. Jenže to jsou zrovna tak málo žraloci jako byly tamty velryby ještě velryby. Něco je řídí. Ať jsou vaši muži opatrní.“ Musel znovu kašlat, tentokrát mnohem víc. „Já v tý blbý jeskyni nic nevidím. Co se děje nahoře?“

Van Maarten se na okamžik odmlčel.

„Panebože!“ řekl.

„Hej! Mluvte se mnou!“

„Objevila se další zvířata. Desítky. Stovky! Rozbíjejí reflektory na světelném ostrově. Rozbíjejí všechno na padrť.“

Samozřejmě, říkal si Bohrmann. O to přece jde. Donutit nás přestat odsávat červy. Jenom o tohle jim jde.

„Tak na to zapomeňte!“

„Jak prosím?“

„Tu záchrannou akci pusťte z hlavy, van Maartene.“ V helmě mu chrčelo tak, že van Maarten musel svou odpověď opakovat.

„Ale ti muži jsou připravení.“

„Řekněte jim, že tady dole na ně čekají inteligentní bytosti. Ti žraloci jsou inteligentní. Ta věc v jejich hlavách je inteligentní. Se dvěma potápěči a plechovým kamarádem to nemá smysl. Vymyslete něco jiného. Já mám kyslík ještě skoro na dva dny.“

Van Maarten zaváhal.

„V pořádku. Budeme tu věc sledovat. Třeba se zvířata v příštích hodinách zase stáhnou. Myslíte, že jste v té jeskyni prozatím v bezpečí?“

„Jak to mám vědět? Před obyčejnými žraloky jsem v bezpečí, ale vynalézavost našich kamarádů nezná hranic.“

„My vás odtud dostaneme, Gerharde! Dřív, než vám dojde vzduch.“

„Pěkně prosím.“

Postupně sem zase začalo mezerou dopadat světlo. Proudění na dně vulkánu odnášelo částice sedimentu. Jestli je pravda, co říkal van Maarten, světlo brzy zhasne.

Potom zůstane sám v černém moři. Dokud nepřijde někdo, aby si to rozdal s několika stovkami žraloků. S cizí inteligencí.

Žádný žralok, který má v pořádku smysly od přírody, by nevplul do elektrického pole. Žádný kladivoun by nenapadl dva potápěče ve skafandrech, a kdyby, zase by je rychle pustil. Kladivouni platili za potenciálně nebezpečné a protivně zvědavé, ale většinou se obloukem vyhýbali všemu, co jim připadalo podezřelé.

Za normálních okolností by nikdy nevpluli do škvíry ve skále. Bohrmann se krčil v jeskyni, vybaven kyslíkem na dalších čtyřicet hodin a nefunkční obranou proti žralokům.

Doufal, že už nebudou další jatka, až sem přijdou van Maartenovi lidé. Ať už přijdou kdykoli. Jatka v naprosté tmě.

Vypnul reflektor trackhounda, aby šetřil baterie. Ihned ho zalila inkoustová čerň. Otvorem ve skále sem jen slabě pronikalo světlo. A to světlo viditelně dohasínalo.

Independence, Grónské moře

Johanson se nemohl uklidnit.

Byl dole v doku, kde muži pověření Li pod Rubínovým dozorem právě chystali převoz rosolovité hmoty do simulátoru. Ten byl kompletně vyprázdněn a dekontaminován. Krabi zamoření Pfiersteria putovali do tekutého dusíku. Všechno se dělo za nejpřísnějších bezpečnostních opatření. Johanson a Olivieraová se dohodli, že začnou s fázovými testy hned, jak bude hmota v nádrži. Zatímco Croweová a Shankar se už pustili do luštění druhého signálu Scratch, hovořili spolu Johanson a Olivieraová o pořadí zkoušek.

„Ta hrůza v nás vězí hluboko,“ říkala prve Li v improvizovaném projevu. „Všichni jsme byli hluboce zasaženi. Pokusili se nás demoralizovat a zničit. Ale to nás nesmí zastavit. Možná se ptáte, jestli je tato loď stále ještě bezpečná. A já vám odpovídám: ano, je bezpečná! Dokud nedáme protivníkovi příležitost vniknout dovnitř, nemáme se na palubě Independence čeho obávat., Ale přesto si musíme pospíšit. Nesmíme polevit v naší snaze navázat kontakt. Právě nyní. Musíme ty druhé přesvědčit, aby teror proti lidské rase zastavili!“

Johanson vyšel na letovou palubu, kde služba uklízela pozůstatky přerušené party. Slunce už zase stálo na obloze a moře vypadalo jako obyčejně. Žádné modré světlo, žádné blesky. Žádná snová vize, která by se proměnila v horor.

Johanson se vrátil k výchozímu bodu svých myšlenek, než mu Li přinesla červené víno a pokusila se z něj vymámit něco o jeho nočním dobrodružství. Dvě věci pochopil velice rychle. Zaprvé, Li věděla, co se doopravdy stalo. Zadruhé, nebyla si jistá, na co si Johanson vzpomíná a jestli mluví pravdu. To jí dělalo starosti. Obelhali ho! Nikam nespadl.

A přitom chybělo jen málo, aby jejich verzi přijal. Kdyby mu Olivieraová nebyla řekla, že si minulou noc myslel, že vidí Rubina, jak prochází tajnými dveřmi na hangárové palubě, nebyl by si už vzpomněl ani na to a poslušně by se spokojil s vysvětlením, které mu naordinovali Angeli a ti druzí. Ale poznámka Olivieraové uvedla něco do chodu. Jeho mozek se začal reprogramovat. Vznikaly v něm záhadné obrazy a zase mizely. Zatímco nepřítomně hleděl na jednotvárně se vlnící moře, zaměřil svůj zrak dovnitř. Najednou zase seděl s Olivieravou na bedně, pili víno a viděl Rubina procházet dveřmi ve stěně hangáru. Ty dveře byly daleko od nich, ale nějaký jiný obraz mu sugeroval, že stojí těsně před nimi. Pro Johansona to byl dostatečný důkaz, že ten tajemný průchod existuje. Ale co se stalo pak?

Šli dolů do laboratoře. On se potom vrátil na hangárovou palubu. Ale proč? Mělo to něco společného s těmi dveřmi? Nebo si to jenom namlouval?

Třeba už jsi starý podivín, akorát sis toho nevšiml, pomyslel si. To by bylo samozřejmě trapné, jít si promluvit s Li, aby ona pak musela dojít k závěru, že Johanson nemá všech pět pohromadě. Tohle nebyla povznášející představa.

Jak tak o tom dál dumal, zasáhla Prozřetelnost. Poslala mu Weaverovou. Johanson se zaradoval, když na palubě uviděl její malou, vypracovanou siluetu, jak k němu kráčí. Poslední dobou se moc nevídali. Jestli mu zpočátku připadala jako spiklenec, pochopil velice brzy, že to rozhodně není náhrada za Lundovou. Rozuměli si spolu dobře, ale hlubší vazba z toho nevznikla. Ani v Château, ani na Independence. Snad zprvu choval jistou naději, že by na ní mohl napravit něco z toho, co se stalo Lundové. Ale věci se pak vyvinuly jinak. Johanson si teď už zdaleka nebyl tak jist, jestli má skutečně odčiňovat nějakou vinu, a také, zda mezi ním a Weaverovou může zavládnout něco z oné důvěrnosti, kterou sdílel s Lundovou. Momentálně to spíš vypadalo, že něco vzniká mezi ní a Anawakem, a ti dva by se nakonec k sobě hodili mnohem lépe.

Důvěrnost z toho tedy nebude.

Zato důvěra. To je něco jiného. Projevit Weaverové důvěru, to se mu mohlo jen vyplatit. Byla příliš věcná na to, aby v tajemné události hledala nějaké romantické naplnění. Vyslechne ho a řekne mu naprosto jasně, jestli mu věří, nebo jestli ho považuje za blázna.

Vylíčil jí stručně, na co si vzpomíná, co ho mate, v kterých bodech nevěří ani sám sobě a co pociťoval, když se z něj Li pokoušela něco vymáčknout.

Po chvíli přemýšlení se ho Weaverová zeptala: „Byl ses tam podívat ještě jednou?“

Johanson zavrtěl hlavou. „Ještě jsem neměl příležitost.“

„Příležitostí jsi měl dost. Jenom jsi měl strach to hledat, protože ses bál, že nic nenajdeš.“

„Asi máš pravdu.“

Weaverová přikývla. „Tak dobrá. Půjdeme tam teď spolu.“

Uhodila hřebík na hlavičku. Johanson skutečně s každým krokem na hangárovou palubu pociťoval nejistotu a strach. Co když tam opravdu nic neobjeví? Byl si téměř jistý, že tam dole žádné dveře nenajdou a že se bude muset smířit s myšlenkou, že trpí schizofrenií. Bylo mu padesát šest let. Vypadal dobře a tvrdili o něm, že je inteligentní, eroticky přitažlivý a šarmantní, měl velké úspěchy u žen.

Patrně byl už taky senilní prďola.

Dopadlo to tak, jak se obával. Několikrát přešli kolem stěny, ale nenašli nic, co by naznačovalo průchod.

Weaverová se na něj podívala.

„No tak jo,“ zamumlal Johanson.

„To nic,“ odpověděla. A k jeho velkému překvapení dodala: „Stěna je nýtovaná, všude vedou trubky a sváry. Existuje tisíc možností, jak sem zabudovat dveře, které nejsou vidět. Zkus si vzpomenout, kde přesnější je viděl!“

„Ty mi věříš!“

„Znám tě už docela dobře, Sigure. Ty nejsi blázen. Nechlastáš jako houba a nebereš drogy. Ty jsi požitkář a požitkáři mívají smysl pro detaily, které ostatním lidem unikají. Já jsem spíš typ, kterému stačí hranolky a rybí prsty. Patrně bych si těch dveří nevšimla, ani kdyby se mi otevřely před nosem, protože bych si vůbec nepřipustila, že něco tak nesmyslného může existovat. Nevím sice, co jsi viděl, ale… já ti věřím.“

Johanson se usmál. Impulzivně políbil Weaverovou na tvář a v o trochu lepší náladě kráčel po rampě dolů do laboratoře.

Laboratoř

Rubin byl pořád ještě velice bledý, a když mluvil, znělo to, jako když skřehotá papoušek. Opravdu mnoho nechybělo, a bylo po něm. Greywolf ho málem dopravil na věčnost. Biolog projevoval porozumění. Křečovitě se usmíval a připadal Johansonovi jako sestra Ratchedová ve filmu Přelet nad kukaččím hnízdem, potom co ji Jack Nicholson sevřel rukama krk. Když se díval nalevo nebo napravo, otáčel celým trupem. Svým tělesným stavem vyvolával u všech soucit a prohlašoval, že se na Greywolfa nezlobí.

„Oni spolu chodili, že?“ zachraptěl. „To pro něj muselo bejt strašný. A já byl ten, kdo chtěl ještě jednou otevřít propusť. Myslím, že se na mě neměl vrhat, ale moc dobře mu rozumím.“

Olivieraová si občas vyměnila pohled s Johansonem a jinak nic neříkala.

V nádrži plavaly velké kusy hmoty. Začínaly pomalu zase svítit. Co však tři biology zajímalo víc, nebyl ani tak sám rosol, nýbrž mrak. Jak lidé, které pověřila Li, nabírali dvě a půl tuny hmoty pro simulátor, přimíchalo se do ní taky velké množství rozteklé substance. Uprostřed volně plovoucích mikroorganismů a cárů hmoty se pohyboval robot plný vysoce citlivých senzorů, které neustále měřily chemické složení vody a odesílaly údaje do monitorů u řídicího pultu. Vnější okraj robota byl osazen trubičkami, které na zmáčknutí knoflíku vyjely, otevřely se a zase zavřely, a potom zajely zpět. Zařízení, ač nebylo větší než Spherobot, bylo robustní a obratné.

Johanson seděl za pultem jako velitel kosmické lodi, s rukama na obou joysticích. Světlo v nádrži a v laboratoři ztlumili na nutné minimum, aby mohli lépe pozorovat probíhající procesy. Byli tak svědky toho, jak se hmota postupně zotavuje. Kusy rosolu svítily intenzivněji a uvnitř nich pulzovaly proudy světla.

„Myslím, že už to začalo,“ zašeptala Olivieraová. „Přichází to zas k sobě.“

Johanson zajel robotem pod jeden kus, otevřel zkušební trubičku a nechal ji zajet do hmoty. Kraj trubičky byl nabroušen jako ostrý nůž. Nabrala trochu rosolu, sama se zavřela a zajela zpátky do věnce. Hmota na odebrání vzorku nereagovala. Mírně se přetvořila a zahalila se modrým mrakem. Johanson pár vteřin vyčkal a odebral vzorek na jiném místě.

Rosolem probleskla nepatrná světélka. Měl velikost dospělé sviňuchy nebo delfína. Čím déle se Johanson díval a naplňoval zkušební trubičky, tím si byl jistější svým odhadem. Velikost delfína. Ne, bylo to víc. Tvar delfína.

V týž okamžik se ozvala Olivieraová: „To je neuvěřitelné. Vypadá to jako delfín.“

Johanson málem zapomněl řídit robota. Fascinovaně hleděl, jak i další kusy mění svůj tvar. Některé připomínaly žraloky, jiné vypadaly jako krakatice.

„Je to možný?“ zachrčel Rubin.

„Programování,“ řekl Johanson. „Jedině tak to může být.“

„Odkud vědí, jak se to dělá?“

„Prostě to vědí. Naučili se to.“

„Jak?“

„Když dokážou napodobovat tvary a pohyby,“ řekla Olivieraová, „musí být mistry v maskování. Co myslíte?“

„Já nevím.“ Johanson byl skeptický. „Nejsem si jist, jestli to, co vidíme, má stejný účel jako mimikry. Spíš mi to připadá, jako by si na něco… vzpomínali.“

„Vzpomínali?“

„Víš přece, co se děje, když myslíme. Určité neurony svítí. Skupiny nebo spoje. Vzniká síť. Náš mozek svůj tvar měnit nemůže, ale neuronální sítě už nějaké tvary představují. Kdybychom je uměli číst, mohli bychom dost přesně říci, na co dotyčný právě myslí.“

„Ty myslíš, že oni myslí na delfína?“

„To přece nevypadá jako delfín,“ soudil Rubin.

„Ale ano, to je…“

Johanson se zarazil. Rubin měl pravdu. Tvar se změnil. Teď to spíš vypadalo jako rejnok, který s pomalým máváním křídel pluje nádrží nahoru. Z okrajů křídel vyrůstala tenká, hmatající vlákna.

„Podívejte se na to!“

Tvar rejnoka ustoupil něčemu na způsob hada. Hmota se rozdrobila. Najednou jako by se tam míhaly tisíce maličkých rybiček pohybujících se synchronně. Ty zase rychle srostly dohromady. Útvar měnil svou podobu stále rychleji, jako kdyby probíhal program. Známé formy se ve zlomku vteřiny střídaly s cizorodými. Tomuto jevu propadly všechny kusy rosolu. Všechny kusy rosolu teď připluly k sobě. Objevily se už známé blesky a v jednu naprosto děsivou chvíli si Johanson myslel, že v rychlém střídání tvarů zahlédl obrys člověka.

Všechno proudilo dohromady, hmota i cáry mraků.

„Rozpouští se to!“ zasténal Rubin. Díval se lesknoucíma se očima na obrazová políčka monitoru před sebou. Probíhala jimi data. „Voda je nasycená novou látkou, nějakou chemickou vazbou!“

Johanson kličkoval robotem skrz kolabující univerzum a neustále odebíral vzorky. Bylo to jako rallye. Kolik toho nasbírá? Kdy je záhodno dát se na ústup? Zdálo se, že hmota už je plně zotavená. Začalo se tvořit centrum. Všechno se hroutilo do sebe. Co už jednou zažili v malém, to teď probíhalo ve velkém. Vytvoření bytosti z jednotlivých buněk. Organismus bez viditelných očí, uší a dalších smyslových orgánů, bez srdce, mozku a vnitřností, homogenní chuchvalec, jenž je přesto mocen komplexních procesů.

Vznikalo něco obrovského. Dobrá polovina toho, co vniklo do doku, byla odčerpána zpátky do moře. Přesto měl zbytek rozměry malého náklaďáku. Oválným oknem nádrže viděli, jak se rosol stmeluje a upevňuje. Johanson popojel s robotem na měkký kraj, kudy do centra neustále vplouval modrý kouř. Tři trubičky byly ještě prázdné. Johanson je vysunul a podnikl nový výpad do hmoty.

Bytost bleskově uskočila a vytvořila desítky tentákulí, které se robota zmocnily. Johanson ztratil vládu nad strojem. Ten zůstal nehybný v sevření bytosti, jež klesala ke dnu nádrže a vytvořila jakousi nohu. Najednou to připomínalo velikou houbu s věncem ohebných ramen.

„Do prdele!“ zaklela Olivieraová. „Byls moc pomalej.“

Rubinovy prsty kmitaly po klávesnici jeho počítače.

„Mám spoustu dat,“ řekl. „Dokonalá molekulární extáze. Ta věc používá feromon! Takže jsem měl pravdu.“

„Anawak měl pravdu,“ opravila ho Olivieraová. „A Weaverová.“

„Samozřejmě, chtěl jsem říct…“

„Všichni jsme měli pravdu.“

„To jsem chtěl říct.“

„Je to něco, co známe, Micku?“ zeptal se Johanson, aniž by zvedl zrak od monitoru.

Rubin zavrtěl hlavou. „Nemám tušení. Neznámé součásti. Recept vám dát nemůžu. Potřebujeme vzorky.“

Johanson se díval, jak z vrchu bytosti vyrůstá tlustý provazec, který se na konci větví do spousty jemných tykadel. Provaz se nahnul nad robota. Tykadla ohmatávala stroj a zásobník vzorků.

Všechno to připomínalo promyšlený strukturovaný průzkum.

„Vidím dobře?“ Olivieraová se předklonila. „Chce to otevřít naše trubičky?“

„Ty se ale jen tak neotevřou.“ Johanson se pokoušel získat zpátky kontrolu nad robotem. Chapadla, která ho držela, na to reagovala tím, že ho sevřela ještě pevněji.

„Nějak se nám to do něj zamilovalo,“ povzdychl si. „Tak dobře. Počkáme si.“

„Může to toho robota vůbec vidět?“ zeptal se Rubin.

„A čím?“ Olivieraová zavrtěla hlavou. „Může to libovolně měnit tvar, ale těžko to vytvoří oči.“

„Třeba žádné nepotřebuje,“ řekl Johanson. „Chápe svůj svět.“

„To děti taky.“ Rubin se na něj podíval pochybovačně. „Ale mají mozek a tam si pochopené ukládají. Jak tahle věc může chápat to, co uchopuje?“

Hmota najednou robota pustila. Veškerá tykadla a chapadla se stáhla zpátky a zmizela uvnitř velké struktury. Organismus se zploštil a nakonec pokryl dno nádrže jednou souvislou tenkou vrstvou.

„Plovoucí podlaha,“ posmívala se Olivieraová. „Takže tu umí taky.“

„Arrivederci,“ řekl Johanson a zajel s robotem zpátky do garáže.

Combat Information Centre

„Co nám vlastně chcete říct?“

Croweová si podepřela bradu rukama. Mezi ukazovákem a prostředníkem pravé ruky jí dýmala obligátní cigareta, ale tentokrát vyhořela skoro nevykouřená. Croweová neměla čas z ní potáhnout. Pokoušela se spolu se Shankarem rozluštit poselství, které jim poslali yrr.

Poselství, jež doprovázel útok.

Poté co počítač dekódoval první zprávu, s druhou si už poradil relativně rychle. Yrr stejně jako poprvé odpověděli v binárním kódu. Jenom nebylo jasné, jestli se data mají zase poskládat v obraz. Zatím se zdálo, že smysl má pouze jeden sled, informace, která byla na pozadí očekávání cizího myšlení přímo směšně jednoduchá.

Bylo to znázornění molekuly, chemický vzorec.

H2O

„Velice originální,“ pronesl Shankar mrzutě. „Ze žijou ve vodě, to víme už dávno.“

Ovšem yrr na vzorec vody navěsili další údaje. Computer počítal jako zběsilý a Croweové začalo pomalu svítat, co tím mohli myslet.

„Třeba je to mapa,“ řekla.

„Co tím myslíš? Mapa mořského dna?“

„Ne. To by znamenalo, že žijou na dně moře. Jestli náš agresivní návštěvník v simulátoru je částí cizí inteligence, bude jeho životním prostorem spíš volná voda. Moře je univerzum, v němž plave. Je homogenní a všude stejné.“

Shankar uvažoval. „Dejme tomu,“ řekl, „že to vezmeme pod lupu a prozkoumáme specifické složení. Minerální látky, kyseliny, zásady a tak dál.“

„A ty nejsou všude stejné.“ Croweová přikývla. „Poprvé nám poslali obraz složený ze dvou matematických výsledků. Tohle se čte nesrovnatelně komplikovaněji. Ale postupujeme-li správně, bude i tohle bohatství variant něčím omezené. Nechci na to přísahat, ale myslím, že nám zase poslali obrázek.“

Joint Intelligence Centre

Weaverová a Anawak seděli u počítače. Virtuální prvoci se hemžili po obrazovce, ale Weaverové se zdálo, že se Anawak pořádně nedívá.

„Je mi líto, co se stalo tvé přítelkyni,“ řekla tiše.

Anawak se díval do stropu.

„Víš, co je divný?“ Měl zastřený hlas. „Že prožívám její smrt tak osobně. Umírání mě nikdy nijak zvlášť nesebralo. Naposledy v životě jsem plakal, když mi zemřela matka. Zemřel mi otec, a mně bylo zle z té hrůzy, že nedokážu litovat jeho smrti. Znáš ten příběh., Ale Licia? Panebože! Neměl jsem s ní ani žádné úmysly. Byla to studentka, která mi lezla na nervy, než jsem si zvykl mít ji rád.“

Weaverová zaváhala. Nesměle se dotkla jeho ramene. Anawakovy prsty ji pohladily po ruce.

„Ostatně tvoje naprogramování funguje,“ řekl.

„To teda znamená, že v laboratoři teď musí podle toho předělat biologii.“

„Ano. A to je ten problém. Zůstane jen hypotéza.“

Vybavili virtuální prvoky učenlivou DNA, která dokázala neustále mutovat. V principu byla podle tohoto modelu každá jednotlivá buňka soběstačným malým počítačem, jenž neustále přepisoval svůj program. Každá nová informace měnila strukturu genomu. Když určité množství buněk nabylo nějaké zkušenosti, tato zkušenost změnila jejich genetickou strukturu. Když tyto změněné buňky splynuly s jinými buňkami, předaly tuto informaci dál a DNA ostatních buněk se podle toho upravila. Kolektiv se tímto způsobem nejen učil, ale spojování buněk se navíc staralo o neustálou vyrovnanost informací. Každý nový poznatek jednotlivce obohatil celkovou zkušenost kolektivu.

Tahle myšlenka se rovnala revoluci. Znamenalo by to, že vědění je dědičné. Když to probrali s Johansonem, Olivieraovou a Rubínem, převládla ještě větší bezradnost než předtím, protože myšlenka byla na jedné straně přijata s nadšením. Na druhé straně však měla jeden velký háček.

Operační místnost

„Když DNA zmutuje, vede to ke změně genetické informace,“ vysvětloval Rubin. „A to je u všech živočichů problematické.“

Rubin se uprostřed vyhodnocování testu vykradl z laboratoře, údajně proto, že ho zase přepadla migréna. Místo toho seděl v tajné operační místnosti spolu s Li, Peakem a Vanderbiltem. Procházeli odposlechové protokoly. Každý v místnosti samozřejmě věděl o programu, který sestavili Weaverová a Anawak, a také o jejich teorii. Ale až na Rubina nikdo nevěděl, co s tím.

„Organismus je odkázán na to, že jeho DNA je intaktní,“ vykládal Rubin. „V opačném případě onemocní nebo onemocní jeho potomstvo. Například radioaktivní záření způsobí v DNA nenapravitelné škody a výsledkem toho je, že se rodí mutanti, nebo lidé umírají na rakovinu.“

„Ale jak je to s evolučním vývojem?“ zeptal se Vanderbilt. „Když jsme se vyvinuli z opic v lidi, DNA přece nemohla zůstat stejná.“

„Správně, ale evoluce probíhá v dlouhým časovým rámci. A ta si vybírá ty jedince, u nichž přirozená míra mutace vede k optimálnímu přizpůsobení se momentálně vládnoucím poměrům. O neúspěších evoluce proto nemůže být řeči, nicméně příroda mnohé vylučuje. Ale mezi zásadní genetickou proměnou a vyloučením existuje mezistupeň, náprava. Vemte si třeba opalování. Sluneční záření změní buňky v nejhořejší vrstvě kůže, a to vede k mutaci DNA. Zhnědneme, a když se nepřizpůsobíme, tak zčervenáme a spálíme se. V tom případě se tělo zbaví narušených buněk. V opačném případě je opraví. Kdyby neexistovala náprava, nebyli bychom schopni žít. I malé mutace by se vyhouply, rány by se nevyléčily a žádná nemoc by se nedala přežít.“

„Rozumím,“ řekla Li. „Ale jak to vypadá u prvoků?“

„Stejně,“ odpověděl Rubin. „Když jejich DNA zmutuje, musí se opravit. Podívejte, tyhle buňky se množí dělením. Kdyby se jejich DNA neopravovala, žádný druh by nebyl stabilní. Je jedno, kterou buňku si vezmete, příroda má zájem na tom, aby míru mutace udržela na přijatelné úrovni., No, a teď přijde ten háček v Anawakově teorii. Genom se opravuje vždycky globálně, po celé své délce. Musíte si představit, že opravné enzymy hlídkujou podél celé DNA jako při policejním zátahu a hledají chyby. Aby se uchovala informace, který stav je původní a správný, jsou opravné enzymy takříkajíc strážci genomického vědění. Ti na svých obchůzkách poznají okamžitě, že tady je původní a tady vadný gen., Jako kdybyste dítě marně učila mluvit. Sotva se naučí jedno slovo, přijdou opravné enzymy a přeprogramujou mozek do původního stavu, tedy na nevědění. Vystavět vědění není možné.“

„Takže Anawakova teorie je blbost,“ konstatovala Li. „Ta by fungovala, jenom tehdy, kdyby změny v DNA jednobuněčných zůstaly uchovány.“

„To je na jednu stranu správně. Každou novou informaci by opravné enzymy považovaly za poškození, a šup šup, genom by byl opraven. Zpátky na nulu, takříkajíc.“

„Domnívám se,“ ušklíbl se Vanderbilt, „že teď přijde ta druhá strana.“

Rubin váhavě přikývl. „Existuje druhá strana,“ řekl. „A to je?“

„Nemám tušení.“

„Tak moment,“ ozval se Peak. Narovnal se na židli a zase se sesunul. Měl zabandážovanou nohu a vůbec vypadal, že ho to dost sebralo. „Neřekl jste právě…“

„Já vím! Ale ta teorie je prostě úžasná,“ vykřikl Rubin. Jeho hlas byl čím dál mečivější. Pokaždé, když mluvil delší dobu, projevily se následky Greywolfova skrčení. „Tím by se všechno vysvětlovalo. Pak bychom měli jistotu, že ta věc v nádrži je opravdu náš nepřítel. Měli bychom yrr před očima. Bytosti, kterejm vděčíme za celej tenhle průser!, A já jsem si jistej, že to jsou oni! Dneska ráno jsme byli svědky jedinečných procesů. Ta věc zkoumala robota, a způsob, jakým to dělala, neměl nic, ale vůbec nic společnýho s instinktivním chováním nebo zvířecí zvědavostí. To byla čistá kognitivní inteligence! Anawakovo vysvětlení musí bejt pravda. Počítačový model Weaverové fakt funguje.“

„Kdo se s tím ještě sveze?“ povzdechl Vanderbilt a osušoval si čelo.

„No právě.“ Rubin rozhodil ruce. „Ta možnost tkví v anomáliích. I opravné enzymy dělají chyby. Sice zřídka, ale na deset tisíc oprav jednu zvořou. Jeden bázový pár se nevrátí do původního stavu. Je to málo, ale stačí to, aby se někdo narodil jako hemofilik nebo s rakovinou hltanu. My v tom spatřujeme defekt, ale je to důkaz, že princip opravy nemá neomezenou platnost.“

Li vstala a pomalu přecházela po místnosti.

„Takže vy jste přesvědčen, že prvoci a yrr jsou totéž? Že jsme našli svého protivníka?“

„Dvě překážky,“ řekl Rubin rychle. „Zaprvé, musíme vyřešit problém s DNA. Zadruhé, musí existovat něco jako královna. Kolektiv může být inteligentní, jak chce, ale to, co máme před sebou, je jen výkonná část celku.“

„Královna? Jak si ji máme představovat?“

„Stejnou, a přece jinou. Vezměte si mravence. Královna je taky mravenec, ale zvláštní. Z ní všechno vychází. Yrr žijou v hejnech, jsou to kolektivní bytosti složený z mikroorganismů. Jestli má Anawak pravdu, tak ztělesňujou druhou cestu evoluce k inteligentnímu životu, ale něco je musí řídit.“

„Takže když najdeme tu královnu…,“ začal Peak.

„Ne.“ Rubin zavrtěl hlavou. „Nic si nenamlouvejme. Může jich být víc než jedna. Můžou jich být miliony. A jestli jsou chytrý, tak se nebudou zdržovat blízko nás.“ Udělal přestávku. „Ale aby mohly fungovat jako královny, musí s yrr sdílet stejné principy. Splývání a genetickou paměť., No, a teď zrovna extrahujeme tu pachovou látku, kterou buňky vylučujou jako znamení, že chtějí splynout dohromady. Feromon, kterýmu jsou na stopě Olivieraová a Johanson. A přes tenhle feromon, ten pach, buňky zaručeně splynou s královnou. Ten pach je určitě klíčem ke komunikaci s yrr.“ Rubin se samolibě usmál. „A mohl by to být klíč k vyřešení všech našich problémů.“

„Dobrá, Micku.“ Vanderbilt mu pochvalně pokynul. „Máme vás zase rádi. Prozatím, i když jste tam v tom doku zase udělal takovou totální kravinu.“

„Za to jsem nemohl,“ odpověděl Rubin uraženě.

„Jste u CIA, Micku. V mým odboru. A tam žádný, Já za to nemůžu neexistuje. Nebo jsme vám to snad zapomněli říct, když jsme vás najímali?“

„Ne.“

Vanderbilt si nemotorně zastrčil kapesník do kalhot.

„To mě těší, že to od vás slyším. Jude bude teď hned mluvit s prezidentem. Řekne mu, že jste hodný hoch. Děkuji vám za návštěvu. A teď zpátky do katakomb, chlape!“

Vlajková konferenční místnost

Croweová a Shankar nepůsobili zdaleka tak sebejistě jako při rozluštění prvního signálu. Osazenstvo tížila chmurná a podrážděná nálada, která ale nebyla vyvolána jen předchozími strašlivými událostmi. Bylo čím dál jasnější, že počínání yrr nikdo nerozumí.

„Proč nám posílají poselství, a zároveň na nás útočí?“ ptal se Peak. „To by žádný člověk neudělal.“

„Přestaňte už konečně uvažovat v téhle kategorii,“ odpověděl Shankar. „To nejsou lidé.“

„Já to jenom chci pochopit.“

„Když budete stavět na logice člověka, nepochopíte vůbec nic,“ řekla Croweová. „Třeba bylo první poselství varováním. Víme, kde jste. To nám každopádně odpověděli.“

„A nemohl to být zastírací manévr?“ navrhla Olivieraová.

„A v čem asi by podle tebe ten zastírací měl spočívat?“ zeptal se Anawak.

„Aby odvedli naši pozornost.“

„A od čeho? Že se nám třeba příště ukážou jako rozsvícený vánoční stromeček?“

„To není tak scestné,“ vložil se do řeči Johanson. „Jedno se jim rozhodně podařilo. Uvěřili jsme, že mají zájem o komunikaci. Sal má pravdu, žádný člověk by takhle nepostupoval. Třeba to vědí. Ukolébali nás, ukázali se nám v plné nádheře, my jsme očekávali radostnou kosmickou zvěst, a místo toho jsme dostali přes hubu.“

„Asi jste tam dolů měli poslat něco jinýho než ty zatracený matematický příklady,“ řekl Vanderbilt Croweové.

Poprvé za celou tu dobu, co ji Anawak znal, se mu zdálo, že Croweová ztratila klid. Blýskla po řediteli CIA vztekle očima.

„Víte snad o něčem lepším, Jacku?“

„To není moje role tady na palubě, vědět o něčem lepším, ale vaše,“ odpověděl Vanderbilt útočně. „Vy máte odpovědnost za komunikaci s nimi.

„S kým? Pořád si ještě myslíte, že za tím vězí nějací mulláhové?“

„Když jste jim poslala zprávu, která způsobila prozrazení naší pozice, tak je to zatraceně váš problém a vy ho musíte vyřešit. Vy jste jim do toho blbýho zvukovýho impulzu zabalila podrobný informace o lidstvu. Vy jste jim poslala pozvánku, aby nás napadli!“

„Napřed musíte někoho poznat, abyste s ním mohl mluvit!“ vrátila mu jedovatě Croweová. „Copak to nechápete, vy osle jeden? Já chci vědět, kdo jsou, a tak jim povídám něco o nás.“

„Vaše poselství byla slepá ulička. „Panebože, vždyť jsme teprve začali!“

„… stejně jako celej ten váš namyšlenej SETI je slepá ulička. Teprve jste začali? Blahopřeju. Kolik lidí ještě zemře, než to pořádně rozjedete?

„Jacku,“ řekla Li a znělo to jako „sedni!“ nebo „k noze!“.

„Ten uhozenej kontaktovací program…“

„Jacku, držte hubu! Já tu nechci žádné hádky. Chci výsledky. Takže kdo v této místnosti má nějaký výsledek?“

„My,“ ozvala se mrzutě Croweová. „Jádro poselství je vzorec vody, H2O. Co znamená zbytek, na to taky přijdeme, pokud se do nás nebude pořád někdo navážet!“

„I my jsme o kousek dál,“ začala Weaverová. „A my!“ přerušil ji Rubin. „My jsme taky o velkej krok dál, díky… ehm… vydatný spolupráci Sigura a Sue.“ Musel si odkašlat. Jeho hlas ještě nebyl v pořádku. „Snad bys to mohla přednést ty, Sue.“

„Aby ti nenapršelo do nosu,“ sykla na něj Olivieraová. Nahlas pak řekla: „Extrahovali jsme látku, pomocí které se buňky spojují. Je to feromon a víme už taky, jak funguje. Za to vděčíme Siguru Johansonovi, který v odvážném boji na život a na smrt ulovil tkáň nestvůry a provedl fázové testy.“

Postavila na stůl uzavřenou průhlednou nádobu. Byla do poloviny naplněná čirou tekutinou.

„V tomhle je pachová látka. Rozluštili jsme ji a dokážeme ji vyrobit. Receptura je překvapivě jednoduchá. Jak jejím prostřednictvím vstupují do kontaktu, to se zatím ještě nedá říci se stoprocentní jistotou, ani kdo nebo co splynutí iniciuje. Ale za předpokladu, že k tomu něco dá podnět, pro zjednodušení to klidně nazvěme královnou, svolává nekonečné miliardy jednobuněčných, kteří nemají oči ani uši. K tomu slouží tento feromon. Sám o sobě není pach vhodný pro komunikaci pod vodou, protože molekuly se rozptylují příliš rychle, ale na krátké vzdálenosti funguje feromonická výzva docela dobře. A jak to vypadá, omezuje se feromonická komunikace buněk na tento jediný pach. Neexistuje žádný slovníček, nýbrž pouze jedno jediné slovo: splynout! A taky ještě není jasné, jak shluknuté buňky komunikují navzájem. Jisté je jenom to, že nějakou formu výměny informací používají. Ta probíhá stejně i v neuronovém computeru nebo v lidském mozku. Jednotky vždycky potřebují něco na způsob poslů. V biologii se tyto přenašeče nazývají ligandy. Když chce jedna buňka sdělit něco druhé, těžko ji může navštívit. A tak vyšle zprávu a tato zpráva je předána ligandy další buňce. A ta zase potřebuje, jako každý řádný dům, dveře se zvonkem, vědecky řečeno receptor. Ligand zazvoní, vyzvoněné poselství se přenese přes signální kaskády dovnitř buňky a obohatí genom o novou informaci.“ Olivieraová udělala přestávku.

„Jak to vypadá, mikroorganismy v nádrži komunikují prostřednictvím ligandů a receptorů. Představa buněk, které tak jako dům mají dveře a s přátelským úsměvem vyšlou posla, jenž zazvoní, je samozřejmě trochu ujetá. Každá buňka vydává celý mrak pachových molekul, a nemá jeden, nýbrž asi dvě stě tisíc receptorů. Těmi přijme feromony a zakotví je v kolektivu. Dvě stě tisíc zvonků, aby si mohla vyměnit informace se sousední buňkou, to už je něco. Proces splynutí se pak děje stupňovitě: jedna buňka přijme feromon z kolektivu a napojí se na sousední buňky. Ty v okamžiku napojení samy vyprodukují feromony, aby zastihly nejbližší volně plovoucí buňky a tak dále. Proces probíhá směrem zevnitř ven. Abychom tomu všemu porozuměli lépe, přeskočíme provedení konečného důkazu a budeme předpokládat, že se u buněk, které jsme zkoumali, skutečně jedná o našeho nepřítele. Nazývejme je proto předběžně yrr.“ Přiložila k sobě špičky natažených prstů.

„Bylo nám nápadné, že buňky nedisponují prostými receptory, nýbrž páry receptorů. Lámali jsme si hlavu, proč tomu tak je, ale nakonec jsme na to přišli. Má to co činit s udržením zdraví kolektivu. Proto jsme dali receptorům funkční označení. Univerzální receptor poznává: já jsem yrr. Speciální receptor říká: jsem funkční a zdravý yrr s intaktní DNA a hodím se do kolektivu pro velký potlach.“

„Nešlo by to taky tak i s jedním receptorem?“ zeptal se zamračený Shankar.

„Ne. Pravděpodobně ne.“ Olivieraová uvažovala. „Je to velice důmyslný systém. Podle našeho modelu si musíme buňku yrr představit jako vojenský tábor s ochrannou zdí kolem dokola. Když přichází voják zvenku, prokáže se univerzálním znamením: uniformou. Ta řekne vojákům v táboře: já jsem váš. Ale viděli jsme už dost válečných filmů s Michaelem Cainem a víme, že do uniformy se může převléknout i zrádce. A když se jednou dostane dovnitř, postřílí všechny na jednu hromadu. Právě proto se Michael Cain musel prokázat ještě speciálním znamením. Musel znát heslo. Popsala jsem to vojensky správně, Sále?“

Peak přikývl na souhlas. „Bezvadně.“

„To mě uklidňuje. Nuže, když se dva yrr spojí, děje se následující: yrr, který už je začleněn do kolektivu, vyrobí pachovou molekulu, feromon. Přes tento feromon se buňky napojí na univerzální receptory a iniciují primární vazbu. Poznávací krok Já jsem yrr byl proveden. V druhém kroku se musí přes napojení na speciální receptory uskutečnit pouze jedna výpověď: Jsem zdravý yrr. Potud je to v pořádku. Ovšem existují yrr, kteří už nejsou funkční a zdraví, jinak řečeno jejichž DNA vykazuje defekty. Náš nepřítel je organismus vystupující masově a evidentně se vyvíjí stále výš, a proto je nucen zbavit se buněk, které nejsou schopny vyššího vývoje. Trik je zřejmě založen na tom, že všechny buňky sice mají univerzální receptor, ale jenom ty zdravé, schopné vyššího vývoje, mohou vytvářet speciální receptory. Nemocní yrr je prostě nemají. A teď se odehrává ten vlastní zázrak, který nám nahání strach. Defektní yrr nezná heslo. Není připuštěn k splynutí s ostatními. Ale to samo ještě nestačí., Yrr jsou jednobuněční a jako všichni jednobuněční se rozmnožují dělením. Druh, který se konstantně vyvíjí výš, nemůže připustit, aby vznikla druhá, defektní populace, a tak musí zajistit, aby defektní buňka neměla čas se rozmnožit. Na tomto místě feromon přebírá dvojí funkci. Při vypuzování se zavěsí na univerzální receptor defektního yrr a promění se v rychle působící jed. Ten spustí takzvanou programovou buněčnou smrt, což je jev, který u normálních prvoků není znám. Defektní buňka okamžitě odumře.“

„Jak poznáte, že prvok je mrtvý?“ zeptal se Peak.

„Jednoduše. Skončí látková výměna. A kromě toho se odumřelý yrr pozná podle toho, že už nesvítí. Svícení je totiž pro yrr biologická nutnost. Známým příkladem je Acquoria, sladkovodní medúza. Aby svítila, produkuje feromon.

Tady je to podobné: máme vylučování pachové látky a tím podmíněné rozsvěcování. A silné světelné výboje, blesky, jsou známkou mimořádně bouřlivých biochemických reakcí ve svazcích buněk. Když yrr svítí, komunikují a myslí. Když zemřou, světlo zhasne.“

Olivieraová se podívala kolem.

„A teď vám řeknu, čeho bychom se měli bát. Yrr učinili velice jednoduchými prostředky možným komplexní proces výběru. Je-li yrr zdravý a vybavený intaktním párem receptorů, feromon dá pokyn ke splynutí s ostatními. Když nemá speciální receptor, uplatní feromon svůj smrtící účinek., Druh, který takto funguje, nazírá smrt jinýma očima než člověk. Smrt je ve společenství yrr naprosto nezbytnou nutností. Yrr by nikdy nenapadlo ušetřit defektní yrr. To by z jejich pohledu bylo nepochopitelné, ba přímo debilní. Yrr musí zabíjet, co ohrožuje jejich další vývoj. Je to úplně logické. Na ohrožení kolektivu reagují yrr logikou smrti. Neexistuje žádné doprošování se milosti, žádný soucit, žádná výjimka. A zrovna tak logika usmrcování pro ně není nic hrůzného. Takové úvahy jsou yrr naprosto cizí. Nepochopí tedy, proč by nás měli ušetřit, protože pro ně představujeme konkrétní ohrožení.“

„Protože jejich biologie nepřipouští žádnou etiku,“ shrnula Li. „Ať jsou jakkoli inteligentní.“

„Ohromný,“ poznamenal Vanderbilt. „Co z toho tedy konkrétně máme, že teď známe malé tajemství jejich Chanelu číslo pět? Nemůžeme s nima splynout, jestli to vidím správně. Paráda! Já bych s nima splynout mohl!“

Croweová si ho dlouze změřila. „Vy věříte, že oni o to stojí?“

„Přece mě znáte.“

„Bylo by od vás milé, kdybyste si to spolu vyřídili později,“ prohlásil Anawak. „Karen a já jsme totiž dostali nápad, jak jednobuněčné přimět k myšlení. Sigur, Mick a Sue si teď nad tím budou rvát vlasy. Je to biologický nesmysl, ale dalo by to odpověď na spoustu otázek.“

„Naprogramovali jsme našim virtuálním buňkám umělou DNA a zařídili to tak, aby neustále mutovala,“ navázala Weaverová. „Což není nic jiného než učení se. A najednou jsme se ocitli zpátky tam, kde jsme byli na začátku, totiž u neuronového computeru. Vzpomínáte si, že jsme jeden takový elektronový mozek rozložili na jeho nejmenší programovatelná paměťová místa a položili si otázku, jak by se tyto jednotky mohly znovu stát myslícím celkem? Nefungovalo to do té doby, dokud jednotlivé buňky nebyly schopny učit se samostatně. Ale jediná možnost pro biologickou buňku, aby se učila celý život, spočívá v mutaci DNA, což vlastně není možné. Přesto jsme virtuální buňky vybavili touto možností. A pachem, který právě popsala Sue.“

„Získali jsme nejen zpátky náš plnohodnotný a funkční neuronový computer,“ pokračoval Anawak. „Měli jsme najednou před očima živoucí yrr v přirozených podmínkách. Naše malá stvoření totiž mají pár zvláštností, buňky se pohybují v trojrozměrném prostoru. Vybavili jsme tento prostor vlastnostmi, které se vyskytují v hloubce. Tlakem, prouděním, třením a tak dále., Napřed jsme ovšem museli najít odpověď na otázku, jak se členové kolektivu navzájem poznají. Pach je jenom polovina pravdy. Druhá půlka je v ohraničení velikosti kolektivu. Zde se zapojuje do hry, co vyzkoumali Sue a Sigur, že totiž amplikony yrr se liší malými, hypervariabilními pásmy. Vzpomínáte si na důsledek tohoto poznání: buňky musely svou DNA změnit až po svém narození. Máme za to, že právě tohle se děje a že hypervariabilní pásma slouží jako kódování, aby se buňky navzájem poznaly a například vymezily kolektiv.“

„Yrr se stejným kódováním se navzájem poznají a stejně tak menší kolektivy mohou takto splynout v jeden větší,“ dovodila z toho Li. „Přesně,“ potvrdila Weaverová. „Takže jsme buňky nakódovali. Ve stejný okamžik disponovala každá buňka něčím na způsob základního vědění, co se týče jejich životního prostoru. Nyní se některým dostalo dodatečných informací, které všechny buňky neměly. Podle očekávání nejdřív ze všeho splynuly do kolektivů buňky se stejným kódováním. Pak jsme zkusili něco nového a snažili se spojit dohromady dva kolektivy s různým kódováním. Vyšlo to, a potom se stalo něco neuvěřitelného: nejenže se podařilo splynutí, ale kromě toho si buňky obou kolektivů navzájem vyměnily svá individuální kódování a vzájemně se povznesly na stejnou úroveň. Naprogramovaly se na nový, jednotný kód, na nejbližší vyšší stupeň poznání, jež sdílely všechny buňky. Na konci se tak oba kolektivy staly jedním. Ten jsme spojili ještě s třetím kolektivem, a opět vzniklo něco nového, co tu předtím nebylo.“

„Jako další krok jsme se pokoušeli sledovat chování yrr při učení,“ pokračoval Anawak. „Vytvořili jsme dva kolektivy s odlišným kódováním. Jeden jsme opatřili specifickou zkušeností. Simulovali jsme útok nepřítele. Není to nic originálního, ale rozhodli jsme se pro žraloka, jenž z kolektivu vykousne pořádné sousto, a pak jsme kolektiv naučili, jak se tomu příště vyhnout. Poručili jsme kolektivu: když se blíží žralok, přestaň být koulí a udělej se plochým jako platýs. Druhému kolektivu jsme tento trik neprozradili, a byl ukousnut. Potom jsme oba kolektivy spojili do jednoho a poslali na něj žraloka. A kolektiv se mu vyhnul. Naučila se to celá hmota. Následně jsme velký kolektiv rozdělili do řady malých, a všechny najednou věděly, jak se uklidit žralokovi z cesty.“

„Takže se učí přes hypervariabilní pásma?“ zeptala se Croweová.

„Ano a ne,“ řekla Weaverová zahleděna do svých poznámek. „Je možné, že to tak dělají, ale v počítači to trvá moc dlouho. Hmota, která zaútočila na lodní dok, je ve svých reakcích každopádně rychlejší a pravděpodobně taky tak rychle myslí. Je to supravodivý útvar, obrovský variabilní mozek. Ne, nemohli jsme se omezit na malá pásma. Naprogramovali jsme schopnost učení kompletní DNA, a tím jsme enormně zvýšili rychlost jejich myšlení.“

„A výsledek?“ zeptala se Li.

„Opírá se jen o několik málo pokusů, které jsme prováděli těsně před tímhle sezením. Ale je dostatečný pro následující výpověď: kolektiv yrr, nezávisle na tom, jak je velký, myslí rychlostí simultánního počítače nové generace. Sjednocuje individuální vědění a zkoumá neznámé. Zpočátku některé kolektivy nebyly dostatečně vyvinuté pro takový požadavek, ale při vyměňování informací se tomu naučily. Až k určitému časovému bodu probíhá učení lineárně, ale za ním už chování kolektivu není předvídatelné…“

„Tak moment,“ přerušil ho Shankar. „Chcete tím říct, že program začíná žít svým vlastním životem?“

„Uvedli jsme yrr do naprosto neznámých situací. Čím byl problém složitější, tím častěji se shlukovali. Po krátké době začali rozvíjet strategie, jejichž základy jsme jim nenaprogramovali. Byli kreativní. Byli zvědaví. A učili se exponenciální řadou. Provedli jsme jen málo pokusů a je to pořád ještě jenom počítačový program, ale naši umělí yrr se naučili libovolně měnit svůj tvar, napodobovat tvary jiných živočichů a obměňovat je, vytvářet končetiny citlivé tak, že naše prsty jsou proti nim dřevěné klacky, zkoumat objekty nanorozměrů, každou tuto zkušenost si vyměnit s každou z ostatních buněk a řešit problémy, na nichž by lidstvo ztroskotalo.“

Na chvíli zavládlo stísněné mlčení. Na většině přítomných bylo znát, že jim před očima vyvstávají události v lodním doku. Nakonec promluvila Li:

„Můžete uvést příklad nějakého řešení problému?“

Anawak přikývl.

„Takže, já jsem kolektiv yrr, ano? A celý kontinentální svah byl napaden červy, které jsem vypěstoval, nacpal bakteriemi a dopravil je tam, aby destabilizovali metanhydrát po celé linii. Můj problém spočívá v tom, že červi a bakterie toho už sice napáchali spoustu, ale já potřebuju poslední nakopnutí pro velký sesuv.“

„Souhlasí,“ řekl Johanson. „Tenhle oříšek jsme nikdy nerozlouskli. Červi a bakterie vykonali přípravné práce, ale chybí nějaká maličkost, aby z toho vznikla katastrofa.“

„Buď nějaký menší pokles mořské hladiny, který by snížil požadovaný tlak na hydráty, nebo ohřátí vody na svahu. Správně?“

„Přesně.“

„O jeden stupeň?“

„To by stačilo. Ale řekněme o dva.“

„Dobrá. U norského kontinentálního svahu se v hloubce dvanácti set padesáti metrů nachází bahenní vulkán Hákon-Mosby. Bahenní vulkány nechrlí lávu, nýbrž dopravují plyn, vodu a sediment z horkého nitra země na povrch mořského dna. Voda nad bahenním vulkánem není horká, ale je teplejší než jinde. Já se nyní sevřu do velikého kolektivu. Do obrovského kolektivu. Vytvořím hadici se dvěma otevřenými konci, a protože potřebuju hodně dlouhou hadici, omezím šířku její stěny na několik málo buněčných vrstev. Potřebuju k tomu enormně mnoho sebe sama, spoustu miliard buněk, ale protože jsem tenkostěnný, podaří se mi roztáhnut se na spoustu kilometrů. Můj průměr odpovídá ústřednímu kráteru, kolem pěti set metrů. Naberu do svého nitra horkou vodu z vulkánu a vedu ji tímhle gigantickým vodovodem tam, kde červi a bakterie odvedli ničivou přípravnou práci. A už mám svůj sesuv., A stejně je možné, abych tímhle způsobem ohřál vodu u Grónska nebo pod ledem severního pólu, což povede k tání ledovců, a zastavím Golfský proud.“

„Když tohle dovedou yrr ve vašem počítači,“ řekl Peak s nevěřícným výrazem, „co potom dokážou ti skuteční?“

Weaverová našpulila rty a podívala se na něj. „Myslím, že toho bude ještě mnohem víc.“

Plavání

Weaverová se cítila duševně i fyzicky přetažená. Když odcházeli z konferenční místnosti, zeptala se Anawaka, jestli by měl náladu zajít si do bazénu.

Strašně ji bolela ramena. A to přesto, že dělala všechny sporty, kterých je lidské tělo schopné.

Možná je to tvůj problém, říkala si. Třeba bys měla dělat nějaký sport, který tě tak nezhuntuje.

Anawak ji doprovodil. Vzali si věci na koupání, každý ve své kabině, a sešli se už oblečeni do koupacích plášťů. Weaverová by ho nejradši byla cestou k bazénu vzala za ruku a vůbec by s ním v tuhle chvíle nejradši dělala něco úplně jiného. Ale nevěděla, jak má začít, aby nakonec nevypadala jako blbec. Dříve, před tou radikální změnou ve svém životě, brala všechno, co se naskytlo, ale to nemělo nic společného s láskou. Teď se ostýchala a měla zábrany. Jak se vlastně flirtuje? Jak jít s tím druhým do postele, když v noci předtím umírali lidé a když se svět řítí do propasti?

Jak naivní vůbec člověk může být?

Aquacentrum na Independence bylo obrovské a na válečnou loď neuvěřitelně komfortní. Mělo rozměry malého jezera. Když odhodili koupací pláště, ucítila v zádech Anawakův pohled. Okamžitě jí bylo jasné, že ji takhle vidí poprvé. Plavky byly střiženy těsně, s velkým dekoltem na zádech, a Anawak samozřejmě viděl tetování.

Rozpačitě se postavila na okraj bazénu, odpérovala se a elegantním skokem dopadla do vody. S rukama nataženýma dopředu plavala těsně pod hladinou a slyšela, jak ji Anawak následuje. Třeba se to stane tady, napadlo ji. V břišní dutině měla pocit přetížení jako při jízdě výtahem. Zmítána nadějí i obavou, že ji dohoní, začala zabírat nohama a plavala rychleji.

Strašpytle! A proč ne?

Jednoduše se potopit a milovat se. Pod vodou.

Splynout…

V tom ji něco napadlo.

Bylo to přímo směšně jednoduché a bohužel to postrádalo pietu. Ale kdyby to zabralo, bylo by to skvělé. Pak by se jí podařilo přimět yrr k mírumilovnému ústupu. Nebo aspoň aby přehodnotili svůj postup.

Ale byl ten nápad opravdu tak skvělý?

Dotkla se špičkami prstů okachlíkované zdi bazénu. Vynořila se a utírala si vodu z očí. Na okamžik se jí ta myšlenka zdála být příliš vulgární, ale pak už zas dál rozvíjela její děsivý půvab. S každým metrem, kterým se Anawak blížil, byla nerozhodnější, co si o tom má myslet, a když už tu vedle ní skoro byl, připadal jí ten nápad přímo hnusný.

Musí se na to vyspat.

Najednou byl velice blízko.

Přitiskla se k okraji bazénu. Hrud se jí dmula. Srdce jí tlouklo jako tenkrát, když trčela v ledovém kanále La Manche, ten pocit jako ve výtahu a bušení srdce, které jako by říkalo: teď… teď… teď…

Ucítila dotek v pase a otevřela rty.

Strach!

Tak řekni něco! Nějaké téma, o kterém se dá hovořit.

„Zdá se, že Sigurovi už je lépe.“

Ta slova se z ní vysypala jako mince z hracího automatu. V Anawakových očích spatřila vlnu zklamání. Odsunul se kousek od ní, odhrnul si mokré vlasy z čela a zasmál se.

„Jo, ta komická nehoda.“

Ty krávo jedna blbá!

„Ale má problém.“ Opřela se lokty o okraj bazénu a vytáhla se nahoru. „Ale nech si to pro sebe. Nemusí zrovna vědět, že to někde vykládám. Chtěla bych jenom znát tvůj názor.“

Sigur že má problém? Ty máš problém! Krávo! Krávo!!!

„Jaký problém?“ zeptal se Anawak.

„Něco viděl. Tedy, on si myslí, že něco viděl. A jak to líčil, já mu věřím. Ale pak je na místě otázka, co vlastně to celé má znamenat a… Poslouchej, já ti to povím.“

Operační místnost

Li poslouchala, co Weaverová vykládá Anawakovi o Johansonových pochybnostech. Seděla nehybně před monitory a poslouchala jejich rozhovor.

Takový pěkný pár, říkala si pobaveně.

Obsah rozhovoru ji však pobavil méně. Ten zatracenej zmetek Rubin ohrozil celou misi! Teď mohli jen doufat, že si Johanson už nevybaví to, co měla droga vymazat z jeho mozkových závitů. Ale už to zaměstnává i Weaverovou a Anawaka!

Proč se zaobíráte takovými divnými historkami, děti, říkala si Li. Ošklivé pohádky strýčka Johansona! Proč spolu konečně nejdete do postele? Vždyť vidí i slepý, že to oba chcete, jenom vám dvěma to pořád ještě nedochází. Li si povzdychla. Kolikrát se už setkala s takhle neohrabaným sbližováním, co u Navy slouží muži a ženy společně. Pokaždé to bylo tak zjevné! Fádní a obyčejné. Všichni chtěli jednoduše s tím druhým do postele. Copak ty dva v tom bazénu nenapadne nic jiného než si lámat hlavu s Johansonem?

„Budeme se muset smířit s myšlenkou, že Rubin půjde ke dnu,“ řekla Vanderbiltovi.

Muž ze CIA stál s kávou v ruce nakloněn nad ní. Byli v místnosti sami. Peak byl v doku, aby popohnal úklidové práce a prověřil potápěčskou sekci.

„A co pak?“

„Pro tenhle případ existuje jasná volba.“

„Tak daleko ještě nejsme, Judy baby, abychom ji mohli provést. Krom toho by samozřejmě bylo lepší, kdybysme to nemuseli udělat.“

„Co je to s vámi, Jacku? Máte skrupule?“

„Jenom klid. Mně se ten váš zatracenej plán zamlouvá, jenže já musím ručit za to, že se podaří.“ Pak se uchechtl. „Koneckonců, jeden si tím může zkazit renomé.“

Li se k němu otočila. „A vy nějaké máte?“

Vanderbilt pořádně usrkl z pohárku.

„Víte, čeho si na vás dost cením, Jude? Toho, jak jste odporná. Dáváte mi totiž pocit, že jsem docela milej chlap. A to už tedy něco znamená!

Combat Information Centre

Croweová a Shankar si lámali hlavy.

Počítač ukazoval propletené obrazy. Paralelní linie, které se najednou rozběhly od sebe, zatočily se a splynuly v jednu. Mezi nimi zely větší, nepravidelně tvarované prázdné prostory. Scratch sestával z celé série takových nákresů, které vypadaly, že složené dohromady by daly jeden jediný obraz, jenže to nešlo.

Nepasovaly k sobě. Kromě toho Croweová pořád ještě neměla nejmenší tušení, co by ty linie měly znamenat.

„Voda je základ,“ dumal Shankar. „Na každou molekulu vody je napojena nějaká dodatečná informace. Ale co ta představuje? Kterou vlastnost vody?“

„Snad. Které vlastnosti vody mohli mít na mysli?“

„Teplotu.“

„Ano, například. Nebo obsah soli.“

„Třeba nejde o fyzikální nebo chemické vlastnosti, ale o yrr samotné. Linie by mohly představovat hustotu jejich populace.“

„Podle vzoru: tady bydlíme my? Tak nějak?

Shankar se podrbal na bradě. „Tak nějak, nebo ne?“

„Já nevím, Murrayi. Říkali bychom my jim, kde stojí naše města?“

„Ne. Ale oni nemyslí jako my.“

„Dík, žes mi to připomněl.“ Croweová vyfoukla kroužek. „Dobrá, tak ještě jednou. H2O. Voda. Tuhle část poselství není těžké pochopit: náš svět je voda.“

„Což je jedna ku jedné k našemu poselství.“

„Souhlasí. My jim prozradili, že žijeme na vzduchu. Pak jsme jim popsali naši DNA a jak vypadáme.“

„Dejme tomu, že na naše poselství odpovídají jedna ku jedné,“ řekl Shankar. „Mohly by ty linie znázorňovat jejich tvar?“

Croweová našpulila rty.

„Žádný nemají. Tedy myslím tím, že prvoci samozřejmě tvar mají, ale tím se těžko budou definovat. Jako tvar se cítí spíš v kolektivu, a tam se definovat už teprve nemůžou. Rosol má tisíce forem, a zároveň žádnou.“

„Dobrá. Tvar tedy padá. Která informace by jinak mohla být zajímavá? Počet individuí?“

„Murrayi! To je číslo s tolika nulama, že bychom s nimi popsali celý trup Independence. Krom toho se dělí na běžícím pásu, umírají na běžícím pásu… Nejspíš sami nejsou schopni udat svůj přesný počet.“ Croweová pohupovala cigaretou mezi prsty. „Jednotlivec nic neznamená. Ten je nepodstatný. Platí celek. Idea yrr, jestli chceš, idealizovaní yrr. Genom yrr.“

Shankar se na ni podíval přes obroučky brýlí.

„Nezapomeň, že jsme jim pouze dodali informaci, že naše biochemie je založena na DNA. Takže odpověď by měla znít: naše taky. Vážně myslíš, že by nám rozkódovali svůj genom?“

„Je to možný.“

„A proč by to dělali?“

„Protože přísně vzato je to jediné, co nám o sobě můžou říct. Genom a spojování jsou ústředními body jejich existence. Od toho se dá odvodit všechno.“

„Ano, ale jak chceš popsat DNA, která neustále mutuje?“

Croweová se bezradně podívala na linie.

„Třeba jsou to přece jen mapy.“

„Mapy čeho?“

„Tak dobře,“ vzdychla Croweová. „Začneme znova., H2O je základ. Žijeme ve vodě…“

Mezi čtyřma očima

Li si nastavila na běžeckém trenažéru nejvyšší rychlost. Za jiných okolností by běhala ve fitnessu, kvůli soudržnosti posádky. Ale tentokrát nechtěla být rušena. Vedla svůj denní rozhovor s Offut Air Force Base.

„Jaká je morálka, Jude?“

„Vynikající, pane. Útok nás těžce sebral, ale už máme všechno zas pod kontrolou.“

„Jsou lidé motivovaní?“

„Víc než kdy jindy.“

„Dělám si starosti.“ Prezident vypadal unaveně. Seděl samotinký ve War Roomu opěrného bodu. „Boston je kompletně evakuován. New York a Washington jsme odepsali. A máme hororová hlášení z Filadelfie a Norfolku.“

„Já vím.“

„Země upadá, a celý svět mluví jenom o nelidské inteligenci v moři. To bych opravdu rád věděl, kdo nedokázal držet hubu.“

„Hraje to nějakou roli, pane?“

„Jakou to hraje roli?“ Prezident udeřil dlaní do stolu. „Když jednou Amerika převezme vedení, nebudu akceptovat, aby nějakej parchant z OSN dělal něco na vlastní pěst! Jenom proto, že si každá zatracená zemička myslí, že musí vstoupit do hry. Víte, co se to tam venku děje, co nabírá vlastní dynamiku?“

„Vím přesně, co se děje.“

„Nebo něco vykecal někdo z vašeho vnitřního kruhu?“

„Při vší úctě, pane, hypotéza o yrr není nic, na co by nemohl přijít taky někdo jiný. Pokud vím, točí se většina dohadů po celém světě pořád ještě kolem přirozených jevů a mezinárodního terorismu. Dnes ráno jeden vědec z Pchjongjangu…“

„… řekl, že jsme padouši.“ Prezident udělal odmítavé gesto. „Všechno vím. Že jezdíme v ultratichých ponorkách kolem našich vlastních měst a sami na ně útočíme, abychom to pak mohli přišít nevinným komunistům. Taková slabomyslnost!“ Prezident se naklonil dopředu. „Ale to je mi v zásadě fuk. Kašlu na oblibu. Já chci vidět problém vyřešený. Chci zase nastolit právo přednostní volby! Sakra, Jude! Žádná země už není schopná pomoci druhé! Spojené státy americké musí samy prosit o pomoc! Vákujou nás, otravujou nás, naši občané prchají do vnitrozemí. Já sám se musel zavrtat jako krtek do zabezpečeného traktu. Ve městech se rabuje a vládne tam anarchie. Vojenské a pořádkové síly jsou beznadějně přetížené. Lidé si můžou vybrat mezi kontaminovanými potravinami a léky bez účinku.“

„Pane…“

„Ale Bůh ještě drží svou ochrannou ruku nad Západem, když odhlédneme od toho, že vám zaručeně něco ukousne palec, jakmile namočíte nohu do vody. Populace červů u břehů Ameriky a Asie houstne a na La Palmě očekáváme výbuch. Jsem nešťastný z toho, jak nejrůznější vlády ztrácejí pevnou půdu pod nohama, ale komu padnou do rukou tamní zbrojní systémy, tím se zrovna teď zabývat nemůžeme.“

„Váš poslední projev…“

„Nechte toho! Od rána do večera se rozplývám v dojemných vyjádřeních. Nikdo z těch, kdo mi je píšou, to ze mne nesejme. Nikdo z nich nechápe, co chci této zemi před světem a před Bohem sdělit. Říkám jim: vzbuzujte jistotu! Ať americký lid vidí rozhodnost svého nejvyššího velitele, který dělá všechno proto, abychom tuto bitvu vyhráli, ať si nepřítel skrývá tvář, jak chce. Svět musí načerpat sílu. Ne, nechceme nikoho ukolébávat. Musíme se připravit na nejhorší, ale my z toho taky najdeme cestu ven! To jim říkám, ale oni začnou vzbuzovat jistotu, jsou nevěrohodní a patetičtí a do toho přimíchávají svůj vlastní mi ach. Říkám si, jestli mě vůbec poslouchají!“

„Lidé vám naslouchají,“ ujišťovala ho Li. „Jste momentálně jeden z mála, na koho vůbec někdo dá. Na vás a na Němce.“

„Ano, Němci.“ Prezidentovi se zúžily oči. „Je to pravda? Že Němci plánují svou vlastní misi?“

Li málem spadla z běžeckého trenažéru. Co je zase tohle za blbost?

„Ne, to neudělají. My vedeme svět. My jsme pověřeni Spojenými národy. Německo koordinuje Evropu, ale spolupracuje těsně s námi. Podívejte se na La Palmu!“

„Tak proč mi CIA vykládá takové věci?“

„Protože jim to Vanderbilt takhle servíruje.“

„Ach, Jude!“

„Je to pravda. Byl to a zůstane intrikán.“

„Dítě, až konečně zaujmete místo, které si zasloužíte, nebude už Vanderbilt nikde poblíž.“

Li se sama slyšela pomalu vydechnout. Byla emocionální. Vystoupila z ústraní a vydala se tím možná trochu příliš všanc. To nebylo dobře. Musí opět projevit svou suverenitu.

„Samozřejmě,“ odpověděla se smíchem. „Já ale nevidím v Jackovi problém, nýbrž partnera.“

Prezident přikývl.

„Rusové k nám poslali tým, jenž CIA zevrubně informoval o situaci v Černém moři. Vyměňujeme si informace s Čínou. To s těmi Němci je patrně blbost. Já sám jsem ani neměl dojem, že by chtěli něco podniknout ve vlastní režii. Ale víte přece, jakými zvěstmi v takových dobách média straší lidi. Ne, můžeme být spokojeni. Je to úžasné, kolik lidí nejrůznějších národů se přimyká k Bohu, když ďábel vystupuje z moře.“ Promnul si oči. „Tak jak jste daleko? Nechtěl jsem se vás ptát před ostatními, Jude. Nechtěl jsem vás uvádět do trapné situace, abyste musela něco přikrášlovat. Ale teď buďte upřímná., Jak, jsme, daleko?“

„Stojíme krátce před průlomem.“

„Co je to krátce?“

„Rubin soudí, že když všechno dobře půjde, tak nám to za dva dny dodá. V laboratoři jsme učinili objev. Existuje pachová látka, jejímž prostřednictvím yrr komunikují. Vyrobili tu věc uměle a…“

„Ušetřete mě podrobností. Rubin říká, že to zvládne?“

„Je si tím naprosto jistý,“ řekla Li. „A já ostatně taky.“

Prezident našpulil rty.

„Spoléhám na vás, Jude. Máte nějaké komplikace s vašimi vědci?“

„Ne,“ zalhala. „Všechno běží skvěle.“

Proč se na to ptal? Že by Vanderbilt…

Jenom klid, Jude. To byla jenom náhodná formulace. Nebylo by to ani ve Vanderbiltově zájmu. Tlusťoch byl sice huba zlolajná, ale sám pod sebou si určitě větev nepodřízne.

„Pane,“ řekla. „Velmi jsme pokročili. Slíbila jsem vám, že tu věc vyřešíme plně v našem duchu, a to taky uděláme. Zachráníme svět. Spojené státy americké ho zachrání. Vy zachráníte svět.“

„Tak jako ve filmu?“

„Ještě lépe.“

Prezident zachmuřeně kývl. Hned nato se usmál. Nebyl to ten zářivý úsměv jako jindy. Ale bylo v něm něco z jeho nezlomné vůle vítězit, a právě za tohle ho Li měla ráda a hájila ho.

„Bůh s vámi, Jude,“ řekl na rozloučenou.

Zavěsil. Li ujela po běhacím pásu dozadu a najednou ji napadlo, jestli to skutečně zvládne.

Combat Information Centre

Ať už zpráva o nepříteli v moři prozrazovala cokoli, o samovolné biochemii člověka vypovídal Shankarův kručící žaludek tak výmluvně, že to v jednu chvíli už Croweová nemohla dál poslouchat a poslala ho se najíst.

„Já nepotřebuju jíst,“ vzdoroval Shankar.

„Prokaž mi tu laskavost,“ řekla Croweová.

„Na jídlo teď nemáme čas.“

„To vím. Ale taky nikdo nebude mít nic z toho, až tu jednou objeví naše vysušené kosti. Já se aspoň živím luckystrikama. Běž, Murrayi! Sněz něco, vrať se posílen a vyřeš naše problémy konstruktivními podněty.“

Shankar odešel a Croweová osaměla.

Potřebovala být chvilku sama. Nebylo v tom nic proti Shankarovi. Byl perfektní a znamenal pro ni velkou pomoc. Ale Shankar vězel v akustice. Mimolidský způsob myšlení mu byl cizí a Croweová měla ty nejlepší nápady vždycky, když kolem sebe neměla nikoho a nic než i cigaretový dým.

Kouřila a projížděla si tu věc znovu a znovu.

H2O. Žijeme ve vodě.

To poselství se vyjímalo jako vzorek na tapetách. Hlášení složené z H2O. Pořád stejně, ale na každou H2O byla navěšena další data. Miliony takových datových dvojic seřazených jedna za druhou. V grafickém převodu z toho byly obrazy, které ukazovaly linie. Bylo tedy přirozené se domnívat, že přídavná data popisují vlastnosti vody nebo něčeho, co v ní žije.

Ale třeba ta myšlenka byla mylná.

Co o sobě yrr mohli vyprávět?

Voda. Co ještě?

Croweová uvažovala. Najednou ji napadl příklad. Dvě informace. Za prvé, tohle je vědro. Za druhé, tohle je voda. Složeno dohromady je to vědro vody. Molekuly vody byly všechny stejné, ale data popisující vědro už ne. Co se týče jeho tvaru, data popisovala jeho povrchovou strukturu, eventuálně vzor. Soubor dat, jenž popisoval vědro, zakódován do tisíce jednotlivých informací, to byla zcela jiná záležitost. Nyní tedy informace, že vědro je po okraj plné vody. Té lze snadno dosáhnout tím, že se na každou informaci „vědro“ navěsí přídavná informace „voda“.

Nebo jinak: H2O byla spojena s daty, jež popisují něco, co s vodou nemá absolutně nic společného. Totiž vědro.

Žijeme ve vodě.

A kde je ta voda? Jak můžeme podat informaci o místě, které samo o sobě nemá žádný tvar?

Tím, že popíšeme, co ho ohraničuje.

Břehy a mořské dno.

Volné plochy byly pevnina, jejich kraje pobřeží.

Croweové málem upadla cigareta. Začala počítači zadávat příkazy. Najednou jí bylo jasné, proč plochy nedávaly dohromady žádný obraz. Protože nepopisovaly dvourozměrný prostor, nýbrž trojrozměrný. Musejí se ohnout, aby do sebe zapadly. Tak dlouho ohýbat, až z nich vznikne něco trojrozměrného. Koule. Země.

Laboratoř

Ve stejné chvíli seděl Johanson nad vzorky, jež odebral z tkáně yrr. Olivieraová po dvanácti hodinách soustředěné laboratorní práce už nebyla schopná podívat se do mikroskopu otevřeným okem. Spala málo i předchozí noci. Expedice si pomalu začínala vybírat svou daň. Třebaže postupovali mílovými kroky kupředu, všichni cítili nejistotu až do morku kostí. Každý na to reagoval po svém. Greywolf se stáhl do doku. Staral se o zbylé tři delfíny, vyhodnocoval jejich záznamy a vyhýbal se kontaktům. Jiní dávali najevo svou podrážděnost. Někdo byl stoický a Rubin si ten děs kompenzoval migrénou, vedle zaslouženého spánku Olivieraové to byl další důvod, proč Johanson ve velké zšeřelé laboratoři seděl sám.

Vypnul hlavní osvětlení. Stolní lampy a počítačové monitory tak byly jedinými zdroji světla. Z neustále bzučícího simulátoru pronikala sotva znatelná modrá záře. Hmota ležela nezměněná na dně. Už ji málem pokládal za mrtvou, ale pak ho napadlo něco lepšího.

Dokud svítí, je velice živá!

Na rampě se ozvaly kroky. Dovnitř nakoukl Anawak.

„Leone!“ Johanson zvedl zrak od svých podkladů. „To je překvapení!“

Anawak se usmál. Vešel dovnitř, přitáhl si židli a posadil se na ni obkročmo. „Jsou tři ráno,“ řekl. „Co tu proboha ještě děláš?“

„Pracuju. A co tu děláš ty?“

„Nemůžu spát.“

„To bychom si měli dopřát sklenku bordeaux. Co ty na to?“

„No, to…“ Anawak byl najednou rozpačitý. „Je to od tebe velice milé, ale já vůbec nepiju alkohol.“

„Nikdy?“

„Nikdy.“

„To je zvláštní.“ Johanson se zamračil. „Normálně bych si toho byl všiml. Jsme tady všichni tak trochu vykolejení, co?“

„Dalo by se to tak říct.“ Anawak se odmlčel. Zdálo se, že chce začít o něčem mluvit, ale pak se jen zeptal: „A jak pokračuješ?“

„Dobře,“ odpověděl Johanson a dodal jakoby mimochodem: „Vyřešil jsem váš problém.“

„Náš problém?“

„Tvůj a Karen. Problém s pamětí DNA. Měli jste pravdu. Funguje to a já taky vím jak.“

Anawak vykulil oči. „A to mi to říkáš jen tak bokem?“

„Musíš prominout, ale jsem už moc unavený na nějakou obřadnost. Ale máš samozřejmě pravdu, oslavit by se to mělo.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Ta záhadná hypervariabilní pásma, vzpomínáš si, to jsou clustery. Na genomu se všude nacházejí takové clustery, které kódují určité proteinové rodiny., Ehm… víš vůbec, o čem mluvím?“

„Pomoz mi trochu.“

„Clustery jsou podtřídy genů. Jsou to geny, které mají něco na starost, například vytváření receptorů nebo produkci nějakých látek. Když se shluk těchto genů nachází na jednom úseku DNA, říká se tomu cluster. A těch mají genomy yrr spoustu. Celý vtip spočívá v tom, že se buňky yrr vůbec opravují. Ale jejich oprava se nenastartuje globálně pro celý genom a enzymy rovněž nehledají chyby v celé DNA, nýbrž reagují pouze na specifické signály. Jako na železnici. Když se jim dá znamení k odjezdu, začnou opravovat. Dojedou k návěstidlu a přestanou. Protože tam začíná…“

„Cluster.“

„Správně. A clustery jsou chráněny.“

„Oni mohou chránit část genomu před opravou?“

„Pomocí reparaturních represorů. Biologických dveřníků, jestli chceš. Blokují clustery před reparaturními enzymy. Proto jsou tahle pásma svobodná a můžou nepřetržitě mutovat, zatímco zbytek DNA se hezky opraví, aby se uchovaly klíčové informace rasy. Chytrý, viď? Tímhle způsobem se každý yrr stává samostatným mozkem schopným neomezeného vývoje.“

„A jak spolu komunikujou?“

„Od buňky k buňce, jak už říkala Sue. Přes ligandy a receptory. Receptory přijímají ligandy, vysílací impulzy, od jiných buněk a uvádějí do pohybu signální kaskádu dál směrem k buněčnému jádru. Genom zmutuje a předá impulz nejbližší buňce. Všechno to probíhá bleskově. Ta kupa rosolu tamhle v nádrži myslí rychlostí supravodiče.“

„To je opravdu úplně nová biochemie,“ zašeptal Anawak. „Nebo úplně stará. Nová je pouze pro nás. Ve skutečnosti existuje pravděpodobně už miliony let. Možná že už od počátku života. Je to paralelní druh evoluce.“

Johanson vykouzlil chabý úsměv. „Dokonce velice úspěšný druh.“

Anawak si podepřel bradu rukama.

„A co si s tím teď počneme?“

„To je dobrá otázka. Málokdy jsem měl takový pocit marnosti jako dnes. Že mě tolik poznání neposunulo ani o kousek dál. Zatím to potvrzuje, čeho jsme se beztak obávali. Že jsou v každém ohledu jiní než my.“ Protáhl si ruce a mohutně zívl. „Jenom nevím, jestli nás někam posunou pokusy Croweové o kontakt. Momentálně se mi spíš zdá, že se námi skvěle baví a zároveň nám nahánějí hrůzu. V jejich očích v tom nejspíš nebude žádný rozpor. Ale můj způsob konverzace to rozhodně není.“

„Nemáme jinou volbu. Musíme najít cestu k porozumění.“ Anawak vcucnul tváře dovnitř. „Při té příležitosti… Myslíš si, že tady na lodi všichni táhneme za jeden provaz?“

Johanson zpozorněl. „Jak jsi na to přišel?“

„Protože…“ Anawak stáhl obličej. „Tak dobrá, ale nezlob se na ni, Karen mi řekla všechno, cos viděl tuhle v noci před tou svou divnou nehodou. Nebo si myslíš, žes viděl.“

Johanson si ho změřil kritickým pohledem.

„A co si o tom myslíte vy dva?“

„Ona ti věří.“

„Taky jsem měl ten dojem. Jak je to s tebou?“

„Těžko říct.“ Anawak pokrčil rameny. „Ty jsi Nor. A vy Norové přece skálopevně věříte, že trollové existujou.“

Johanson vzdychl.

„Mě by to celé vůbec nenapadlo, nebýt Sue,“ řekl. „Ta mě k tomu navedla. Tu noc, co jsme spolu seděli na bedně na hangárové palubě, jsem viděl Rubina, přestože měl být v posteli s migrénou. Stejně jako má migrénu i teď. Údajně!, Od té doby se mi vracejí útržky vzpomínek na věci, které se mi nemohly zdát. Někdy už jsem blízko toho, že uvidím všechno, ale pak… Stojím před otevřenými dveřmi, dívám se do bílého světla, jdu dovnitř, a tady vzpomínky končí.“

„Co ti dává takovou jistotu, že se ti to nezdálo?“

„Sue.“

„Ale ona sama nic neviděla.“

„A Li.“

„Proč zrovna Li?“

„Protože se na té party trochu moc nápadně zajímala o to, na co si vzpomínám a na co ne. Myslím, že se mi chtěla podívat na zoubek.“ Johanson se na něj podíval. „Ptáš se, jestli věřím, že tady všichni táhnou za jeden provaz. Nevěřím tomu. Už v Château jsem tomu nevěřil. Li jsem nedůvěřoval od samého začátku. A stejně málo už věřím tomu, že Rubin trpí migrénou. Nevím, čemu mám věřit, ale mám takový určitý pocit, že se něco rozjelo!“

„Mužská intuice,“ ušklíbl se Anawak nejistě. „A co by pak podle tvého názoru měla mít Li za lubem?“

Johanson se podíval do stropu.

„To ona ví líp než já.“

Operační místnost

Johanson se v tu chvíli čirou náhodou díval přímo do jedné ze skrytých kamer. Aniž by to byl tušil, díval se na Vanderbilta, jenž seděl na místě Li, a slyšel Johansona říkat: „To ona ví líp než já.“

„Ty ses mi ale mudrlant,“ procedil Vanderbilt. Potom přes linku jištěnou proti odposlechu zavolal Li do jejího soukromí. Nevěděl, jestli už nespí, ale bylo mu to fuk.

Li se objevila na monitoru.

„Říkal jsem přece, že je to bez záruky, Jude,“ poznamenal Vanderbilt. „Johansonovi se co nevidět vrátí paměť.“

„Tak? No a i kdyby.“

„Vy z toho nejste nervózní?“

Li se neznatelně usmála. „Rubin tvrdě zapracoval. Právě tu byl.“

„No a?“

„Je to skvělé, Jacku!“ Oči jí zářily. „Já vím, že toho malýho zmetka oba nemáme moc rádi, ale musím říct, že tentokrát se překonal.“

„Už jste to prakticky vyzkoušeli?“

„V malém měřítku. Ale to je stejné jako ve velkém. Funguje to! Za pár hodin vyrozumím prezidenta. Potom Rubin a já půjdeme dolů.“

„Vy to chcete provést sama?“ vykřikl Vanderbilt.

„A kdo jiný? Vy se do ponorky beztak nevejdete,“ řekla Li a zavěsila.

Dok

Elektrické systémy v prázdných hangárech a na palubách Independente bzučely přímo děsivě. Neznatelně vibrovaly stěnami. Byly slyšet v obrovské prázdné nemocnici, v opuštěné důstojnické jídelně, i ten, kdo přitiskl špičky prstů na některou stojatou kovovou skříňku v kójích pro mužstvo, cítil jemné vibrace.

Pronikaly až hluboko do útrob lodi, kde ležel Greywolf s otevřenýma očima na umělém břehu a civěl do stropu z ocelových nosníků.

Proč muselo vždycky všechno přijít nazmar?

Přemáhal ho smutek a pocit, že všechno udělal špatně. Už to, že přišel na svět, byla chyba. Nikdy se mu nic nepodařilo. A teď ke všemu ani nedokázal zachránit Liciu.

Jen jednou, tenkrát v nemocnici, s dítětem, které zachránil z Lady Wexham, byl na sebe opravdu pyšný. Na Lady Wexham odvedl dobrou práci. Pomohl spoustě lidí a Leon Anawak byl najednou zase jeho kamarád. Vyblejsknul ho fotograf a den nato mu noviny tohle všechno požehnaly.

Přesto velryby šílely dál, delfíni trpěli, příroda trpěla a Licia byla mrtvá.

Greywolf si připadal prázdný a bezcenný. Pociťoval hnus sám nad sebou. Nebude o tom s nikým mluvit, to bylo jasně dané. Jenom splnit svoje poslání, než celý tenhle horor skončí.

A pak…

Z očí mu vyhrkly slzy. Jeho tvář byla kamenná. Civěl do stropu, ale tam byly jen ocelové nosníky. Žádná odpověď.

Celý obraz

„Tato koule,“ vykládala Croweová, „je planeta Země.“

Rozvěsila po zdi několik zvětšenin a přecházela od jedné k druhé.

„Nad povahou těch linií jsme si dlouho lámali hlavu, ale myslíme si, že zobrazují magnetické pole Země. Prázdná místa jsou kontinenty. Tím jsme v podstatě rozluštili poselství.“

Li přimhouřila oči. „Jste si tím jistá? Tyto údajné kontinenty se neshodují s kontinenty, které znám.“

Croweová se usmála. „Taky je znát nemůžete, Jude. Jsou to kontinenty, jak vypadaly před sto osmdesáti miliony let, spojené v jeden. Pangea. Prakontinent. Uspořádání linií magnetického pole patrně pochází z této doby.“

„Prověřili jste to?“

„Uspořádání magnetických polí se dá těžko rekonstruovat. Naproti tomu tehdejší podoba zemské hmoty je známa. Chvilku nám trvalo, než jsme přišli na to, že nám yrr poslali model Země, ale pak to všechno hezky zapadlo do sebe. V zásadě to bylo jednoduché. Jako ústřední informaci zvolili vodu a navěsili na ni geografické údaje.“

„Odkud vědí, jak vypadala země před sto osmdesáti miliony let?“ divil se Vanderbilt.

„Pamatují si to,“ odpověděl Johanson.

„Praoceán? Ale to je doba, kdy tu žili pouze jednobuněční…“ Vanderbilt se zarazil.

„Správně,“ řekl Johanson. „Pouze jednobuněční. A pár vícebuněčných experimentů v raném stadiu. V noci jsme našli poslední dílek naší skládanky. Yrr disponují hypermutující DNA. Dejme tomu, že na začátku jurského období, to je zhruba před dvěmi sty miliony let, se začalo utvářet jejich vědomí. Od té doby se neustále učí., Víte, ve sci-fi se vyskytuje několik oblíbených klasických vět jako Nevím, co to je, ale řítí se to na nás! nebo Dejte mi k telefonu prezidenta! Další taková obligátní věta zní: Jsou mocnější než my! a vysvětlení proč ve filmu nebo v knize skoro vždycky chybí. Yrr jsou mocnější než my.“

„Protože své vědění ukládají v DNA?“ zeptala se Li. „Ano. To je podstatný rozdíl mezi nimi a člověkem. My nemáme paměť rasy. Naše kultura je založena na ústní nebo písemné tradici a na obrazech. S naším tělem umírá i náš duch. Když říkáme, že chyby minulosti se nesmějí nikdy opakovat, vyslovujeme tím nesplnitelné přání. Člověk může zapomenout jenom to, co si pamatuje. Ale žádný člověk si nepamatuje, co zažil člověk před ním. Můžeme vzpomínky zaznamenat nebo vyvolat, ale nebyli jsme u toho. Každé lidské dítě se musí učit znovu totéž. Musí si sáhnout na horká kamna, aby pochopilo, že pálí. U yrr je to jinak. Jedna buňka se něco naučí a rozdělí se. Zkopíruje svůj genom včetně všech informací. Je to jako kdyby se vytvořil duplikát našeho mozku i s tím, co si pamatuje. Nové buňky nezdědí žádné abstraktní vědění, nýbrž bezprostřední zkušenost, jako kdyby samy byly při tom. Yrr už od počátku své existence mají schopnost kolektivní paměti.“ Johanson se podíval na Li. „Je vám vůbec jasné, kdo tu proti nám stojí?“

Li pomalu přikývla.

„Yrr můžeme připravit o jejich vědění, pouze když dokážeme zničit celé jejich kolektivy.“

„Obávám se, že byste musela zničit všechny kolektivy,“ řekl Johanson. „A to není možné z mnoha důvodů. Nevíme, jak hustá je jejich síť. Možná tvoří buněčné řetězy dlouhé stovky kilometrů. Je jich bezpočet. Na rozdíl od nás nežijí jen v přítomnosti. Nepotřebují žádnou statistiku, žádné průměrné hodnoty, žádné pokřivené symboly. V dostatečně velkých svazech jsou sami sobě statistikou, sumou všech hodnot, svou vlastní kronikou. Pamatují si vývoje, které trvaly tisíce let, zatímco my nejsme schopní ani jednat v zájmu našich dětí a vnuků. My jsme ti utlačovatelé. Yrr srovnávají, analyzují, poznávají, prognózují a jednají na základě stále přítomné paměti. Žádný kreativní výkon se neztratí, všechno proudí do vývoje nových strategií a konceptů! Nikdy nekončící proces výběru k lepšímu řešení. Vrátit se zpět, modifikovat, zušlechtit, poučit se z chyb, vyrovnat se s novým, vypočítat, jednat.“

„Studená, odporná záležitost,“ řekl Vanderbilt.

„Myslíte?“ Li zavrtěla hlavou. „Já ty bytosti obdivuju. Během minut vypracovávají strategie, které by nás zaměstnaly na dlouhá léta. Už jenom vědět, co všechno nejde Jak jednoduché, když si na to někdo vzpomíná, protože to byl on sám, kdo tenkrát udělal tu chybu, i když fyzicky ještě vůbec neexistoval.“

„Proto se yrr ve svém životním prostoru patrně vyznají lépe než my v našem,“ řekl Johanson. „U nich je každý duševní výkon kolektivní a je zakotven v genech. Žijí ve všech časech současně. Lidé naopak popírají minulé a ignorují budoucí. Celá naše existence je fixována na jedince a jeho bytí teď a tady. Vyšší chápání obětujeme osobním cílům. Nemůžeme se uchovat po smrti, a tak se zvěčňujeme v manifestech, knihách a operách. Pokoušíme se zapsat do dějin, zanecháváme záznamy, vypráví se o nás, jsme nepochopení, falšovaní a spouštíme ideologické laviny i poté, co už jsme dávno mrtví. Jsme natolik posedlí snahou přežít sami sebe, že se naše duchovní cíle jen zřídka kdy shodují s cíli, jež by posloužily lidstvu. Náš duch zdůrazňuje estetické, individuální, intelektuální, teoretické. Nechceme být zvířetem. Na jedné straně je naše tělo chrámem, na straně druhé ho znevažujeme na pouhou funkční jednotku. A tak jsme ducha nadřadili tělu a na materiálno nezbytné pro naše přežívání hledíme s odporem a sebepohrdáním.“

„Kdežto u yrr toto dělení neexistuje,“ zamyslela se Li. Z nepochopitelných důvodů vypadala navýsost spokojeně. „Tělo je duch a duch je tělo. Žádný jednotlivý yrr neudělá nic, co by odporovalo všeobecnému zájmu. Přežití je zájem druhu, nikoli individua, a jednání je vždycky rozhodnutím všech. Grandiózní! Žádný yrr není vyznamenán řádem za dobrou ideu. Uspokojení mu přináší spolupůsobení na výsledku. Větší nárok na slávu žádný yrr nemá. Kladu si otázku, zda jednotlivé buňky vůbec mají něco jako individuální vědomí.“

„Jinak, než jak to známe my,“ pokračoval Anawak. „Nevím, jestli lze hovořit o vědomém já jednotlivé buňky. Ale každá buňka je individuálně kreativní. Je čidlem, které převádí zkušenost do kreativity a tuto předává kolektivu. Myšlenka je pravděpodobně zohledněna, když je její impulz dostatečně silný a když je ve stejný okamžik předán dostatečnému počtu yrr. Myšlenka je konfrontována s jinou myšlenkou a ta silnější přežije.“

„Čistá evoluce,“ přitakala Weaverová. „Evoluční myšlení.“

„To je soupeř!“ Z Li čišel obdiv. „Žádná ješitnost, žádné úniky informací. My lidé vidíme jenom část celku, oni vidí celý čas a prostor.“

„Proto ničíme naši planetu,“ řekla Croweová. „Protože nevíme, co ničíme. To musí být těm dole jasné, i to, že nemáme paměť rasy.“

„Ano, to všechno dává smysl. Proč by s námi měli vyjednávat? S vámi nebo se mnou? Zítra můžeme být mrtví. S kým pak budou mluvit? Kdybychom měli paměť rasy, byli bychom chráněni před vlastní hloupostí, ale takhle nejsme. To se naučili. Je to část jejich poznání a základ rozhodnutí vystoupit proti nám.“

„A žádný nepřítel nebude schopen toto poznání eliminovat,“ řekla Olivieraová. „V kolektivu yrr ví každý všechno. Neexistují žádné chytré hlavy, žádní vědci, generálové a vůdci, které by bylo možné odklidit z cesty, aby tak ostatní ztratili informační zdroje. Můžeme zabít yrr kolik chceme, dokud jich pár přežije, přežije vědění všech.“

„Okamžik.“

Li k ní otočila hlavu.

„Neříkala jste, že musí existovat královny?“

„Nebo, něco na ten způsob. Dejme tomu, že kolektivní vědění je vlastní všem yrr, ale kolektivní jednání musí být iniciováno centrálně. Myslím, že tyto královny existují.“

„Rovněž jednobuněčné?“

„Musí mít stejnou biochemii jako rosol, který známe. Můžeme se proto domnívat, že to jsou jednobuněční. Vysoce organizované společenství, k němuž se dokážeme přiblížit, jen když s ním budeme schopní komunikovat.“

„Abychom dostávali záhadný poselství,“ ozval se Vanderbilt. „Poslali nám obraz prehistorický Země. Na co? Co nám tím chtěli říct?“

„Všechno,“ odpověděla Croweová.

„Můžete to upřesnit?“

„Řekli nám, že tohle je jejich planeta. Že ji ovládají nejméně sto osmdesát milionů let, možná i déle. Že mají paměť rasy, že se orientují v magnetickém poli a jsou zastoupeni všude, kde je voda. To jsou fakta. To nám říká poselství a já si myslím, že nám říká zatraceně moc.“

Vanderbilt se poškrábal na břiše. „A co jim odpovíme? Že si svoji převahu můžou strčit do prdele?“

„Žádnou nemají, Jacku.“

„No tak co?“

„No, myslím, že proti jejich logice chtít nás zničit nemůžeme vyrukovat s naší logikou, že chceme přežít. Naše jediná šance je vyslat jim signál, že uznáváme jejich převahu…“

„Převahu prvoků?“

„A přesvědčit je, že už jim nejsme nebezpeční.“

„Jenže to právě jsme,“ řekla Weaverová.

„Je to tak,“ řekl Johanson. „Řeči nám nepomůžou. Musíme jim dát znamení, že se z jejich světa stahujeme. Musíme přestat znečišťovat moře jedy a hlukem, a to rychle. Tak rychle, aby je napadlo, že třeba mohou žít i s námi.“

„To musíte rozhodnout vy, Jude,“ řekla Croweová. „My to můžeme jenom doporučit. A vy to musíte doporučit dál. Nebo nařídit.“

Najednou se všichni dívali na Li.

A Li přikývla.

„Já jsem zcela jistě pro, vydat se touto cestou,“ řekla. „Ale nesmíme nic uspěchat. Než se začneme stahovat z moří, musíme jim poslat poselství, jež bude formulováno velice přesvědčivě.“ Podívala se na všechny kolem. „Chci, abyste na tom pracovali společně. A abyste přitom nepodléhali spěchu a panice. Hlavně se neunáhlit. Na pár dnech už nezáleží, nýbrž na tom, aby znění bylo v pořádku. Tahle rasa je nám ve všem tak cizí, jak by mi nikdy nepřišlo na mysl. Ale existuj e-li jen nepatrná šance, že bychom s nimi mohli vycházet v míru, musíme jí využít., Nuže, vydejte ze sebe to nejlepší!“

„Jude,“ usmála se Croweová. „Vidíte mě bezmezně žasnout nad americkou armádou.“

Když potom Li spolu s Peakem a Vanderbiltem opouštěla místnost, řekla tiše:

„Stačil toho Rubin vyrobit dost?“

„Stačil,“ odpověděl Vanderbilt.

„Dobrá. Chci, aby se to přečerpalo do Deepflight. Je jedno do které. Za dvě nebo tři hodiny půjdeme na věc a budeme to konečně mít za sebou.“

„Proč najednou ten spěch?“ zeptal se Peak.

„Johanson. Má v očích takový výraz, jako kdyby se mu mělo co nevidět dostat vnuknutí. Dnes už nemám náladu na žádné debaty, to je všechno. Zítra si může udělat kravál podle libosti.“

„Je to ale už opravdu možné?“

Li se na něj podívala.

„Slíbila jsem prezidentovi Spojených států, že to možné bude, Sale. Tudíž to možné je.“

Dok

„Hej!“

Anawak přicházel k delfináriu. Greywolf k němu krátce vzhlédl a věnoval se dál malé videokameře, kterou zrovna rozšroubovával. Když Anawak přišel blíž, dva delfíni vystrčili hlavy z vody a vítali ho štěbetáním a pískáním. Připluli, aby se nechali pohladit.

„Neruším? zeptal se Anawak, zatímco se natahoval přes zábradlí a hladil zvířata.

„Ne. Ty nerušíš.“

Anawak si dřepl vedle něho. Nebylo to poprvé od napadení lodi, co sem přišel. Pokaždé se pokoušel zapříst s Greywolfem hovor a pokaždé marně. Poloindián se úplně obrátil do sebe. Nezúčastnil se sezení, jenom opatřil videa od delfínů krátkým písemným komentářem. Beztak toho na nich nebylo moc vidět. Snímky blížícího se rosolu byly zklamáním. Modré světlo, které se ztrácelo ve vodě. Obrysy několika kosatek. Potom delfíny popadl strach a tlačili se u trupu lodi. Na záznamech byly k poznání jenom ocelové desky. Greywolf se přimlouval, aby zbývající delfíni hlídkovali jako biologický systém včasného varování. Anawak měl sice pochybnosti, že to bude k něčemu dobré, ale nechal si je pro sebe. Jen tajně choval podezření, že se Greywolf snaží pokračovat v práci jako předtím pouze proto, aby nepropadl nečinnosti.

Chvíli tak setrvávali v mlčení. Dál za nimi vystupovala z břicha doku skupina vojáků a techniků. Právě odstranili rozbitou skleněnou desku. Jeden z techniků se postavil k ovládacímu panelu na břehu. Pumpy začaly pracovat.

„Musíme se odsud uklidit,“ řekl Greywolf.

Šli po umělém břehu nahoru. Anawak se díval, jak se paluba pomalu plní vodou.

„Zase ji zaplavujou,“ konstatoval.

„Jo. Aspoň bude jednodušší vypouštět delfíny, až tu bude voda.“

„Ty je chceš vyslat?“

Greywolf přitakal.

„Pomůžu ti,“ navrhl Anawak. „Jestli chceš.“

„To je dobrej nápad.“ Greywolf otevřel kameru a zajel do ní malým šroubováčkem.

„Teď hned?“

„Ne, ještě tu věc musím opravit.“

„Nechceš toho na chvíli nechat? Půjdeme se třeba napít. Potřebujem si trochu vorazit.“

„Zas tak moc se tu nepředřu, Leone. Kapku tady buzeruju posádku, aby delfíni měli všechno jaksepatří. Já mám voraz pořád.“

„Tak aspoň chod na schůze.“

Greywolf se na něj jenom podíval a mlčky se věnoval své práci. Tím byl rozhovor ukončen.

„Jacku,“ řekl Anawak. „Nemůžeš se věčně schovávat.“

„Kdo říká, že se věčně schovávám?“

„No, a co je to jinýho?“

„Já dělám svou práci.“ Greywolf pokrčil rameny. „Dávám pozor, co hlásí delfíni, vyhodnocuju videa, a kdyby mě někdo potřeboval, tak jsem tady.“

„Ne, jsi mimo. Ani nevíš, na co všechno jsme za posledních čtyřiadvacet hodin přišli.“

„Ale vím.“

„Vážně?“ žasl Anawak. „A od koho?“

„Byla tady Sue. Dokonce Peak se tu byl podívat, jestli je všechno v pořádku. Každý mi něco řekne, nemusím se na nic ptát.“

Anawak civěl před sebe. Najednou s ním zalomcoval vztek.

„No tak v tom případě nepotřebuješ ani mě,“ řekl vzdorovitě.

Greywolf mu neodpověděl.

„Chceš to všechno zase zkazit?“

„Vždyť víš, že mám radši společnost zvířat.“

I když ti jedno z nich zabilo Liciu, chtělo se říct Anawakovi, ale v poslední chvíli to spolkl.

Co má jenom dělat?

„Já jsem Liciu ztratil zrovna tak jako ty,“ řekl nakonec.

Greywolf se na moment zarazil. Pak se zase začal šťourat šroubovákem v kameře.

„O to nejde.“

„Tak o co jde?“

„Co tu vlastně chceš, Leone?“

„Co chci?“ Anawak začal přemýšlet. Narůstal v něm hněv, a to nebylo fér. Po tom všem, co Greywolf vytrpěl, to nebylo fér. „Já ani nevím, Jacku. Upřímně řečeno, taky se na to ptám.“

Pak se otočil a měl se k odchodu.

Když už byl skoro v tunelu, uslyšel, jak Greywolf tiše říká: „Počkej, Leone!“

Vzpomínka

Johanson začínal dřímat.

Byl k smrti unaven. Cítil tu poslední noc v kostech. Seděl před panelem s monitory, zatímco Olivieraová ve sterilní laboratoři vyráběla další koncentrovaný feromon yrr. Rozhodli se, že ho trošku dají do simulátoru. Rosol už skoro nebylo vidět, vodu kalila spousta prvoků. Hmota se evidentně na přechodnou dobu rozpustila a přestala svítit. Když přidají trochu feromonového extraktu, mohli by tím přivodit splynutí a podrobit útvar dalším zkouškám.

Možná taky, uvažoval Johanson, by měli zprávy od Croweové poslat do nádrže a dívat se, jestli kolektiv odpoví.

Mírně ho bolela hlava, a taky věděl proč. Nebylo to z přepracování ani od nevyspání. Byly to utkvělé myšlenky, co ho bolelo.

Utkvělé vzpomínky.

Od velké porady to bylo čím dál horší. Jedno vyjádření Li opět uvedlo do chodu Johansonův vnitřní podavač obrázků do diaprojektoru. Jen pár slov, ale stačila vyplnit celé jeho myšlení a znemožnila mu soustředit se na práci. Tohle přemýšlení bylo strašně namáhavé a Johansonovi pomalu přepadala hlava dozadu. Upadl do lehkého spánku. Vznášel se na povrchu vědomí lapen do časové smyčky, v niž se proměnila slova Li.

Hlavně nic neuspěchat. Hlavně nic neuspěchat. Hlavně nic…

Odněkud se k jeho uším draly zvuky. Byla už Olivieraová hotová se syntetizováním feromonu? Na chviličku se probral z neklidné dřímoty, zamžoural do osvětlení v laboratoři a zase zavřel oči.

Hlavně nic neuspěchat.

Příšeří.

Hangárová paluba.

Kovový zvuk, tiché vrzání. Johanson se lekne. Napřed neví, kde je. Pak ucítí v zádech ocelovou stěnu. Nad mořem se rozjasňuje nebe. Vzpamatuje se a zírá na stěnu naproti.

Jedna její část není celistvá.

Otevřela se v ní brána a za ní je světlo. Zevnitř se line bílá záře. Johanson se sveze z bedny. Musel tu strávit celé hodiny, jak ho bolí v kloubech. Už je přece jen starší člověk. Jde pomalu k světlému čtverci. Teď už vidí, že do něj ústí nějaká chodba, má holé stěny, jen nahoře na stropě se táhnou řady zářivek. Po pár metrech se chodba láme do strany. Johanson nahlíží dovnitř a naslouchá.

Hlasy a zvuky. Udělá krok zpátky. Co je za tím rohem? Má jít dál?

Johanson váhá.

Hlavně nic neuspěchat. Hlavně nic neuspěchat.

Váhá.

Najednou se bariéra prolomí.

Jde dál. Po obou stranách jenom holé zdi. A tady je ten ohyb. Vede doprava. Ještě jeden, tentokrát na druhou stranu. Chodba je dost široká, aby jí projelo auto. Zdroj musí být hned za tím druhým rohem. Jeho opatrné kroky vedou k ohybu, pak doleva a tady je…

Laboratoř.

Ale ne ta laboratoř. Jiná. Menší, s nízkým stropem. Ale musí být přímo nad přestavěnou garážovou palubou, kde instalovali simulátor. I tahle laboratoř má simulátor, ale je taky mnohem menší. Ne větší než bedna a uvnitř se vznáší něco svítícího, modrého, s roztaženými tentákulemi…

Nevěřícně se dívá na tu scenérii.

Celá místnost je menší, ale dokonalá kopie prostoru nacházejícího se pod ní. Je zde několik laboratorních stolů vedle sebe. Přístroje. Zásobníky s tekutým dusíkem. Panel s monitory. Elektronový mikroskop. Vzadu na dveřích z neprůstřelného skla výstražná cedule BIOLOGICKÉ NEBEZPEČÍ. Ještě dál vzadu vedou jedny otevřené dveře do úzké chodby.

A jsou tam lidé.

Před malým simulátorem stojí tři osoby. Hovoří spolu, aniž by si všimly vetřelce. Dva muži jsou k Johansonovi obrácení zády, vedle nich, bokem k němu, stojí žena a zapisuje cosi do bloku. Její pohled putuje mezi oběma muži a simulátorem. Rozhlédne se po místnosti, spatří Johansona…

Žena otvírá ústa a oba muži se neprodleně otočí k němu. Jednoho z nich Johanson moc nezná. Patří k Vanderbiltovu štábu. Nikdo neví, co přesně dělá, ale co asi tak dělají agenti?

Druhého muže poznává dobře!

Je to Rubin.

Johanson je z toho tak perplex, že nedokáže nic jiného než zůstat stát a němě zírat. V Rubínových očích vidí zděšení a otázku, jak tuhle situaci zachránit.

Vlastně je to až tenhle pohled, co Johansona probere z nehybnosti, protože je mu najednou jasné, že tady probíhá nějaká podivná hra, pro kterou ho využívají. Jeho a ostatní, Olivieraovou, Anawaka, Weaverovou, Croweovou…

Nebo snad ještě někdo z nich v tom má nějakou roli?

A za jakým účelem?

Rubin mu jde pomalu naproti. Ve tváři má křečovitý úsměv.

„Sigure, panebože! Taky nespavost?“

Johanson se rozhlíží po místnosti a zavadí pohledem o ty ostatní. Stačí mu hledět jim do očí pouhou vteřinu, aby pochopil, že se tu v žádném případě neměl octnout.

„Co tady děláte, Micku?“

„Ale nic, to je jen.

„Co to znamená? Co se to tu děje?“

Rubin se před ním narovnal. „Já vám to vysvětlím, Sigure. Víte, vlastně jsme vůbec neměli v úmyslu používat tuhle druhou laboratoř, ta byla zřízena jen pro případ nouze, kdyby ta velká z nějakého důvodu vypadla. My tady jenom prověřujeme systémy, aby byla připravená pro případ, že…“

Johanson ukázal na bytost v simulátoru.

„Vy máte kus té hmoty… tamhle v té nádrži!“

„Jo tohle?“ Rubin otočil hlavu dozadu a zase zpátky. „To je… ehm… musíme to taky vyzkoušet, pro jistotu. Nic jsme vám neříkali, nebyl k tomu důvod, protože…“

Každé jeho slovo byla lež.

Johanson sice není úplně střízlivý, ale že se Rubin vykrucuje ze všech sil, to vnímá naprosto jasně.

Otočí se a vykročí zpátky směrem k chodbě.

„Sigure! Doktore Johansone!“

Slyší za sebou kroky. Rubin po jeho boku. Prsty ho nervózně tahá za rukáv.

„Počkejte přece.“

„Co, tady, děláte?“

„Není to, jak si myslíte, já…“

„Jak můžete vědět, co já si myslím, Micku?“

„Je to bezpečnostní opatření.“

„Co?“

„Bezpečnostní opatření! Ta laboratoř je bezpečnostní opatření!“

Johanson se mu vytrhne.

„Myslím, že si o tom radši promluvím s Li.“

„Ne, to…“

„Nebo ještě lépe s Olivieraovou. Blbost, řeknu to jednoduše všem. Co vy na to, Micku? Děláte si z nás srandu?“

„Ne, to určitě ne.“

„Tak mi konečně vysvětlete, co to je!“

V Rubínových očích je vidět panika.

„Sigure, to by nebyl dobrý nápad. Teď nesmíte nic uspěchat. Slyšíte?

Nic neuspěchat.

Johanson se na něj podívá. Znechuceně si odfrkne a nechá Rubina stát. Slyší, jak ten druhý jde za ním, cítí v zádech Rubinův strach.

Nic neuspěchat.

Bílé světlo.

Rozsvítí se mu před očima a hlavou se mu rozlije tupá bolest. Stěny, chodba, všechno někam utíká. Podlaha mu letí naproti…

Johanson se podíval na strop v laboratoři.

Všechno bylo zase zpátky.

Vyskočil. Olivieraová pořád ještě pracovala ve sterilní laboratoři. Těžce dýchaje dál zíral na simulátor, řídící pult a pracovní stoly.

Znovu se podíval na strop.

Tam nahoře existuje druhá laboratoř. A nikdo to nesmí vědět. Rubin ho zřejmě udeřil do hlavy a pak mu museli něco dát, aby mu vymazali paměť.

Proč?

Pro všechno na světě, co je tohle za hru?

Johanson sevřel pěsti. Vzkypěl v něm bezmocný vztek. Několika kroky byl venku a utíkal po rampě nahoru.

Dok

„A co já tam u vás nahoře?“ zeptal se Greywolf. „Já vám v ničem nepomůžu.“

Anawaka už hněv přešel. Otočil se a pomalu se vracel. Nádrž se plnila vodou.

„To není pravda, Jacku.“

„Ale je.“ Znělo to věcně, téměř nezúčastněně, jak to řekl. „U Navy mučili delfíny, a já proti tomu nemohl nic udělat. Zasazoval jsem se o velryby, ale ty se staly obětí jiný moci. Jednou jsem si řekl, že budu ve zvířatech vidět lepšího člověka, což je sice hloupý, ale je to cesta, jak se s tím srovnat. A teď mi jedno z těch zvířat vzalo Liciu. Já už nejsem nic platnej.“

„Přestaň se sakra litovat!“

„To jsou fakta!“

Anawak se posadil vedle něho.

„Žes odešel od Navy, to bylo správné a důsledné,“ řekl mu. „Byls nejlepší cvičitel, jakého kdy v delfíním programu měli, a bylo to tvoje rozhodnutí, ukončit spolupráci. Ne jejich. Ty držíš nitky v rukou.“

„Jo, ale co se změnilo, potom co jsem odešel?“

„Pro tebe se to změnilo. Ukázals, že máš rovnou páteř.“

„A čeho jsem tím dosáhl?“

Anawak mlčel.

„Víš,“ řekl Greywolf, „nejhorší je ten pocit, že nikam nepatříš.

Miluješ někoho, a ztratíš ho. Miluješ zvířata, a jsou to ona, kdo ti ho zabijou. Pomalu ty kosatky začínám nenávidět. Je ti jasný, co říkám? Začínám nenávidět velryby!“

„Všichni máme stejnej problém a…“

„Ne! Já viděl, jak Licia zemřela v tlamě velryby, a nemohl jsem udělat nic, abych jí pomohl. To je můj problém! Když to teď se mnou švihne a budu mrtvej, pro pokračování nebo konec světa to nebude mít žádnej význam. Koho já můžu zajímat? Nedosáhl jsem ničeho, kvůli čemu by se dalo říct, že má existence na tyhle planetě byla k něčemu dobrá.“

„Mě zajímáš,“ řekl Anawak.

Greywolf se na něj podíval. Anawak čekal cynickou poznámku, ale místo ní následoval tichý zvuk, škytnutí v Greywolfově hrdle, něco jako zadržený povzdech.

„A než na to zapomeneš,“ dodal Anawak, „Liciu jsi taky zajímal.“

Johanson

Měl takový vztek, že by byl schopen popadnout Rubina, odvléct ho na letovou palubu a svrhnout ho do moře. Asi by se k tomu byl nechal strhnout, kdyby mu biolog zkřížil cestu. Ale Rubina nebylo nikde vidět. Místo toho potkal Weaverovou, která šla dolů.

Chvíli nevěděl, co má dělat. Pak se zase dal do pořádku.

„Karen!“ zasmál se. „Jdeš k nám na návštěvu?“

„Popravdě řečeno, chtěla jsem do doku. Za Leonem a Jackem.“

„Ach Jack.“ Johanson se nutil do klidu. „Není mu moc dobře, co?“

„Ne. Myslím, že mezi ním a Liciou to bylo silnější, než si sám připouštěl. Je těžký nějak se k němu přiblížit.“

„Leon je jeho přítel. On to zvládne.“

Weaverová přikývla a tázavě se na Johansona podívala. Rychle pochopila, že tohle není ta správná rozmluva.

„A ty se máš dobře?“ zeptala se.

„Skvěle.“ Johanson ji vzal za paži. „Právě jsem dostal senzační nápad, jak podpořit kontakt s yrr. Nepůjdeš se mnou na střechu?“

„Chtěla jsem původně…“

„Deset minut. Chtěl bych znát tvůj názor. Mně už jde na nervy, jak jsem věčně někde zavřený.“

„Na střechu jsi málo oblečený.“

Johanson se na sebe podíval. Měl jenom svetr a džínsy. Péřovou bundu nechal v laboratoři. „Otužuju se,“ řekl. „Proti čemu?“

„Proti chřipce. Proti stáří. Proti hloupým otázkám! Co já vím?“ Uvědomil si, že mluví nahlas. Contenance! Drž se, člověče, říkal si. „Poslouchej, já to potřebuju někomu říct, a ono to má hodně společného s vašimi simulacemi. A nechce se mi to vysvětlovat na rampě. Tak jdeš se mnou?“

„Jistě, samozřejmě.“

Vyšli po rampě nahoru a dostali se dovnitř ostrova. Johanson se musel přemáhat, aby pořád nezíral na strop a nehledal skryté kamery a mikrofony. Místo toho vykládal rozverným tónem: „Jude má samozřejmě pravdu, teď se nesmí nic uspěchat. Budu na to potřebovat ještě pár dní, než ten nápad zformuluju tak, abych ho mohl přednést. Je založen na…“

A tak pořád dokola. Vykládal spoustu učeně znějících nesmyslů, postrkoval přitom Weaverovou z ostrova na čerstvý vzduch, pak šel napřed a rozkládal přitom rukama, až došli k přistávacím značkám pro vrtulníky na levoboku. Udělalo se chladněji a foukal vítr. Nad mořem se vznášely cáry mlhy a příboj zesílil. Vlny se vznášely nahoru a padaly zase dolů jako pravěká zvířata, šedivé a těžké, a přinášely vůni studené slané vody. Johansonovi byla strašná zima, ale vztek ho vnitřně zahříval. Konečně byli dost daleko od ostrova.

„Popravdě řečeno,“ ozvala se Weaverová, „nerozumím ti ani slovo.“

Johanson natočil tvář proti větru.

„To taky nemusíš. Myslím, že tady venku nás nemůžou slyšet. To by se museli zatraceně namáhat, aby nás tady na přistávací palubě dokázali odposlouchávat.“

Weaverová přivřela oči.

„O čem to vůbec mluvíš?“

„Já jsem si vzpomněl, Karen. Vím, kde jsem byl předevčírem v noci.“

„Našels ty dveře?“

„Ne. Ale vím, že tam jsou.“

A začal jí stručně líčit celý příběh. Weaverová poslouchala a ani nehnula brvou.

„Ty myslíš, že na palubě je něco jako pátá kolona?“

„Ano.“

„Ale k čemu?“

„Slyšelas, co řekla Li. Nic neuspěchat. Myslím, že my všichni, ty a Leon, Sue a já, a samozřejmě taky Mick, Sam a Murray jsme jim dodali přesný zatykač na yrr. Možná si něco namlouváme, třeba jsme totálně mimo, ale spousta věcí mluví pro to, že přinejmenším teoreticky víme, s jakým druhem inteligence máme co do činění a jak funguje. Pracovali jsme na nejvyšší možné obrátky, abychom na to přišli. A teď si najednou máme dopřát čas?“

„Protože nás už nepotřebujou,“ řekla Weaverová. „Protože Mick na tom dělá dál v jiný laboratoři s jinými lidmi.“

„My jsme jen dodavatelé,“ přitakal Johanson, „a svůj úkol jsme už splnili.“

„Ale proč?“ Weaverová nevěřícně kroutila hlavou. „Jaký cíle může Mick sledovat, že se neshodujou s našimi? Jaká může být další alternativa? Musíme se přece s yrr nějak dohodnout! Co může chtít jinýho?“

„Tady jede nějaký konkurenční program. Mick hraje dvojí hru, ale z jeho hlavy to není.“

„Tak z čí?“

„Za vším vězí Li.“

„Tys na ni měl spadeno už od začátku, viď?“

„Ona na mě taky. Myslím, že jsme oba pochopili poměrně rychle, že ten druhý není žádný hlupák. Měl jsem ten pocit v její přítomnosti vždycky, akorát jsem si připadal směšnej. Nenapadl mě žádný pádný důvod, proč bych jí neměl věřit.“

Chvíli stáli a mlčeli.

„Co teď?“ zeptala se Weaverová.

„Teď jsem měl čas srovnat si věci v hlavě,“ řekl Johanson a objal ji. „Jude nás tu uvidí stát. Řekl bych, že obzvláště mě má na mušce pořád. Nemůže si být jistá, o čem si tu povídáme, ale samozřejmě vychází z toho, že se mi dřív nebo později vrátí paměť. Jenže ji tlačí čas. Teprve dneska ráno nás všechny odstavila. Jestli sleduje svoje vlastní plány, musí teď jednat.“

„To znamená, že musíme co nejdřív vypátrat, co mají za lubem.“ Weaverová přemýšlela. „Tak to vytroubíme všem ostatním.“

„To je riskantní. Hned by se o tom dozvěděli. Jsem si jist, že všechny místnosti na lodi jsou odposlouchávány. Potom zavřou dveře a zahodí klíč., Já se pokusím zahnat Jude do úzkých, jestli to nějak půjde. Chci vědět, co se tu rozjelo, a k tomu tě potřebuju.“

Weaverová přikývla.

„Dobrá. Co mám dělat?“

„Najít Rubina a vyždímat ho. Já si zatím podám Li.“

„Máš představu, kde ho najdu?“

„Nejspíš bude v té zlověstné laboratoři. Vím, kde je, ale nemám nejmenší tušení, kudy se jde dovnitř. Ale třeba se taky potlouká někde po lodi.“

Johanson si povzdychl. „Já vím, že je to všechno jako ve špatném filmu. Třeba jsem to já, kdo se zbláznil. Třeba mám paranoiu, pak můžu vždycky přilézt ke křížku. Ale já chci vědět, co se tu děje!“

„Ty žádnou paranoiu nemáš.“

Johanson se na ni vděčně usmál.

„Půjdeme zpátky.“

Cestou k ostrovu a uvnitř něho zase vedli odbornické řeči o zakódovaných zprávách a mírovém navázání kontaktu.

„Seběhnu dolů za Leonem,“ řekla Weaverová. „Uvidíme, co řekne na ten tvůj nápad. Třeba bychom ho mohli v noci naprogramovat a projet ho.“

„Dobrý nápad,“ řekl Johanson. „Tak zatím.“ Díval se, jak Weaverová odchází dolů po rampě. Pak sám sešel po schodech na LEVEL 02 a nakoukl do CIC, kde Shankar a Croweová dřepěli u počítačů.

„Tak jak vám to jde?“ zeptal se hovorovým tónem. „Přemýšlíme,“ odpověděla Croweová zpod obligátního mraku kouře. „Jak jste daleko s feromonem?“

„Sue zrovna syntetizuje druhou várku. Mělo by toho být dohromady přes dvacet ampulí.“

„Tak to jste dál než my. Pomalu začínáme pochybovat, jestli je matematika jedinou cestou, jak navázat družbu,“ řekl Shankar. Jeho tmavý obličej se stáhl do kyselého úsměvu. „Beztak umějí počítat líp než my.“

„Jakou máte alternativu?“

„Emoce.“ Croweová vyfoukla kouř nosem. „Vtipný, co? Vyrukovat s city zrovna na yrr. Ale jsou-li jejich city biologické povahy…“

„Stejně jako naše,“ poznamenal Shankar.

„… třeba nám ten pach pomůže. Díky, Murrayi. Já vím, že i láska je chemie.“

„Máš vůbec někoho, ke komu jsi chemicky připoután, Sigure?“ zavtipkoval Shankar.

„Ne, momentálně sleduju vzájemné působení na sobě samém.“ Rozhlédl se kolem. „Poslyšte, neviděli jste někde Li?“

„Před chvílí byla v LFOC,“ odpověděla Croweová.

„Díky.“

„Jo, a taky Mick ti něco chtěl.“

„Mick?“

„Seděli tam a kecali spolu. Mick chtěl jít za vámi do laboratoře, je to pět minut.“

To bylo dobré. Tam ho Weaverová vyčmuchá.

„Bezva,“ řekl Johanson. „Mick nám aspoň pomůže se syntetizováním. Pokud zase nedostane migrénu. Chudák.“

„Měl by se naučit kouřit,“ usoudila Croweová. „Kouření je dobré proti bolení hlavy.“

Johanson se ušklíbl a odešel do LFOC. Většina příjmu elektronických dat byla přesměrována sem, aby Croweová a Shankar mohli v CIC pracovat nerušené. Z reproduktorů se linulo tiché šumění a příležitostné písknutí nebo cvaknutí. Obrazovkou projel delfín. Greywolf je tedy zřejmě zase vypustil.

Nebyla tu ani Li, ani Peak, ani Vanderbilt. Johanson šel dál do JIC. To bylo rovněž prázdné, stejně jako ostatní velitelské a taktické místnosti. Napadlo ho, že by mohl nakouknout do důstojnické jídelny, ale tam by narazil jenom na Vanderbiltovy lidi a pár vojáků. Li mohla být stejně dobře ve fitnessu jako ve svém hlavním stanu. Nebyl čas prohledávat loď.

Jestli je Rubin na cestě do laboratoře, Weaverová ho brzy najde. On ale musí mluvit s Li ještě předtím!

No tak dobře, napadlo ho. Když nenajdu já tebe, najdeš si ty mě. Beze spěchu došel do své kajuty a postavil se doprostřed místnosti.

„Haló, Jude!“ zavolal.

Kde by ty kamery a mikrofony mohly být? Ale nemělo cenu je hledat, někde tady zkrátka jsou.

„Představte si, co se nedávno stalo. Napadlo mě, že nad velkou laboratoří je ještě jedna laboratoř, do které tak rád mizí Mick, když předstírá migrénu. Rád bych věděl, co tam dělá, nehledě na to, že napadl kolegu.“

Těkal pohledem po nábytku, lampách a velkém televizoru. „Předpokládám, že mi to dobrovolně neřeknete, viďte, Jude? Proto jsem učinil pár opatření. Podívejte, já se můžu o svoje vzpomínky okamžitě podělit s celým týmem, a vy nebudete mít možnost tomu zabránit.“ Vytahoval se docela zdatně, ale doufal, že mu na to Li skočí. „Bylo by to ve vašem zájmu? Nebo ve vašem, Sale?, Ach, Jacku! Na vás jsem málem zapomněl! Co si o tom myslíte?“

Johanson chodil zvolna po místnosti tam a sem.

„Já mám čas. Vy taky? Určitě ne.“ Rozpřáhl ruce a zasmál se. „Ale taky to můžeme všechno projednat diskrétně. Možná jsou za tím, že vaši lidé zřídili ještě jeden, stínový svět, počestné úmysly. Třeba je to všechno v duchu mezinárodní bezpečnosti. To se dá pochopit, ne? Rád bych s vámi mluvil, ale jak to vypadá, Rubinova migréna se už rozšířila na celé skupiny obyvatelstva. Taky ležíte v posteli s bolavou hlavou?“

Udělal přestávku. Co když to Li bylo úplně jedno? Co když ho vůbec neslyšela? Potom tady pobíhal po pokoji jako debil.

„Jude?“

Johanson se ohlédl. Ale ano, slyšeli ho. Určitě ho slyšeli.

„Jude, všiml jsem si, že jste Mickovi věnovala taky jeden hlubokomořský simulátor. Viděl jsem, že je podstatně menší než ten náš, ale co v něm zkoumá, co by nemohl zkoumat v tom našem? Snad nechcete za našimi zády uzavřít s yrr spojenectví? Pomozte mi se v tom vyznat. Jude, já nemám absolutně nejmenší tušení, co…“

„Doktore Johansone!“

Otočil se. Ve dveřích stála Peakova černá, vysoká a urostlá postava. „Ale to je překvapení,“ řekl Johanson tiše. „Náš starý dobrý Sal! Mám postavit na čaj?“

„Jude by s vámi ráda mluvila.“

„Aha, Jude.“ Johanson stáhl koutky úst do poloúsměvu. „Copak mi asi chce?“

„Pojďte prostě se mnou!“

„Nuže, myslím, že to je proveditelné.“

Weaverová

Když Weaverová vstoupila do laboratoře, Olivieraová právě vycházela z vysoce zabezpečené části a nesla odtud kovovou bedýnku.

„Nevidělas Micka?“

„Ne, já už vidím jenom feromony.“ Olivieraová držela bedýnku vysoko. Byla z obou stran otevřená. Kufřík na vzorky s přihrádkami na fioly a zkumavky. Byly v něm seřazeny desítky trubiček naplněných čirou tekutinou. „Ale před chvílí volal a hrozil, že sem přijde. Měl by se každou chvilku objevit.“

„To je pach yrr?“ zeptala se Weaverová, hledíc na skleněné nádobky.

„Ano. Dneska odpoledne toho trochu nalijeme do nádrže. Uvidíme, jestli se buňky dají přemluvit, aby splynuly. Bylo by to takříkajíc posvěcení naší teorie.“ Olivieraová se ohlédla. „Na oplátku: nevidělas někde Sigura?“

„Teď zrovna byl na střeše. Měl pár zajímavých nápadů, jak bychom mohli pomoct Sam., Já se tu ještě stavím.“

„Stav se.“

Weaverová přemýšlela. Mohla by si prohlédnout hangárovou palubu. Ale jestli měl Johanson pravdu, bylo by to ihned nápadné. Krom toho se nedalo počítat, že by se tajné dveře znovu otevřely, kdyby tam okouněla.

Šla tunelem zpátky k doku.

Nádrž už teď byla skoro plná. Na molu sledovali zbylí technici Roscovitzova týmu průběh napouštění. Greywolfa a Anawaka spatřila ve vodě.

„Vy jste zase vypustili delfíny?“ zakřičela na ně.

Anawak se vysoukal z vody.

„Ano.“ Šel jí naproti. „Cos dělala mezitím ty?“

„Nic moc, popravdě řečeno. Řekla bych, že si všichni musíme srovnat myšlenky v hlavě.“

„Můžeme si je srovnávat spolu,“ řekl Anawak tiše.

Střetla se s jeho pohledem a říkala si, jak ráda by mu teď padla do náruče, zapomněla na prožitou hrůzu a dělala to, k čemu všechno tak jako tak směřovalo.

Jenže ta hrůza ležela na všech. A byl tu ještě navíc Greywolf, který ztratil Liciu.

Tak se jenom zběžně usmála.

LEVEL 03

Peak vyrazil. Johanson šel beze slova za ním. Sestoupili dolů, prošli částí nemocnice a kráčeli chodbou. Po jednom odbočení stanuli před zavřenými dveřmi.

„Co je to za zónu?“ zeptal se Johanson, zatímco Peak vyťukával kód. Do uší mu pronikalo elektronické pípání. Dveře se otevřely. Na druhé straně chodba pokračovala.

„Nad námi je CIC,“ odpověděl Peak.

Johanson se zkoušel zorientovat. Rozměry lodi bylo těžké odhadnout. Jestli CIC bylo nad nimi, tajnou laboratoř měli pravděpodobně přímo pod nohama.

Došli k dalším dveřím. Tentokrát si Peak musel nechat naskenovat sítnici, než mohli vstoupit. Johanson uviděl místnost, která vypadala jako CIC a v níž se rozléhal elektronický šum a ozývaly se tlumené hluky a hlasy. Pracovalo tu nejméně deset lidí. Na spoustě monitorů uviděl snímky ze satelitů i podmořských kamer, jednotlivé úseky rampy, vnitřek můstku s Buchananem a Andersonem, letovou a hangárovou palubu. Zahlédl Croweovou a Shankara, jak sedí v CIC, Weaverovou, Anawaka a Greywolfa v doku a Olivieraovou v laboratoři. Na dalších obrazovkách byly vidět kajuty. I ta Johansonova. Podle úhlu záběru musela být kamera přímo nade dveřmi. Určitě vypadal zajímavě, když tam prve přecházel a držel monolog.

U velikého osvětleného stolu seděli Li a Vanderbilt. Velitelka se zvedla.

„Dobrý den, Jude,“ pronesl Johanson přátelsky. „Máte to tu pěkné.“

„Sigure!“ Li opětovala úsměv. „Myslím, že se vám vážně musíme omluvit.“

„To nestojí za řeč.“ Johanson se v úžasu rozhlížel kolem. „Klobouk dolů. Všechno, co se zdá být důležité, máte ve dvojím provedení.“

„Mohu vám ukázat plány, jestli vás to zajímá.“

„Vysvětlení mi úplně postačí.“

„Dostane se vám ho.“ Li nasadila rozpačitý výraz. „Napřed bych vám ráda řekla, že je nám velice líto, že jste se musel o tom všem dozvědět právě takovým způsobem. Rubin neměl zacházet tak daleko.“

„Pusťte z hlavy to, co provedl prve. Povězte mi, co dělá teď. Co provádí v té laboratoři?“

„Vyrábí jed,“ řekl Vanderbilt.

„Vyrábí…“ Johanson polkl. „Jed?“

„Panebože, Sigure.“ Li zašermovala rukama. „Nemůžeme se spoléhat na to, že s yrr dospějeme k mírovému řešení. Já vím, že to pro vás musí znít strašně, jako zneužití důvěry, falešná hra, ale… Podívejte, nechtěli jsme vás a všechny ostatní nechat tápat. Abychom se o yrr něco dozvěděli, bylo nezbytné nechat vás pracovat na mírovém řešení. Odvedli jste úžasný výkon. Ale nebyli byste ho nikdy schopni, kdyby bývalo zadání znělo, že máte vyvinout zbraň.“

„Co to k čertu vykládáte? Jakou zbraň?“

„Válka a mír jsou dvě rozdílné věci. Kdo pracuje na míru, nesmí myslet na válku. Proto Mick zkoumá alternativu. Na základě vašich poznatků.“

„Pracuje na jedu, který má yrr zničit?“

„A měli jsme tím pověřit vás!“ zeptal se Vanderbilt. „Jak by to asi dopadlo?“

„Tak moment!“ Johanson zvedl ruce. „Náš úkol je navázat kontakt. Vysvětlit to těm dole tak, aby přestali. A ne je zničit!“

„Vy snílku!“ řekl Vanderbilt pohrdavě.

„Ale toho se dá dosáhnout, Jacku! Krucinál, my…“ Johanson jako v mrákotách vrtěl hlavou. Nemohl to prostě pochopit.

„Jak toho chcete dosáhnout?“

„Za těch pár dnů jsme se o nich naučili neskutečně moc. Najde se určitě cesta.“

„A když ne?“

„Proč jste nás o tom neinformovali? Proč jsme si o tom nepromluvili otevřeně? Táhneme přece za jeden provaz!“

„Sigure!“ Li se na něj podívala vážně. „Co tu děláme, to není tak úplně v souladu s pověřením OSN. Vím, že máme navázat kontakt, a přesně o to se taky snažíme. Na druhé straně nebude nikdo truchlit, když nepřítele prostě eliminujeme. Nejste snad taky toho názoru, že je třeba vzít do úvahy obě možnosti?“

Johanson na ni upřel pohled.

„Jistě, souhlasím. Ale na co potom celý tenhle cirkus?“

„Protože nejvyšší velení vám nevěří,“ odpověděla Li. „Protože se obává, že byste se vy a ti druzí postavili proti, kdybyste se dozvěděli, že vaše úsilí o mírový kontakt připravuje půdu pro vojenskou ofenzivu. Věří totiž, že vědci se chovají jako ve známých filmech, chtějí cizí druh chránit a studovat, místo aby ho zničili, i když je možná zlý a nebezpečný…“

„Ve filmech? Myslíte ty filmy, ve kterých armáda vždycky okamžitě pálí po všem, čemu nerozumí?“

„Právě tohle vaše vyjádření prozrazuje, že jsme měli pravdu,“ řekl Vanderbilt a přejel si rukou po břiše.

„Pochopte přece, Sigure…“

„Zinscenovali jste tenhle hokuspokus, protože jste si mysleli, že se budeme chovat tak, jak si to představujou v Hollywoodu?“

„Ne.“ Li rozhodně zavrtěla hlavou. „Samozřejmě že ne. Šlo o to, abychom nasměrovali vaši nedílnou pozornost pouze na téma kontakt a výzkum.“

Johanson ukázal rozmáchlým gestem na všechny ty monitory v místnosti.

„A proč nás pořád špehujete?“

„Co udělal Rubin, to byla hrubá chyba,“ opakovala Li naléhavě. „Neměl na to právo. Toto sledování slouží výhradně vaší bezpečnosti. Práci na vojenském řešení jsme rozjeli tajně, abychom vás a ostatní neznepokojovali a neodváděli vás od vašeho vlastního úkolu.“

„A v čem spočívá náš… úkol?“

Johanson přistoupil těsně k Li a díval se jí do očí. „Dosáhnout míru, nebo vám máme jako blbci dodávat potřebné rozumy pro dávno rozhodnutou ofenzívu?“

„Musíme přemýšlet o obojím.“

„Jak daleko je Mick se svou vojenskou variantou?“

„Má pár nápadů, které by mohly fungovat, ale ještě nic konkrétního.“ Zhluboka se nadechla a odhodlaně se podívala Johansonovi do tváře. „Prosím vás v zájmu bezpečnosti, abyste o tom ostatním prozatím neříkal. Dejte nám čas, a my jim to pak řekneme sami, aby se teď nezastavila práce, k níž se upínají naděje miliard lidí. Už velice brzy budeme pracovat společně na všech variantách. Teď, když jste odvedli tak neuvěřitelný výkon a dali nepříteli tvář, nemáme už důvod něco tajit., A pokud budeme společně pracovat na vývoji zbraně, potom v naději, že ji nikdy nebudeme muset použít…“

„Můžu vám něco říct, Jude?“ zasyčel Johanson. Postavil se k ní tak blízko, že by se mezi jejich obličeji nedala prostrčit ani ruka. „Já vám nevěřím ani slovo. Jakmile tu zatracenou zbraň budete mít, tak ji použijete. A z čeho se pak budete muset zodpovídat, to si vůbec neumíte představit. Tohle jsou jednobuněční, Jude! Prvoci. Miliardy miliard prvoků Existují od počátku světa. Nemáme nejmenší tušení, jakou roli hrají v našem ekosystému. Nevíme, co se stane s oceány, když je otrávíme. Nevíme, co se pak stane s námi. Ale především nebudeme schopni zastavit, co jsme jednou spustili. Bere to vaše hlava? Jak chcete bez yrr například znovu uvést do pohybu Golfský proud? Co zmůžete proti červům bez yrr?“

„Když vyřídíme yrr,“ řekla Li, „vyřídíme i červy a bakterie.“

„Jak prosím? Vy si chcete začít s bakteriemi? Celá tahle planeta se skládá z bakterií! Chcete vyhladit mikroorganismy? Kam až vlastně sahá vaše šílenství? Kdyby se vám to podařilo, odsoudíte tím na smrt veškerý život na Zemi. Vy budete ten, kdo zničí planetu, a ne yrr. Všechny živočišné druhy v mořích vymřou a potom…“

„No tak prostě vymřou!“ zařval Vanderbilt. „Vy jeden pitomej ignorante, vy jeden zasranej akademickej rozumbrado! No tak chcípne pár ryb, ale zato přežijeme my…“

„My nepřežijeme!“ zařval Johanson zpátky. „Nechápete to? Všechno je navzájem propojeno. Proti mikroorganismům nemůžeme nic dělat. Nemůžeme nic dělat ani proti virové infekci, ale to je teď vedlejší. Člověk žije jedině proto, že Zemi ovládají mikrobi.“

„Sigure,“ řekla Li, jako by ho zapřísahala.

Johanson se otočil. „Otevřete mi prosím dveře,“ řekl. „Nemám chuť se už s vámi dál bavit.“

„Tak dobře.“ Li kývla hlavou a měla sevřené rty. „Pak si tedy libujte dál ve svém přesvědčení. Sále, otevřete doktoru Johansonovi dveře.“

Peak váhal.

„Sále, neslyšel jste? Doktor Johanson si přeje odejít.“

„Nenecháte se přesvědčit?“ zeptal se Peak. Znělo to bezmocně a ztrápeně. „O tom, že konáme správně?“

„Otevřete dveře, Sále,“ řekl Johanson.

Peak se s nevolí pohnul a stiskl vypínač na zdi. Dveře se odsunuly.

„Ty další taky, jestli smím prosit.“

„Samozřejmě.“

Johanson vyšel ven.

„Sigure!“

Zastavil se. „Co mi chcete, Jude?“

„Vyčetl jste mi, že nedovedu odhadnout svou odpovědnost. Snad máte pravdu. Zamyslete se nad svou odpovědností také vy. Když teď půjdete a řeknete to ostatním, vrhnete tím celou práci na lodi o velice dramatický kus nazpátek. Vy to víte. Možná jsme neměli právo obelhávat vás, ale zamyslete se důkladně nad tím, jestli vy máte právo nás kompromitovat.“

Johanson se pomalu otočil. Li stála v rámu dveří operační místnosti.

„Budu o tom přemýšlet velice pečlivě,“ odpověděl.

„V tom případě učiňte kompromis. Dejte mi čas najít cestu, a do té doby nechte všechno plavat. Dnes večer si spolu promluvíme. Do té doby nikdo z nás nepodnikne nic, co by druhou stranu uvedlo do rozpaků., Jste schopen přistoupit na tohle?“

Johanson mlel čelistmi naprázdno.

Co by se stalo, kdyby tu bombu nechal vybouchnout? Co by se stalo s ním, kdyby teď a tady odmítl?

„V pořádku,“ odpověděl.

Li se usmála. „Díky, Sigure.“

Weaverová

Nejraději by byla zůstala v doku. Anawak dělal, co uměl, aby Greywolfa povzbudil. Weaverová chtěla s jedním z těch dvou být, protože ji to k němu přitahovalo, a druhého se jí nechtělo opustit, protože jeho smutek byl přímo hmatatelný. Bylo strašné vidět obrovského muže překypujícího silou, jak je takhle smutný. Ale ještě strašnější bylo to, co jí řekl Johanson. Čím víc o tom přemýšlela, tím obludnější jí připadalo, co se děje na Independence. Něco jí naprosto neomylně říkalo, že jsou všichni ve velikém nebezpečí.

Snad už aspoň mezitím dorazil Rubin.

„Tak zatím,“ řekla. „Jdu něco vyřídit.“

A hned si všimla, že to zaznělo vyumělkovaně, přehnaně lehkovážně. Anawak se zamračil.

„Co se děje?“

„Nic zvláštního.“

Tohle prostě neuměla! Rychle vyběhla po rampě nahoru a do chodby za ní. Dveře laboratoře byly otevřené. Když vešla, zastihla Olivieraovou hovořit s Rubínem. Stáli při tom u laboratorního stolu. Rubin se k ní otočil.

„Ahoj. Na co ses mě chtěla zeptat?“

Weaverová stiskla vypínač na vnitřním rámu, takže se dveře tiše zasunuly.

„Jo. Mohl bys mi něco vysvětlit.“

„Na vysvětlování jsem docela machr,“ ušklíbl se Rubin.

„Skutečně?“

Postavila se k oběma vědcům. Prohlížela si laboratorní stůl. Leželo na něm všechno možné. V úchytech visely skalpely všech velikostí. Pak řekla: „Mohl bys mi vysvětlit, k čemu slouží ta laboratoř nad námi, co tam děláš a proč jsi předminulou noc omráčil Sigura, když se ti dostal na stopu.“

Hangárová paluba

V Johansonovi vřel vztek. Samým hněvem nevěděl, kam by měl jít, a tak nakonec běžel na hangárovou palubu a prohledával stěnu. Vzpomínka mu říkala velice přesně, kde ty dveře musí být, ale pořád nic nenaznačovalo, že by tam byl nějaký maskovaný průchod. Hledat ho bylo v podstatě zbytečné. Li přiznala, že ta laboratoř existuje, ale on se s tím nechtěl spokojit.

V tom si všiml větších rezavých míst na šedivém laku stěny. Vlastně mu to bylo nápadné celou tu dobu. Pouze tomu nepřikládal žádný význam, protože rez a odchlipující se lak nebyly na lodích ničím zvláštním. Ale teď mu bylo rázem jasné, co tu neladilo.

Na nové lodi žádný rez neexistoval. A Independence byla zbrusu nová loď.

Přistoupil o pár kroků blíž. Když pozoroval trubky na levé straně směrem nahoru, dotýkaly se širšího proužku řezu. O kousek dál byla umístěna schránka s jističi. I pod ní se barva odchlipovala.

To byly ony dveře.

Byly maskované neobyčejně dobře. Kdyby po nich nebyl pátral tak zarputile, nikdy by si jich nevšiml. Když je hledal společně s Weaverovou, byli oba posedlí nějakou rafinovanou kamufláží. Dokonce ani teď nerozeznával skutečné kontury, ale jenom zdánlivě náhodně uspořádané detaily, které dohromady byly vhodné k tomu, aby skrývaly dveře.

Tudy tedy vstoupil.

Weaverová!

Našla už Rubina? Co má dělat? Odvolat ji, věren dohodě, kterou uzavřel s Li? Platila vůbec ta dohoda? Mohl se na jednání velitelky spolehnout?

Těžce oddychoval a běhal po velké, prázdné palubě sem a tam. Najednou mu celá loď připadala jako vězení. Už sám chmurný, žlutě osvícený hangár měl v sobě něco drtivého.

Musel přemýšlet.

Potřeboval čerstvý vzduch.

Dlouhými kroky odpochodoval na pravobok a prošel průchodem na plošinu venkovního výtahu. Prudký vítr mu škubal šaty a čuchal vlasy. Moře bylo zase neklidnější. Během pár vteřin měl obličej zmáčený vrstvou vodní pěny. Popošel až na okraj plošiny a díval se dolů na rozervanou, ponurou měsíční krajinu Grónského moře.

Co má dělat?

Operační místnost

Li stála před monitory. Viděla, jak Johanson prohledává stěnu a nakonec frustrován přechází hangárem.

„Co měla znamenat ta směšná dohoda?“ zavrčel Vanderbilt. „Vy opravdu věříte, že bude až do večera držet zobák?“

„Jemu to věřím,“ odpověděla Li.

„A když ne?“

Johanson zmizel v průchodu venkovního výtahu. Li se otočila zpátky k Vanderbiltovi. „Zbytečná otázka, Jacku. Ten problém samozřejmě vyřešíte. A to hned.“

„Moment.“ Peak zvedl ruku. „Tohle nebylo stanoveno.“

„Co znamená vyřešit?“ zeptal se Vanderbilt zpytavě.

„Vyřešit znamená vyřešit,“ odpověděla Li. „Bude bouřka. Při bouřce se nemá chodit ven. Náraz větru.

„Ne.“ Peak zavrtěl hlavou. „Tohle nebylo dohodnuto.“

„Sale, držte hubu!“

„Zatraceně, Jude! Můžeme ho na pár hodin zavřít, to úplně stačí!“

„Jacku,“ řekla Li Vanderbiltovi, aniž by Peaka uznala za hodná pohledu. „Konejte svou práci. A udělejte to prosím osobně.“

Vanderbilt se ušklíbl.

„S radostí, drahoušku. S největší radostí.“

Laboratoř

Už tak dlouhý obličej Olivieraové se protáhl ještě víc. Zírala napřed na Weaverovou a potom na Rubina.

„Tak co?“ řekla Weaverová.

Rubin zbledl.

„Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíš.“

„Micku, poslouchej.“ Postavila se mezi něj a stůl a téměř přátelsky mu položila ruku na rameno. „Já nejsem žádnej velkej řečník. V proslovech jsem byla vždycky mizerná. Lidi jako jsem já, nikdo nezve na koktejly a nestaví je na pódium. Dávám přednost rychlým a stručným rozhovorům. Tak ještě jednou, a neštvi mě žádnýma vytáčkama. Tam nahoře je ještě jedna laboratoř. Přímo nad námi. Vede na hangárovou palubu, vchod je dobře maskovaný, ale Sigur tě jednou viděl, jak jdeš dovnitř a zase zpátky. A tys ho praštil po hlavě. Je to tak?“

„Takže přece.“ Olivieraová vrhla na Rubina znechucený pohled. Biolog vrtěl hlavou a pokoušel se vymanit ze sevření Weaverové, ale nepodařilo se mu to.

„To je ten největší nesmysl, co jsem kdy… Ne!“

Weaverová volnou rukou vytrhla skalpel z úchytu a nasadila mu hrot na krční tepnu. Rubin sebou trhl zpátky. Weaverová zatlačila nožem trochu hlouběji do masa a napnula svaly. Biolog vězel v jejím objetí jako ve svěráku.

„Zbláznila ses?“ hekal. „Co to má znamenat?“

„Micku, já nejsem žádná citlivka. Mám obrovskou sílu. Když jsem byla malá, hladila jsem jednou kočku a nedopatřením jsem ji umačkala k smrti. Hrozný, co? Jenom jsem ji chtěla hladit, a najednou rup… Rozmysli si dobře, co říkáš. Já tě totiž nechci hladit.“

Vanderbilt

Jack Vanderbilt nebyl nikterak žhavý Johansona zabít, ale taky mu nijak zvlášť nezáleželo, jestli zůstane naživu. Svým způsobem ho měl docela rád. A zároveň mu to bylo fuk. Byl to rozkaz a o rozkazu se nediskutuje. Jestli Johanson představoval bezpečnostní riziko, tak už ho dlouho představovat nebude.

Sel s ním Floyd Anderson. První důstojník měl jako většina lidí na palubě dvojí funkci. Byl opravdu vyškolený námořník, ale pracoval hlavně pro CIA. Kromě Buchanana a pár členů posádky skoro každý zde na palubě nějakým způsobem dělal pro CIA. Anderson se účastnil tajných operací v Pákistánu a v Zálivu. Byl to dobrý chlap.

A zabiják.

Vanderbilt přemýšlel o tom, jak se věci zamotaly. Do poslední chvíle se upínal k představě, že bojují proti teroristům, ale teď musel uznat, že Johanson měl od začátku pravdu. Samo o sobě je to ostuda, zabít ho, a navíc na rozkaz Li. Vanderbiltovi se ta modrooká čarodějnice hnusila. Nenáviděl ji, a přece nedokázal uniknout její perfidní logice, s níž kráčela přes mrtvoly. V jádru svého šílenství měla vždycky pravdu. I tentokrát.

Najednou si vzpomněl, jak před ní právě Johansona sám varoval, tenkrát v Nanaimu.

Ona je tak trochu blázen. Capisce?

Johanson to evidentně nepochopil.

Jak by mohl? Nikdo zpočátku nechápal, že s Li není něco v pořádku. Že štvána spikleneckými teoriemi a nutkavou ctižádostí reagovala zásadně přemrštěně. Že lhala a podváděla a každého a všechno obětovala svému cíli. Judith Li, hýčkané dítě prezidenta Spojených států. Ani ten si ničeho nevšiml. Nemocnější muž světa neměl nejmenší zdání, koho si to piplá.

Budeme muset dohlížet na všechny, pomyslel si Vanderbilt. Je možné, že někdo vezme do ruky zbraň a problém vyřeší.

Někdy.

Rychlými kroky si to rázovali chodbami. Johanson jim nemohl udělat větší radost, když se jim postavil na plošinu venkovního výtahu. Jak že to ta střelená ženská říkala? Náraz větru…

Operační místnost

Sotva Vanderbilt odešel, jeden z mužů od ovládacích panelů přivolal Li. Ukazoval na jednu z obrazovek.

„Něco se rozjelo v laboratoři,“ hlásil.

Li se podívala, co se odehrává na monitoru. Weaverová, Olivieraová a Rubin stáli pohromadě. Velice těsně pohromadě. Weaverová držela Rubina kolem ramen a tiskla se k němu.

Odkdy si ti dva tak dobře rozuměli?

„Zesílit zvuk,“ poručila Li.

Bylo slyšet Weaverovou. Sice slabě, ale dost zřetelně. Ptala se Rubina na tajnou laboratoř. Při bližším pohledu bylo poznat, že Rubin má strach a Weaverová drží v ruce něco lesklého a tiskne mu to ke krku.

Li viděla a slyšela dost. „Sále! Vy a tři muži. Zbraně s explozivní municí. Rychle. Jdeme dolů.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se Peak.

„Postarat se o pořádek.“ Otočila se od obrazovky a šla ke dveřím. „Vaše otázka nás zdržela o dvě vteřiny, Sále. Nemarněte náš čas, nebo odprásknu vás. Muži sem. Za minutu chci Weaverové vyhnat ty roupy z hlavy. Doba hájení vědců skončila.“

Laboratoř

„Ty svině jedna zákeřná!“ řekla Olivieraová. „To tys praštil Sigura? Co to má všechno znamenat?“

Rubin třeštil oči strachem. Pátral pohledem po stropě.

„Tak to není, já…“

„Nedívej se do kamer,“ pronesla Weaverová tiše. „Než ti stačí někdo pomoct, bude po tobě.“

Rubin se začal třást.

„Tak ještě jednou, Micku. Co tam děláte?“

„Vyvinuli jsme jed,“ řekl zajíkavě.

„Jed?“ opakovala Olivieraová.

„Využili jsme k tomu tvoji práci, Sue. Tvoji a Sigurovu. Když jste objevili vzorec feromonu, tak už bylo jednoduchý, abych sám v dostatečným množství a… Navázali jsme na to radioaktivní izotop.“

„Co že jste?“

„Zamořili jsme feromon radioaktivitou, ale buňky to nepoznají. Vyzkoušeli jsme to…“

„Jak prosím? Ve vysokotlaké nádrži?“

„Jen malý model… Prosím tě, Karen, dej pryč ten nůž. Nemáš šanci! Oni vidí a slyší, co se tu děje…“

„Nežvaň,“ řekla Weaverová. „Dál, co jste udělali pak?“

„Pozorovali jsme, jak feromon usmrcuje defektní yrr, který nemají speciální receptor. Přesně, jak to vysvětlovala Sue. Potom co bylo jasný, že k biochemii yrr patří programovaná buněčná smrt, museli jsme najít způsob, jak přivodit buněčnou smrt i u zdravých yrr.“

„Pomocí feromonu?“

„Je to jediná možnost. Do genomu zasáhnout nemůžeme, dokud není dokonale rozluštěnej, a to by trvalo roky. Takže jsme tímhle způsobem provázali pachovou látku s radioaktivním izotopem, a yrr to nepoznají.“

„A co dělá ten izotop?“

„Vyřazuje ochranný účinek speciálního receptoru. Feromon se tak stává pro yrr smrtelnou pastí. Zabíjí i zdravé buňky.“

„Proč jste nám o tom nic neřekli?“ Olivieraová nechápavě vrtěla hlavou. „Nikdo ty bestie nemáme rádi. Mohli jsme najít nějaký společný řešení.“

„Li má svoje vlastní plány,“ vymáčkl ze sebe Rubin.

„Ale takhle to nefunguje!“

„Fungovalo to! Vyzkoušeli jsme to.“

„To je šílenství, Micku! Nevíte, co tím spouštíte! Co se stane, když tento druh vymře? Yrr ovládají sedmdesát procent naší planety, disponujou prastarou, vysoce vyvinutou biotechnologií. Jsou i v dalších organismech, možná jsou přítomni ve veškerém životě v moři, odbourávají substance, třeba metan nebo kysličník uhličitý, nemáme představu, co se s touhle planetou stane, když yrr zničíme.“

„Jako všechny?“ zeptala se Weaverová. „Ničí ten jed jenom jednotlivý buňky? Nebo celý kolektiv?“

„Ne, spouští řetězovou reakci,“ zasípal Rubin. „Programovanou buněčnou smrt. Jakmile buňky splynou, zničí se samy. Když se na ně feromon napojí, je už pozdě. Jak se to jednou rozjede, už se ten proces nedá zastavit. Překódujeme yrr. Je to jako smrtící virus, který si pak předávají navzájem.“

Olivieraová popadla Rubina za límec.

„Musíte ten experiment zastavit,“ řekla mu naléhavě. „Touhle cestou se v žádném případě nemůžete vydat. Pro boha živýho, copak nechápeš, že tyhle bytosti jsou skuteční vládcové Země? Je to superorganismus! Inteligentní oceány. Nemáte tušení, do čeho zasahujete.“

„A když to neuděláme?“ Rubin ze sebe vyrazil skřehotavý smích. „Nechoď na mě s tímhle samolibým étosem! Všichni zemřeme. Chcete čekat na další tsunami? Na metanovou katastrofu? Nebo snad na dobu ledovou?“

„Ještě tu nejsme ani týden, a už jsme s nimi navázali kontakt,“ řekla Weaverová. „Proč nepokračovat ve snaze o porozumění?“

„Už je pozdě,“ zasténal Rubin.

Weaverová se rozhlížela po stěnách a po stropě. Netušila, kolik jí zbývá času, než se tu objeví Li nebo Peak. Možná taky Vanderbilt. Už to nemůže dlouho trvat.

„Co znamená pozdě?“

„Už je pozdě, ty krávo blbá!“ zařval Rubin. „Ani ne za dvě hodiny ten jed nasadíme.“

„Vy jste museli zešílet,“ zašeptala Olivieraová.

„Micku,“ řekla Weaverová. „Teď chci slyšet přesně, jak to chcete provést. Jinak mi ujede ruka.“

„Nejsem oprávněn ti to…“

„Já to myslím vážně.“

Rubin se roztřásl ještě víc. „Na Deepflight 3 jsou dva torpédové nosiče pro jed. Naplnili jsme jedem projektily…“

„Už jsou na ponorce?“

„Ne, měl jsem tím teď vyzbrojit ponorku, aby.

„Kdo jde dolů?“

„Li a já.“

„Li jde sama dolů?“

„Byl to její nápad. Nechce nic přenechat náhodě.“ Rubin se nutil do jízlivého smíchu. „Vy proti tomu nic nezmůžete, Karen. Nezabráníte tomu. My zachráníme svět. Budou to naše jména, na který se bude vzpomínat…“

„Drž hubu, Micku!“ Weaverová ho začala sunout ke dveřím. „Půjdeme teď do té laboratoře. Do ponorky se nic nakládat nebude. Scénář se právě teď změnil.“

Dok

„A je vůbec něco mezi tebou a Karen?“ zeptal se Greywolf, když ukládal součásti výstroje do kontejneru.

Anawak se zarazil. „Ne. Vlastně ne.“

„Vlastně?“

„Dobře si rozumíme. To je myslím všechno.“

Greywolf se na něj podíval.

„Asi bys teď měl začít ty, dát si pár věcí do pořádku.“

„Ani nevím, jestli má zájem.“ Anawak si najednou uvědomil, že si to právě přiznal, a ještě k tomu před Greywolfem. „Já vážně nevím, Jacku. V těchhle věcech jsem dost natvrdlej.“

„To je mi jasný,“ pronesl Greywolf posměšně. „Tvůj táta musel napřed umřít, aby ses ty dostal do světa živejch.“

„Hele…“

„Nerozčiluj se. Víš, že mám pravdu. Tak proč za ní nejdeš? Ona na to čeká.“

„Přišel jsem sem kvůli tobě, a ne kvůli Karen.“

„Já to oceňuju. Ale teď už jdi!“

„Sakra, Jacku!“ Anawak zavrtěl hlavou. „Přestaň se tu zahrabávat. Pojď nahoru, než ti narostou ploutve.“

„Ploutvím bych teď zrovna dal přednost.“

Anawak se nerozhodně ohlédl k tunelu. Samozřejmě že by šel rád za „Weaverovou, ale byl k tomu ještě jiný důvod než právě přiznané city. Něco ho znepokojovalo. Weaverová byla divná. Taková křečovitá a podrážděná. Musel myslet na to, co mu vykládala o Johansonovi.

„Dobře, tak si tu tvrdni,“ řekl Greywolfovi. „Kdyby sis to rozmyslel, budu nahoře.“

Opustil dok a minul laboratoř. Byla zavřená. Chvilku uvažoval, jestli nemá nakouknout dovnitř. Třeba tam natrefí na Johansona. Měl nutkání dozvědět se o věci víc. Ale pak se rozhodl jinak a vyběhl po rampě nahoru na otevřenou hangárovou palubu, aby se podíval na zlověstný vítr.

Ale neudělal to.

Když došel na hangárovou palubu, uviděl Vanderbilta a Andersona, jak právě zacházejí do průchodu na venkovní plošinu.

Najednou znejistěl.

Co tam dělají?

A kam vlastně zmizela Weaverová?

Propast

Přišel skučivý západní vítr. Foukal od grónského ledovce, hnal podél trupu Independente vysoké vlny a odsával z moře poslední zbytky tepla. Pod divoce rozbouřenou hladinou se tvořily víry a turbulence, ale s přibývající hloubkou bylo moře klidné. Před několika měsíci se zde ledově studená voda zatěžkaná solí propadala v kaskádách dolů. Pořád ještě tu panoval pronikavý chlad, ale teď se moře mísilo se sladkou vodou z rapidně tajícího polárního ledu, pod který už notný čas byla přiváděna horká voda. Velká severoatlantická pumpa, jíž se také říkalo plíce světových moří, protože s ochlazenou vodou přiváděla do hlubin obrovské množství kyslíku, se pomalu, ale jistě zastavovala. Dopravní pás mořských proudů se nehýbal a teplodárný proud z tropů byl zapečetěn.

Pumpa ovšem ještě nepřestala pracovat úplně. Třebaže kaskády už nebyly ani měřitelné, nepatrné množství studené vody putovalo dolů stejně jako dřív. Voda klesala do černé propasti Grónské pánve, metr za metrem, stovky metrů, tisíce.

V hloubce tří a půl kilometru, hned nad bahnitým dnem, tma ustupovala tmavomodré záři.

Záře se táhla po obrovské trase: nebyl to žádný mrak, nýbrž tenkostěnný rourovitý útvar zakotvený u dna bezpočtem rosolovitých držáků. Uvnitř potrubí se pohybovaly miliony tykadlovitých výrůstků v pravidelných vlnách jako louka ze synchronně se pohybujících rosolových nití. Modré světlo sotva stačilo na to, aby se dal rozeznat jeho tvar, a jen slabě ozařovalo dvě otevřené kopule. Jenom tohle bylo vidět z potopené Deepflight, která vězela našikmo zabořená do tuhého bahna.

Organismus už notný čas nakládal do ponorky bílé zmrzlé kameny. Přestal, když už se do ní nic nevešlo. Část potrubí se oddělila, snesla se k ponorce a začala ji obalovat. Průhledná substance se namotala kolem trupu, zhušťovala se a stlačila kopule dolů. Modře světélkující plochy se šířily dál a spojovaly se v celek, až byla celá ponorka v jakési skořápce, od níž se vinula dlouhá tenká hadice.

Hadice začala pulzovat. Pumpovala dovnitř vodu. Vodu zdaleka. Tenoučký rosol se nafoukl jako obrovský organický balon, jenž visel kousek nad ponorkou a byl naplněn teplejší vodou, kterou rosol přivedl z bahenního vulkánu u norských břehů. Účinkem teplejší, a tím pádem lehčí vody, by měl balon stoupat vzhůru na hladinu, ale váha tělesa ho udržovala na místě.

Teplá voda proudila do rosolového pytle, jenž obaloval ponorku. Bílé kameny reagovaly okamžitě. Krystalová struktura hydrátu se rozpustila během vteřin. Stlačený výbušný metan stočtyřiašedesátkrát zvětšil svůj objem, naplnil Deepflight plynem a nafukoval rosolovou schránku, dokud se neroztáhla a nenapnula. Rosolový kokon se oddělil od hadice a uzavřel se. Žádný plyn už nemohl uniknout. Balon v si silou hnal nahoru. Zpočátku pomalu, ale s ubývajícím okolním tlakem se jeho pohyb zrychloval a táhl za sebou kokon, v němž byla uzavřena ponorka.

Laboratoř

Weaverová, jež držela Rubina v sevření a tiskla mu ke krku skalpel, se ven nedostala. Dveře laboratoře se odsunuly. Dovnitř vtrhli tři vojáci s těžkými zbraněmi a namířili je. Weaverová slyšela Olivieraovou vykřiknout zděšením a zastavila se. Rubina však nepustila.

Do laboratoře vstoupila Li, Peak hned za ní.

„Jude,“ zaúpěl Rubin. „Byl už zatraceně nejvyšší čas! Zbavte mě toho magora.“

„Vy buďte zticha,“ obořil se na něj Peak. „Všechny tyhle problémy jsou jen kvůli vám.“

Li se usmála. „Vážně, Karen,“ řekla roztomilým tónem. „Nemyslíte, že jste to trošičku přehnala?“

„Vzhledem k tomu, co Mick vykládá?“ Weaverová zavrtěla hlavou.

„Ne, to si nemyslím.“

„A copak vám vykládá?“

„Mick byl neobyčejně hovorný. Viď, Micku? Všechno nám hezky prozradil.“

„Ona lže,“ zaskřehotal Rubin.

„Mluvil o řetězových reakcích, o jedu v torpédových nábojnicích a o Deepflight 3. A taky se zmínil o tom, že vy dva se chystáte na výlet. Asi tak za dvě hodiny.“

„Cc, cc, cc,“ udělala Li. Postoupila krok vpřed. Weaverová popadla Rubina a táhla ho zpátky k Olivieraové. Bioložka stála jako zkamenělá vedle laboratorního stolu. Pořád ještě držela v rukou přepravku na zkumavky s feromonovým extraktem.

„Víte, Mick Rubin je patrně jeden z nejlepších biologů světa, ale trpí komplexem méněcennosti,“ řekla Li. „Tak rád by byl slavný. Představa, že jeho jméno oběhne svět, ho dohání k šílenství. To vysvětluje jeho přehnanou sdílnost. Jen se na něho podívejte. Vlastní matku by prodal za trochu slávy.“ Li se zastavila. „Ale to už teď nehraje žádnou roli. Když víte, co máme v úmyslu, jistě taky chápete, co je nezbytné. Já jsem učinila všechno pro to, aby se věci nevystupňovaly až sem. Ale bohužel, protože už zřejmě všichni o všem víte, nemám jinou volbu.“

„Mějte přece rozum, Karen,“ řekl Peak zapřísahajícím tónem. „Pusťte ho!“

„Potřebujeme ho. Pak si o tom promluvíme.“

„Ne, nepromluvíme si už o ničem.“ Li vytáhla zbraň a namířila ji na Weaverovou. „Pusťte ho, Karen. To je moje poslední slovo.“

Weaverová pohlédla do hlavně pistole.

„Tak daleko nezajdete,“ řekla.

„Že ne?“

„Nemáte důvod to udělat.“

„Děláte chybu, Jude,“ vyhrkla Olivieraová. „Už jsem Mickovi vysvětlila, že…“

Li smekla pistolí, namířila na Olivieraovou a stiskla spoušť. Bioložkou to mrštilo na laboratorní stůl. Svezla se po něm dolů. Přepravka s fiolami jí vyklouzla z rukou. Vteřinu tázavě hleděla na díru ve svých prsou velikou jako pěst a potom její oči znehybněly.

„Ne!“ zařval Peak. „Proboha, co to děláte?“

Zbraň mířila opět na Weaverovou.

„Pustit,“ řekla Li.

Venkovní výtah

„Doktore Johansone!“

Johanson se otočil. Uviděl Vanderbilta s Andersonem, jak k němu přicházejí po plošině. Anderson vypadal stoicky a nezúčastněně, veliké oči upřené k nějakému vzdálenému bodu, zatímco Vanderbilt se zeširoka zubil.

„Musíte na nás mít vztek,“ řekl.

Způsob, jakým se blížil a šklebil, měl v sobě něco nadutě družného. Johanson se díval na oba příchozí se zachmuřeným čelem. Stál na konci plošiny, pár metrů od okraje. Jeho tvář bičovaly nárazy prudkého větru. Pod ním se vzdouvaly vlny. Právě se chystal vrátit dovnitř.

„Co vás sem přivádí, Jacku?“

„Nic konkrétního.“ Vanderbilt pozvedl ruce v omluvné gestu. „Víte, chtěl jsem vám jenom říct, že je nám to líto. Je zbytečný, že se spolu hádáme. Vůbec celá ta nablblá historka. Nemyslíte?“

Johanson mlčel. Vanderbilt a Anderson se k němu pořád blížili. Udělal krok stranou a příchozí se zastavili.

„My spolu máme o čem mluvit?“ zeptal se Johanson. „Já vás prve možná urazil,“ odpověděl Vanderbilt. „Chtěl bych se vám za to omluvit.“

Johanson zvedl obočí.

„To je od vás noblesní, Jacku. Přijímám. Ještě něco?“ Vanderbilt nastavil tvář proti větru. Prořídlé blonďaté vlasy mu plápolaly jako písečná tráva.

„Je tu zatracená zima,“ řekl a dal se znovu do pohybu. Anderson následoval jeho příkladu. Oba měli mezi sebou jistý odstup. Vypadalo to, jako by se snažili Johansona obklíčit. Nemohl proběhnout mezi nimi ani to zvládnout oklikou napravo nebo nalevo.

Jejich úmysl byl tak zjevný, že Johanson ani nebyl překvapen. Měl jenom děsivý strach, proti němuž nic nezmohl. Strach provázený zoufalým hněvem. Bezděčně udělal krok zpět a ihned poznal, že to byla chyba. Okraj byl příliš blízko. Prudký náraz by ho shodil do sítě, která byla natažená kolem, nebo by přepadl až za ni.

„Jacku,“ začal pomalu. „Snad mě nechcete zabít?“

„Panebože, jak jste na to přišel?“ Vanderbilt vykulil oči a předstíral úžas. „Chci s vámi jen mluvit.“

„A proč u toho musí být Anderson?“

„Ale, ten šel zrovna kolem. Čistě jenom náhodou. Mysleli jsme…“

Johanson se vrhl proti Vanderbiltovi, přikrčil se a udělal kličku doprava. Byl pryč od kraje. Přiskočil k němu Anderson. Chvilku to vypadalo, že zastírací manévr vyšel, ale pak Johanson ucítil, jak ho něco popadlo a strhlo zpátky. Anderson vymrštil pěst a zasadil mu ránu do obličeje.

Johanson se svalil a vezl se po plošině.

První důstojník šel za ním a nijak nespěchal. Popadl ho svými pařáty v podpaží a vytáhl jej nahoru. Johanson se snažil vklínit prsty pod Andersonovy dlaně a dostat se tak ze sevření, ale bylo to, jako by chtěl proniknout do betonu. Jeho nohy ztratily kontakt se zemí. Kopal nohama jako zběsilý, zatímco ho Anderson nesl ke kraji, kde už stál Vanderbilt a díval se kriticky dolů.

„Dneska je pěkně zkurvenej příboj,“ pronesl ředitel CIA. „Doufám, že kolem toho nebudete dělat žádný velký cavyky, když vás teď hodíme dolů, pane doktore. Budete muset trošku plavat.“ Otočil se k němu a vycenil zuby. „Ale nebojte se, dlouho ne. Voda má totiž jenom dva stupně. Dokonce vám to bude příjemný. Jak všechno dochází klidu, nic necítíte, srdeční tep se zpomaluje…“

Johanson začal křičet.

„Pomoc!“ zařval ze všech sil. „Pomoc!“

Nohy už se mu houpaly v prázdnu. Pod ním byla síť. Široká ani ne dva metry. To bylo málo. Anderson ho snadno přehodí za ni.

„P-o-m-o-c!“

K jeho překvapení pomoc přišla.

Uslyšel Andersona vzdychnout. Najednou měl zase plošinu pod sebou. V jeho zorném poli se objevilo nebe, jak Anderson dopadl na záda a strhl ho s sebou. Chvilku ho ještě ruce prvního důstojníka svíraly, ale pak povolily. Johanson se skulil na stranu, popolezl od Andersona pryč a postavil se na nohy.

„Leone!“ vyrazil ze sebe.

Jeho očím se naskytl groteskní pohled. Anderson se oháněl rukama a pokoušel se zas postavit na nohy. Anawak se mu zezadu zaryl do bundy. Zrovna se snažil vylézt zpod povaleného muže, a přitom ho nepustit, což byl čirý nesmysl.

Johanson k nim chtěl přiskočit.

„Stop!“

Vanderbilt mu zastoupil cestu. V ruce držel pistoli. Pomalu obcházel oba ležící muže, dokud nebyl zády k průchodu.

„Pěkný pokus,“ řekl. „Ale už to stačí. Doktore Anawaku, buďte tak laskav a nechte pana Andersona vstát. Koná jen svou povinnost.“

Anawak s odporem pustil Andersonův límec ze srolované kapuce. První důstojník se vymrštil vzhůru. Nečekal, až se jeho soupeř postaví na nohy, nýbrž ho zvedl jako pytel. V příštím okamžiku Anawak letěl k okraji.

„Ne!“ zařval Johanson.

Anawak se pokoušel držet Andersona. Ale dopadl na zem, sklouzl se dál a dojel těsně ke kraji plošiny.

Anderson otočil hlavu k Johansonovi a zíral na něj bezvýraznýma očima. Natáhl ruku, přitáhl si Johansona k sobě a zasadil mu ránu pěstí do žaludku. Johanson zalapal po dechu. Útrobami mu projela vlna bolesti. Zlomil se, jako když se zaklapne kapesní nožík, a dopadl na kolena. Dávil se, celý zkroucený, a čekal, až Anderson udeří znovu.

ČTVRTÝ DÍL

Dolů

Bylo vyzkoumáno, že existuje hranice, pod, a stejně také nad, kterou už člověk nedokáže rozeznat inteligenci jako takovou. Za inteligentní považuje pouze to, co se vejde do rámce jeho chování. Mimo tento rámec, například v mikrokosmu, inteligenci prostě přehlédne. A zrovna tak bude ve vyšší inteligenci, v nesrovnatelně nadřazeném duchu, spatřovat pouhý chaos, protože není schopen vyznat se v jeho myšlenkových pochodech. Rozhodování takové inteligence zůstane člověku nepochopitelné, neboť její měřítka stojí na základech, jež převyšují intelektuální kapacitu člověka. I pes vidí v člověku pouhou sílu, jíž je podřízen, a ne jeho ducha. Přisuzovat mu lidské vlastnosti je nesmyslné, protože my uvažujeme na základě něčeho, co přesahuje psí vnímání. Zrovna tak Boha, pokud vůbec existuje, nemůžeme vnímat jako inteligenci, protože jeho myšlení zřejmě spočívá na souhrnu úvah, jejichž komplexita nám uniká. Následkem toho se nám Bůh jeví jako něco chaotického a těžko to bude právě on, kdo by místní fotbalové jedenáctce dopomohl k vítězství nebo zabránil válkám. Taková bytost se nachází neskutečně daleko za hranicí lidského chápání. Z toho nutně vyplývá otázka, zda metafyzická bytost zvaná Bůh je vůbec schopna vnímat nás, tedy něco na nižším stupni, jako inteligenci. Třeba jsme jen takový experiment v Petriho misce…

Z „Kronik“ Samanthy Croweové

Deepflight

Ale Anderson neudeřil.

Pár vteřin předtím delfíni ohlásili neznámý objekt a posádka Independence byla uvedena do stavu zvýšené pohotovosti. Hned poté to zaznamenaly i sonary. Bylo to cosi neurčitého tvaru a velikosti a rychle se to přibližovalo. Nevydávalo to žádný zvuk jako torpédo a nebyl zjištěn žádný zdroj, odkud by to mohlo pocházet. Lidi na můstku a u kontrolních přístrojů obzvláště znervózňovala skutečnost, že se ta věc blížila nejen rostoucí rychlostí a naprosto nehlučně, ale že navíc stoupala kolmo z hloubky. Zírali na monitory a sledovali, jak se ve tmě propasti zjevuje něco kulatého a namodralého. Blížila se rozplizlá koule přes deset metrů v průměru, nabývala tvaru a zvětšovala se.

Když Buchanan vydal rozkaz onu podivnou věc odstřelit, bylo už příliš pozdě.

Koule vybuchla přímo pod trupem.

Během poslední minuty se plyn uvnitř koule ještě víc rozepjal a urychlil tak její vzestup. Teď přímo letěla. Balon z tenkého, k prasknutí napnutého rosolu, který se navrchu najednou roztrhl, se odklopil na obě strany a růstal vzadu jako vlající hadr. Uvolněný plyn vířil dál nahoru a nesl s sebou něco velkého a pravoúhlého.

Ztracená Deepflight se otáčela kolem své osy, uháněla zpátky k Independence přídí napřed a zavrtala svá plotipancéřová torpéda do jejího trupu.

Uplynula vteřina věčnosti.

Po ní následovala exploze.

Můstek

Obrovská loď se otřásla.

Buchanan, jenž nebezpečí viděl přicházet, tak tak udržel na můstku rovnováhu tím, že se pevně držel stolu s mapami. Ostatní se neměli čeho chytit a spadli na podlahu. V operačních místnostech pod ostrovem se loď otřásla tak mocně, že monitory vybuchly a zařízení létalo vzduchem. Croweovou a Shankara v CIC to vyhodilo ze židlí. Během vteřiny všude na Independence zavládl bezmezný chaos, v němž se proplétaly okamžitě spuštěné alarmy s křikem a dupotem vojenských bot. Řinčelo to, bušilo a křapalo, zatímco chodbami, místnostmi a podlažími se rozléhalo tupé dunění.

Pár vteřin po nárazu byla většina holek pro všechno, jak se v žargonu Navy říkalo technikům z kotelny a strojovny, už mrtvá. Uprostřed lodi, kde se stýkaly nákladní prostory a strojovna s oběma plynovými turbínami LM-2500, exploze vyrazila obrovský kráter. Plášť lodi se rozevřel po délce víc než dvaceti metrů. Voda vnikla dovnitř jako úder palicí a usmrtila každého, koho předtím nezabila explodující ponorka. Komu se až dosud podařilo zůstat naživu a kdo se dokonce pokusil uniknout z rozpoutaného pekla, ten narazil na zasouvající se pažení mezi lodními komorami. Jediná možnost, jak ještě zachránit Independence, spočívala v obětování lidí v katakombách, kteří tam byli zavřeni spolu s rozbouřenou vodou, aby se nemohla rozlévat dál a nezaplavila celou loď.

Venkovní výtah

Plošina schytala prudký náraz. Vyskočila nahoru jako houpačka a vymrštila Floyda Andersona přes Johansona. První důstojník máchal rukama, napřahoval prsty, ale nikde nebylo nic, čeho by se chytil. Jeho tělo udělalo salto, které by za jiných okolností bylo komické. S rachotem dopadl čelem na plošinu, převalil se na záda a zůstal nehybně ležet s otevřenýma očima.

Vanderbilt vrávoral. Pistole mu vypadla z ruky a svezla se na konec plošiny, kde se zastavila pár metrů od kraje. Spatřil Johansona, jak se ji pokouší popadnout, rozběhl se k němu a dupnul mu na žebra. Vědec se s přidušeným výkřikem převalil na stranu. Vanderbilt neměl nejmenší tušení, co se stalo, nehledě na to, že to mohlo být to nejhorší myslitelné. Ale rozkaz zněl: odstranit Johansona! a on byl pevně odhodlán jej splnit. Sehnul se, aby sténajícího a krvácejícího muže přitáhl na kraj a pokud možno ho přehodil přes síť, když vtom do něj někdo z boku vrazil.

„Ty svině!“ řval Anawak.

Vanderbilt byl najednou konfrontován s dvěma zběsilými pěstmi. Anawak do něj tloukl jako posedlý. Vanderbilt uhýbal. Potřeboval chvilku, aby se vzpamatoval z překvapení. Chránil si hlavu rukama, uhnul na stranu a kopl útočníka do čéšky.

Anawak se zakymácel a zhroutil se. Vanderbilt znovu získal rovnováhu. Většina lidí, která Jacka Vanderbilta znala, měla naprosto mylnou představu o jeho síle a obratnosti. Viděli jenom jeho mohutné břicho. Ve skutečnosti ředitel CIA prodělal všechna školení boje a sebeobrany a i s metrákem živé váhy se mu podařilo pár pozoruhodných skoků. Rozběhl se, katapultoval se do vzduchu a kopl Anawaka botou do hrudní kosti. Anawak se svalil na záda. Otevřel ústa do O, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Vanderbilt věděl, že mu právě vyrazil dech. Sehnul se k němu, popadl ho za vlasy, vytáhl nahoru a zabořil mu loket do soláru.

To by mělo pro začátek stačit. Teď zpátky k Johansonovi. Do moře s ním a Anawaka hned za ním.

Když se narovnal, uviděl přicházet Greywolfa.

Vanderbilt zaujal útočné postavení. Otočil se kolem své osy, napřáhl pravou nohu, vykopl ji, a odrazil se.

Co to je? říkal si zmateně. Každý druhý by po takovém výpadu šel k zemi nebo by se aspoň zhroutil bolestí. Ale ten poloindián šel klidně dál. V očích měl neomylný výraz. Vanderbiltovi bylo v mžiku jasné, že tenhle boj musí vyhrát, jinak nepřežije. Zkřížil ruce, aby si připravil další úder, vypálil a ucítil, jak jeho pěst jen tak sklouzla. V týž okamžik se Greywolfova levačka zabořila do jeho dvojité brady. Vanderbilt kopal nohama. Indián ho strkal, aniž by zmírnil tempo, ke kraji plošiny, rozpřáhl se a udeřil.

Vanderbiltův obličej explodoval.

Všechno bylo červené. Slyšel, jak se mu zlomila nosní kost. Další rána mu rozdrtila levou lícní. Z hrdla se mu vydral kloktavý zvuk. Znovu přisvištěla pěst a zabořila se mu mezi čelisti. Zuby se tříštily. Vanderbilt vykřikl hlasitěji, bolestí i vztekem. Byl úplně bez sebe. Visel bezmocně v sevření obra a nemohl dělat nic než si nechat obličej rozmlátit na kaši.

Podlomily se mu nohy.

Greywolf ho pustil a Vanderbilt sebou praštil jak široký tak dlouhý. Moc už toho neviděl, kousek oblohy, šedivý asfalt na plošině a žlutě namalované značky, všechno zamazané krví, a tam, docela blízko, svou zbraň. Nahmatal ji pravicí, uchopil, sevřel rukojeť. Vymrštil ruku vzhůru a vypálil.

Na okamžik bylo ticho.

Zasáhl? Stiskl spoust ještě jednou, ale tahle rána šla do vzduchu. Paže se mu odrazila dozadu. Krátce nad sebou zahlédl Anawaka, pak mu pistoli vyrazili z ruky a znovu spatřil Greywolfovy oči sršící nenávistí.

Zaplavila ho bolest.

Co se to stalo? Už neležel na zádech, nýbrž stál rovně. Nebo visel? Skutečně už nevěděl, kde je nahoře a kde dole. Ne, vznášel se. Skrz clonu krve poznal plošinu. Tamhle je kraj. Proč je mimo něj? Plošina se táhla nad ním, vzdalovala se i se záchrannou sítí a Vanderbilt pochopil, že jeho život právě končí.

Chlad ho zasáhl jako šok.

Vodní tříšť. Pěnou potažená zeleň, spousta bublin. Mořská voda mu umyla krev z obličeje, zatímco jeho tělo se snášelo dolů. Už nebyla žádná loď, vůbec nic, jenom beztvará tmavnoucí zeleň, z níž se blížil stín.

Stín byl rychlý. Měl tlamu, která se těsně před ním rozevřela.

A pak už nebylo nic.

Laboratoř

„Proboha, co to děláte?“

„Pustit!“

Ta slova znovu zazněla Weaverové v hlavě: Peakova zděšená otázka, strohý rozkaz, který vydala Li, než celá laboratoř najednou poskočila a naklonila se. Po nárazu a explozi následoval nepopsatelný kravál, všechno kolem se hroutilo a rozbíjelo. Weaverovou to porazilo a s ní i Rubina. Ve změti létajících nástrojů a nádob oba přistáli za laboratorním stolem. V místnosti to zaburácelo. Všechno se třáslo. Někde se silným třeskem prasklo sklo. Weaverová myslela na vysoce zabezpečenou laboratoř a stále doufala, že pažení z neprůstřelného skla a hermetické průchody vydrží. Lezla po zadku pryč od Rubina, který se kutálel a divoce se rozhlížel.

Její pohled padl na kufřík s fiolami. Měla ho přímo u nohou. Viděla ho, ale Rubin ho viděl taky.

Okamžik každý z nich odhadoval svou šanci. Pak Weaverová vyrazila dopředu, ale Rubin byl rychlejší. Popadl kufřík, vyskočil a utíkal dál do místnosti. Weaverová zaklela a nuceně opustila svůj úkryt. Ať už se stalo cokoli, ať už to mělo jakékoli následky, ať má Li jakýkoli záměr, musí se zmocnit toho kufříku.

Na podlaze leželi dva vojáci. Jeden se nehýbal, druhý se právě zvedal. Třetí voják zůstal stát na nohou a držel zbraň připravenou k palbě jako předtím. Li se sehnula, aby nehybnému muži odebrala pušku, masivní černou věc. V příštím okamžiku už měla Weaverovou na mušce. Peak se nehybně opíral o zavřené dveře.

„Karen!“ křičel. „Zastavte se. Nic se vám nestane, jenom proboha zůstaňte stát!“

Jeho hlas zanikl ve zvuku výstřelu. Weaverová uskočila jako kočka za sousední laboratorní ostrůvek. Neměla tušení, čím Li střílí, ale munice roztrhala stůl, jako by byl z papundeklu. Kolem uší jí proletěly střepy a půlmetrákový mikroskop dopadl na podlahu těsně vedle její nohy. Do inferna se zároveň přimíchal palubní alarm. Najednou uviděla Rubina, jak s očima vykulenýma strachem běží zpátky k ní.

„Micku!“ volala Li. „Vy idiote! Pojďte sem!“

Weaverová vyskočila z úkrytu. Dopadla proti biologovi a vyrvala mu kufřík s fiolami. V týž okamžik se loď otřásla znovu a místnost se naklonila. Rubin ujel po podlaze, narazil do regálu a převrátil ho na sebe. Sesypal se na něj vodopád nádobek se vzorky a sklo. Skučel a mrskal sebou jako brouk na zádech. Weaverová spatřila koutkem oka Li, jak odklání pušku, a třetího vojáka, jak skáče přes rozstřílený stůl. I on měl tu velkou černou věc a ještě ve skoku ji zvedl k ráně.

Neměla kam utéct, a tak sebou praštila vedle Rubina.

„Nestřílet!“ slyšela křičet Li. „Je to moc…“

Voják vypálil. Minul. Náboj se s úderem podobným gongu zavrtal do neprůstřelného skla hlubokomořského simulátoru a rozčísl oválnou tabuli zleva doprava.

Najednou zavládlo hrůzné ticho. Pouze alarm vydával v pravidelných intervalech svůj nezúčastněný řehtavý zvuk. Všichni ztuhli a upnuli své pohledy k nádrži. Weaverová uslyšela zvláštní silné praskání. Otočila hlavu a uviděla, jak se po velké skleněné tabuli dělají praskliny.

Bylo jich čím dál víc.

„Panebože,“ zasténal Rubin.

„Micku!“ zakřičela vztekle Li. „Tak už krucinál pojďte!“

„Nemůžu,“ zaskučel Rubin. „Mám tam chycenou nohu.“

„To je fuk,“ řekla Li. „Už ho nepotřebujeme. Ven!“

„To přece nemůžete…,“ začal Peak.

„Sale, otevřete dveře!“

Jestli Peak něco namítal, nebylo mu rozumět. Zaniklo to v ohlušujícím třesku, jak se tabule rozletěla. Valily se na ně tuny mořské vody. Weaverová se rozběhla. Za ní se hnala vodní lavina a ničila v laboratoři všechno, co ještě nebylo rozbité.

„Karen!“ slyšela za sebou Rubina. „Prosím tě, nenech mě…“

Nedořekl. Všude byla vodní tříšť. Viděla Peaka, jak kulhá skrz otevřené dveře laboratoře. Li za ním. Když vybíhala, uhodila rukou na místo vedle dveří a Weaverová si s hrůzou uvědomila, co to znamená.

Li je tam chtěla zavřít.

Příval jí pleskl do zad a poponesl ji kus dopředu. Dopadla tvrdě na kolena a postavila se znovu na nohy. Byla mokrá až na kost, ale pevně objímala kufřík s fiolami. Lapajíc po dechu vynakládala všechnu sílu, aby ji voda nestrhla zpátky, a probojovávala se ke dveřím, jež se pomalu zasouvaly. Poslední metry vzala skokem. Odrazila se, proletěla rámem a vykutálela se na rampu.

Venkovní výtah

Greywolf a Anawak pomáhali Johansonovi na nohy. Biolog byl těžce zbitý, ale zůstal při vědomí.

„Kde je Vanderbilt?“ zamumlal.

„Na rybách.“ odpověděl Greywolf.

Anawak měl pocit, jako kdyby ho přejel rychlík. Nedokázal se postavit rovně, jak ho bolelo místo, kam ho Vanderbilt zasáhl loktem.

„Jacku,“ opakoval pořád dokola. „Panebože, Jacku!“

Greywolf ho zachránil. Už je z toho tradice, že ho Greywolf vždycky zachrání. „Kde ses tu tak najednou vzal?“

„Byl jsem na tebe předtím trochu neurvalej,“ řekl Greywolf. „Chtěl jsem se ti omluvit.“

„Neurvalej? Zbláznil ses? Neměls přece vůbec žádnej důvod pro nějaké omlouvání!“

„Já myslím, že bylo rozhodně moc dobře, že se ti chtěl omluvit,“ zasténal Johanson.

Greywolf se zmučeně usmál. Jeho obličej začal pod bronzovou kůží nabírat voskový odstín. Co je to s ním? říkal si Anawak. Greywolfova ramena se vytočila dopředu, těkal očima…

Najednou uviděl, že má tričko celé od krve. Anawak se na okamžik oddal iluzi, že se umazal o Vanderbilta. Ale hned nato poznal, že se skvrna zvětšuje a že všechna ta krev prýští z Greywolfova břicha. Vztáhl ruce, aby obra zachytil, ale vtom z nitra Independence znovu zaburácela rána. Loď se zakymácela. Johanson se potácel proti němu. Anawak viděl jak se Greywolf svalil dopředu a svezl se z plošiny.

„Jacku!“

„Vrhl se na kolena a lezl k místu, kde Greywolf zmizel. Poloindián ležel v záchytné síti a díval se k němu nahoru. Pod ním se vlnilo moře.

„Jacku, podej mi ruku!“

Greywolf se nehýbal. Jenom tak tam ležel, upíral zrak na Anawaka a ruce si tiskl na břicho. Mezi prsty mu protékalo stále víc krve.

Vanderbilt! Ta svině ho zasáhla!

„Jacku, to bude dobrý.“ Znělo to jako ve filmu. „Podej mi ruku. Vytáhnu tě nahoru, to zvládneme.“

Vedle něj přilezl Johanson. Položil se na břicho a pokoušel se dosáhnout k síti. Ale byla příliš hluboko.

„Musíš se nějak dostat nahoru,“ řekl Anawak bezmocně. Potom se rozhodl. „Ne, zůstaň tam. Já slezu dolů. Zvednu tě a Sigur ti pomůže nahoru.“

„Na to zapomeň,“ řekl Greywolf vyčerpaně.

„Jacku…“

„Bude to tak lepší.“

„Nevykládej blbosti,“ vyjel na něj Anawak, „tyhle kraviny z bijáku, nechte mě tady, o mě se už nestarejte, blablabla.“

„Leone, příteli…“

„Ne! Řekl jsem ne!“

Z Greywolfových úst vyrazil pramínek krve.

„Leone…“

Usmíval se. Najednou byl naprosto uvolněný.

Pak se jedním trhnutím narovnal, skulil se ze sítě a zřítil do vln.

Laboratoř

Rubin přestal vidět a slyšet. Voda z nádrže se hnala přes něj. Ptal se, co se to proboha v posledních okamžicích stalo. Všechno se totálně vykolejilo. Najednou ucítil, jak přibývající voda nadnáší regál na jeho noze. Vysvobodil se a s prskáním se vynořil.

Díky bohu, říkal si. Nejhorší máš za sebou.

Na pořádnou potopu voda ze simulátoru nestačila. Byla jí sice spousta, ale jakmile se rozlila po místnosti, nebylo jí víc než metr.

Rubin si mnul oči.

Kde je Li?

Vedle něj plavalo tělo jednoho z vojáků. Další se zvedal z vody daleko na konci místnosti.

Li byla pryč.

Rubin seděl ve vodě, nic nechápal a zíral na zavřené dveře. Postupně si začal urovnávat myšlenky. Musí se odtud dostat. Na lodi něco vyletělo do vzduchu. Nejspíš se potápěli. Jestli se během pár minut nedostane do horních pater, hrozí mu vážné potíže.

Chtěl vstát, když vtom to kolem něj začalo svítit.

Křižovaly se blesky.

Rázem pochopil, že z nádrže nevytekla jenom voda! Snažil se vylézt někam nahoru, uklouzl a spadl zase dolů. Voda vystříkla. Rubin dostal hlavu nad hladinu, odrážel se rukama a ucítil odpor.

Hladký. Pohyblivý.

Před očima se mu zablesklo a náhle se mu nedostávalo vzduchu, jak rosol začal pokrývat jeho obličej. Rubin ho rval dolů jako šílený, ale nebylo za co jej chytit. Klouzal mu mezi prsty, a kde se ho přece jen podařilo uchopit, okamžitě změnil tvar nebo se rozpustil a nastoupila rosolovitá pavučina.

Ne, říkal si. Ne, ne!

Otevřel ústa a ucítil, jak mu to leze dovnitř. Z toho už zešílel úplně. Tenký výrůstek prolézal jícnem, další se zavrtávaly do nosních dírek. Dávil se, divoce sebou mlátil, vzpínal se a najednou ho začalo bolet v uších. Byla to děsivá bolest, jako kdyby mu do nich nemilosrdný katův pacholek bodal nožem. Jeho poslední jasná myšlenka mu říkala, že rosol je na cestě do jeho lebky.

Zda to byla pouhá zvědavost, nebo cílený úmysl zkoumat lidské mozky, jestli ten organismus už miliony let jen tak ze zvyku vlezl do všeho, co se podle jeho názoru vyplatilo prozkoumat, o tomhle všem od neštěstí v doku Rubin přemýšlel, kudy chodil. Teď už nepřemýšlel vůbec o ničem.

Greywolf

Takový mír. Takový klid.

Vanderbilt to asi pociťoval jinak. Ten měl strach. Jeho smrt musela být strašná a přesně takovou si zasloužil. Ale když se člověk nebál, bylo to úplně jiné.

Greywolf se propadal do hlubin.

Zadržoval vzduch. Navzdory nesnesitelné bolesti v břiše ho chtěl udržet co nejdéle. Ne proto, že by věřil, že mu to prodlouží život. Byl to poslední akt jeho vůle, poslední, co měl pod kontrolou. On rozhodne, kdy voda zaplaví jeho plíce.

Licia byla tam dole. Všechno, co kdy chtěl, co mu připadalo důležité, se nacházelo pod vodou. Bylo vlastně jen logické, že se konečně sám vydal touhle cestou. Beztak už měl zpoždění.

Když jsi byl za svého života dobrým člověkem, narodíš se znovu jako kosatka.

Viděl, jak nad ním přejel černý stín. Následoval ho další. Zvířata si ho nevšimla. Správně, pomyslel si Greywolf, jsem váš přítel. Necháváte mě na pokoji. Samozřejmě věděl, že důvod byl mnohem prostší. Zvířata ho jednoduše přehlédla. Tyhle kosatky nebyly ničími přáteli. Už dávno nebyly samy sebou, byly zneužívány rasou, jež zrovna tak bez skrupulí postupovala proti člověku.

Ale i to bude zase jednou v pořádku. Jednou.

A Šedý Vlk se stane kosatkou.

Mohla ho napadnout krásnější poslední myšlenka?

Potom vydechl.

Peak

„Vy jste se dočista zbláznila!“

Peakův hlas se rozléhal o stěny rampy. Li uháněla před ním. Peak se snažil ignorovat pronikavou bolest v kotníku, aby jí stačil. Li zahodila automatickou pušku, místo ní teď držela v ruce svou pistoli. „Už mi jdete na nervy, Sále.“ Li zamířila k nejbližšímu sestupu. Jeden za druhým slezli na podlaží pod ním. Zde chodba ústila do tajné zóny. Z útrob lodi se dralo znervózňující bzučení a dunění. Pak následovala další exploze. Podlaha se prudce otřásla a naklonila se, takže se museli na okamžik zastavit. Některé přepážky zřejmě nevydržely tlak vody. Independence už stála hodně našikmo, takže museli jít chodbou do kopce. Z operačních místností proti nim vybíhali muži a ženy. Upínali zraky na Li a očekávali rozkazy, ale velitelka si to klidně rázovala dál.

„Nejste na nervy?“ Peak jí zastoupil cestu. Cítil, jak jeho zděšení střídá bezmezný vztek. „Jen tak si odstřelíte lidi. Další necháte chcípnout. Co to má sakra znamenat? To je daleko přes čárů Tohle nebylo v plánu a nebylo to nikdy takhle domluveno!“

Li se na něj podívala. Její tvář byla naprosto klidná, ale oči jí jen hořely. Nikdy předtím v nich Peak neviděl takový žár. Rázem mu bylo jasné, že tahle neskutečně vzdělaná, mnohokrát vyznamenaná vojačka je naprosto šílená.

„S Vanderbikem to bylo takhle domluveno,“ řekla Li.

„S CIA?“

„S Vanderbiltem z CIA.“

„Vy jste se s tím zmrdem spustila do takový šílenosti?“

Peak zhnuseně našpulil rty. „Je mi z toho na blití, Jude. Měli bychom pomoct evakuovat loď.“

„Navíc to bylo domluveno s prezidentem Spojených států,“ dodala ještě Li. „Nikdy!“

„Víceméně.“

„To tedy ne! Tohle vám nevěřím!“

„On by to schválil. Tlačila se kolem něj. „A teď už mi konečně jděte z cesty. Ztrácíme čas.“

Peak spěchal za ní. „Ti lidé vám nic neudělali. Riskovali své životy. Táhnou přece za stejný provaz jako my! Tak proč jsme je nemohli jenom zavřít?“

„Kdo není se mnou, je proti mně. Toho jste si ještě nevšiml, Sale?“

„Johanson nebyl proti vám.“

„Ale byl. Už od počátku.“ Proklouzla kolem něho a dívala se na něj shora. „Copak jste slepý? Úplně jste zblbnul nebo co? Nechápete, co by se stalo, kdyby Amerika tuhle bitvu nerozhodla ve svůj prospěch? Každý jiný, kdo by ji vyhrál, by nám okamžitě uštědřil porážku.“

„Nejde přece jen o Ameriku! Jde o celý svět.“

„Svět je Amerika!“

Peak na ni jen zíral.

„Vy jste šílená,“ zašeptal.

„Ne, jsem realistka, vy černý osle! A vy uděláte, co jd řeknu. Jste podřízen mému velení!“ Li se znovu rozběhla. „A teď rychle! Musíme splnit úkol. Musím s ponorkou dolů, než celá loď vyletí do vzduchu. Pomozte mi najít torpéda s Rubínovým jedem a pak si pro mě za mě třeba podejte demisi.“

Rampa

Weaverová se okamžik rozmýšlela, kudy se má vydat, když vtom z horního konce rampy uslyšela hlasy. Li a Peak už zmizeli.

Nejspíš byli na cestě do Rubinovy tajné laboratoře, aby tam vyzvedli jed. Běžela k ohybu a uviděla Anawaka s Johansonem, jak se navzájem podpírají a jdou po rampě dolů.

„Leone!“ vykřikla. „Sigure!“

Vyběhla nahoru a objala je. Musela hodně rozpřáhnout ruce, ale nemohla odolat nutkavé potřebě oba muže obejmout. Zvlášť toho jednoho. Ale asi to přehnala, protože Johanson zasténal.

Stáhla se zpátky. „Promiň…“

„To jsou jen kosti,“ řekl Johanson a utíral si z vousů krev. „Duch je v pořádku a tak dále. Co se stalo?“

„Co se stalo vám?“

Podlaha jim nadskakovala pod nohama. Z trupu Independence se ozýval táhlý jekot. Podlaha se mírně naklonila směrem k přídi.

Chvatně si navzájem řekli, co se stalo. Anawak byl Greywolfovou smrtí evidentně zdrcen.

„Máte někdo představu, co se stalo s lodí?“ zeptal se.

„Ne, ale obávám se, že teď nemáme čas lámat si tím hlavu.“ Weaverová se uštvaně rozhlížela kolem. „Myslím, že musíme vyřídit dvě věci současně. Zabránit Li v tom, aby nastoupila do ponorky, a zároveň se nějak dostat do bezpečí.“

„Ty myslíš, že dál provádí svůj plán?“

„To je přece nad slunce jasné,“ zavrčel Johanson. Zaklonil hlavu. Z letové paluby sem doléhal hluk. Slyšeli vrčení rotorů.

„Slyšíte to? Krysy opouštějí loď.“

„Co je to s Li?“ Anawak pořád jen nechápavě vrtěl hlavou. „Proč zastřelila Sue?“

„Chtěla zabít i mě. Zabije každýho, kdo jí stojí v cestě. Nikdy neměla zájem na mírovým řešení.“

„Ale s jakým cílem?“

„To je fuk,“ řekl Johanson. „Její časový plán byl výrazně zredukován. Někdo ji musí zastavit. Nesmí tu věc dopravit dolů.“

„Správně,“ řekla Weaverová. „Zato dopravíme dolů tohle.“

„To jsou ty feromonové extrakty?“

„Ano. Závěť naší Sue.“

„Dobře, ale jak nám to teď pomůže?“

„No, mám takovej nápad.“ Weaverová zaváhala. „Nemám tušení, jestli to zabere. Napadlo mě to už včera, ale to se to ještě zdálo být neproveditelný. Mezitím se plno věcí změnilo.“

Vysvětlila jim svůj plán.

„To zní dobře,“ usoudil Anawak. „Ale to teda sebou musíme hodit. V zásadě je to otázka minut. Jakmile se loď potopí, měli bychom už být někde na suchu.“

„Jenže já hlavně nevím, jak to celé přesně provést,“ přiznala plaše Weaverová.

„Ale to zas vím já.“ Anawak ukázal na rampu. „Potřebujeme deset podkožních injekcí. O ty se postarám já. Vy jděte dolů a připravte ponorku.“ Pak se zamyslel. „A potřebujeme… Počkej! Myslíš, že v laboratoři najdeš někoho…?“

„Jo. Najdu. Kde chceš vzít ty injekce?“

„V nemocnici.“

Nad nimi sílil hluk. Průchodem na levoboku viděli helikoptéru, jak se vznáší těsně nad vlnami. Ocel hangárové paluby zaskřípěla. Celá loď se začala deformovat.

„Pospěš si,“ řekla Weaverová.

Anawak se jí podíval do očí. Chvíli na sebe upřeně hleděli. Krucinál, říkala si Weaverová, proč až teprve teď?

„Spoléhám na tebe,“ řekl.

Evakuace

Na rozdíl od většiny lidí na Independence Croweová věděla dost přesně, co se stalo. Kamery na trupu přenášely na monitory vzestup svítící koule. Balon sestával z rosolu, to bylo jasné, a když vybuchl, uvnitř něho se rozpínal plyn. Patrně metan. Uprostřed divoce vířících bublin spatřila obrys něčeho, co jí připadalo známé. To, co se řítilo na Independence, byla ponorka Deepflight, vyzbrojená torpédy.

Exploze vyrvala v lodi díru jako jeskyni.

Shankar narazil hlavou do panelu a silně krvácel. Croweová mu pomohla vstát, ale to už do CIC vtrhli vojáci a technici a palcovali je ven. Pronikavý interval alarmu je poháněl vpřed. V mezipatrových průchodech se tlačili lidé, ale zdálo se, že posádka Independence má pořád ještě situaci pod kontrolou. Ujal se jich jeden důstojník a běžel s nimi ke schůdkům na zádi, jež vedly nahoru.

„Skrz ostrov na letovou palubu,“ řekl jim. „Nezastavujte se a vyčkejte dalších pokynů.“

Croweová strkala malátného Shankara nahoru. Byla malá a velmi drobná, Shankar veliký a těžký, ale sebrala všechnu svou sílu.

„Hni sebou, Murrayi,“ supěla.

Shankar se třesoucíma rukama chytil příčlí. S námahou se vytahoval nahoru. „Představoval jsem si navázání kontaktu jinak,“ vykašlával ze sebe.

„Díval ses na špatný filmy.“

Teď jí scházela cigareta na uklidnění. Ustaraně si vzpomněla na tu, kterou si zapálila pár vteřin před explozí. Zůstala ležet zapálená v CIC. Taková ostuda. Co by teď dala za cigaretu! Ještě si jednu zapálit, než půjde do kytek. Něco jí totiž napovídalo, že šance na přežití skutečně není valná.

Ne, projelo jí hlavou. Blbost! Nejsme přece odkázáni na nějaké chatrné záchranné čluny.

Máme helikoptéry!

Projela jí vlna ulehčení. Shankar dosáhl posledního stupně schodů, které byly spíš jenom něco jako žebřík. Napřáhly se k němu ruce. Croweová vylezla za ním a položila si otázku, zda právě nezažili způsob kontaktu, jenž byl u lidské rasy běžný, agresivní, nemilosrdný, smrtící.

Vojáci je vytáhli dovnitř ostrova.

Hej, Slečno Vetřelče! napadlo ji. Pořád ještě jsi tak fascinovaná možností inteligentního života ve vesmíru?

„Nemáte cigaretu?“ zeptala se jednoho vojáka.

Muž se na ni nechápavě podíval.

„Jste padlá na hlavu? Dělejte, ať se odsud dostaneme!“

Buchanan

Na kapitánském můstku stál Buchanan s druhým důstojníkem a kormidelníkem. Průběžně dostával informace o nejnovější situaci a udílel pokyny. Byl klidný a rozvážný. Jak to vypadalo, exploze zničila část nákladních prostor a část strojovny. Bez nákladních prostor se dalo přežít, ale ve strojovně evidentně došlo k řetězové reakci v palivovém a chladicím systému. Následkem byly další exploze. Systémy vypadávaly jeden po druhém. Spotřebu elektřiny na lodi pokrývala řada motorových agregátů. Vedle obou plynových turbín LM-2500 zásobovalo Independence elektřinou šest dieselových generátorů, které teď postupně vypovídaly službu. Hluboko v katakombách pod parkovací a nákladní palubou už zřejmě nebyl naživu nikdo. V momentě, kdy Buchanan rozkázal zavřít spojovací přepážky, patrně vydal osádku strojovny napospas smrti, ale nemohl si dopřát ten luxus, aby o tom přemýšlel. Museli evakuovat. Buchanan si netroufal odhadnout, jak dlouho ještě loď vydrží ve stabilní poloze. Independence dostala náraz uprostřed. Přesto se nepodařilo zabránit tomu, aby se zaplavila část nákladních prostor směrem k přídi, takže loď se nyní potápěla předkem.

V trupu bylo příliš mnoho vody. Ta si enormním tlakem prorazí cestu až ke špici a prolomí pažení k vyššímu podlaží. Jestli k tomu ještě povolí posuvné desky na zádi, hrozí zaplavení celé lodi.

Buchanan si nedělal iluze, že k tomu nedojde. Kladl si pouze otázku kdy. Zvládnutí krize záviselo výlučně na něm a na jeho schopnosti správně vyhodnotit situaci. Momentálně odhadoval, že další na řadě je parkovací paluba pod laboratoří a část sousedících ubikací. Jediné, co ho na celé té akci trochu utěšovalo, byl fakt, že na palubě nebyli žádní mariňáci. V případě války by na palubě musely být tři tisíce mužů. Teď šlo o pouhých sto osmdesát osob a ty se zdržovaly v horních patrech.

Některé monitory, které přenášely Big Picture ze CIC na můstek, už zhasly. Buchananovi svítil hned nad hlavou zapečetěný červený telefon, přímé spojení s Pentagonem pro případ výjimečné situace. Přejížděl pohledem prakticky a logicky uspořádané komunikační a navigační přístroje a stoly s mapami. Nic z toho jim teď nepomůže.

Samé neužitečné krámy.

Na střeše se už hekticky činil pozemní personál. Lidé byli odváděni z ostrova na letovou palubu a nastupovali do helikoptér, které už čekaly s běžícími rotory. Všechno probíhalo v poklusu. Buchanan krátce pohovořil s řídicím letovým střediskem a znovu se podíval skrz zelené tabule v oknech můstku ven. Jedna helikoptéra se už zvedla a rychle se vzdalovala od lodi. Šlo to všechno pomalu. Jestli se příď ještě víc nakloní, promění se letová paluba ve skluzavku. Stroje sice byly dobře zajištěny, ale v určitou chvíli se náklon stane kritickým.

LEVEL 03

Anawak nepotkával mnoho lidí. Obával se, že padne do náruče Li a Peakovi, ale ti dva zjevně mířili opačným směrem. Bez dechu a s bolestí v hrudníku se hnal po chodbě k nemocnici.

Ta byla opuštěná. Po Angelim a jeho personálu ani stopa. Proběhl nejrůznějšími místnostmi plnými postelí, než se konečně dostal do pokoje s lékařským vybavením. Tam to vypadalo jako po zemětřesení. Skříně byly otevřené, podlaha plná střepů, které mu vrzaly pod nohama. Vytahal postupně všechny zásuvky a přehrabal regály plné trosek, ale nenašel jedinou stříkačku.

Kde sakra mohou být?

Kde obyčejně jsou, když se přijde k doktorovi? Vždycky v nějaké zásuvce. To věděl přesně. V malých, bíle natřených skříňkách se spoustou zásuvek.

Hluboko pod ním to začalo lomozit. Dralo se odtud jakoby duté sténání. Ocel se ohýbala.

Anawak spěchal do protilehlé místnosti. I tam bylo rozbito všechno možné, ale některé bílé skříňky byly zřejmě pevně přichyceny. Vytahoval zásuvky, prolétl je očima a bezohledně je vysypával za sebe. Teprve v té poslední našel, co hledal. Rychle popadl hrst sterilně zabalených injekcí a strčil si je do bundy. A teď už honem zpátky.

Je to ale pošetilý nápad!

Buď měla Karen pravdu, a pak to byl geniální plán, a nebo měla naprosto mylné představy o realitě. Na jedné straně rozumná věc, ale zdála se mu zároveň neproveditelná a naivní. Už ve srovnání s důmyslnými poselstvími, která do hlubin odesílala Croweová. Na druhé straně…

Croweová? Kde vůbec je?

Samantha Croweová, jež se mu tenkrát zjevila ve snu a ukázala mu cestu do Nunavutu.

Do uší ho udeřil silný dutý zvuk, jako když pukne zvon. Podlaha se naklonila ještě víc. Ze spodku lodi bylo slyšet tlumené šumění.

Voda!

Anawaka napadlo, jestli mu vůbec ještě zbývá čas dostat se odsud. Pak už neváhal a rozběhl se.

Laboratoř

Weaverová nevěděla, co ji čeká. Při pomyšlení, že musí znovu otevřít dveře laboratoře, se jí dělalo nevolno. Ale jestli má uskutečnit svůj plán, laboratoř představovala jedinou šanci.

Podlaha se chvěla. Přímo pod nohama už jim to šumělo a bublalo. Johanson těžce oddychoval a opíral se vedle ní o stěnu.

„Dělej,“ řekla mu.

Weaverová uviděla, jak nad tlačítky svítí červená značka Emergency. Li opravdu stačila při odchodu uvést do chodu nouzové blokování a laboratoř hermeticky uzavřít.

Vyťukala číselnou kombinaci a dveře se odsunuly. Vylila se z nich voda a tekla jim kolem nohou. Lila se z modře osvícené místnosti, ale místo aby tekla po rampě dolů, zůstala jim po kotníky a stoupala dál. Weaverová si najednou uvědomila proč. Independence se už naklonila tak, že voda nemohla odtékat dolů do doku. Pravděpodobně už tato část rampy v důsledku náklonu stála vodorovně.

Ustoupila zpátky.

„Musíme dávat pozor,“ řeka. „Ta věc se může dostat ven.“

Johanson se podíval dovnitř. Hned u rozbité nádrže uviděl dvě nehybná těla. Opatrnými kroky směřoval proti proudící vodě do velké haly. Weaverová za ním. Nejdřív ze všeho se podívala na kontejnery vysoce zabezpečené laboratoře, ale ty vypadaly neporušeně. Ulevilo se jí. Zamoření Pfiesteriemi bylo to poslední, co mohli potřebovat.

Směrem k zádi podlaha mírně vystupovala z vody. Zato na druhé straně jí bylo o to víc.

„Všichni jsou mrtví,“ zašeptala Weaverová.

Johanson přimhouřil oči. „Tamhle!“

Kousek od vojáků se vznášelo další tělo.

Byl to Rubin.

Weaverová přemáhala odpor a strach. „Jednoho z nich potřebujeme. To je fuk, kterýho.“

„Budeme muset popojít kousek dál.“

„Jo. To se nedá nic dělat.“

Vyrazila.

„Karen, pozor!“

To byl Johanson. Chtěla se otočit, ale zezadu do ní něco narazilo. Podjely jí nohy. S výkřikem sebou plácla do vody, s kašlání a prskáním se z ní zvedla a otočila se na záda.

Stál tam jeden z vojáků a s velkou černou puškou v rukou držel ji i Johansona v šachu.

„Ó ne,“ řekla dlouze. „Óó ne.“

V očích vojáka se zračila směs smrtelného strachu a propuknuvšího šílenství. Weaverová se narovnala a pomalu zvedla ruce tak, že jí bylo vidět do dlaní.

„Ó ne,“ zopakoval muž.

Byl velice mladý. Weaverová ho odhadovala na devatenáct. Puška se mu v rukou třásla. Udělal krok zpět a přejížděl pohledem z Weaverové na Johansona a zpátky.

„Hej,“ řekl Johanson. „My vám chceme pomoct.“

„Vy jste nás tu zavřeli,“ řekl voják. Znělo to plačtivě, jako kdyby se měl hned rozbrečet.

„To jsme nebyli my,“ odpověděla Weaverová.

„Vy jste nás… s tímhle… vy jste nás tu nechali s tímhle.“

Ke všemu scházelo ještě tohle. Independence se potápěla, museli zadržet Li, vytáhnout nějakou mrtvolu, aby mohli provést svůj plán, a teď ještě mají na krku zpanikařeného kluka.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ho Johanson.

„Cože?“ Vojákovy oči těkaly. Pak zalícil zbraň a namířil pro změnu na Johansona.

„Ne!“ zařvala Weaverová.

Johanson zvedl ruku na znamení, že je všechno v pořádku. Podíval se do ústí hlavně a ztišil hlas.

„Řekněte nám prosím, jak se jmenujete.“

Voják váhal.

„Je důležité, abychom znali vaše jméno,“ opakoval Johanson vlídným tónem pana faráře.

„MacMillan. Já jsem… Jmenuju se MacMillan.“

Weaverové postupně docházelo, co Johanson zamýšlí. První krok, jak někoho vrátit do normálu, je přimět ho, aby si vzpomněl, kdo je.

„Dobře, MacMillane. Velmi dobře. Poslyšte, potřebujeme vaši pomoc. Tahle loď se potápí. Musíme provést experiment, který by nás mohl všechny zachránit.

„Nás všechny?“

„Máte rodinu, MacMillane?“

„Proč to chcete vědět?“

„Kde žije vaše rodina?“

„V Bostonu.“ Chlapci ztuhly rysy v obličeji. Rozplakal se. „Ale Boston je…“

„Já vím,“ řekl Johanson naléhavě. „Poslouchejte, ještě se dá něco udělat, aby se věci uvedly znovu do pořádku. I v Bostonu. Ale k tomu potřebujeme vaši pomoc. My vás teď potřebujeme! Každá vteřina, kterou ztrácíme, může stát vaši rodinu poslední šanci.“

„Prosím,“ řekla Weaverová. „Pomozte nám!“

Voják dál přejížděl pohledem mezi ní a Johansonem. Potom sklonil pušku.

„Vy nás odtud dostanete?“ zeptal se.

„Ano.“ Weaverová přikývla. „Slibujeme.“

Panebože, co to tu vykládáš, pomyslela si. Ty nemůžeš nic slibovat. Vůbec nic.

Li

Tajná laboratoř zůstala obdivuhodně netknutá. Byla umístěna výš než ta řádná. Podlaha byla plná střepů, ale jinak se zdálo být všechno na svém místě.

Několik monitorů ještě běželo.

„Kde jen ty roury má,“ přemýšlela Li.

Zastrčila pistoli do pouzdra a rozhlížela se. V místnosti nikdo nebyl. Čekala, že v malé vysokotlaké nádrži bude něco modře světélkovat, ale pak si vzpomněla, jak Rubin říkal, že jed úspěšně vyzkoušel. Dívala se dovnitř jedním kulatým okénkem. Nic. Žádný organismus, žádné světlo.

Peak obcházel laboratorní stoly a skříně.

„Tady!“ vykřikl.

Li spěchala k němu. Jedna police byla povalená. Pod ní leželo sesypáno několik torpédových nábojnic, každá skoro metr dlouhá. Zvedali jednu po druhé. Dvě byly zřetelně těžší, a to už si Li také všimla označení. Rubin je popsal vodovzdorným značkovačem.

„Sale,“ řekla fascinovaně. „Máme v rukou nový světový řád.“

„Dobře.“ Peak se nervózně rozhlížel. Ze stolu se skulila zkumavka a s tichým třeskem se rozbila. Na lodi pořád ještě zvučel alarm. „Tak se s tím novým světovým řádem kliďte odtud.“

Li se hlasitě rozesmála. Podala Peakovi jedno torpédo, vzala druhé a vyběhla z laboratoře na chodbu.

„Za pět minut už ta zpupná stvoření pošlu do pekel, Sále. Na to se můžete spolehnout!“

„S kým půjdete dolů? Myslíte, že Mick ještě žije?“

„To je mi fakt volný, jestli žije.“

„Můžu vás doprovodit já.“

„Díky za velkorysou nabídku, Sale. A co byste tam dělal? Brečel mi tam, že si dovoluju usmrtit modrej sajrajt?“

„Je to něco jiného a vy to dobře víte! Je zatracený rozdíl, jestli…“

Došli k sestupu. Z druhé strany se k nim někdo blížil. Běžel přímo proti nim, hlavu předkloněnou.

„Leone!“

Anawak vzhlédl, poznal je a okamžitě se zastavil. Byli velice blízko sebe, mezi nimi jen mezipatrový průchod.

„Jude! Sale!“ Anawak se na ně zadíval. „No tohle!“

No tohle? K smíchu! Ten chlap na tom byl příliš špatně na to, aby se mohl bránit. Stačil jeden pohled do jeho očí a Li bylo jasné, že Anawak o všem ví.

„Kde se tu berete?“ zeptala se.

„Já… Hledal jsem ostatní a…“

Nezáleží na tom, kolik toho ví. Nesměli ztrácet čas. Možná doopravdy jenom hledal svoje přátele, třeba měl nějaký plán. To teď nehrálo žádnou roli. Anawak stál v cestě. Li vytáhla zbraň.

Letová paluba

Croweová šla hned za Shankarem, když vyběhli na střechu, ale vtom ji zastavili.

„Počkejte,“ řekl jí někdo v uniformě.

„Ale já musím…“

„Vy jste až v další skupině.“

Mezitím už odstartovaly dva velké Super Stalliony. Další dva čekaly na střeše přímo proti ostrovu. Parkovaly hned za sebou. Shankar se ještě ohlédl, když s vojáky a civilisty běžel k helikoptéře. Obrovské letiště se naklánělo pořád víc. Bylo tak veliké, až se zdálo, že to není loď, ale rozbouřené, pěnící moře, co se postavilo našikmo.

„Uvidíme se později!“ zavolal Shankar. „Poletíš příštím ptákem.“

Croweová se za ním dívala, jak nastupuje po rampě pod ocasem, jež vedla do Super Stallionu.

Tvář jí bičoval mrazivý vítr. Vypadalo to, že evakuace probíhá spořádaně. Taky dobře. Chce to jenom trpělivost.

Rozhlížela se dál. Kde vůbec jsou ostatní? Leon, Sigur, Karen…

Byli už mimo palubu?

Tahle myšlenka ji uklidnila. Za Shankarem se zavřel příklop. Rotory nabraly obrátky.

Trup

Skoro třicet metrů pod letovou palubou mořská voda, jež pronikla dovnitř, tlačila na přepážky nákladních prostor, umístěných směrem k přídi a pod spodními ubikacemi pro mužstvo.

Přepážky odolávaly.

Jedno osamělé torpédo se houpalo ve vodě. Bylo odpáleno při explozi ponorky, ale nevybuchlo. Takové případy se stávaly zřídka, ale stávaly se. Torpédo kleslo na mříž, která se táhla nad dnem místo podlahy. Mříž se napůl vytrhla z ukotvení. Torpédo se po ní lehce kutálelo sem a tam. Přitom se po centimetrech sunulo dopředu, jak kopírovalo náklon lodi.

Přepážky odolávaly, ale mříž pod tlakem vrzala a skřípěla. Kde ještě držela, ohýbaly se vzpěry pod vysokým tlakem. V ocelové stěně se tvořily jemné trhliny. Jeden ze silných upevňovacích šroubů se pomalu uvolňoval z ukotvení a táhl s sebou ven i závit.

A pak s třeskem vyletěl ven.

Napětí se vybilo. Mříž vyletěla vzhůru, utrhly se další šrouby a stěna se rozlomila. Torpédo dostalo náraz, jenž ho katapultoval vzhůru a nasměroval přímo do místa, kde spolu hraničilo všechno možné. Nákladní prostory v přední části a nad nimi obrovské společenské místnosti pro mariňáky, na druhé straně nepoužívaná parkovací paluba hned pod laboratoří.

Byl to jeden z nejcitlivějších švů na lodi.

Nálož vykonala své.

LEVEL 03

„Ne,“ řekl Peak.

Pustil torpédo a namířil na Li svou pistoli. „To neuděláte.“

Li stála bez pohnutí. Její zbraň mířila na Anawaka.

„Sale, už té vaší odbojnosti začínám mít dost,“ zasyčela. „Přestaňte se laskavě chovat jako debil.“

„Odhoďte zbraň!“

„Zatraceně, Sále! Já vás pošlu před válečný soud, já…“

„Až řeknu tři, tak vás zastřelím, Jude. Přísahám. Vy už nikoho zabíjet nebudete. Odhoďte zbraň. Jedna… dvě…“

Li prudce vydechla a spustila ruku s pistolí.

„V pořádku, Sále. Už je to dobrý.“

„Odhoďte zbraň.“

„Pojďme si o tom promluvit a…“

„Odhoďte zbraň!“

V očích Li se objevil výraz nepopsatelné nenávisti. Pistole dopadla na zem.

Anawak krátce pohlédl na Peaka.

„Díky,“ řekl. Jedním skokem byl u průlezu a zmizel v něm. Li ho slyšela, jak o patro níž utíká dál. Jeho kroky se vzdalovaly.

Zaklela.

„Velící generálko Judith Li,“ pronesl Peak obřadně. „Zbavuji vás velení pro nepříčetnost. Od této chvíle podléháte mým rozkazům. Můžete si…“

Byl to děsivý úder. Z hloubky se draly příšerné zvuky. Loď se propadala přídí dolů jako rychlovýtah. Peaka to nadhodilo. Dopadl tvrdě, překulil se a hned zase stál na nohou.

Kde byla jeho zbraň? Kde byla Li?

„Sale!“

Otočil se. Li klečela před ním. Mířila na něj pistolí.

Peak ztuhl.

„Jude.“ Vrtěl hlavou. „Pochopte přece…“

„Debile,“ řekla Li a stiskla spoušť.

Letová paluba

Croweová se zapotácela. Paluba se naklonila ještě víc. Super Stallion klouzal s roztočeným rotory na helikoptéru zaparkovanou před ní. S kvílením motorů se zvedl, pokusil se nabrat výšku a vyhnout se druhé helikoptéře.

Croweové se zastavil dech.

Ne, říkala si. To není možné. To přece nemůže být pravda. Ne takhle těsně před záchranou.

Kolem sebe uslyšela výkřiky. Lidé padali k zemi, další utíkali pryč. Někdo ji strhl a ona upadla na zem. Vleže viděla, jak se Super Stallion zvedá nad zaparkovanou helikoptéru, jak jeden z jeho postranních kanónů zavadil o její řídící plochy a zachytil se o ně, jak se létající kolos začal otáčet.

Super Stallion se vymkl kontrole.

Croweová vyskočila. V panice prchala.

Můstek

Buchanan nevěřil svým očím.

Vymrštilo ho to proti jeho křeslu, proti onomu báječnému captain’s chairs pohodlnými opěrkami na ruce a na nohy, jež mu všichni záviděli. Byla to směsice barové stoličky, křesla k psacímu stolu a velitelské lenošky kapitána Kirka, dobrá teď akorát na to, aby se o ni uhodil do lebky a začal krvácet. Na můstku bylo všechno vzhůru nohama. Buchanan vyručkoval nahoru a vrhl se k bočním oknům právě včas, aby viděl, jak se Super Stallion točí a pomalu naklání na stranu.

Helikoptéra byla zaháknutá!

„Všichni pryč!“ zakřičel.

Stroj se otáčel dál. Všechen personál kapitánského můstku se dal na útěk a marně se snažil dostat do bezpečí, zatímco Buchanan nemohl dělat nic jiného než se dívat, jak se zaklíněný vrtulník víc a víc naklání na stranu.

V tom se uvolnil a stoupal vzhůru.

Buchanan popadl dech. Na okamžik to vypadalo, že pilot znovu získal kontrolu nad strojem. Pak poznal, že náklon je příliš velký. Ocas třicetimetrové helikoptéry čněl strmě vzhůru, motory řvaly ještě víc, a to už se Super Stallion přiřítil rotory napřed.

Buchanan si zakryl obličej rukama a ustoupil dozadu.

Bylo to směšné. Zrovna tak mohl ruce rozpřáhnout a vítat svůj konec.

Víc než třiatřicet tun bojové váhy natankovaných devíti tisíci litry paliva narazilo do můstku a proměnilo přední část ostrova v hořící peklo. Všechna okna se vysypala. Ohnivý jazyk projel nástavbou, seškvařil všechno vnitřní zařízení a způsobil explozi obrazovek, vyrazil přepážky z ukotvení, dostihl prchající na schodištích, spálil je na popel a rozléval se dál chodbami do vnitřku ostrova.

Letová paluba

Croweová běžela o život.

Kolem ní dopadaly hořící trosky. Utíkala na záď Independence. Loď se zatím vpředu potopila už natolik, že musela běžet do kopce. Mohutně přitom kašlala a sípěla, protože jejími plícemi za poslední roky prošlo víc nikotinu než vzduchu.

Vlastně už byla dávno smířená s tím, že jednou určitě zemře na rakovinu plic.

Klopýtala a klouzala po asfaltu. Jak lezla nahoru, viděla, že celá přední část ostrova stojí v plamenech. I druhý vrtulník už hořel. Lidé běhali po palubě jako živé pochodně a padali mrtví k zemi. Byl to hrůzný pohled a s ním spojená jistota, že teď už prakticky není šance zkázu Independence přežít, byla ještě strašnější.

Za mohutných detonací stoupaly nad ostrov žhavé koule. Oheň zuřil a burácel. Do toho se přidal pronikavý třesk a déšť jisker se snesl Croweové těsně k nohám.

V tomhle infernu přišel o život Shankar.

Ale ona takhle zemřít nechtěla!

Vyskočila a utíkala po zádi dál, aniž by měla nejmenší představu, co bude následovat.

LEVEL 03

Li zaklela.

Jedno torpédo svírala v podpaží, ale druhé se někam zakutálelo. Buď propadlo sestupem, nebo se svezlo někam směrem k přídi. Peak, ten zmrd jeden zatracenej!

Překročila jeho mrtvolu a uvažovala, zda bude jedno torpédo stačit. Ale pak by měla jenom jednu možnost. Co kdyby torpédo selhalo, co kdyby se neotevřelo a jed se nedostal do vody? Dvě budou každopádně lepší! S obtížemi pátrala v chodbě.

Vtom nad sebou uslyšela mohutné dunění. Loď se tentokrát otřásla ještě silněji. Li upadla a klouzala po zádech dolů chodbou. Co se stalo teď? Loď vyletěla do vzduchu! Musí se odsud dostat. Teď už ale nešlo jen o splnění mise. Deepflight jí také musí zachránit život!

Torpédo jí vyklouzlo.

Krucinál!

Hmatala po něm, ale torpédo přeskákalo kolem ní. Kdyby ty věci byly naplněné výbušninou, nejpozději teď by muselo vybuchnout. Ale obsahovalo jenom tekutinu. Žádnou nálož, nýbrž tekutinu. A bylo jí dost na to, aby vyhladila inteligentní rasu.

Li natahovala ruce i nohy a snažila se něčeho chytit. Po pár vteřinách se zastavila. Bolelo ji celé tělo, jako by ji někdo zmlátil železnou tyčí. Možná na ní nebylo vidět, že už jí táhne na padesát, ale teď zrovna si připadala jako stoletá. Vysoukala se zvolna po stěně nahoru a rozhlížela se.

Zmizelo i druhé torpédo.

Bylo jí do pláče zlostí.

Zvuky zespoda, jež působila pronikající voda, ji znepokojily. Dlouho už to trvat nebude. Shora sem doléhal pekelný rámus. A taky vedro.

Zarazila se. Opravdu. Udělalo se tepleji. Musí najít ta zatracená torpéda! Odhodlána ke všemu se odrazila od stěny a začala znovu hledat.

Laboratoř

Voják MacMillan šel těsně za nimi a zbraň měl stále v pohotovosti. V tom laboratoří otřásl náraz. Všichni spadli do vody. Když se Weaverová vyhrabala nahoru, bouchalo to nad nimi tak strašně, jako kdyby něco velikého vyletělo do vzduchu.

Potom zhasla světla.

Weaverová rázem civěla do černé tmy.

„Sigure?“ zavolala.

Žádná odpověď.

„MacMillane?“

„Tady jsem.“

Weaverová ucítila pevnou půdu pod nohama. Voda jí sahala až po prsa.

Krucinál, ještě tohle! Už skoro došli k jednomu mrtvému vojákovi.

Něco jí jemně narazilo do ramene. Sáhla po tom. Byla to bota. Držela botu v ruce a v holínce vězela noha.

„Karen?“

Byl to Johansonův hlas a zněl blízko. Její oči si postupně zvykaly na tmu. V následujícím okamžiku se zapnulo červené nouzové osvětlení a propůjčilo laboratoři zšeřelou atmosféru předpeklí. Hned vedle sebe uviděla nezřetelně Johansonovu hlavu a ramena vyčnívat z vody.

„Pojď sem,“ zvolala. „Pomoz mi.“

Tupé dunění a burácení sem teď doléhalo nejen zdola, ale i shora. Co se tam stalo? Najednou měla pocit, že v laboratoři je nějak teplo. Po jejím boku se objevil Johanson.

„Kdo je to?“

„To je fuk. Popadni ho!“

„Musíme odtud pryč,“ zasupěl MacMillan. „Rychle!“

„Jo, hned, jen…“

„Rychle!“

Pohled Weaverové utkvěl na jednom místě vzadu ve vodě. Slabá modravá záře. Záblesk světla.

Popadla nohu mrtvého a probojovávala se skrz vodu ke dveřím. Johanson držel mrtvého muže za ruku. Nebo to byla žena? Netáhnou nakonec Olivieraovou? Weaverová pořád doufala, že to není ubohá Sue, koho vlečou. Jak se tlačila dál, stoupla na něco a uklouzla na stranu. Dostala se hlavou pod vodu.

Dívala se otevřenýma očima do černě. Něco se k ní vlnilo.

Blížilo se to rychle a vypadalo to jako dlouhý svítící úhoř. Ne, nebyl to úhoř. Spíš obrovský červ bez hlavy. A bylo jich víc.

Vynořila se.

„Honem pryč!“

Johanson se prodíral na druhé straně. Pod hladinou se začaly rojit svítící tentákule, teď jich bylo aspoň deset. MacMillan pozvedl zbraň. Weaverová ucítila, jak se jí něco obtáčí kolem kotníků a škube to s ní. Naráz ji obtočilo víc takových věcí a lezly po ní nahoru. Johanson přiskočil a zabořil jí prsty mezi tělo a tentákule, ale bylo to, jako kdyby vězel v sevření anakondy. Bytost se k ní přitahovala.

Bytost? Bojovala proti miliardám bytostí. Miliardám miliard jednobuněčných.

„Já se toho nemůžu zbavit,“ skuhral Johanson. Rosol jí lezl po prsou a po krku nahoru. Weaverová se znovu dostala pod vodu, která teď svítila víc. Za tentákulemi se sunulo něco většího. Hlavní hmota organismu. Weaverová se vší silou drala nahoru. „MacMillane,“ spíš zabublala než řekla. Voják zvedl zbraň.

„S tím nic nepořídíte!“ vykřikl Johanson.

MacMillan byl ale najednou úplně klidný. Zalícil a pečlivě mířil na blížící se masu.

„S tímhle vždycky něco pořídím,“ řekl.

Ozvalo se suché staccato, když MacMillan vypálil.

„Explozivní munice vždycky něco pořídí!“

Salva pronikla do organismu. Voda vystříkla. MacMillan vypálil ještě jednu nálož a věc se rozletěla na cucky. Kolem hlavy jim proletěly kusy rosolu. Weaverová zápasila s dechem. Najednou byla volná. Johanson zabral. Táhli mrtvolu jako posedlí. Vody ubývalo a postupovali rychleji. Potom co se loď ještě víc naklonila, přelila se většina vody dovnitř laboratoře a dveře byly téměř na suchu. Bylo těžké neuklouznout na šikmé podlaze, ale najednou se brodili už jenom po kotníky.

Vytáhli mrtvolu na rampu. I tady voda ustoupila. Weaverové se najednou zazdálo, že slyší přidušený výkřik.

„MacMillane?“

Pátrala očima v laboratoři. „MacMillane, kde jste?“

Svítící organismus se zase spojoval dohromady. Jednotlivé cáry spolu splývaly. Tentákule už nebyly vidět. Bytost zaujala plochý tvar.

„Zavři dveře,“ vykřikl Johanson „Může se to dostat ven. Je tady pořád ještě dost vody.“

„MacMillane?“

Weaverová se pevně držela rámu dveří a dál zírala do červeně osvícené místnosti, ale voják nikde nebyl.

MacMillan to nezvládl.

Blížilo se tenké svítící vlákno. Weaverová uskočila zpátky a spustila zavírání. Vlákno zrychlilo, ale protentokrát to nestihlo. Dveře se zasunuly.

Experimenty

Exploze Anawaka překvapila v mezipatrovém průchodu a pořádně jím zatřásla. Dýchalo se mu ztěžka a bolelo ho koleno. Zaklel. Vanderbilt si musel vybrat zrovna to koleno, s nímž měl problémy od havárie Beaveru.

Zjistil, že řada sestupů je zablokovaná. Loď už stála velice šikmo. Jediná cesta vedla přes rampu hangárové paluby, a tak běžel nazpátek a uháněl po jiné trase nahoru, dokud nebyl dost vysoko, aby se dostal na rampu. Jak stoupal výš, bylo čím dál větší teplo. Co se to tam nahoře stalo? Rámus nevěstil nic dobrého. Vyklopýtal na hangárovou palubu a uviděl, jak se z otevřených bran valí černý dým.

V tom se mu zazdálo, že slyší někoho volat o pomoc.

Popošel pár kroků do hangáru.

„Je tam někdo?“ zakřičel.

Viditelnost byla špatná. Sinale žluté stropní osvětlení zanikalo v černých šmouhách. Zato volání o pomoc bylo slyšet zřetelně.

To je hlas Croweové!

„Sam?“ Anawak se vrhl zpět do černých sazí.

Naslouchal, ale volání o pomoc se nezopakovalo.

„Sam? Kde jsi?“

Nic.

Počkal ještě chvíli, pak se otočil a utíkal zpátky po rampě. Uvědomil si příliš pozdě, že už je strmá jako můstek pro skoky na lyžích. Podlomily se mu nohy. Kutálel se dolů a modlil se, aby aspoň pár stříkaček vydrželo vcelku. Pochyboval o tom, že jeho kosti vyváznou bez újmy. Ale nikde nic neprasklo ani se nezlomilo. Když konečně dojel dolů, pleskl sebou do vody, která zmírnila náraz. Otřepal se, vylezl po čtyřech z vody ven a uviděl o kus dál Weaverovou a Johansona, jak směrem k doku vlečou tělo.

Podlahu pokrývala tenká vrstva vody.

Umělá přístavní nádrž! Vytékala do chodby. Jestli se Independence nakloní ještě víc, celá tahle zóna bude kompletně zaplavená. Musí si pospíšit.

„Mám injekce!“ křičel. Johanson zvedl zrak. „Však už bylo načase.“

„Kdo je to? Koho jste vytáhli?“ Anawak se postavil na nohy, doběhl k ostatním a podíval se na mrtvolu.

Byl to Rubin.

Letová paluba

Na konci střechy dřepěla Croweová a nechápavě sledovala, jak Independence hoří.

Vedle ní ležel třesoucí se muž pákistánského vzezření. Byl oblečený jako kuchař. Kromě nich dvou nikoho nenapadlo zachránit se útěkem sem nahoru, nebo se to možná nikomu nepodařilo. Muž těžce oddychoval a narovnal se.

„Vidíte to?“ řekla Croweová. „To je výsledek střetu dvou inteligentních ras.“

Kuchař se na ni podíval, jako by jí narostly rohy.

Croweová povzdechla.

Vyběhla na místo, pod nímž se nacházela plošina venkovního výtahu na pravoboku. Tam zel otvor do hangárové paluby. Několikrát tam zakřičela, ale nikdo neodpovídal.

Budou se muset potopit s hořící lodí.

I kdyby tu někde byly záchranné čluny, asi by jim nebyly nic platné. U vrtulníkové lodi se vycházelo v prvé řadě z toho, že lidi přepraví do bezpečí helikoptéry. Ale i kdyby tu byly záchranné čluny, byly by zakotvené a chtělo by to někoho, kdo je dokáže spustit na vodu. Ale ti všichni zmizeli v hořícím pekle.

Hnal se k nim černý dým. Odporný dehtový čmoud. Tohle nechtěla vdechovat poslední hodinu života.

„Nemáte cigaretu?“ zeptala se kuchaře.

Čekala, že teď už ji prohlásí za totálního blázna, ale kuchař místo toho vytáhl krabičku marlborek a zapalovač.

„Lightky,“ řekl.

„Ó. Šetříte si zdraví?“ Croweová tahala, zatímco jí kuchař přidržoval zapalovač. „To děláte dobře.“

Feromon

„Stříkneme mu to pod jazyk, do nosu, do očí a do uší,“ řekla Weaverová.

„Proč zrovna tam?“ zeptal se Anawak.

„Myslela jsem, že odtud se to zase nejlíp dostane ven.“

„Tak už mu to rovnou stříkni taky pod nehty. Na rukou i na nohou. Nejlíp všude. Čím víc, tím líp.“

Lodní dok byl prázdný, technický personál nejspíš utekl. Svlékali Rubina do spodků, pospíchali s tím, a Johanson zatím plnil injekce extrahovaným feromonem. Transport přežily všechny stříkačky až na jednu. Rubin ležel nad umělým břehem. Tam byla voda jen pár centimetrů vysoko, ale pořád stoupala. Rosolovité cáry, které Rubinovo tělo částečně pokrývaly, uložili pro jistotu na vyvýšené suché místo. Rubin toho měl ještě trochu v uších. Anawak to vydloubal ven.

„Můžete mu to napumpovat i do zadku,“ řekl Johanson. „Máme toho dost.“

„Myslíš, že to zabere?“ zeptala se Weaverová hlasem plným pochyb.

„Ta troška yrr, co v něm ještě zůstala, těžko dokáže vyprodukovat tolik feromonu, kolik mu dáme my. Jestli nám na ten trik skočí, budou si yrr myslet, že ten feromon je z Rubina.“ Johanson si dřepl. Držel plnou hrst injekčních stříkaček.

„Tak kdo?“

Weaverová cítila, jak se jí zmocňuje hnus.

„Nehlaste se jeden přes druhého,“ řekl Johanson. „Leone?“

Nakonec to udělali společně. Jak nejrychleji to jen šlo, napumpovali do Rubina skoro dva litry feromonového roztoku. Asi polovina z něj zase vytekla.

„Voda stoupla,“ poznamenal Anawak.

Weaverová se zaposlouchala. Vrzavé pískání a skučení všude v lodi se nezmenšovalo.

„A je zase o něco tepleji.“

„Ano, protože paluba hoří.“

„Jedem!“

Weaverová popadla Rubina v podpaží a snažila se ho zvednout. „Musíme ho dostat dolů dřív, než se tu objeví Li.“

„Li? Myslel jsem, že ji Peak vyřadil z boje,“ řekl Johanson.

Anawak na něj vrhl pochybovačný pohled, ale Rubina táhli dál. „Ty tomu věříš? Přece ji znáš. Tu jen tak snadno z boje nevyřadíš.“

LEVEL 03

Li zuřila.

Běhala po chodbě pořád dokola a nahlížela do otevřených dveří. Někde to zatracené torpédo být musí! Jenom se nedívá pořádně. Určitě ho má někde rovnou před nosem.

„Hledej, krávo pitomá,“ komandovala sama sebe. „To jsi tak blbá, že nenajdeš ani pitoměj kus roury? Krávo blbá! Čůzo neschopná!“

Přímo pod ní podlaha zase povolila. Li se zapotácela a něčeho se chytila. To se prolomily další přepážky. Independence ležela tak šikmo, že konec letové paluby na přídi musel pravděpodobně být pod vodou.

Dlouho už to nepotrvá.

Vtom uviděla torpédo.

Vykutálelo se za jedním otevřeným vchodem. Li vyskočila, popadla rouru a utíkala chodbou k průchodu. Byla do něj z poloviny zapadlá Peakova mrtvola. Vytáhla těžké tělo, sešplhala po stupních, poslední dva metry už seskočila dolů a chytila se zábradlí, aby sebou nešvihla o zem.

Tam leželo druhé torpédo.

Teď se jí zmocnila přímo euforie. Zbytek už bude hračka! Utíkala dál a zjišťovala, že zas taková hračka to nebude, protože některé mezipatrové průchody byly zataraseny všelijakými předměty. Odklidit je by trvalo dlouho.

Jak se odsud dostane?

Musí zpátky. Zase nahoru a ven na hangárovou palubu, aby mohla seběhnout po rampě.

Přitiskla k sobě obě torpéda jak obrovskou vzácnost a lezla nahoru.

Anawak

Rubin byl pěkná váha. Když si oblékli neoprénové úbory, Johanson u toho sténal a skučel, vytáhli mrtvolu spojenými silami na molo na pravoboku. Celý prostor na této dolní palubě skýtal absurdní pohled. Mola čněla na obou stranách do výšky jako skokanské můstky. Dřevěné dno bylo vidět v místě, kde se stýkalo se zádovou přepážkou. Voda z nakloněné nádrže tlačila do výšky čtyři uvázané zodiaky a tekla chodbou k laboratoři. Anawak naslouchal vzdychání oceli a odhadoval, jak dlouho ještě může konstrukce odolávat zatížení.

Šikmo od stropu visely tři ponorky. Deepflight 2 sjela, na místo ztracené Deepflight 1, dvě zbývající se otevřely.

„Se kterou chtěla Li dolů?“ zeptal se Anawak.

„S Deepflight 3,“ odpověděla Weaverová.

Prohlédli si funkce na ovládacím pultu a zkusili postupně všechny vypínače. Nedělo se nic.

„Musí to fungovat.“ Anawak zkoumal panel. „Roscovitz říkal, že dok je vybaven svým vlastním, nezávislým elektrickým okruhem.“ Sklonil se níž a přečetl si nápisy pozorněji. „Tady je to. Tímhle se to spouští. Dobře, chci Deepflight 3. Pak už s ní Li nic nenadělá, kdyby se tu zjevila.“

Weaverová uvedla systém do chodu, ale místo prostřední ponorky se spustila krajní.

„Nemůžeš spustit Deepflight 3?“

„Jo, ale bude v tom nějakej fígl, kterej neznám. Podle mě musí jít dolů za sebou.“

„To nehraje žádnou roli,“ řekl Johanson nervózně. „Nesmíme ztrácet čas. Vezmi dvojku.“

Počkali, až se ponorka položí na vodu u mola. Weaverová na ni skočila a otevřela kopule obou ležatých kabin. Rubinovo tělo jako by po těch injekcích neuvěřitelně ztěžklo, když ho táhli do ponorky. Hlava se mu houpala sem a tam, skelné oči civěly do prázdna. Pomalu táhli a strkali mrtvolu, až nakonec Rubin zajel do tuby kopilota.

A bylo to tady.

Anawakův sen o ledovci. Věděl, že ho to jednou potáhne dolů. Ledovec roztaje a on klesne na dno neznámého oceánu…

Koho tam potká?

Weaverová

„Ty nepojedeš, Leone.“

Anawak překvapeně zvedl hlavu. „Jak to myslíš?“

„Jak jsem to řekla.“

Jedna Rubinova noha ještě čouhala ven. Weaverová ji zakopla dovnitř. Připadlo jí hrozné, zacházet takhle hrubě s mrtvým, i když to byl zrádce. Ale nějakou pietu si v tomhle okamžiku nemohli dovolit. „Já se potopím.“

„Co? Proč tak najednou?“

„Protože je to správnější.“

„Ne, to v žádném případě.“ Anawak ji chytil za ramena. „Karen, to může skončit smrtí, to je…“

„Já přece vím, jak to může dopadnout,“ řekla tiše. „Nikdo nemáme nějak zvlášť velkou šanci, ale ta vaše je větší. Vezměte si ponorky a popřejte mi šťastnou cestu, ano?“

„Karen! Proč?“

„Ty prostě musíš znát důvod, viď?“ Anawak jenom zíral.

„Dovoluji si poznamenat, že ztrácíme čas,“ naléhal Johanson. „Proč nezůstanete nahoře oba a nenecháte s tím plout mě?“

„Ne.“ Weaverová se dál upřeně dívala na Anawaka. „Leone, ty víš, že mám pravdu. Deepflight umím řídit levou zadní, v tomhle jsem daleko před vámi dvěma. Byla jsem s Alvin na Atlantickém hřbetu, tisíce metrů hluboko. Vyznám se v ponorkách líp než kdokoli z vás a…“

„Nesmysl!“ vykřikl Anawak. „Já přece tohle umím pilotovat zrovna tak dobře.

„… kromě toho je tamto dole můj svět. Hluboké modré moře, Leone. Už odmalička., Když mi bylo deset.“

Anawak chtěl něco namítnout, ale Weaverová mu položila ukazovák na rty a zavrtěla hlavou.

„Já s tím poletím.“

„Ty poletíš,“ zašeptal.

„Dobře.“ Ohlédla se. „Vy otevřete propusť a necháte mě vyplout. Nemám tušení, co se stane, když to ještě jednou otevřeme. Třeba na nás yrr hned zaútočí, a možná se nestane vůbec nic. Mysleme pozitivně. Až se odtud vymotám, počkejte ještě minutu, když to situace dovolí, a utečte s další ponorkou. Nejezděte za mnou. Zůstaňte těsně pod hladinou a koukejte, ať se dostanete co nejdál od lodi. Já se možná budu muset potopit strašně hluboko. Tak zatím…“ Odmlčela se na chvíli. „Snad nás už někdo vyloví, ne? Tyhle mašinky mají na palubě satelitní vysílače.“

„Rychlostí dvanáct uzlů potřebuješ dva dny a dvě noci do Grónska nebo do Svalbardu,“ řekl Johanson. „Tolik šťávy nemáš.“

„Nějak to dopadne.“

Cítila, jak je jí těžko u srdce. Rychle se přitiskla k Johansonovi. Připomněla si, jak spolu tenkrát na Shetlandech unikli tsunami.

Zase se shledají!

„Jsi statečné děvče,“ řekl Johanson.

Pak uchopila Anawakovy tváře do obou dlaní a dala mu dlouhý polibek na ústa. Nejraději by se od něj nikdy neodtrhla. Tak málo si toho řekli, tak málo podnikli z toho, co by bývalo bylo nejlepší udělat…

Jenom teď nebýt sentimentální!

„Hodně štěstí,“ řekl Anawak tiše. „Nejpozději za pár dní se zase uvidíme.“

Jedním skokem byla Weaverová v pilotní kabině. Deepflight se lehce zhoupla. Položila se na břicho, zaujala správnou polohu a spustila zavírání. Obě kopule se pomalu spouštěly a zavíraly. Přehlédla přístroje. Všechno vypadalo v pořádku.

Pak udělala znamení palcem nahoru.

Svět živých

Johanson přistoupil k ovládacímu pultu, otevřel propusť a uvedl ponorku do pohybu. Dívali se, jak Deepflight klesá a ocelové pláty se rozvírají. Objevilo se temné moře. Cestě dolů nic nebránilo. Weaverová se zevnitř odpojila z aretace a ponorka byla volná. Šplouchlo to a začala klesat. V kopulích se třpytil uzavřený vzduch. Barvy postupně mizely, pak se začaly ztrácet obrysy a z ponorky zbyl jenom stín.

Potom zmizela. Anawak ucítil bodnutí.

Role hrdinů už byly v tomhle příběhu rozdány a jsou to role pro mrtvé. Ty patříš do světa živých. Greywolf!

Možná budeš potřebovat prostředníka, který by ti prozradil, co vidí ptačí duch.

Greywolf byl tím prostředníkem, o němž mluvil Akesuk. Greywolf mu vysvětlil jeho sen a ukázal mu cestu. Ledovec roztál, ale Anawakova cesta nevedla do hlubin, nýbrž ke světlu.

Vedla do světa živých.

Ke Croweové.

Anawak se zděsil. Samozřejmě! Jak mohl být tak zaujat svým hrdinným sebeobětováním, že mu uniklo, jaký úkol ho teď čeká na palubě Independente?

„A teď?“ zeptal se Johanson.

„Plán B.“

„A to je?“

„Musím ještě jednou nahoru.“

„Zbláznil ses? Proč?“

„Chci najít Sam. A Murraye.“

„Tam ale už nikdo není,“ řekl Johanson. „Loď byla nejspíš plně evakuovaná. Byli oba v CIC, když jsem je viděl naposled. Zřejmě odletěli hned s první várkou.“

„Ne.“ Anawak zavrtěl hlavou. „Aspoň Sam ne. Slyšel jsem ji volat o pomoc.“

„Co? Kdy?“

„Než jsem přišel k vám dolů., Podívej, Sigure, já tě nechci zatěžovat svými problémy, ale už jsem v životě přehlédl trochu moc věcí, které jsem měl vidět. Ale něco se změnilo. Já teď už takovej nejsem. Chápeš? Já se na ně nemůžu vykašlat.“

Johanson se zasmál.

„Ne. To teda nemůžeš.“

„Dávej pozor! Udělám jeden jedinej pokus. Ty zatím spustíš Deepflight 3 a připravíš ji ke startu. Pokud Sam nenajdu během pár minut, vrátím se a vypadnem spolu.“

„A když ji najdeš?“

„Tak máme pořád ještě Deepflight 4, abychom se odtud dostali všichni.“

„V pořádku.“

„Opravdu v pořádku?“

„Samozřejmě.“ Johanson rozpřáhl ruce. „Na co ještě čekáš?“

Anawak váhal. Kousal se do rtů. „Když tu nebudu do pěti minut, tak odtud zmizíš beze mě. Jasný?“

„Já počkám.“

„Ne. Budeš čekat pět minut. Maximálně.“

Objali se. Anawak vyběhl po molu nahoru. Tam, kde začínal tunel laboratorního traktu, už bylo všechno zatopené, ale pořád ještě se zdálo, že Independence je svým způsobem stabilní. Během posledních pár minut se loď už víc dopředu nenaklonila.

Jak dlouho ještě? říkal si Anawak.

Voda mu čvachtala po kotníky. Šel do větší hloubky, kousek plaval, nahmatal pevnou půdu pod nohama a pár metrů se brodil, než to šlo zase všechno z kopce. Blíž k hangárové rampě byl strop nakloněný k vodní hladině, ale pořád ještě zbývalo pár metrů vzduchu. Anawak plaval kolem zavřených dveří laboratoře k ohybu a díval se nahoru. Zatímco některé části rampy vytvořily rovinu, jiné zas stály velice strmě. Úsek k hangárové palubě čněl temně do výšky. Vysoko nad tím se vznášel tmavý kouřový mrak. Bude muset vylézt po čtyřech. Byla mu zima, i když měl neoprénový oblek. I kdyby se jim podařilo odplout s ponorkou, není to ještě žádná záruka, že tohle všechno přežije.

Ne. Musí přežít! Musí se shledat s Karen Weaverovou.

Odhodlaně vyrazil vzhůru.

Šlo to snáz, než si myslel. Ocel na rampě byla drážkovaná s ohledem na vozidla a pochodující mariňáky, aby po ní neklouzali. Anawak zaťal prsty do reliéfu. Soukal se kousek po kousku nahoru. Zasunoval boty do žebrování, přitahoval se. Nahoře bylo tepleji a Anawak už tak nemrzl. Zato se mu v plicích usazoval lepkavý kouř a pohlcoval v nich zbytek vzduchu k dýchání. Čím výš lezl, tím byl kouř neproniknutelnější. Z letové paluby k němu znovu pronikl ohlušující rámus.

Croweová volala o pomoc, až když už všechno hořelo. Jestli přežila vypuknutí požáru, pak bude patrně stále naživu.

Anawak těžce supěl, jak zdolával poslední metry, a k svému překvapení zjistil, že v hangáru je lepší viditelnost než na rampě. V tunelu se kouř hromadil, zde se průchody k venkovním výtahům postaraly o jeho cirkulaci. Vtahovaly kouř dovnitř a hned ho zase druhou stranou hnaly ven. Bylo tu horko a dusno jako v peci. Anawak si přitiskl na nos a ústa rukáv bundy a vyběhl na hangárovou palubu. „Sam!“ křičel. Žádná odpověď. A co čekal? Že k němu přiběhne s rozevřenou náručí?

„Sam Croweová! Samantho Croweová!“

Musel být naprosto šílený.

Ale lepší být šílený než doživotně mrtvý. Greywolf měl pravdu. Chodil po světě jako živá mrtvola. Tenhle druh šílenství mu nabízel tisíckrát víc.

„Sam!“

Dok

Johanson zůstal sám.

Nepochyboval o tom, že mu Floyd Anderson zlomil pár žeber. Aspoň to tak sám na sobě cítil. Každý pohyb ho pekelně bolel. Když nakládali Rubinovu mrtvolu, chtělo se mu u toho mockrát zařvat bolestí, ale zaťal zuby, aby nedělal problémy.

Teď pomalu cítil, jak ho opouštějí síly.

Vzpomněl si na bordeaux ve své kajutě. Taková ostuda! Zrovna teď by sklenku náležitě vychutnal. Zlomená žebra by mu to sice nezahojilo, ale celá tahle útrpná situace by byla o něco snesitelnější. Včetně toho, že by si musel přiťuknout sám se sebou, protože mimo něj už zřejmě žádný požitkář nezůstal naživu. Vlastně v té spoustě obdivuhodných i odporných lidí, které poznal za poslední týdny, nepotkal prakticky nikoho, kdo by měl tak vytříbený smysl pro krásu.

Nejspíš byl on sám něco jako dinosaurus.

Saurus exquisitus, napadlo ho, když Deepflight 3 dojela přibližně na úroveň mola.

To se mu líbilo. Saurus exquisitus. Přesně tohle on byl. Fosilie, jež si užívá toho, že je fosilie. Fascinovaná budoucností a minulostí, jež se tak často prolínají jedna skrz druhou, že člověk už neví, v které epoše právě žije, protože minulé i budoucí propůjčují jeho fantazii křídla stejnou měrou.

Bohrmann…

Ten Němec uměl ocenit dobré bordeaux. Jinak nikdo. Sue Olivieraovou to potěšilo, ale té mohl zrovna tak dobře nabídnout krabicové ze supermarketu. Kdo ještě z týmu na Château Disaster byl natolik kultivovaný, aby ocenil vyzrálý Pomerol, snad kromě…

Judith Li.

Pokusil se naposledy nevnímat bolest v žebrech. Přeskočil na Deepílight, zaúpěl a s třesoucími se koleny zůstal stát. Pak si dřepl, otevřel víko uzavírací mechaniky a odjistil poklopy.

Ty se pomalu rozjely nahoru a postavily se kolmo. Obě kóje měl před sebou otevřené.

„Všichni nastupovat!“ zahlaholil.

Je to bizarní. Jak tu sám balancuje na ponorce v nakloněném doku. Na jaký břeh někdy život člověka vyvrhne!

Judith Li?

Raději by tu láhev vylil do Grónského moře. Člověk může někdy učinit kráse po právu i tím, že ji některým lidem odepře.

Li

Na hangárovou palubu dorazila bez dechu.

Všude byla tma od černého kouře. Pokoušela se v těch šmouhách něco rozeznat a myslela si, že daleko vzadu vidí nějakou postavu pobíhat sem a tam.

Pak ji i uslyšela.

„Sam! Sam Croweová!“

To křičel Anawak?

Na okamžik zaváhala. Ale k čemu by to teď bylo, snažit se odstranit Anawaka? Přepážky v přídi mohou povolit každou chvíli. Loď se pak rozlomí vedví. A až to nastane, Independence se potopí jako kámen.

Li běžela k rampě a uviděla díru plnou kouře. Žaludek se jí stáhl křečí. Nebála se, ani jí sestup nepřipadal nad její síly, jenom si kladla otázku, jak se tam dolů dostane s oběma torpédy. Kdyby ty věci ztratila ještě jednou, skončily by někde v černé vodě. Otočila se zády a začala malými kroky sestupovat po rampě dolů. Byla tu tma a těsno. Nejhorší byl ten kouř. Myslela, že se udusí. Jak narážela podrážkami do drážkované oceli, slyšela jejich dutou ozvěnu.

Vtom ztratila rovnováhu, upadla na zadek a roztáhla nohy. Nastala divoká jízda dolů. Křečovitě objímala obě torpéda a bolestně cítila drsný povrch rampy a její žebrování, které ji mlátilo do kříže. Převrátila se a uviděla, jak padá do černé vody.

Voda vystříkla na všechny strany. Nemohla dosáhnut nohama na dno. Motala se pod vodou, pak se vynořila a lapala po vzduchu. Ale roury nepustila!

Stěnami tunelu se rozléhal tlumený nářek. Odrazila se a plavala tiše dovnitř traktu, kolem ohybu a k doku. Voda byla ohřátá, musela přitéct z přístavu. V tunelu vypadlo světlo, ale dok měl svůj vlastní systém zásobování energií. Dál vpředu už světlo bylo. Když se dostala blíž, poznala šikmo vyčnívající mola, sklopnou zádovou rampu, jež teď hrozivě visela nad přístavní nádrží, a dvě ponorky, z nichž jedna stála na vodě u mola. Dvě ponorky? Deepflight 2 zmizela. A na Deepflight 3 cvičil Johanson oblečený do neoprénu.

Letová paluba

Croweová už to nemohla vydržet.

Pákistánský kuchař sice měl cigarety, ale jinak žádnou velkou pomoc nepředstavoval. Seděl zhroucený na konci zádě, naříkal a nebyl schopen vymyslet nějaký plán. Přísně vzato, Croweová taky nedokázala nic vymýšlet, protože prostě nevěděla, co by se mělo dít dál. Bezradně se dívala na zuřící plameny. Ale myšlenku, že by se měla vzdát, nenáviděla z hloubi duše. Pro někoho, kdo roky a desetiletí naslouchal zvukům z vesmíru v naději, že zachytí signály cizí inteligence, bylo pomyšlení, že se vzdává, naprosto absurdní. Nepatřilo zkrátka do jejího repertoáru.

Najednou se ozvala dunivá rána. Nad ostrovem se vznesl obrovský žhavý mrak, v němž to blýskalo a rachotilo jako ohňostroj. Palubu zachvátila vlna prudkých vibrací a potom se na ně řítilo inferno v podobě plamenotrysku.

Kuchař zděšeně vykřikl. Vyskočil a udělal krok zpět, zapotácel se a nahnul se přes okraj. Croweová natáhla ruku a pokoušela se ho zachytit. Muž na okamžik udržel rovnováhu a v obličeji se mu zračil děs. Potom zakolísal a s řevem se zřítil dolů. Jeho tělo narazilo na šikmo vyčnívající klapku, svezlo se po ní a zmizelo Croweové z očí. Řev ustal. Uslyšela plesknutí, uhnula zděšeně od kraje a otočila hlavu.

Stála uprostřed plamenů. Kolem ní hořel asfalt. Udělalo se nesnesitelné horko. Teď poprvé pocítila zoufalství a beznaděj. Situace byla bezvýchodná. Mohla ji jenom prodloužit, ale nemohla na ní nic změnit.

Žár ji donutil k ústupu. Běžela na pravobok a podél něj.

Tamhle byla plošina k venkovnímu výtahu.

Co má jenom dělat?

„Sam!“

A teď ještě ke všemu má halucinace! Volal snad někdo její jméno? To přece není možné.

„Sam Croweová!“

Ne, nejsou to halucinace. Někdo skutečně volal její jméno.

„Tady!“ vykřikla. „Tady jsem!“

S vytřeštěnýma očima se rozhlížela kolem. Odkud ten hlas přichází? Na letové palubě nikoho neviděla.

Potom pochopila.

Opatrně, aby nespadla, se nahnula přes kraj. Vzduch byl plný sazí, ale přesto pod sebou zřetelně viděla nakloněnou plošinu venkovního výtahu.

„Sam!“

„Tady! Tady nahoře!“

Křičela ze všech sil. Vtom někdo vyběhl na plošinu a zaklonil hlavu.

Byl to Anawak.

„Leone!“ vykřikla. „Tady jsem!“

„Panebože, Sam!“ Anawak upřeně hleděl nahoru. „Počkej! zůstaň tam, já pro tebe dojdu.“

„Jak, chlapče?“

„Přijdu nahoru.“

„Sem se nedostaneš,“ křičela Croweová. „Tady všechno hoří. Ostrov, paluba. Tady je takové hořící inferno, že se i Hollywood klidně může jít bodnout.“

Anawak rozčileně pobíhal sem a tam.

„Kde je Murray?“

„Je mrtvý.“

„Musíme pryč, Sam.“

„Dík, žes mě na to upozornil.“

„Jsi sportovně založená?“

„Co?“

„Jestli umíš skákat.“

Croweová civěla dolů. Sportovně založená! Svatá prostoto. Bývala kdysi sportovně založená. V některém minulém životě, ještě před vynalezením cigarety. Bylo to nejmíň osm metrů, možná deset. A ještě ke všemu z toho sklon plošiny dělal přímo skluzavku.

„Já nevím.“

„Já taky ne. Máš lepší nápad, kterej by zafungoval během příštích deseti vteřin?“

„Ne.“

„Můžeme se zachránit ponorkou.“ Anawak rozpřáhl ruce. „Tak už skoč! Já tě chytím.“

„Na to zapomeň, Leone. Radši uhni na stranu.“

„Nech si ty proslovy. Skoč!“

Croweová se naposledy ohlédla. Plameny už byly blízko. Táhly se k ní a vyplazovaly hladové jazyky.

Na moment zavřela oči a zase je otevřela.

„Skáču, Leone!“

Dok

K čertu, kde ten Anawak vězí?

Johanson seděl na ponorce, jež se mírně pohupovala, a díval se dolů. V temné vodě propusti se dosud neobjevilo nic, z čeho by se dalo bezprostředně usuzovat na přítomnost yrr. K čemu taky? Proč by ještě měli útočit? Můžou teď jenom čekat, až se loď potopí. Yrr nakonec zdolali i Independence.

Pět minut už uplynulo.

Teoreticky by mohl odstartovat. Zbývala tu pořád ještě jedna ponorka pro Anawaka a Croweovou.

A co Shankar?

To by byli čtyři. Nemohl pryč. Kdyby se Anawak vrátil s Croweovou i Shankarem, potřebovali by obě ponorky.

Začal si tiše broukat Mahlerovu první symfonii.

„Sigure!“

Johanson se otočil. Horní polovinou těla mu projela bodavá bolest a odřízla mu přísun vzduchu. Přímo nad ponorkou stála na molu Li a mířila na něj pistolí. Vedle ní ležely dvě štíhlé trubice.

„Slezte honem z té ponorky, Sigure! Nenuťte mě, abych vás musela zastřelit.“

Johanson se chytil lana, na němž byla Deepflight zavěšena.

„Proč nutit? Já myslel, že je to vaše potěšení.“

„Slezte dolů!“

„Chcete mi vyhrožovat, Jude?“ Johanson se suše zasmál, zatímco hlavou se mu honily myšlenky. Musí ji nějak zadržet. Improvizovat. Blafovat, dokud to půjde, než přijde Anawak. „Na vašem místě bych tu spoušť nemačkal, nebo máte po projížďce.“

„Jak to myslíte?“

„Uvidíte sama.“

„Mluvte!“

„Mluvit je nuda. No tak, velící generálko Judith Li. Nebuďte taková cimprlína. Zastřelte mě a přijďte si na to sama.“

Li váhala.

„Co jste s tou ponorkou provedl, vy kreténe?“

„Víte co? Já vám to povím.“ Johanson se s námahou postavil. „Dokonce vám ji pomůžu zase spravit, ale napřed něco vysvětlete vy mně.“

„Na to není čas.“

„Tak to je blbý.“

Li na něj vrhla vzteklý pohled. Potom spustila zbraň.

„Ptejte se.“

„Otázku už znáte., Proč?“

„To myslíte vážně?“ Li zafuněla. „Namáhejte si trochu ty vaše vysoce vyvinuté mozkové závity. Co by si asi tak svět počal bez Spojených států amerických? My jsme jediný stávající stabilizační faktor. Existuje pouze jediný udržitelný model pro každý národní i mezinárodní úspěch, neomezeně platný pro každou osobu a každou společnost, a to je americký model.

Nemůžeme světu dovolit, aby vyřešil problém s yrr. Nemůžeme připustit, aby to provedla Organizace spojených národů. Yrr způsobili lidstvu obrovské škody, ale mají také neuvěřitelný potenciál vědění a poznání. V čích rukou byste ho chtěl vidět, Sigure?“

„V rukou někoho, kdo s ním bude umět zacházet co nejlépe.“

„Správně.“

„Ale na tom jsme přece všichni pracovali, Jude! Copak nestojíme všichni na jedné straně barikády? Můžeme dospět k dohodě s yrr. Můžeme…“

„Copak to pořád ještě nechápete? Možnost dohody je nám zapovězena. Odporuje zájmům mé země. My, Spojené státy, se musíme zmocnit všeho vědění, a zároveň udělat všechno pro to, aby se k němu nedostal nikdo jiný. Neexistuje jiná alternativa než osvobodit svět od yrr. Už samotná koexistence by znamenala přiznání naší porážky, porážky lidstva, víry v Boha a přiznání konce naší převahy. Ale nejhorší na koexistenci by bylo, že by s sebou přinesla nový světový řád. Před yrr bychom si byli všichni rovni. Mohla by s nimi komunikovat každá technicky vyspělá země. A všechny země by začaly spekulovat, jak s nimi navázat spojenectví, jen aby se dostaly k jejich poznatkům a aby patrně nakonec samy yrr zničily., Ten komu by se to podařilo, by se stal vládcem planety.“ Li postoupila o krok blíž k Johansonovi. „Je vám jasné, co to znamená? Ta rasa dole pod námi disponuje biotechnologiemi, o jakých jsme se neodvažovali ani snít. Do spojení s nimi lze vejít pouze biologickou cestou, takže experimentovat s mikroby by bylo legitimní na celém světě. To nemůžeme připustit. Není jiná alternativa než yrr zničit a svět nemá jinou alternativu než Ameriku! Nesmíme to nikomu přenechat, a už vůbec ne těm poserům z OSN, kde má každý gauner hlasovací právo.“

„Vy jste se úplně zbláznila,“ řekl Johanson. Musel začít kašlat. „Co vy jste vůbec za člověka, Li?“

„Jsem člověk, který miluje Boha…“

„Vy milujete jen svoji kariéru! Vy jste totálně šílená!“

„… a svou vlast!“ křičela Li. „A v co věříte vy? Moje vyznání je víc než jasné. Jedině Spojeným státům americkým přísluší zachránit lidstvo…“

„Aby bylo jednou provždy dané, komu přísluší jaká role, že?“

„No a? Celý svět chce pokaždé znovu, aby za něj Spojené státy vykonaly špinavou práci. No tak ji teď právě děláme! A je to tak správně! Nesmíme připustit, aby si svět mezi sebou rozdělil vědění yrr. Musíme je tedy zničit a toto vědění uchovat. Potom budeme s konečnou platností řídit osudy planety a žádný diktátor ani režim, který o nás nebude smýšlet přátelsky, už nikdy nezpochybní naši převahu.“

„To, co zamýšlíte, je zničení lidstva!“

Li vycenila zuby.

„Ohó, tyhle argumenty vy vědci sypete z rukávu. Vás nikdy ani nenapadlo, že nepřítele je možné porazit a že jeho zničení by vyřešilo náš problém. Pořád se jenom strachujete a fňukáte, že vyhlazení yrr by zničilo ekosystémy planety. Ale yrr už je ničí! Oni vyhlazují nás. Nevezmeme tedy raději v potaz nějaké ty škody na životním prostředí, když se tím dlouhodobě zase staneme tou jedinou vládnoucí rasou?“

„Vy tu chcete vládnout samojediná, vy ubohý blázne! Jak chcete porazit červy a zabránit, aby…“

„Napřed otrávíme jedny a potom ty druhé. Jakmile nám yrr nebudou stát v cestě, budeme mít volné ruce.“

„Otrávíte lidstvo“

„Víte co, Sigure? Ve zdecimování lidstva je taky šance. Vlastně by to planetě prospělo, kdyby se to tu trochu provětralo.“ Li se zúžily oči. „A teď už mi jděte z cesty!“

Johanson se nehýbal. Držel se lana a pomalu vrtěl hlavou.

„Ponorka je nepoužitelná.“

„Nevěřím vám ani slovo.“

„Tak si na to budete muset přijít sama.“

Li přikývla. „Přijdu na to.“

Vymrštila ruku s pistolí a vystřelila. Johanson se pokusil uhnout. Ucítil, jak mu kulka pronikla hrudní kostí a jak ho zaplavuje vlna chladu a bolesti.

Ten zatracenej krám spustil.

Ona ho zastřelila.

Jeho prsty se jeden po druhém pouštěly lana. Johanson se zapotácel, pokusil se něco říct, otočil se, svalil se a zajel po břiše do pilotní kabiny.

Venkovní výtah

V okamžiku, kdy viděl Croweovou skočit, začal Anawak pochybovat, jestli to dobře dopadne. Třepotala se ve vzduchu a skočila moc nalevo. Anawak uskočil stranou a dozadu zároveň, rozpřáhl ruce a doufal, že je síla dopadu nesmete oba do moře.

Na někoho, kdo je tak křehký, to bylo, jako kdyby Anawaka porazil autobus.

Upadl na záda. Croweová ležela na něm. A společně jeli po šikmé ploše dolů. Slyšel ji křičet a do toho řval on sám. Pokoušel se vší silou brzdit patami, zatímco si otloukal hlavu o asfalt. Bylo to dnes už podruhé, co se tak neblaze střetl s venkovním výtahem, a pořád doufal, že je to už naposled. Ať tak nebo onak.

Zastavili se kousek před krajem.

Croweová se na něj podívala.

„Je ti dobře?“ zeptala se chraptivě.

„Nikdy mi nebylo líp.“

Skulila se z něj, pokusila se vstát, zkřivila obličej a zase upadla.

„Nejde to,“ řekla.

Anawak vyskočil. „Co se stalo?“

„Moje noha. Pravá.“

Klekl si vedle ní a ohmatával kotník.

Croweová zasténala. „Myslím, že je zlomený.“

Anawak se zarazil. Zdá se mu to, nebo se loď právě zase o kousek naklonila?

Plošina ječivě zavrzala v kolejnicích.

„Chyť se mě kolem krku.“

Pomohl Croweové vstát. Takhle mohla poskakovat aspoň po jedné noze. S potížemi se dostali dovnitř hangáru. Nebylo tu vidět na krok. Zato podlaha se naklonila ještě víc.

Jak se jenom dostaneme přes rampu, říkal si Anawak. Ta už musí být kolmá jako zeď.

V tom ho popadl vztek.

Tohle je Grónské moře. Daleký sever. A on z dalekého severu pochází. Je Inuk. Stoprocentní Inuk! Narodil se v Arktidě a patří do ní. Ale určitě v ní neumře a Croweová taky ne.

„Jdem,“ řekl. „Pokračujeme.“

Deepflight 3

Li běžela k ovládacímu pultu. Příliš velká ztráta času, říkala si. Neměla jsem se s Johansonem vybavovat a zabředávat do nesmyslných disputací.

Vytáhla Deepflight kousek nahoru. Okamžitě uviděla, že dvě pouzdra jsou volná. Protipancéřová torpéda byla ve svých úchytech, ale dvě menší zmizela, aby udělala místo pro trubice naplněné jedem. Výborně! Deepflight takhle zůstala ještě pořádně vyzbrojená.

Rychle vsunula trubice do pouzder a zaaretovala je. Bylo to naplánované perfektně. Jakmile ty nálože s jedem odpálí, nejspíš do modrého mraku, postará se malá rozbuška o to, aby jed vystříkl pod vysokým tlakem. Rozptyl provede voda a zbytek obstarají, nedobrovolně, sami yrr. To bylo na celém plánu to nejlepší: Rubínová naprogramovaná buněčná smrt. Jakmile bude jednou infikován, kolektiv se sám zničí v úžasné řetězové reakci.

Rubin odvedl dobrou práci.

Naposledy překontrolovala aretaci, vymanévrovala s Deepflight zpátky nad propusť a položila ji na vodu. Oblékat se do neoprénu už nebyl čas. Takže si musí dávat pozor. Slezla po žebříku dolů, běžela k ponorce a vylezla na ni. Deepflight se rozhoupala. Podívala se do otevřené pilotní kóje a uviděla tam ležet Johansona. Nehybného, tváří dolů.

Blbec jeden vzpurnej! Proč se nesvalil na stranu a nespadl do vody? Teď se ještě ke všemu navíc musí zbavit jeho mrtvoly.

V tom pocítila jistou lítost. Svým způsobem toho muže měla ráda a obdivovala ho.

Za jiných okolností by možná…

Lodí projel náraz.

Ne, na to už je pozdě, zbavovat se ho. A vlastně to ani nehraje žádnou roli. Ponorka se dá zrovna tak dobře řídit z místa kopilota. Funkce jsou přenosné. A pod vodou se už Johansona vždycky nějak zbaví.

Někde se s lomozem lámala ocel.

Li rychle vlezla do druhé kóje a zavřela kopule. Sklopily se současně a zapadly. Li se míhaly prsty po přístrojích. Interiér naplnilo tiché bzučení, rozsvítila se řada kontrolek a dva malé monitory. Všechny systémy byly v pohotovosti. Deepflight ležela klidně nad černozelenou vodou Grónského moře, připravená ihned projet třímetrovou šachtou a ponořit se do hloubky. Li cítila, jak se jí zmocňuje euforie. Dokázala to!

Refugium

Johanson seděl u jezera.

Leželo mu u nohou a bylo plné hvězd. Tolik si přál, aby se sem ještě jednou vrátil. Díval se na krajinu své duše a zmocňovala se ho bázeň a štěstí. Cítil se tak nějak zvláštně, mimo své tělo, nevnímal zimu ani teplo. Bylo to úplně jiné než kdy jindy. Zdálo se mu, že on sám je jezerem, malým domem, jenž stojí u něj, že je mlčenlivým temným lesem vůkol, že on je těmi zvuky v houští, strakatým měsícem, vším. Johanson byl tohle všechno a tohle všechno bylo v něm. Tina Lundová.

Věčná škoda! Jak politováníhodné, že tu není s ním. Byl by jí tak přál tenhle klid, ten hluboký mír. Ale byla mrtvá. Zemřela za násilné vzpoury přírody proti napadení plísní civilizace, jež se táhla podél pobřeží. Byla prostě a jednoduše vymazána, stejně jako bylo vymazáno všechno, jenom ne tenhle obraz na sítnici. Jezero je věčné. Tahle noc nikdy neskončí. A k jeho samotě se přidá blahodárné nic, finální požitek egoisty.

Chtěl to tak? Opravdu chtěl být sám?

Na jednu stranu, proč ne. Být sám mělo řadu neocenitelných předností. Člověk sdílel vzácný čas pouze sám se sebou. Naslouchal sám sobě a slyšel úžasné věci.

Na druhou stranu, kudy vedla hranice osamění? Najednou se začal bát.

A ten strach bolel. Zažíral se mu do prsou a ukrádal mu dech. Johansonovi byla náhle zima. Začal se třást. Hvězdy se nafoukly do červených a zelených světélek a vydávaly elektronické bzučení. Celý obraz se proměnil v cosi lesklého, hranatého, a Johanson už neseděl u jezera, už nebyl sám jezerem, ale tísnil se v nějakém tunelu, v nějaké výduti, v nějaké rouře.

Rázem se mu vrátilo vědomí.

Jsi přece mrtvý, říkal si.

Ne, tak úplně mrtvý nebyl. Ale cítil, že už mu zbývá posledních pár vteřin. Byl uvnitř ponorky, jež měla dopravit do hlubin otravnou látku, aby na oplátku za zločin yrr, pokud se to zločinem vůbec dalo nazvat, spáchala zločin ještě větší, proti yrr i proti lidstvu.

Před Johansonem nesvítily hvězdy, ale přístrojová deska Deepflight. Ponorka už vyplula. Zvedl zrak, podíval se skleněnou kopulí a uviděl, jak se nad nimi ztrácí dno doku.

Byli v propusti.

S neuvěřitelným vypětím vůle dokázal pootočit hlavu. V sousední kopuli spatřil nádherný profil Li.

Li!

Judith Li ho zastřelila.

Téměř zastřelila.

Ponorka klesala níž. Nýtované ocelové desky se roztahovaly. Za okamžik budou venku. A pak už Li nic nezabrání vypustit do moře smrtící náklad.

To se nesmí stát!

Vyrážel mu pot, když vytahoval ruce zpod těla a natahoval prsty. Málem přitom upadl do bezvědomí. Tady bylo ovládání. Ležel v kóji pro pilota. Li přepnula řízení k sobě. Řídila ponorku z místa kopilota, ale to se dalo změnit.

Jenom zmáčknout tlačítko, a ponorku bude ovládat on.

Kde je to přepínání?

Roscovitzova šéftechnička Kate Ann Browningová ho vyškolila. Školila ho důkladně a on dával pozor. Takové věci ho zajímaly. Deepflight byla příslibem nové éry hloubkového potápění a budoucnost Johansona odjakživa zajímala a přitahovala. Věděl, kde je ta funkce! Věděl i to, k čemu složí jednotlivé přístroje, a co je třeba udělat, aby se dosáhlo žádoucího efektu. Musel si na to ovšem vzpomenout.

Tak si vzpomeň!

Jeho prsty lezly po klávesnici jako pavouci umazaní od krve. Jeho vlastní krve.

Vzpomeň si!

Tady. Tahle funkce. A vedle…

Víc už udělat nemohl. Život z něj vyprchával, ale poslední zbytek sil mu ještě zbýval. To bude stačit.

Táhni do pekel, Li!

Li

Judith Li se dívala ven z kopule. Mezi ní a ocelovou stěnou propusti bylo několik metrů prostoru. Ponorka líně klesala vstříc volnému moři. Ještě jeden metr, možná méně, a bude moci nastartovat vrtule. Pak strmě dolů a uhnout do strany. Kdyby se Independence během příštích pár minut potopila, musí být od ní co nejdál.

Kdy narazí na první kolektiv yrr? Větší kolektiv by mohl způsobit problémy, to věděla, a neměla představu, jak bude veliký. Možná na Deepflight taky zaútočí kosatky. Pro oba případy má výzbroj a prostřílí si cestu.

Není důvod dělat si starosti.

Musí počkat na modrý mrak. Správný okamžik pro odpálení jedu je těsně před splynutím.

Ti prokletí prvoci se budou divit.

Bylo to zábavné pomyšlení. Můžou se prvoci divit?

Najednou se divila sama. Na přístrojové desce se právě něco změnilo. Zhasla kontrolka, která jí oznamovala, že řízení na její straně…

Řízení!

Ztratila kontrolu nad řízením! Všechny funkce byly přepnuty k pilotovi. Místo toho se rozsvítil displej, jenž v grafickém uspořádání zobrazoval čtyři torpéda. Dvě úzká a dvě větší protipancéřová.

Jedno protipancéřové torpédo se rozsvítilo.

Li zděšeně zaúpěla. Tloukla pěstí do panelu, aby vrátila ovládání zpátky k sobě, ale rozkaz k palbě už nešlo odvolat. Ve světlé modři jejích očí se odrážely cifry a neúprosně odpočítávaly pozpátku: 00:03… 00:02… 00:01…

„Ne!“

00:00.

Její tvář zkameněla.

Torpédo

Protipancéřové torpédo, které Johanson odpálil, vyrazilo z komory. Skoro tři metry si razilo cestu vodou, pak nabouralo do ocelové stěny propusti a explodovalo.

Deepflight zachvátila obrovská tlaková vlna a mrštila s ní o protější stěnu. Z propusti vystříkla obrovská fontána. Ale ještě jak se ponorka převracela, vyletělo směrem vzhůru druhé torpédo. S ohlušujícím rachotem vyletěla polovina doku do vzduchu. Vytvořila se ohnivá koule, v níž Deepflight, oba její pasažéři i jedovatý náklad shořeli tak dokonale, jako kdyby vůbec nikdy neexistovali. Trosky se zavrtaly do stropu a stěn a roztrhaly zátěžové nádrže na zádi. Ty okamžitě natekly vodou, zatímco kráterem, jenž byl kdysi dnem umělé přístavní pánve, proudily dovnitř tisíce tun mořské vody.

Záď Independence se propadla.

Loď se začala obrovskou rychlostí potápět.

Útěk

Anawak a Croweová se dostali až na kraj rampy, když lodí projela nárazová vlna exploze.

Otřes je vymrštil vzhůru. Anawak se motal ve vzduchu a viděl kolem sebe kroužit zakouřené stěny šikmého tunelu, než mu hlava zase zmizela v černém dýmu. Vedle něj zakroužila Croweová ve volném pádu a ztratila se mu ze zorného pole. Drážkovaná ocel ho valchovala po ramenou, zádech, po hrudi a pánvi, odírala mu kůži na kotnících. Vzpamatoval se, udělal salto, byl zasažen tlakovou vlnou a převracel se v ní tak, až si chvíli myslel, že zase letí nahoru. Uši mu zaléhaly nepopsatelným rámusem, jako by se loď trhala na kusy. Nezadržitelně padal dál, velikým obloukem dopadl do vody a potopil se do ní.

Ihned se ho zmocnil neúprosný vír. V uších mu jen vřelo. Oháněl se rukama i nohama, aby víru unikl, a neměl tušení, kde je nahoře a kde dole. Nevypadalo to snad, že se Independence potopí přídí napřed? Jak to, že se teď najednou propadala záď?

Dok! Ten explodoval!

Johanson!

Něco ho udeřilo do obličeje. Byla to ruka. Chytil ji a pevně držel, odrazil se nohama, aniž by měl pocit, že směřuje vpřed, házelo ho to na stranu a zase přitahovalo zpátky, do všech směrů najednou. V plicích ho pálilo, jako by vdechl tekutý oheň. Musel kašlat a cítil, jak se mu na té horské dráze pod vodou dělá špatně.

Najednou měl hlavu nad vodou.

Bylo tu šero.

Vedle něj se vynořila Croweová. Pořád ještě ji držel za ruku. Dávila se a plivala se zavřenýma očima a dostala se znovu pod vodu. Anawak ji zase vytáhl. Kolem nich to pěnilo a vířilo. Zaklonil hlavu a uviděl, že jsou dole v tunelu rampy. Kudy vedl ohyb k laboratoři a doku, odtud se hnala potopa.

Voda stoupala a byla strašně studená. Ledová voda přímo z moře. On byl v neoprénovém obleku na chvíli chráněn proti podchlazení, ale Croweová nic takového neměla.

Utopí se tu, pomyslel si. Nebo zmrznou. Tak či onak, tohle je konec. Jsme zavření v břiše té strašné lodi a žene se sem voda. Zanikneme spolu s Independence. Zemřeme. Já zemřu.

Přepadl ho nevýslovný strach. Nechtěl zemřít. Nechtěl, aby už bylo po všem. Miloval život, tolik ho miloval a tak moc toho měl co dohánět. Teď nemůže zemřít! Na to nemá čas. Někdy jindy rád, ale zrovna teď se mu to vůbec nehodilo. Strach byl nesnesitelný.

Znovu se ocitl pod vodou. Něco mu přejelo přes hlavu. Nebylo to tvrdé, ale zatlačilo ho to dolů. Anawak kopal nohama a vysvobodil se. Vynořil se, zalapal po dechu a uviděl, co do něj narazilo. Srdce mu poskočilo.

Spláchlo to sem jeden ze zodiaků z doku. Tlaková vlna exploze ho musela utrhnout. Houpal se tu a točil na pěnící vodě, jež zaplavovala tunel rampy. Nepoškozený gumový člun se závěsným motorem a kabinou proti dešti. Konstruovaný pro osm osob, takže pro dvě velký víc než dost a plně naložený nezbytnou výstrojí.

„Sam!“ vykřikl.

Nikde ji neviděl. Jenom černou klokotající vodu. Ne, řekl si. Takhle ne. Přece teď byla vedle mě.

„Sam!“

Voda stoupala dál. Tunel už byl zatopený víc než z poloviny. Chytil se rukama za nafouknutou gumu zodiaku a vytáhl se nahoru. Croweová zmizela.

„Ne,“ zavzlykal. „Tohle přece sakra ne!“

Vylezl do člunu. Ten se prudce rozkymácel. Přelezl po čtyřech na druhou stranu a podíval se do vody. Tamhle je!

Vznášela se vedle člunu s polozavřenýma očima. Vlny jí šplouchaly přes obličej. Člun mu na okamžik zamezil výhled. Její ruce vykonávaly slabé, bezmocné pohyby. Anawak se nahnul dopředu, chytil ji za zápěstí a přitahoval ji k sobě.

„Sam!“ zakřičel jí do tváře.

Croweová pohnula víčky. Potom zakašlala a vystříkl z ní proud vody. Anawak se vzepřel nohama a rval ji nahoru. Ruce ho bolely tak, že si myslel, že to nedokáže, ale vůle mu diktovala jediné přijatelné řešení: zachránit Croweovou! Jako by říkala: nevracej se mi domů bez ní, to se rovnou můžeš sám vrhnout do vody!

Sténal a kňučel, brečel a klel, táhl a rval, až najednou byla v lodi.

Anawak dopadl na zadek.

Byl u konce sil.

Hlavně nepovolit, nabádal ho vnitřní hlas. Že sedíš v zodiaku, to ti ještě není nic platné. Musíš se dostat ven z lodi, než tě s sebou strhne do hlubin.

Zodiak se točil čím dál rychleji. Tančil na stoupající hladině a sunul se směrem k hangárové palubě. Ještě kousek, a spláchne je to do obrovské haly. Anawak se narovnal a okamžitě zase upadl. Taky dobře, řekl si. No tak polezeme. Dolezl po kolenou do kabiny řidiče a vytáhl se za vzpěry. Podíval se na přístroje. Kolem malého volantu bylo všechno uspořádáno podobně jako na Blue Sharkovi. Poznával to. S tím si poradí.

Zvedl zrak. Letěli na horní konec rampy.

Pevně se chytil volantu a čekal na správný okamžik.

Najednou byli z tunelu venku. Přívalová vlna je vyplivla do hangáru, který se už taky začínal zaplavovat.

Anawak zkusil nastartovat závěsný motor.

Nic.

No tak, říkal. Nedělej se důležitej, ty zmetku!

Naskoč už!

Zase nic.

Naskoč! Kriple jeden hnusnej! Kráme zasranej!

Najednou motor zavrčel a zodiak vyrazil. Anawak se svalil dozadu. Po vzpěře se zase přitáhl zpátky do kormidelny. Rukama pevně uchopil volant. Hnal se hangárem, vytočil ostrou zatáčku a zamířil plnou rychlostí k průchodu vedoucímu na plošinu na pravoboku.

Otvor se mu zmenšoval před očima.

Jak se blížili, jeho světlá výška se snižovala. Voda proudila dovnitř ze všech stran v divokých šedivých vlnách. Z osmimetrové výšky hangáru zbyly během pár vteřin jenom čtyři.

Méně než čtyři.

Tři.

Motor zaskučel jako na mučidlech.

Méně než tři.

Teď!

Vystřelili ven jako dělová koule. Střecha kabiny tvrdě narazila do horního rámu brány. Potom zodiak vyletěl po hřebenu vlny, chvilku se vznášel ve vzduchu a pak tvrdě dopadl.

Moře bylo rozbouřené. Valily se po něm obludné šedivé vlny. Anawak svíral volant tak pevně, až mu zbělely klouby. Vyřítil se na další hřeben a propadl se do vlnového dolu za ním. Nahoru a zase dolů. Pak zmírnil rychlost. Pomaleji to šlo lépe. Vlny byly sice vysoké, ale ne strmé. Otočil zodiak o sto osmdesát stupňů, nechal se vynést první vlnou, jel teď velice pomalu a díval se.

Byl to hrůzný pohled.

Na břidlicově šedivém moři šlehaly plameny z ostrova na Independence proti temně zachmuřenému nebi. Vypadalo to, jako kdyby uprostřed moře vybuchla sopka. I letová paluba už byla pod vodou, jenom hořící ruina dosud odolávala neodvratnému osudu. Mezi Anawakem a potápějící se lodí byl nyní už pořádný kus cesty, ale burácení plamenů se neslo až k němu.

Díval se na to se zatajeným dechem.

„Inteligentní formy života.“ Vedle něj se objevila Croweová. Na smrt bledá, promodralé rty a strašně se třásla. Chytila se pevně jeho bundy, zraněnou nohu měla nataženou od těla. „Jsou člověku jenom pro zlost.“

Anawak mlčel.

Dívali se spolu na zánik Independence.

Pátý díl

Kontakt

Hledání cizí inteligence je vždycky hledáním té naší vlastní.

Carl Sagan

Sny

Probuď se!

Vždyť jsem vzhůru.

Jak to můžeš vědět? Kolem tebe je naprostá tma. Blížíš se k prapočátku světa. Co vidíš?

Nic.

Co vidíš?

Vidím zelená a červená světélka přístrojů před sebou. Ukazatele, které mě informují o vnitřním i vnějším tlaku, o zásobě kyslíku na Deepflight, o úhlu, pod nímž sjíždím dolů, o stavu paliva a o rychlosti. Ponorka měří chemické složení vody a ukazuje mi data a tabulky. Čidla měří venkovní teplotu a převádějí ji do čísel, která vidím.

Co ještě vidíš?

Vznášející se částice. Je to, jako by ve světle reflektorů padal sníh. Organické substance, jež nikdy neklesnou ke dnu. Voda je plná organických sloučenin. Něco tmavého. Velmi tmavého.

Vidíš ještě mnohem víc. Nechceš vidět všechno?

Všechno?

Weaverová už byla téměř tisíc metrů pod hladinou, a nic na ni nezaútočilo. Nepotkala kosatky ani yrr. Deepflight pracuje bezvadně. Šroubuje se dolů po velké elipsovité spirále. Tu a tam se ve světle objeví pár malých rybek a hned zase utíkají pryč. Kolem se hemží detrit. A krill, plankton z malinkých ráčků, kteří ve světle reflektorů nejsou větší než bílé tečky. Bohatství částic odráží všechno světlo zpět k jeho zdroji.

Už deset minut usilovně hledí do špinavě šedivého kužele, který vrhá reflektor Deepflight. Do světla, jež nic neozařuje. Deset minut, během nichž zmizel cit pro to, co je nahoře a co dole. Každých pár vteřin kontroluje přístroje, které jí říkají, co neprozrazuje pohled ven, jak rychle pluje, jak strmě klesá, kolik času ubíhá.

Spolehlivost počítače.

Weaverová samozřejmě ví, že je to její hlas, s nímž nepozorovaně začíná vést dialog. Je to kvintesence nabytých zkušeností, toho, co se v životě naučila a co prožila, vybavujícího se poznání. Zároveň promlouvá něco z ní a s ní, existence čehož jí byla až dosud utajena. Ta věc v její hlavě klade otázky, předkládá návrhy a mate ji.

Co vidíš?

Vidím toho málo.

Málo je pořád ještě přehnaně mnoho. Jenom člověka může napadnout něco tak absurdního jako spoléhat na své vlastní smysly tam, kde prokazatelně selhávají. Klobouk dolů před tvými přístroji, ale abys pochopila, kudy vede tvá cesta, to ti kužel světla neukáže, Karen. To světlo je příliš úzký prostor. Je to vězení. Osvoboď svůj rozum! Chceš vidět všechno?

Ano.

Tak vypni reflektory!

Weaverová váhá. Beztak to měla v úmyslu. Je to nezbytné, aby uviděla modrý mrak, až to nastane. Ale nastává už ta chvíle? S překvapením si uvědomuje, jak moc se k tomu kuželu světla upínala. Příliš dlouho. Jako s baterkou pod dekou. Postupně zhasíná všechny silné spoty, jen kontrolky na přístrojové desce svítí dál. Déšť částic zmizel.

Obklopuje ji dokonalá tma.

Polární vody jsou modré. V severním Pacifiku stejně jako kolem určitých oblastí antarktického kontinentu je málo života obsahujícího chlorofyl. Tato modř jen pár metrů pod hladinou má v sobě něco z nebe. Jak se kosmonaut ve vesmírné lodi čím dál víc vzdaluje Zemi, vidí důvěrně známou modř tmavnout, až jej nakonec obklopí čerň vesmíru. Potápěč v ponorce postupuje opačným směrem ke stejně černému vesmíru plnému záhad, vstříc inner space. V podstatě to, jestli člověk stoupá nebo klesá, nehraje roli. V obou případech známé obrazy či vjemy nebo to, co lidské smysly převádějí do pocitů, především pak vidění, to vše ustupuje přitažlivosti. V moři na rozdíl od vesmíru vládnou gravitační zákony, ale v hloubce tisíc metrů a v naprosté tmě člověk musí věřit digitálnímu zobrazení, jež mu řekne, zda se pohybuje nahoru nebo dolů. Žádné vnitřní ucho ani pohled ven mu takovou informaci nepodají. Weaverová zvolila maximální rychlost klesání. Deepflight se krátkou dobu propadala polárním nebem, jenomže postaveným na hlavu, jež rychle tmavlo. Když hloubkoměr ukazoval šedesát metrů, naměřil přitom jenom čtyři procenta světla, jež dopadalo na hladinu. Ale to už Weaverová zapnula reflektory, jako kosmonautka snažící se prozářit vesmír baterkou.

Probuď se, Karen! Já jsem vzhůru.

Ano, jistě, jsi vzhůru a plně soustředěná. Ale nezdá se ti ten správný sen. Lidstvo je posedlé bdělým sněním o světě, který neexistuje. Spřádáme sny o vesmíru taxonomických tabulek a průměrných statistických hodnot, a nedokážeme přírodu vnímat objektivně. Protože našemu pohledu unikají vnitřní souvislosti, to, co je neoddělitelně propletené, snažíme se všechno řadit vedle sebe a pod sebe a na vrchol dosadit sami sebe. Dorozumíváme se prostřednictvím idolů a výřezů, jež prohlašujeme za skutečnost, vytváříme sledy a hierarchie, deformujeme prostor a čas. Pořád musíme něco vidět, abychom tomu rozuměli, ale v okamžiku, kdy něco učiníme viditelným, vymkne se to našemu chápání. Vidoucí člověk je slepý, Karen. Podívej se do tmy. Prvopočátek všeho je tma.

Tma je nebezpečná.

Vůbec ne! Pouze nám bere souřadnice našeho viditelného bytí. Je to tak zlé? Příroda je objektivní a velice rozmanitá! Teprve brýle předpojatosti ji ochuzují, protože soudíme podle toho, jak se nám co líbí nebo nelíbí. V tom pronikavém třpytu spatřujeme vždycky sami sebe. Ukazují snad všechna ta počítačová znázornění na monitorech skutečný svět? Je výsledkem nahromadění všech dojmů rozmanitost, když se musíme dorozumívat pomocí modelových vzorů jako „kočka“ nebo „žlutá barva“? Je bezpochyby úžasné, jak si lidský mozek na té rozmanitosti vyvzdoroval statistické průměry. Je to skvělý trik, aby bylo možné porozumět všemu možnému, ale za cenu abstrakce. Na konci toho stojí idealizovaný svět, v němž se miliony žen snaží vypadat jako deset supermodelek, rodiny mají jedno celé, čárka, dvě desetiny dítěte a Číňan se v průměru dožívá třiašedesáti let a měří metr sedmdesát. Pro samou posedlost normami nevidíme, že základem normality jsou abnormality, odchylky. Dějiny statistiky jsou dějinami nedorozumění. Statistika nám pomohla získat přehled, ale popírá variace. Odcizila nás světu.

A přiblížila sobě navzájem.

Vážně si to myslíš?

Copak jsme se nepokoušeli najít cestu k porozumění yrr? Copak se nám to už skoro nepovedlo? Objevili jsme přece matematiku jako společnou bázi.

Tak pozor! To je něco úplně jiného. Pythagorova věta nepřipouští žádné varianty. Rychlost světla bude vždycky rychlost světla. Matematické vzorce jsou neměnné, pokud popisují týž fyzikální prostor. Matematika nepřipouští žádné hodnocení. Matematický vzorec nežije v jeskyni nebo na stromě, nedá se hladit ani na nás necení zuby, když se k němu přiblížíme. Neexistuje žádný průměrný gravitační zákon mezi mnoha jinými, je pouze ten jeden. Jistě, pomocí matematiky jsme spolu začali komunikovat, ale znamená to, že si tím pádem rozumíme? Nálepkování světa vychází ze zvláštností toho či onoho kulturního vývoje a každý kulturní okruh vidí svět úplně jinak. Inuité nemají jedno obecné slovo pro sníh, ale pojmenovávají stovky druhů sněhu. Národ Daniů na Nové Guineji nezná žádné označení pro barvy.

Co vidíš?

Weaverová hledí do tmy. Ponorka klidně pokračuje po své dráze, drží sklon šedesát stupňů a rychlost dvanáct uzlů. Má za sebou už jeden tisíc pět set metrů. Z Deepflight se zatím neozvalo jediné vrznutí nebo klepnutí. V sousední rouře leží Mick Rubin. Weaverová se na něho snaží myslet co nejméně. Je zvláštní letět nocí s mrtvolou. S mrtvým velvyslancem, k němuž se upínají všechny naděje. Náhle cosi zablýská. Yrr?

Ne, něco jiného. Sépie. Vjela do celého hejna. Najednou se projíždí podmořským Las Vegas. Ve věčné tmě nemohou udělat dojem na partnerky pestré šaty ani tanečky. Když si zde mládenci hledají družky, naparují se osvětlením. Celé řady orgánů blikají luminiscenčními bakteriemi ve fotoforách, malých průhledných kapsičkách, které se otvírají a zase zavirují. Je to blikající bouře, kódované hlubinné výkřiky. V tomto případě však nejde o to, dvořit se ponorce Weaverové. Blesky slouží k zastrašení. Zmiz, říkají, a když Weaverová nemizí, živočichové své fotofory otevřou úplně a obklopí ji oděni do rovnoměrně třpytivých šatů ze světla. Mezitím menší organismy, světlé, s červeným nebo modrým jádrem: medúzy.

K tomu se přidává něco, co Weaverová nemůže vidět, ale zaznamenává to její sonar. Velká, kompaktní hmota. Chvilku si myslí, že je to kolektiv yrr, ale kolektivy svítí a tahle věc je černá jako moře, které ji obklopuje. Má to podlouhlý tvar, je to mohutné na jednom konci a štíhlé na druhém. Weaverová letí přímo k tomu. Vystoupá s Deepílighto kousek nahoru, přeskočí tu bytost a rázem je jí jasné, co asi přeletěla.

Velryby musí pít. Je to absurdní představa vzhledem k tomu, že žijí pod vodou, ale nebezpečí, že v oceánu zemře žízní, hrozí velrybě stejně jako trosečníkovi. Medúzy sestávají téměř úplně z vody. Sladké vody. Zrovna tak dodávají mnoho životně důležité tekutiny i sépie, a proto se vorvaň potápí pro sépie a medúzy. Vrhne se kolmo dolů, tisíc, dva tisíce, někdy i tří tisíce metrů a setrvá tam déle než hodinu, aby se pak na deset minut vrátil nahoru k hladině, kde se nadechne a znovu se potopí.

Weaverová potkala vorvaně. Nehybného dravce s dobrým zrakem. Křižuje říší tmy a bystrých očí. Všichni tady dole vidí dobře.

Co vidíš ty? A co nevidíš?

Jdeš po ulici. Z určité vzdálenosti poznáš muže, který jde proti tobě. Ještě kousek dál jde paní se psem na procházku. Cvak. Momentka! Popiš, kolik živočichů je na ulici a jak jsou od sebe daleko.

Jsme čtyři.

Ne, je nás víc. Na stromech vidím tři ptáky, takže je nás sedm. Muž je vzdálen osmnáct metrů, žena patnáct. Pes třináct a půl. Jde před ní na vodítku. Ptáci sedí deset metrů vysoko a jsou vždy půl metru od sebe., Ne! Ve skutečnosti se na ulici hemží miliardy živočichů. Jenom tři z nich jsou lidé. Jeden je pes. Kromě těch tří ptáků jich sedí na stromech dalších sedmapadesát, které nevidím. Samotné stromy jsou plné živočichů, v listoví a kůře žijí myriády hmyzu. V peří ptáků sídlí roztoči stejně jako v pórech naší kůže. Pes má v kůži asi padesát blech, čtrnáct klíšťat, dva komáry a ve střevech a v žaludku tisíce malinkých červíků. Jeho sliny jsou plné bakterií. Podobně jsme osídleni i my a rozdíl mezi těmito formami života je prakticky nulový. Spory, bakterie a viry se vznášejí ve vzduchu, vytvářejí organické řetězce a my jsme jejich součástí. Zaplétají nás všechny do jednoho jediného superorganismu, a stejně tak si počíná i moře.

Co jsi ty, Karen Weaverová?

Já jsem široko daleko jediná lidská forma života, když nepočítám Rubina, který už vlastně žádnou formou života není, protože je mrtvý.

Jsi částice.

Částice v rozmanitosti. Nejsi úplně podobná žádnému jinému člověku, stejně jako se žádná buňka do detailu nepodobá jiné buňce. Vždycky je něco jinak. Takhle se musíš dívat na svět. Jako na spektrum podobností. Není v tom útěcha, nechat se vnímat jako částice, když ti za to přiznají jedinečnost? Jsi částicí v čase a prostoru.

Hloubkoměr bliká. Dva tisíce metrů.

Sedmnáct minut. Už sedmnáct minut jsem na cestě. To ti říkají tyhle hodiny? Ano.

Potřebuješ objevit jiný čas, abys pochopila svět. Musela by sis pamatovat, ale to ty nemůžeš. Člověk je už dva miliony let krátkozraký. Homo sapiens většinu své evoluce strávil lovem a sběrem. To utvářelo jeho mozek do dnešní podoby. Budoucnost byla pro naše předky vždy jenom to, co bezprostředně následovalo. Všechno, co přesahovalo dál, bylo mlhavé stejně jako to, co bylo už dávno předtím. Žili jsme okamžikem a naším primárním zájmem bylo rozmnožování. Zlé katastrofy buď upadly v zapomnění, nebo vstoupily do mytologie. Potlačování bylo původně dárkem evoluce, ale dnes je to naše prokletí. Náš duch stále ještě nedohlédne za horizont, který leží dál než jenom pár let v budoucnosti nebo v minulosti. Stačí několik generací, a už potlačujeme, ignorujeme, zapomínáme. Protože nejsme schopni vnímat minulé a poučit se z něj, nedokážeme ani nazírat budoucnost. Lidem není dáno vidět celek a své místo v něm. Nesdílíme paměť světa.

Blbost! Svět si nepamatuje. Lidé si pamatují, ale svět ne. To s tou pamětí světa je ezoterický blábol.

Myslíš? Yrr si pamatují všechno. Oni jsou tou pamětí.

Weaverová cítí úzkost.

Kontroluje přívod kyslíku. Její myšlenky začínají dělat kotrmelce. Tenhle ponor je jako halucinogenní trip. Její myšlenky se šíří všemi směry temnotou Grónského moře.

Tak kde jsou ti yrr?

Jsou tady.

Kde?

Uvidíš je.

Jsi částice v čase.

Klesáš tichem temnoty spolu s bezpočtem tobě rovných. Jsi studená, slaná částice vody, unavená a ztěžklá po cestě, při níž jsi ztrácela teplo, po cestě z tropů do tohoto nehostinného kraje, až jste se všichni shromáždili v Grónské a Norské pánvi, v obrovském bazénu plném ledové vody. Odtud si to šploucháš přes podmořský horský hřbet mezi Grónskem, Islandem a Skotskem do Atlantského oceánu. Přes lávové vyvřeliny a úložiště sedimentu padáš do nekonečné propasti. Tvoříte mohutný proud, ty a ti druzí, a u Newfoundlandu vás ještě posílí vodní masy z Labradorského moře, jež nejsou tak husté a studené. Na úrovni Bermud se přiblíží létající talíře křižující nad oceánem ze Středozemního moře, vířící extrémně slaná, teplá voda, jež k vám přitéká z Gibraltarské úžiny. Středozemní moře, Grónské, Labradorské, všechny tyhle vody se smíchají a poženou vás dál na jih, velice hluboko.

Budeš svědkem, jak Země stvořila sama sebe.

Tvoje cesta vede kolem Středoatlantského hřbetu, jednoho z oněch obrovských pohoří, jež se táhnou všemi oceány. Dohromady jsou velká jako všechny kontinenty a seřazena za sebou měří šedesát tisíc kilometrů. Jsou ověnčena řadou aktivních i vyhaslých sopek. Jejich hřbety čnějí přes tři tisíce metrů vysoko nad mořským dnem, zrovna tolik vody mají ještě nad sebou a rozdělují Zemi. Tam, kde se jejich osy rozpínají, se tlačí z podzemních komor na povrch magma, ale místo aby se s výbuchem vypařilo, rozlévá se to tekuté kamení pod tlakem studené vody do plochých polštářů. Vtěsnává se mezi úbočí oceánských hřbetů a roztahuje je od sebe s úporností nevychovaných tlustých dětí. Je to nově zrozené mořské dno, jež teprve hledá svůj tvar. Svahy se rozjíždějí nekonečně pomalu. Dno je horké, tam kde láva v černém moři tvoří červeně svítící meandry. Zemětřesení otřásá roklí, z níž láva pramení, i hřebeny po obou jejích stranách. Dál venku se pak svahy ochlazují. Starší kamení utváří tamní topografii. S rostoucí vzdáleností od hřbetů stárne, ochlazuje se a těžkne, až se staré, studené a těžké dno propadne do nekonečných hlubin, do mořských plošin, které se, osázeny horami a povlečené vrstvami uvolněného sedimentu, valí jako dopravní pásy minulých věků dál, na západ k Americe a na východ k Evropě a Africe, až se jednoho dne zasunou pod zemské desky, aby se ponořily do hlubších vrstev zemské kůry a nakonec roztály v peci astenosféry, jež je po milionech let pošle zase zpátky do roklí mezi oceánskými hřbety jako rudé, žhavé magma.

To je koloběh! Mořské dno neúnavně putuje kolem zeměkoule, puká pod tlakem zemského nitra a je taženo vahou svých desek. Neustálý tlak, tah a deformace, geolitické porodní bolesti a pohřební obřady, jež vytrvale mění tvář Země. Afrika se spojí s Evropou. Znovu se spojí! Kontinenty se posouvají. Nepohybují se však jako ledoborce skrz nepoddajnou zemskou kůru, ale nechávají se pasivně vléct už od doby, kdy se v prekambriu roztrhla Rodinia, nejstarší ze všech pra-kontinentů. Nestalo se nic jiného, než že jeho jednotlivé kusy doputovaly znovu k sobě. Vytvořily Gondwanu a naposledy Pangeu a znovu se oddělily jako rozptýlená rodina, jejíž paměť sahá sto šedesát pět milionů let do minulosti, kdy zde byla naposledy souvislá pevnina s jedním jediným oceánem kolem sebe, vázaná na rychlost toku tuhého zemského pláště. A prokletím této rodiny je to, že se její členové musí navzájem hledat po celé zeměkouli.

Jsi částice.

Prožíváš nový nádech toho všeho. Než se atlantické mořské dno posune o pět centimetrů, ty už putuješ rok. Při své cestě vidíš život bez Slunce. Láva rychle chladne, tvoří zlomy a trhliny. Mořská voda proniká do nového, porézního dna. Teče kilometry hluboko dolů, až těsně nad žhavé magmatické komory v nitru Země, a vrací se zpátky nahoru, nasycená životodárným teplem a minerály, sulfidy obarvená načerno, a tryská z útvarů podobných komínům, vysokých jako dům, vařící aniž by vřela. V takové hloubce voda horká tři sta padesát stupňů nevře, jenom proudí a rozdává své bohatství živin bezprostřednímu okolí. Její nabídka je stokrát větší než v okolních vodách. Na své cestě do neznáma jsi dorazila k první výspě společenstev cizorodého života, jež nepotřebují sluneční světlo. Kolem černých komínů sídlí metroví červi v hustých propletencích, mušle dlouhé jako ruka, armády slepých bílých krabů a ryb, a především bakterií. Ty jsou samozásobitelkami stejně jako zelené rostliny, jež se do jisté míry živí slunečním světlem a o nichž si myslíme, že na nich závisí veškerý život. Ale tyhle bakterie slunce nepotřebují. Oxidují sirovodík. Jejich životním zdrojem je zemské nitro. Jako rozsáhlé rohože pokrývají dno pod koloniemi živočichů u černých komínů, žijí v symbióze s červy, mušlemi a některými kraby, a jiní krabi a ryby se zase živí těmito mušlemi a červy, aniž by k tomu bylo potřeba jediného slunečního paprsku.

Nejstarší formy života na této planetě možná nevznikly na povrchu, Karen, ale tady, v neproniknutelné hlubině, a ty na své cestě po dně Atlantiku uvidíš skutečnou rajskou zahradu. Yrr jsou určitě tou starší ze dvou inteligentních ras, z nichž jedna zdědila pevné území a ztratila kvůli tomu svou kolébku.

Představ si, že yrr jsou vyvolená rasa.

Bohem vyvolená.

Prověrka systémů.

Weaverová svolává nazpátek své myšlenky proměněné v částice, jež právě míjely Afriku. Musí se přemáhat, aby se soustředila na daný okamžik. Ale zrovna tak mohla být na cestě už sto let. Venku se o kus dál táhne kolem něco strašidelně svítícího, ale nejsou to yrr, nýbrž hejna maličkých garnátů. Úplně přesně se to zjistit nedá. Možná jsou to taky malé sépie nebo něco úplně jiného.

Dva a půl tisíce metrů.

Ještě asi jeden kilometr ke dnu. Kolem by nemělo být nic než volná voda, ale sonar najednou začíná hekticky cvakat. Oznamuje jí, že se blíží k něčemu mohutnému. Musí to mít ohromné rozměry a přesně vzato se blíží ono k ní. Neproniknutelná plocha, jež padá shora přímo na ni. Weaverová cítí, jak se její latentní strach mění v paniku. Otáčí stroj o sto osmdesát stupňů, zatímco se ta obrovská věc přibližuje. Vnější mikrofony přivádějí do Deepflight dutý, nelidský rámus. Ten sílí a mění se v strašidelný jekot a úpění. Weaverová je v pokušení dát se na útěk, ale zvědavost zvítězí. Je v dostatečné vzdálenosti od toho čehosi a nevypadá to, že by ona bytost plula k ní.

Pokud to vůbec bytost je.

Po další zatáčce, tentokrát menší rychlostí, se k tomu zase přibližuje. Teď je to na její úrovni, těsně před ní. Deepflight otřásají turbulence.

Turbulence?

Co může být tak veliké? Velryba? Ale tohle je jako deset velryb. Nebo sto. Nebo ještě víc.

Weaverová zapíná reflektory.

V mžiku poznává, že se k tomu dostala blíž, než zamýšlela. Na konci kuželu světla je to vidět. Weaverová je na okamžik naprosto zmatená. Není schopna určit druh a původ hladké plochy, která se táhne vedle ní, až najednou reflektory nasvítí něco světlého. Jsou to metr dlouhé rovné i zaoblené čáry, důvěrně jí známé a dohromady dávají: USS Inde…

Vykřikne leknutím.

Výkřik nemá žádnou ozvěnu a ona si uvědomí, jak je v té trubici zakuklená. A jak je sama. A ještě osamělejší, když před sebou vidí potápějící se loď, a její myšlenky letí k Anawakovi, Johansonovi, Croweové, Shankarovi a ostatním.

Leon!

Jenom nechápavě zírá a zírá.

Na okamžik se před ní objeví kraj letové paluby a zase zmizí. Zbytek zůstává ukryt ve tmě. Vidí jenom divoký rej unikajících vzduchových bublin.

Pak následuje vír a strhává Deepflights sebou.

Ne!

Horečně se pokouší ponorku stabilizovat. Zatracená zvědavost! Proč si na to nepočkala v bezpečnější vzdálenosti? Systémy ukazují, že všechno možné není v pořádku. Weaverová kormidluje proti víru a snaží se prodrat nahoru na plný výkon. Ponorka bojuje, potácí se, chvíli se zdá, že bude následovat Independence do jejího hrobu, ale pak se konečně její konstrukce projeví v celé své genialitě a Deepflight uniká z víru směrem nahoru.

Rázem je všechno tak, jako kdyby se vůbec nic nestalo.

Weaverová slyší, jak jí buší srdce. Zaléhá jí v uších. Krev se jí vráží do hlavy jako píst. Vypíná reflektory a opatrně pokračuje s Deepflight do hlubin Grónské pánve.

Po chvíli, mohou to být vteřiny, dokonce i minuty, se rozpláče. Všechno to z ní chce ven. Bulí jako želva. Co to má znamenat? Věděla, že se Independence potopí, ale tak rychle?

Ale ano, to jsme věděli.

Teď však neví, jestli Leon žije. A co je se Sigurem.

Cítí se strašně sama.

Já chci zpátky.

Já chci zpátky!

„Já chci zpátky!“

Je celá zmáčená slzami, rty se jí třesou a začíná pochybovat o smyslu své mise. Yrr ještě nespatřila, i když se stále více přibližuje ke dnu. Kontroluje přístroje. Počítač ji uklidní. Hlásí, že už je na cestě skoro půl hodiny a že sestoupila do hloubky dvou tisíc sedmi set metrů.

Půl hodiny. Jak dlouho tady dole ještě bude muset vydržet?

Chceš vidět všechno?

Co?

Chceš vidět všechno, malá částice?

Weaverová popotáhne nosem. Hlasité, zřetelné kýchnutí, velice pozemské v této černé kouzelné zemi myšlenek.

„Tati?“ zakňourá.

Klid. Jenom se uklidni.

Částice se neptá, jak dlouho co trvá. Prostě se pohybuje, nebo stojí. Funguje v rytmu stvoření jako poslušný služebník celku. Tohle věčné vyptávání, jak dlouho co trvá, je vlastní jenom člověku, to jeho vzpouzení se proti vlastní povaze, ono rozdělování životního času. Yrr se o čas nezajímají. Mají ho v genomu, už od počátku buněčného života, kdy před dvěma sty miliony let oceánské skalní bloky srostly v kontinentální masu, jež tvoří dnešní Severní Ameriku, kdy se před pětašedesáti miliony let začalo Grónsko odpoutávat od Evropy, kdy se před šestatřiceti miliony let začaly tvořit topografické znaky Atlantiku, kdy Španělsko nebylo daleko od Afriky, kdy podmořské prahy před dvaceti miliony let klesly tak nízko, že konečně začala, proudit výměna vody mezi Arktickým a Atlantským oceánem, a tomuto proudění vděčíš za svou pouť, částice. Začala v Grónské pánvi a vede tě dál kolem Afriky na jih do Antarktidy.

Jsi na cestě k cirkumpolárnímu proudu, seřaďovacímu nádraží mořského proudění, k věčnému koloběhu. Ze zimy do zimy.

I když jenom částice, jsi částí celku, jenž odpovídá průtokovému množství osmdesáti Amazonek. Tečete po mořském dně, překračujete rovník a dostáváte se do Jihoatlantské mořské pánve a k nejjižnějšímu výběžku Jižní Ameriky. Ale za Hornovým mysem se dostanete do divokých turbulencí. Budeš se kymácet a poskakovat, až tě strhne něco podobného dopravní špičce kolem Are de Triomphe v pravé poledne, ale bude to nekonečně hektičtější. Antarktický cirkumpolární proud se pohybuje od západu na východ kolem bílého kontinentu, seřadiště, do něhož se vlévají a zase z něho vylévají všechna moře. Kruhový proud se nikdy nezastaví a nikdy nenarazí do pevniny. Donekonečna honí sám sebe. Svádí vody osmi set Amazonek, nasává do sebe všechna světová vodstva, protřásá je, promíchává, vymazává jejich původ a identitu. Těsně před Antarktidou tě vynese nahoru a budeš se třást zimou. Popluješ po hladině s pěnivými zlomovými vlnami a pomalu budeš opět klesat dolů, aby ses stala součástí velkého cirkumpolárního kolotoče.

Sveze tě kousek a zase vyplivne.

Putuješ znovu na sever, tentokrát v hloubce osmi set metrů. Všechna moře jsou vyživována z kruhového antarktického proudu. Část vody se dostane zpět do „mezaninu“ Atlantiku, část do Indického oceánu a většina do Pacifiku, kam pluješ i ty. Přikována k západnímu břehu Jižní Ameriky proudíš až k rovníku, kde pasátní větry vodu rozdělují a tropické vedro ohřívá. Vystupuješ na povrch a táhne tě to na západ doprostřed chaosu Indonésie: ostrovy a ostrůvky, proudění, víry, obrovské hloubky a víření, vše zdánlivě neproniknutelné. Nese tě to jižně kolem Filipín a skrz Makasarský průliv mezi Borneem a Sulawesi. Taky by ses mohla protáhnout úžinou mezi Lombokem a Bali, ale stejně možná je i objížďka východně kolem Timoru. To je lepší trasa, po které se konečně dostáváš do volného Indického oceánu. A teď do Afriky.

Teplé hlubiny Arabského moře tě nasycují solí. Cestuješ kolem Mosambiku na jih. Vaše cestovní kancelář se teď jmenuje proud kolem Cape Agulhas. Tečeš stále rychleji a těšíš se na oceán svého původu, ženeš se do velkého dobrodružství, které už tolik námořníků stálo život. Je to mys Dobré naděje, a vrhá tě nazpátek. Zde do sebe naráží příliš mnoho proudění. Podobá se to provozu na jakési antarktické Place d’Etoile v pátek odpoledne. Ať se snažíš jak chceš, nemůžeš se dostat dál. Nakonec tě to přece jen stejně jako ty ostatní strhne do víru hlavního proudu, a konečně se vřítíš do jižního Atlantiku. Rovníkový proud tě spolu s tobě rovnými unáší na západ, v obrovských vírech se točíte kolem Brazílie a Venezuely až k Floridě a tam se od sebe odtrháváte. Dostala ses do Karibiku, porodní pánve Golfského proudu. Nabitá tropickým sluncem vyrážíš vzhůru k Newfoundlandu a dál směrem na Island, neseš se pyšně v horní vrstvě a velkoryse naděluješ Evropě teplo, jako by ho v tobě nikdy neubývalo. Ani si nevšimneš, že ses ochladila, zahuštěná voda severního Atlantiku ti nakládá břímě soli, jež bude těžší a těžší, až se najednou znovu ocitneš nad Grónskou pánví, výchozím bodem své cesty. Bylas na ní tisíc let.

Co Panamská šíje odděluje Pacifik od Atlantiku, ubírají se vodní částice touto cestu. Už více než tři miliony let. Od té doby také platí, že průběh teplo-slaného koloběhu může změnit jenom posunutí kontinentů. Platilo to! Člověk však rovnováhu klimatu narušil. A zatímco se všechny strany klimatického sporu přou, jestli oteplování povede k tání polárního ledu a tím k zastavení Golfského proudu nebo ne, Golfský proud už stojí, protože ho zastavili yrr. Zastavili putování částic, zastavili evropský teplovod, zastavili budoucnost samozvané božské rasy. Neboť yrr velice dobře vědí, co se stane, když se tento koloběh zastaví. Na rozdíl od svých nepřátel, kteří nikdy nevědí, jaké důsledky z jejich konání vyplynou, protože si nevzpomínají na budoucnost. Neboť jim chybí genetická paměť, vědomost o tom, jak se v duchu stvoření počátek stává koncem a konec počátkem.

Tisíc let, malá částice. Víc než deset lidských generací, a to jsi obeplula svět jenom jednou.

Tisíc takových cest, a mořské dno bude kompletně obnoveno.

Stovky takových obnov, a moře zmizí, jedny kontinenty se od sebe odtrhnou, zatímco druhé se spojí v jeden. Vzniknou nové oceány a tvář světa bude úplně jiná.

Vteřina tvé cesty, malá částice, a ten nejjednodušší život vznikne a zanikne. Nanosekundy, a elementární částice si vymění svá místa. A v ještě kratším čase probíhají chemické reakce.

Někde mezi tím je člověk.

Nad tím vším jsou yrr.

A oceán vědomý si sebe sama.

Procestovala jsi svět, jaký byl a jaký je, jako součást velikého koloběhu, jenž nemá konec ani počátek, který zná pouze variace a návraty. Koloběh se mění od zrození této planety. Všichni živočichové tvoří jedinou strukturu, která pokrývá Zemi, všichni jsou k této síti připoutáni potravními řetězci. Jednoduché se střídá se složitým. Spousta života navždy vymizela, další život se nově vyvíjí, jiný život obývá Zemi odjakživa a bude na ní, dokud se nesrazí se Sluncem.

Někde mezi tím je člověk.

Někde v tom všem jsou yrr.

Co vidíš?

Co vidíš?

Weaverová si připadá strašně unavená, jako by byla na cestě celé roky. Unavená malá částice, smutná a osamělá.

„Mami? Tati?“

Musí se nutit, aby se podívala na kontrolky.

Vnitřní tlak je v pořádku, kyslík taky.

Sklon: nula.

Nula?

Deepflight leží vodorovně. Je zapřená. Weaverová je okamžitě vzhůru. Rychlost klesání nula.

Hloubka: 3446 metrů.

Kolem dokola černo.

Ponorka se už dál nepotápí. Stojí na dně. Dorazila na dno Grónské pánve.

Weaverová se neodvažuje podívat, kolik je hodin, protože má strach, že uvidí něco strašného, že už tu stojí celé hodiny, že nemá dost kyslíku pro návrat nad hladinu, něco na ten způsob. Ale digitální ukazatel jí klidně zvěstuje, že její ponor začal před pětatřiceti minutami. Opravdu se nijak neodchýlila ze své cesty. Jenom si nevzpomíná na přistání, ale zjevně ho provedla správně. Vrtule se zastavily, systémy jsou aktivní. Mohla by klidně zase vyrazit nahoru.

A v tom to začíná.

Kolektiv

Weaverová si napřed myslí, že je to mámení smyslů. Vzdálené slabé modré světlo. Jako kdyby někdo rozfoukával tmavomodrý prach z předimenzované dlaně. Světlo víří a zase zhasíná.

Rozsvěcuje se znovu, tentokrát blíž a na větší ploše. Svítí dál a roztahuje se širokým obloukem nad ponorkou, takže Weaverová se musí dívat vzhůru. To, co vidí, jí připomíná spíš vesmírné mračno. Nedokáže říct, jak je daleko ani jak velké je, ale něco jí říká, že nepřistála na dně moře, nýbrž na konci vzdálené galaxie.

Potom se modř ztrácí. Weaverová si na okamžik myslí, že mračno slábne, ale hned nato poznává, že to bylo šálení smyslů, protože mrak se začíná zvětšovat a pomalu snášet nad ponorku.

V tom si uvědomuje, že to asi nebyl dobrý nápad, přistát na dně, pokud se chce zbavit Rubinovy mrtvoly.

A nyní je ta pravá chvíle. Teď nebo nikdy!

Překlápí postranní křídla a startuje vrtule. Deepflight se zvedne kousek nad dno, víří sediment a začíná stoupat. Po nezměrném černém horizontu se křižují blesky a Weaverová poznává, že splývání v jedno právě začalo.

Kolektiv je obrovský.

Ze všech stran se k němu ženou bledé modrá světélka. Deepflight visí přímo uprostřed shlukujícího se mraku. Weaverová ví, že rosol se dokáže stáhnout do mimořádně tuhé tkáně, raději ani nepřemýšlí o tom, co by se stalo s ponorkou, kdyby ji sevřel sval z jednobuněčných. Krátce se jí mihne před očima obrázek pěsti rozmačkávající vajíčko.

Teď je asi deset metrů nade dnem. To musí stačit. Teď!

Jeden stisk, který všechno rozhodne. Stačí docela malé přehlédnutí, ať už ze strachu nebo nervozity, otevře špatný kryt a okamžitě zemře. V hloubce tří a půl tisíce metrů panuje tlak 385 atmosfér. Člověk nepozbude nutně svého tvaru, ale života určitě. Weaverová otvírá správnou kopuli.

Kryt kabiny kopilota se vedle ní postaví kolmo. Vzduch vystřelí nahoru jako exploze a povytáhne s sebou Rubinovu mrtvolu. Weaverová přidává rychlost, ale plavidlo je s otevřenou kabinou těžko řiditelné. Sjíždí s ní dolů, čímž je Rubinovo tělo konečně katapultováno, a nyní se vznáší jako černá silueta před blížící se bleděmodrou bouří. Cizí životní prostor rozmačkává jeho tkáně a orgány, drtí jeho lebku, láme mu kosti pod tlakem jeho vlastní muskulatury a vymačkává ven jeho tělesné tekutiny. Všechno je nasvíceno.

Rosol se zmocňuje Rubínová otáčejícího se těla a tlačí ho na unikající ponorku. Také z ostatních stran se sbíhají organismy. Ze všech stran zároveň, shora i zdola. Vinou se kolem ponorky a Rubina, zpevňují se a Weaverová křičí ve smrtelné úzkosti… Ponorka je volná.

Stejně rychle, jako se k ponorce přihnali, se nyní yrr zase stahují. A hodně daleko. Jestli vůbec existuje nějaký pojem, jímž by bylo možné popsat chování kolektivu v tomto okamžiku, pak by asi zněl: neskutečné zděšení.

Weaverová slyší sama sebe, jak sténá.

Moře kolem ní je pořád ještě modré. Rozmazaná světla se prohánějí v obrovské rosolovité hmotě, jež obklopuje ponorku jako semknutá nekonečně dlouhá velryba. Otočí hlavu a vidí Rubinův zdevastovaný obličej, slabě nasvícený září kontrolek na panelu. Tkáňová kontrakce ho přisunula z boku k průhledné kopuli a na Weaverovou zírají prázdné oční důlky. Bulvy očí se rozpadly pod hydrostatickým tlakem. Na jejich místo prosakuje černá tekutina. Potom se tělo mrtvého zase odpoutává od ponorky a propadá se někam do tmy. Je už vidět jenom jeho stín na nasvíceném pozadí, který dělá zvláštní trhavé pohyby, jako by na počest jakéhosi pohanského božstva předváděl nekonečně pomalý, nemotorný tanec.

„Weaverová dýchá zrychleně a nutí se do klidu. Za jiných okolností by se jí už dávno udělalo špatně, ale na něco takového teď nemá čas.

Kruh kolem ní se opět stahuje a nahoře se uzavírá klenbou. Zdola se rozrůstá čerň. Lem organismu se vlní. Krouží po všech stranách kolem výš a výš a biologova mrtvola splývá s temnotou. Zároveň se z výšky spouštějí útlé tentákule, dlouhé jako liány v pralese. Pohybují se koordinovaně a cíleně, nalézají Rubina a začínají ho ohmatávat. Weaverová už tělo nevidí, ale sonar jí ukazuje, že z opatrných pohybů čidel lze usuzovat na obrys člověka.

Ze špiček tentákulí vyrůstají ještě tenčí a jemnější tykadla a zevrubně prozkoumávají jednotlivé části těla, než se posunou zas o kousek dál. Mezitím se zastavují nebo se dál rozdělují. Někdy čidla sklouznou přes sebe, jako by konala tichou poradu. Na rozdíl od všeho, co dosud Weaverová z yrr spatřila, tahle tykadla svítí proměnlivě bíle. Celé to působí choreograficky jako němý balet, a Weaverová najednou slyší hudbu svého dětství: Debussyho La plus que lente, víc než pomalý valčík, oblíbenou skladbu svého otce. Je z toho zaražená, zároveň však uchvácená a všechen strach z ní náhle padá. Samozřejmě že tady dole nikdo La plus que lente nehraje, ale hodilo by se to sem, protože ta známi, melodie je úchvatně krásná a ona teď, v tuto chvíli, nevnímá nic jiného než…

Krásu.

Opět našla své rodiče uprostřed krásy.

Weaverová zaklání hlavu.

Nad ní se klene modře se lesknoucí zvon gigantických rozměrů, vysoký jako nebeská báň.

Weaverová neuctívá žádného boha, ale musí si to připomínat, aby neupadla do drmolení modliteb. Vybavuje si slova Croweové, když mluvila o příliš pozemských mimozemšťanech, o tom jak člověk všechno jinorodé připodobňuje k obrazu svému, místo aby dal prostor smělým vizím. Možná by teď Croweová kritizovala právě tuto čistotu světla a přála by si méně symbolické osvětlení než zrovna tuhle bílou svatozář. Ale ta je bílá jenom proto, že bioluminiscence vyrábí bílé světlo stejně často jako modré, zelené nebo červené. Nezjevuje se tu žádný bůh, nýbrž jenom zajímavý soubor prvoků schopných svítit. Nehledě na to, který bůh by se člověku manifestoval tentákulemi? Co však Weaverovou málem připravilo o rozum, bylo poznání, že neexistuje žádná cesta zpět. Spor, zda jednobuněční mohou vyvinout inteligenci. Otázka, zda sama organizace všech těchto buněk znamená vědomý život, nebo jestli jsou to pouze neuvěřitelně dokonale vyvinuté mimikry. Yrr si dokonce dali záležet, aby se jim dostalo patřičného místa v dějepisném kabinetu hrůzy, když svými vlnícími se tentákulemi vnikli do trupu Independence jako rosolovité monstrum, vedle něhož jsou Marťani H. G. Wellse naprostí pitomečkové. To všechno už ale nemá žádný význam teď, když se odehrává ono fantasticky exotické divadlo. Po tom, na co se Weaverová nyní dívá, už nepotřebuje pro existenci vyhraněné, definitivně nelidské inteligence žádný další důkaz.

Pohled Weaverové se ztrácí v modré klenbě, dokud nedosáhne vrcholu, z něhož pomalu něco klesá dolů, útvar, z jehož spodní strany vyrážejí tentákule. Je to zhruba kulaté a veliké jako Měsíc.

Pod bílým povrchem se mihotají šedivé stíny. Vždy jen na zlomek vteřiny vznikají složité vzory, nuance bílé v bílém, symetrická vzplanutí, blikající řady teček a čar, zašifrované kódy, svátek pro každého sémiotika. Na Weaverovou ta bytost působí spíše jako živý computer, v němž probíhají obrovské komplexní procesy. Dívá se na tu věc, jak myslí, a pak pochopí, že myslí za tohle všechno kolem, za celou tu obrovskou hmotu, za modrou klenbu, a konečně jí dochází, co vidí. Weaverová našla královnu.

Královna navazuje kontakt.

Weaverová se neodvažuje ani dýchat. Mnohatunový tlak sice v Rubinovi tekutiny zkomprimoval, ale zároveň způsobuje, že se ze zničeného těla vylučují a rozpouštějí se ve vodě. Odevšad, kde do něj píchli ten roztok, se vyplavuje koncentrovaný feromon, na nějž yrr instinktivně zareagovali. Jak rychle splývání začalo, tak ještě rychleji zase skončilo. Weaverová si pořád ještě není jistá, zda její plán vyjde.

Ale jestli má pravdu, musela zkušenost kolektivu upadnout do babylonského zmatení, s tím rozdílem, že v Babylonu se všichni navzájem znali, ale nerozuměli si, zatímco v kolektivu si všichni rozumějí, ale neznají se. Feromonické poselství nikdy nepřišlo od nikoho jiného než od yrr a nikdo jiný mu také nerozuměl. Rubina kolektiv znát nemůže. Je to jednoznačně nepřítel, jehož se yrr rozhodli vyhladit, ale ten nepřítel jim říká: splynout.

Rubin říká: já jsem yrr.

Co se teď asi děje v královně? Prohlédne ten trik? Pozná, že Rubin není žádný kolektiv yrr, že jeho buňky jsou pevně srostlé a že mu chybí receptory? Taky to nebude první člověk, kterého yrr podrobně zkoumají. Všechno, co na něm objevují, Rubina jednoznačně klasifikuje jako nepřítele. Podle logiky yrr se někdo, kdo yrr není, buď ignoruje, nebo se mu vypoví boj. Ale bojovali někdy yrr proti jiným yrr?

Mohou si být jistí?

Aspoň v tomto bodě Weaverová o ničem nepochybuje a ví, že Johanson, Anawak a ostatní to vidí stejně. Yrr se navzájem nezabíjejí. Vylučují nemocné a defektní buňky, feromon se postará o jejich buněčnou smrt, ale to není nic jiného, než jako když lidské tělo vylučuje odumřelé buňky. Nelze mluvit o vzájemném boji tělesných buněk, protože dohromady vytvářejí jen jednu bytost, a do jisté míry je to podobné i s yrr. Jsou jich nekonečné miliardy, a přece jen jeden. Dokonce i různé kolektivy s různými královnami jsou nakonec jediná bytost s jedinou pamětí, mozek obepínající svět, jenž sice může učinit špatné rozhodnutí, ale přesto nezná žádnou morální vinu. Mozek, který vytváří prostor pro individuální myšlenky, aniž by kdy jedna jediná buňka mohla uplatnit nárok na nějaké upřednostnění, je to kolektiv, v němž se nevynášejí žádné rozsudky a který nevede války. Existují pouze intaktní a defektní yrr, a co je defektní, to umírá.

Ale ještě nikdy nevyšel feromonický kontakt z mrtvého yrr jako z tohoto kusu masa v lidské podobě. Je to nepřítel, je evidentně mrtvý, a přesto není ani jedno ani druhé.

Karen, nech toho pavouka na pokoji!

Malá Karen vzala do ruky knížku, aby s ní zabila pavouka, který je rovněž malý, ale dopustil se té neodpustitelné chyby, že přišel na svět jako pavouk.

Proč?

Pavouk je ošklivý.

To záleží na pozorovateli. Proč myslíš, že je pavouk ošklivý? Blbá otázka. Proč je pavouk ošklivej? Protože zkrátka takovej je. Nedívá se vykulenýma dětskýma očima, není roztomilý, nedá se hladit, vypadá divně a zle a tak vůbec, zkrátka patří pryč. Knížka dopadne a z pavouka je kaše.

Později, dokonce velice brzy, Karen svého skutku lituje, když sedí u televize a dívá se na další díl Včelky Máji. Karen učili, že včeličky jsou hodné. Ale v tomhle dílu vystupuje pavouk. Má osm nohou a upřený pohled a jeho vzezření opravňuje k okamžitému použití knížky k jeho likvidaci. Jenže pavouk najednou otevře úzkou pusu bez rtů a promlouvá mečivým, úchvatně dětským hláskem. Nesrší z něho zloba, jak by malá holčička očekávala, ale vyklube se z něj zosobněné dobro a je vlastně úplně slaďoučký.

Karen si najednou už neumí představit, že by pavouka zabila. A co hůř, ten zabitý pavouk se jí teď bude zjevovat ve snu a obžalovávat ji tím dětským hláskem, a to bude strašné. Karen začíná bulit. Tehdy se naučila respektu.

Naučila se to, co o řadu let později na palubě Independence dozrálo v myšlenku. Jak to zařídit, aby jeden vysoce inteligentní druh přelstil jiný vysoce inteligentní druh tím, že úplně obejde jeho intelekt a dosáhne tím odročení a možná i něčeho jako vzájemného porozumění. A že člověk, zvyklý známkovat vyspělost podle lidské stupnice hodnot, se tak dalece poníží, že se pokusí být podobný yrr. Jaký přemrštěný požadavek na korunu stvoření! Přijde na to, co si kdo pod ní představuje.

Nad Weaverovou se vznáší bílý myslící Měsíc.

A klesá níž.

Tentákule se obalují kolem Rubina, až vypadá jako torzo mumifikované v rosolu. Královna se majestátně snáší na Deepflight a je mnohokrát větší než ponorka. Oceánská tma najednou zmizí. Všechno se rozsvěcuje. Kolem Weaverové pulzuje bílé světlo. Královna do sebe pojímá ponorku a vtěluje ji do svých myšlenek.

Weaverové se vrací strach. Přestává dýchat. Odolává nutkání nastartovat vrtule, třebaže po ničem tak netouží jako dostat se odtud. Kouzlo už pominulo a teď ho střídá reálné ohrožení, ale Weaverová ví, že vrtule by proti pevnému a flexibilnímu rosolu stejně nic nezmohly, leda by tu bytost rozzlobily. Ta by se možná jen pobavila nebo zůstala lhostejná, ale každopádně je lepší na útěk vůbec nemyslet.

Cítí, jak se ponorka zvedá.

Může ji ta bytost vidět?

Weaverová nemá představu, co se bude dít. Kolektiv nemá oči, ale dá se to vyloučit?

Na to by byli potřebovali na palubě Independence víc času. Pořád doufá, že ji bytost vidí nebo skrz skleněnou kopuli vnímá nějak jinak. A že královna nepodlehne pokušení otevřít poklop, aby si Weaverovou osahala. Asi by to bylo dobře míněno, ale byl by to konec pokusu o navázání kontaktu. Ona to neudělá. Je inteligentní. Ona?

Jak rychle člověk upadne zpátky do lidského způsobu myšlení. Weaverová se musí najednou smát. A jako by tím dala signál, bílé světlo kolem ní je průchodné. Jako by se zvláštním způsobem vzdalovalo na všechny strany, až jí najednou dochází, že bytost, již nazývá královnou, se rozpouští. Rozpadá se, roztahuje se a na jeden kouzelný okamžik se promění v hvězdný prach malého universa. Přímo před kopulí tančí maličké bílé tečky. Pokud to jsou prvoci, musí být pořádně velcí, asi jako malé hrášky.

Deepfligbt je z toho venku a Měsíc znovu splývá a vznáší se teď pod ní, nesen modrou tabulí rozpínající se do nekonečna. Královna musela ponorku zvednout pořádný kus nahoru. Na povrchu tabule se teď děje něco, pro co Weaverová nachází jen jeden pojem: dopravní ruch. Nad modrou sférou uhánějí myriády svítících bytostí. Chimérovité ryby, z jejichž těl vyzařují dokonalé vzory, to všechno vyskakuje z nitra rosolu, setkává se spolu a zase se ponoří zpátky do hmoty. Zdálky to jiskří jako ohňostroj, pak se rozzáří kaskády červených teček přímo před ponorkou a znovu se formují do tvaru, rychleji než oko stačí sledovat. Zatímco klesají a blíží se k bílému centru, nabývají tvaru, ale teprve těsně před královnou vyjeví svou skutečnou podstatu, a Weaverové se točí hlava. Není to hejno malých ryb, jak si myslela, nýbrž jedna jediná obrovská bytost s deseti rameny a dlouhým štíhlým tělem. Krakatice. Veliká jako autobus.

Královna vysílá světlou nitku, jež se dotkne krakatice uprostřed, a hra červených světel se uklidní. Co se tam děje?

Weaverová nemůže odtrhnout zrak. Před očima jí září planktonové roje jako sníh, jenž padá zdola nahoru. Kolem táhne hejno neonově zelených sépií s očima na stopkách. Nad nekonečnou modří se křižují blesky a ztrácejí se tam, odkud světlo k Weaverové nepronikne.

Ta se jen dívá a dívá.

Až je toho najednou moc.

Už to dál nesnese. Vidí, že ponorka zase klesá, letí vstříc zářícímu Měsíci, že se znovu blíží k onomu děsivě krásnému, strašně cizímu světu, ale tentokrát už bez šance dostat se z něj pryč.

Ne. Ne!

Rychle zavírá kopuli, jež byla dosud otevřená, a pumpuje do ní vzduch. Sonar ukazuje sto metrů nade dnem a klesání. Weaverová kontroluje vnitřní tlak, kyslík, palivo. Žádné hlášení o defektu. Všechny systémy pracují. Sklápí postranní křídla a startuje vrtule. Podvodní letadlo začíná stoupat. Zprvu pomalu, pak stále rychleji uniká z cizího světa na dně Grónské pánve. Uhání pod rodné nebe.

Bleskový návrat na zemi.

Nikdy předtím ve svém životě Weaverová neprošla tolika citovými stavy za tak krátkou dobu. Hlavou se jí náhle honí tisíc otázek. Kde mají yrr svá města? Kde vzniká jejich biotechnologie? Jak vytvářejí Scratch? Co z jejich civilizace vlastně viděla? Co jí ukázal?. Všechno? Nebo nic z toho všeho?

Jen předsunutou hlídku?

Co vidíš? Co jsi viděla?

Já nevím.

Duchové

Nahoru, dolů. Nahoru, dolů.

Je to nuda.

Vlny vynášejí Deepflight a zase ji nechávají sklouzávat. Nahoru a dolů. Tam a zpět. Poté co odstartovala ze dna pánve, houpá se už nějakou dobu na hladině. Weaverová si připadá tak trochu jako ve schizofrenickém výtahu. Nahoru, dolů. Nahoru, dolů. Jsou to vysoké, pravidelné vlny. Jen zřídka se přivalí hřeben, který se zlomí. Je to spíš jednotvárné, pohyblivé břidlicové pohoří.

Otevřít kopule by bylo nebezpečné. Do Deepflight by okamžitě

natekla voda. A tak ji Weaverová nechává jen tak ležet na hladině a dívá se ven v naději, že se moře někdy uklidní. Má ještě trochu paliva. Ne tolik, aby se dostala do Grónska nebo Svalbardu, ale aspoň blíž tam. Dokud je moře rozbouřené, bude si šetřit rezervy. Plout proti vlnobití by nemělo smysl a potápět se už nechtěla. Jakmile se moře uklidní, může se vydat na okružní jízdu. Kam taky jinam.

Opravdu neví, co vlastně zažila. Ale jestli ta bytost tam dole dospěla k závěru, že lidé mají s yrr něco společného, třebas to byl jenom pach, potom nejspíš cit zvítězil nad logikou. V tom případě byl lidstvu dopřán čas. Dostalo kredit splatný dobrou vůlí, pochopením a činy. Jednoho dne yrr dojdou k novému konsensu, protože jejich původ, vývoj a pokračování na konsensu stojí, a bude záležet na rozhodnutí lidstva, jak tento konsensus dopadne.

Na nic dalšího už Weaverová myslet nedokáže. Ani na Sigura Johansona, Sam Croweovou a Murraye Shankara, ani na mrtvé, na Sue Olivieraovou, Alicii Delawareovou a Jacka Greywolfa. Nemyslí na Salomona Peaka, Jacka Vanderbilta a Luthera Roscovitze, vůbec na nikoho, dokonce ani na Judith Li.

Nechce myslet ani na Leona, protože myšlení znamená strach.

Ale přece jen na ně myslí.

Dostavují se jeden po druhém, jako by se vraceli z večírku, a pohodlně se jí usazují v hlavě.

„Hostitelka je roztomilost sama,“ říká Johanson. „Ale měla nechat na palubu dopravit pořádné víno.“

„A co čekáš od ponorky?“ namítá suše Olivieraová. „Vinný sklípek?“

„Jsou věci, na které má člověk prostě nárok.“

„Člověče, Sigure!“ Anawak se směje a kroutí hlavou. „Měl bys jí blahopřát. Právě zachránila svět.“

„To je chvályhodné.“

„Opravdu?“ ptá se Croweová. „Svět?“

Bezradné mlčení.

„Tak teda svět, fakticky.“ Delawareová přesouvá žvýkačku v puse z jedné strany na druhou. „Jenže světu je to úplně fuk. Jestli se kodrcá vesmírem s náma nebo bez nás. Zachránit nebo zničit můžeme jenom nás svět.“

„Howgh!“ Greywolf sklání hlavu.

Anawak souhlasí: „Atmosféře je volný, jestli v ní našinec může dýchat nebo ne. Když člověk vyhyne, znuzí s ním i jeho nesmyslný žebříček hodnot, a pak bude kaluž bublající síry stejně krásná nebo ošklivá jako Tofino zalité sluncem.“

„Velice výstižné, Leone,“ konstatuje Johanson. „Napijme se vína porozumění. Lidstvo je tak jako tak na sestupu. Mám na mysli, že Koperník vyrval Zemi ze středu světa, Darwin vrcholu stvoření srazil korunu z hlavy a Freud dokázal, že lidský rozum ztroskotává na nevědomém. Doposavad jsme byli aspoň jediní organizovaní chytrolíni na téhle planetě, ale teď přicházejí starší nájemníci a vyhazují nás na ulici.“

„Bůh nás opustil,“ polemizuje Olivieraová.

„No, snad ne tak úplně,“ říká Anawak. „Karen nám přece vymohla odklad.“

„Ale za jakou cenu!“ Johanson dělá dlouhý obličej. „Někteří z nás museli zemřít.“

„Menší ztráty, no,“ odmlouvá Delawareová.

„Jen se netvař, jako by se tě to netýkalo.“

„A co bys chtěl? Já si připadám hrozně statečná. Když půjdeš na takovejhle příběh do kina, tak tam vždycky umřou ty starý, aby mladý mohli přežít.“

„To je proto, že jsme opice,“ říká Olivieraová věcně. „Staré geny dělají místo mladším a zdravějším, které zajišťují optimální rozmnožování. Jinak to fungovat nemůže.“

„Ani v kině,“ přikyvuje Croweová. „Kdyby staří přežívali a umírali mladí, to by byl povyk. V očích většiny lidí by to nebyl happy end. Nepochopitelný, co? I ta nejromantičtější záležitost s happy endem je výsledkem biologické danosti. Kdepak svobodná vůle. Nemáte někdo cigaretu?“

„Žádné víno, žádné cigarety,“ říká Johanson potměšile.

„Musíte se na to dívat pozitivně,“ přidává se Shankar svým jemným hlasem. „Yrr jsou zázrak a ten zázrak nás přežil. Vezměte si King Konga nebo Bílou velrybu. Mytická obluda vždycky musí zemřít. Člověk, který na ni mrazí, ji obdivuje a žasne nad ní, nechá se okouzlovat její exotikou, a potom ji zabije. Opravdu tohle chceme? Nechali jsme se okouzlit zvukem Scratch, něčím exotickým a nejistým, a proč? Abychom to sprovodili ze světa? Proč bychom ten zázrak zase měli oddělat?“

„Aby si hlavní hrdina s hlavní hrdinkou mohli padnout do náruče a zplodit houf tuctových potomků,“ vrčí Greywolf.

„Správně!“ Johanson se bije v prsa. „I ten starý moudrý vědec musí zemřít ve prospěch fracků s dutou makovicí, jejichž jedinou zásluhou je to, že jsou mladí.“

„Díky,“ říká Delawareová.

„Tebe tím nemyslím.“

„Klid, děti.“ Olivieraová zvedá ruce. „Prvoci, opice, obludy, lidé, zázraky. To je všechno jedno a to samé. Biomasa. Není proč se vzrušovat. Náš druh bude hned vypadat jinak, když se na něj podíváme pod mikroskopem nebo ho popíšeme v biologických pojmech. Z muže a ženy budou sameček a samička, prvořadým smyslem života jednotlivce je zaopatřování potravy, z jídla bude žrádlo…“

„A ze sexu páření!“ vykřikuje Delawareová v dobré náladě.

„Zcela správně. Válku nazveme decimací druhu a v nejhorším případě ohrožením stavu a nebudeme se muset zodpovídat z vlastní blbosti, protože všechno svedeme na geny a pudy.“

„Pudy?“ Greywolf si rukou přitahuje Delawareovou. „Proti těm nic nemám.“

Tiché pousmání proběhne konspirativně kolem dokola a pak jejich tváře opět zvážní.

Anawak váhá.

„Takže, abych se vrátil k té záležitosti s happy endem…“

Všichni se dívají na něj.

„Já vím, že si můžeme klást otázku, zda si lidstvo zaslouží i nadále existovat. Ale není žádné lidstvo. Jsou jenom lidé. Jednotliví lidé, a u mnohých můžeme uvést spoustu dobrých důvodů, proč by měli každopádně žít dál.“

„A proč ty chceš žít, Leone?“ ptá se Croweová.

„Protože…“ Anawak krčí rameny. „To je jednoduché. Je tu někdo, pro koho bych chtěl žít.“

„Happy end,“ vzdychá Johanson. „Já to věděl.“

Croweová se usmívá na Anawaka.

„Nejsi ty nakonec zamilovaný, Leone?“

„Nakonec?“ Anawak uvažuje. „Ano. Nakonec asi zamilovaný jsem.“

Baví se dál, hlasy se ztrácejí Weaverové v hlavě a pozvolna se promíchají s šuměním vln.

To jsou jenom sny, říká si Weaverová. Jen bláhové sny.

Je zase sama.

Weaverová pláče.

Asi za hodinu už je moře klidnější. Za další hodinu vítr polevuje natolik, že z velkých vln jsou jen roztáhlé, ploché kopce.

Za tři hodiny se odvažuje otevřít kopuli.

Aretace se s cvaknutím uvolní. Poklop zasyčí a vyjede nahoru. Ovane ji ledový chlad. Dívá se ven a v dálce vidí vynořit se hřbet a zase zmizet pod vodou. Není to kosatka, co se blíží, je to větší. Při druhém vynoření a potopení, teď už podstatně blíž, vyčnívá z vody mohutná ocasní ploutev.

Je to keporkak.

Na okamžik uvažuje, že by zavřela poklop. Ale jak by mohla vzdorovat mnohatunové váze keporkaka? Co na tom, jestli v té rouře bude ležet nebo sedět vzpřímená? Když velryba nebude chtít, aby příští minuty přežila, tak je prostě nepřežije.

Hřbet se znovu zvedá z rozčeřené šedi. Zvíře je obrovské. Zůstává nad hladinou těsně vedle ponorky. Je teď tak blízko, že by Weaverové stačilo natáhnout ruku, aby se dotkla jeho rýhované hlavy porostlé žaludovci. Velryba se náhle obrací na bok a levým okem si pár vteřin prohlíží drobnou ženu v plovoucím stroji.

Weaverová pohled opětuje.

Velryba rázně vyfrkne gejzír. Pak se zas pomalu ponořuje, aniž by udělala jedinou vlnu, mizí v Šedivé vodě a zůstává po ní jen vzpomínka.

Weaverová se pevně drží okraje kabiny.

Nezaútočila na ni.

Velryba jí nic neudělala!

Nemůže tomu věřit. Duní jí v hlavě. Zvoní jí v uších. Zatímco stále ještě civí do vody, slyší bzučení a dunění, ale to už nejde z její hlavy. Snáší se to k ní ze vzduchu, začíná to vrčet, už je to blízko, uši jí zaléhají a Weaverová zvedá hlavu.

Těsně nad vodou stojí helikoptéra.

V odsunutých bočních dveřích se tlačí lidé. Vojáci a někdo v civilu, kdo na ni mává oběma rukama. Někdo, jehož ústa jsou otevřená dokořán, protože se marně snaží přehlušit rachot rotorů.

Nakonec je přemůže, ale momentálně vítězí stroj.

Weaverová pláče a směje s zároveň.

Je to Leon Anawak.

EPILOG

Z KRONIK SAMANTHY CROWEOVÉ

15. srpna

Nic už není, jak bylo.

Právě před rokem se potopila Independence. Rozhodla jsem se, že si začnu psát deník. Rok poté. Lidé zkrátka potřebují nějaké symbolické datum k tomu, aby něco začali nebo skončili. Ne že by se toho o událostech uplynulých měsíců napsalo málo. Ale nebyly to moje myšlenky a já jsem se chtěla ujistit, že počínaje určitým dnem budou mít moje vzpomínky smysl.

Ráno jsem zavolala Leonovi. Tenkrát jsem měla dvě možnosti: buď se utopit, nebo zmrznout. Přesně vzato, vděčím mu za svůj život hned dvakrát. Potom co se loď potopila, jsem pořád ještě mohla zemřít. Byla jsem na kost promočená ledovou vodou, měla zlomený kotník a žádnou naději, že nás někdo z moře vyloví. Zodiak měl na palubě výbavu k přežití, ale pochybuj u, že bych si s ní sama poradila. Hned po zániku Independence jsem ještě ke všemu upadla do mdlob. Můj mozek se dodnes zdráhá přehrát si tuhle poslední sekvenci. Vzpomínám si, jak jsem se zřítila po rampě dolů a poslední, co si pamatuju, byla voda. Probrala jsem se až v nemocnici. S podchlazením, zápalem plic, otřesem mozku a naléhavou potřebou nikotinu.

Leonovi se daří dobře. Od té doby žije s Karen v Londýně. Hovořili jsme spolu o mrtvých. O Siguru Johansonovi, který už nespatří svůj dům v Norsku u jezera, o Sue Olivieraové, Murrayi Shankarovi, Alicii Delawareové a Greywolfovi. Leon postrádá své přátele, zvláště v den jako je tento. Takoví už jsme my lidé. Když vzpomínáme na mrtvé, musíme svůj smutek někde zakotvit, abychom ho pak zase mohli strčit do krabice, kde by přečkal další rok. A když ho příště zas vybalíme, zjišťujeme, že máme víc smutku ve vzpomínkách než v přítomnosti. Ale nechme mrtvých. Nedávno jsem se seznámila s Gerhardem Bohrmannem. Je to příjemný vrstevník, vyrovnaný a uvolněný. Nevím, jestli bych na jeho místě ještě vůbec někdy namočila palec do vody, ale on je toho názoru, že horší než tehdy u La Palmy už to být nemůže. Potápí se tedy dál, aby mohl sledovat stav kontinentálních svahů. A vůbec už je možné se zase potápět. Útoky přestaly skutečně hned po zániku Independence. Krátce nato měřicí stanice SOSUS zachytily signály Scratch, jež byly slyšet napříč oceánem. Když pár hodin poté skupina záchranářů dorazila k podmořskému vulkánu, aby Bohrmanna vysvobodila z jeskyně, na žádné žraloky už nenarazila. Velryby se přes noc vrátily k svému přirozenému chování. Červi zmizeli stejně jako armády medúz a jedovatých živočichů. Po plážích už nepobíhají žádní krabi a veliká pumpa postupně začíná opět pracovat, takže nová doba ledová nám nehrozí. Dokonce i hydráty, alespoň jak říká Bohrmann, se zase zpevňují. Karen dodnes neví, co to vlastně viděla na dně Grónské pánve, ale její plán musel vyjít. Signály Scratch se kryjí s okamžikem, kdy navázala kontakt s královnou., To víme z palubního systému Deepflight. Počítač zaznamenal, kdy Karen otevřela kryt, aby Rubinovu mrtvolu vypustila do moře, a nedlouho potom teror skončil.

Nebo mám raději říci, že byl přerušen?

Využijeme té šance?

Nevím. Evropa se pomalu zotavuje z následků tsunami. Na východě Ameriky pořád ještě řádí epidemie, i když už slábnou a celá řada nových imunních látek začíná zabírat. To jsou ty dobré zprávy. Na druhé straně se svět potácí v naprostém zmatku. Jak bychom se měli dívat na tu hromadu střepů, jež zbyla z naší samozřejmosti, a uchovat si přitom zdravý rozum? Etablovaná náboženství nám zůstávají odpověď dlužná, a nejvíce křesťanství. Adam a Eva, archetypy našeho rodu, už dříve uvolnili místo stavebním kamenům biochemie. Církev byla nucena přijmout, že Bůh začal s proteiny a aminokyselinami. S tím se dá žít. Rozhodující je, co On chtěl, co On udělal! Jak člověk vznikl, to už není relevantní, platí jenom to, že člověk vznikl tak., jak se to Bohu zlíbilo. Bůh nehraje v kostky, řekl jednou Einstein. Uskutečňuje své záměry a jejich zdar je nezpochybnitelný. Neomylnost platí vždycky á priori!

Křesťanství nezaostalo ani za představou jiných inteligencí na jiných planetách. Proč by Bůh nemohl stvoření podle libosti opakovat? I to, že takové bytosti vypadají jinak, může být Boží vůle. V rámci zdejších podmínek, jež stanovila jeho vůle, je model člověk optimálně přizpůsoben těmto podmínkám. Na jiné planetě Bůh vytvořil jiné rámcové podmínky, ergo taky jiné formy života. Ať tak nebo onak, On stvořil všechen život k obrazu svému, protože pojem k obrazu svému je třeba chápat jako metaforu: stvoření neodpovídá tomu, jak se Bůh viděl v zrcadle, nýbrž obrazu, jaký měl na mysli, když se vydával uskutečňovat své záměry.

Problém totiž stojí úplně jinak: jestliže platí, že vesmír byl obydlen cizími inteligencemi a ty všechny stvořil Bůh, musel se také příběh syna Božího odehrávat na každé planetě stejně? Museli na všech planetách obyvatelé hřešit, aby pak byli vykoupeni božskou obětí?

Proti tomu lze namítnout, že Bohem vyvolená rasa nemusí nutně hřešit. Vývoj se mohl odehrávat i jinak. Na daleké planetě třeba byli obyvatelé poslušni Božího zákona, takže žádný vykupitel nebyl zapotřebí. Jenže tahle verze má jeden háček: když tato rasa žila vždy podle slova Božího, nebyla pak v Jeho smyslu tou lepší rasou? Prokázala, že je Boha hodná víc než člověk, takže Bůh jí vlastně musel dát přednost. Tím se ovšem lidstvo stalo stvořením druhého řádu, beztak už jednou potrestaným, protože už bylo předtím spláchnuto pro pokročilou mravní nedostatečnost. Lze to formulovat i drastičtěji: stvořením člověka Bůh neodvedl zrovna mistrovské dílo. Zpackal to. Nedokázal zabránit, aby lidé hřešili, a tak se cítil nucen obětovat svého syna, aby smazal jejich vinu. Něco jako ručení krví. Který otec udělá něco takového s lehkým srdcem? Bůh musel sám dojít k závěru, že se mu lidstvo nepovedlo.

Nyní věda předpokládá nekonečné tisíce mimozemských civilizací ve vesmíru. Že by galaxie byly zalidněny jen samými vzornými hochy, to zní dost nepravděpodobně. Můžeme si tedy myslet, že se alespoň některé další rasy provinily, což opět vyvolává potřebu vykupitele. V náboženství se v takovém případě nejedná o jemné nuance, ale o dogmata a principy. To znamená, že nehraje žádnou rolí, kolik viny kdo nakládá na svá bedra, nýbrž, že tak vůbec činí. Jinak řečeno, Bůh je nesmlouvavý. Porušení důvěry je porušení důvěry. Trest je trest a vykoupení je vykoupení.

Následkem toho by se musela historka s vykupitelem mnohokrát opakovat. Ale můžeme si být jistí, že někde jinde Bůh nenašel nějaký jiný způsob, jak odčinit omyly svého stvoření? Aniž by kvůli tomu nechal zemřít svého syna! A to už vyvstává další problém: Kristova smrt byla bolestná, ale nevyhnutelná, protože to byla božská, a tudíž jediná cesta. Avšak se zřetelem na alternativy: byla to pak pořád ještě ta jedině správná cesta? Jak se to srovnává s Boží neomylností, když kvůli očistě svého stvoření nechá syna zemřít zde, ale tamhle už ne? Bylo jeho obětování chybou, kterou už na jiných světech rozhodně nechtěl opakovat? A jaký to tedy má smysl, modlit se k Bohu, který nemá věci pevně v rukou?

Přísně vzato, křesťanství může akceptovat pouze inteligence, jež se vykazují pašijovým příběhem. V opačném případě ostrouhá buď lidstvo, nebo Bůh. Ale ani sami strážci křesťanského učení nemohou předpokládat univerzum plné pašijových příběhů, takže co zbývá? Naše jedinečnost zde na Zemi.

Tento svět Bůh určil nám. My jsme tou Boží rasou a máme za úkol podmanit si Zemi. Na tom obyvatelé jiných světů nic nezmění, ani kdyby nás přišli navštívit. Tahle planeta je naše místo a oni mají zase svoje. Ve svém světě je každý vyvolenou Boží rasou.

Ale pevnost padla. Yrr zničili poslední fundamentální nárok křesťanství. Nejenže zpochybnili převahu člověka, ale rovněž i Boží plán. A co hůř: i kdybychom se smířili s tím, že Bůh stvořil na Zemi dvě rovnocenné rasy, pak by yrr buď museli nabídnout svůj vlastní pašijový příběh, anebo žít striktně podle Božích přikázání. Jinak by hřešili, a pak hned zase vyvstává ta otázka, proč je Bůh ve svém spravedlivém hněvu už dávno nepotrestal?

Ale yrr podle přikázání nežijí. Už jenom páté: Nezabiješ! vylučuje jejich biochemii. Což může znamenat jedině to, že Bůh a) neexistuje, b) nemá věci pod kontrolou, c) schvaluje počínání yrr. V tom případě jsme žili v zajetí omylu, starého jako lidstvo samo. Vyvolenou rasou Bůh nemyslel nás!

V takových a podobných křečích se svíjejí velká náboženství. Křesťanství, islám a judaismus stravují samy sebe. Zatímco pořád ještě definují, analyzují a vykládají, jejich struktury se už totálně zhroutily a s nimi už beztak nemocné burzy, jež na finančně mocném slově Božím byly závislejší, než jsme si mysleli. Naproti tomu buddhismus a hinduismus, které akceptují jiné formy života, zaznamenávají bezpříkladný vzestup. Ezoterické kroužky mají konjunkturu, vznikají nová hnutí a archaická přírodní náboženství prožívají renesanci. Ze starých sekt se nejzdatněji drží mormoni, jejichž Bůh jim říká: stvořil jsem bezpočet světů! Ale proč Bůh v jednom dětském pokoji vychoval dvě děti, na to nedokážou odpovědět ani mormoni.

Poslední, co se mi doneslo, je zpráva, že se jeden katolický biskup s delegací z Říma plaví po oceánech, kropí vlny svěcenou vodu a poroučí ďáblu, aby zmizel. Pozoruhodné. Jakožto druh, zvyklý vysmívat se Božím zákonům a zostouzet jeho stvoření, vysíláme svého údajného zástupce, aby nepřítele přiměl k rozumu. Máme tu drzost pokládat se za advokáta stvořitele, jehož kauzu jsme prohráli. Je to jako bychom chtěli kázat Bohu evangelium, abychom mu zabránili v tom, aby nás potrestal.

Svět upadá.

OSN už mezitím odňala Spojeným státům americkým vůdčí mandát. To je další akt bezmocnosti. V mnoha státech se zhroutil veřejný pořádek. Kam se člověk podívá, táhnou zemí hordy záškodnické lůzy. Všude dochází k ozbrojeným konfliktům. Slabý přepadá ještě slabšího, protože lidé nemají v povaze ochotu si pomáhat. Jsou totiž v zajetí animálního dědictví. Ten, kdo leží na zemi, je kořist, a mohutně se plundruje. Yrr nezničili jenom naše města, zpustošili nás i vnitřně. Bloudíme bez víry jako zavržené bezcitné děti, které urychleně prodělávají vývoj pozpátku, hledajíce tak nový začátek.

Ale je tu i naděje, první náznaky změny uvažování o tom, jakou roli na naší planetě hrajeme. Mnozí se v těchto dnech snaží porozumět biologické rozmanitosti, aby pochopili skutečné sjednocující principy a to, co nás k sobě váže, bez jakékoli hierarchie. Naše přežití zajišťuje to, co nás svazuje. Kladl si někdy člověk otázku, jaký to bude mít dopad na psychiku potomků, když jim zanecháme zbídačenou planetu? Kdo chtěl kdy určit skutečnou hodnotu některého zvířecího druhu pro lidského ducha? Přejeme si lesy a korálové útesy, moře s hojností ryb, čisté řeky a jezera. Když budeme dál pustošit Zemi a ničit rozmanitost forem života, narušíme celistvost, které nerozumíme, a už vůbec ji nedokážeme ničím nahradit. Co od sebe odtrhneme, to už odtrženo zůstane. Kdo chce rozhodovat, které části přírody se v tom velkém propletenci můžeme vzdát? Tajemství propojení do sítě se zatím zdá být nedotčené. Už jednou jsme zašli příliš daleko, a síť se rozhodla, že se nás zbaví. Zatím panuje příměří. Ať yrr dojdou k jakýmkoli závěrům, my uděláme jen dobře, když jim jejich rozhodování co nejvíc usnadníme. Protože trik Karen Weaverové už podruhé nezabere.

Dnes, ve výroční den katastrofy, jsem otevřela noviny a čtu: Yrr jednou provždy změnili svět. Opravdu ho změnili?

Značnou měrou ovlivnili náš osud, a přece o nich nevíme vůbec nic. Myslíme si, že známe jejich biochemii, ale je tohle nějaké poznání? Od té doby jsme je neviděli. Mořem zní pouze jejich signály a těm nerozumíme, protože nejsou určeny nám. Jak může hadr z rosolu vyrobit zvuk? A jak ho vnímá? Dva miliony otázek, které je zbytečné klást. Odpovědi jsou v nás. Jenom v nás.

Třeba je na spadnutí další revoluce lidstva, abychom konečně sjednotili starou genetickou výbavu a vyšší vývojový stupeň. Když se ukážeme hodni daru, jímž naše Země pořád ještě je, neměli bychom zkoumat yrr, nýbrž konečně sami sebe. Teprve vědomí našeho původu, které jsme se mezi mrakodrapy a počítači naučili popírat, nám ukáže cestu k lepší budoucnosti.

Ne, yrr nezměnili svět. Yrr nám jen ukázali, jaký svět doopravdy je.

Nic už není, jak bylo., Ale jedno přece: kouřím dál.

Co bychom si počali bez nějaké konstanty.