Ninni Schulman

DÍVKA SE SNĚHEM VE VLASECH

Musel jen otevřít kufr auta, spoutat jí útlá zápěstí lanem a dostat ji k chatě. Pochopila, a hned se vydalavzhůru do kopce směrem, který jí naznačil. Bez odmlouvání. Bez pláče.

Nejspíš to vzdala. Nebo už nedokázala křičet.

Rychle se stmívalo. Jezero, které předtím probleskovalo mezi břízami, už nebylo vidět, ale venku na leduslyšel skútry. Jezdily tam křížem krážem přes jezero přinejmenším dva. S tím nepočítal.

Na vlasy stáhnuté do ohonu se jí snášely drobné sněhové vločky. Podrážděně zaznamenal, jak těžkoudržuje rovnováhu s rukama svázanýma za zády. Ačkoliv byla tak hubená, několikrát se propadla dosněhu. Nic ovšem neřekla, jen tiše zasténala.

Jednou otočila hlavu a snažila se zachytit jeho pohled, ale nepřiměl se, aby jí pomohl. Místo toho jipostrčil kupředu. Potřeboval to dotáhnout do konce, než se někdo objeví.

I když byla taková zima, že mu dech tvořil před obličejem bílé, husté obláčky, cítil v podpaží pot a stále serozhlížel na všechny strany, přestože kvůli tomu sám skoro ztrácel stabilitu.

Zvládnu to?

Několik metrů od domu se znovu probořila do sněhu, tentokrát až po stehna. Tehdy vytáhl pistoli. Rucese mu třásly, když si stáhl palčáky a zamířil.

Prásk.

Zhroutila se dopředu, tváří přistála v čerstvě napadaném sněhu a zůstala naprosto nehybně ležet. Jen z

úst jí uniklo podivné zachroptění. Nikdy nic podobného neslyšel.

Aby se nemusel dívat, jak jí z týla proudí krev, vydal se dlouhými kroky sněhem zpátky k autu.

Teď nesmí zpanikařit. Teď ne.

Když vytahoval z kufru lopatu, třásl se jako v horečce. Pod svetrem měl tělo lepkavé potem.

Když došel k závěru, co musí udělat, dlouho přemýšlel, kam by ukryl tělo. Nejlepším řešením, které honapadlo, bylo schovat ji nejdřív na bezpečném místě a potom, až rozmrzne půda, ji zahrabat někde vlese. V noci mu jeho plán připadal naprosto logický – teď už ne. Dokáže se sem ještě někdy vrátit, vejítdovnitř a…?

Ale žádná jiná možnost neexistovala. Dívka už byla mrtvá.

Sněhová pokrývka před sklepem hluboce zapuštěným do svahu na okraji lesa byla tlustší, než se zpočátku

zdálo, a odházet sníh ke dveřím mu trvalo mnohem déle, než plánoval. Když byl konečně hotov,spočívala na drobném těle dívky tenká vrstva čerstvého prašanu.

Opatrně opřel lopatu o zeď, vypáčil bytelný zámek a otevřel dveře. Potom se k ní přikradl, opatrně, jakoby se mohla najednou posadit a pohlédnout mu do očí.

Nohy už měla zamrzlé do sněhu. Zuřivě začal hrabat rukama podél jejích stehen. Ostrá hrana ledu muodírala zápěstí a na mysli mu vytanula vzpomínka na dětství a stavění iglú. Díra již vypadala dost velká,popadl ji tedy pod rameny a vytáhl ven. Ve vlasech jí ulpěla krev. Hustá, černá a teď už i zmrzlá. Pravýmokem slepě zírala někam do stromů.

Jakmile vyprostil mrtvou z díry, začal ji svlékat. Jednotlivé svršky pokládal za sebe na hromadu. Byla přílišhubená, pomyslel si. Pod oblými dívčími ňadry se zřetelně rýsovala žebra.

Když vytahoval černé pytle na odpadky a dlouhou šňůru, zaslechl blížící se skútry.

Zatraceně!

Bez přemýšlení chytil dívku za drobná zápěstí a vtáhl ji do sklepa. Uvnitř to páchlo zatuchlinou. Jako dítěse sem nikdy neodvážil, protože se strašně bál pavouků. Podlaha byla čistě zametená a u stěny stál nízkýregál, až na dvě zapomenuté plechovky s kraby, prázdný.

Zatáhl mrtvolu co nejhlouběji do tmy a potom spěšně vyšel dveřmi ven. Musel odtud pryč.

Burácení skútrů nabralo na síle, určitě teď byly přímo u břehu. Myslel na stopy krve ve sněhu a na auto,zaparkované dole na cestě.

Pod sklepními dveřmi se vzpříčily hroudy sněhu a ledu, takže se nedaly zavřít.

S tichým zaklením se do nich pustil lopatou.

Když zůstala jen deseticentimetrová skulina, nechal toho. Rozzlobeně si všiml, že má navzdory veškeré

opatrnosti na hrudi i na rukávech bundy velké krvavé skvrny.

Několika lopatami sněhu zasypal kaluže krve na nároží domu a sebral dívčiny šaty. S dlouhými růžovýmistopami v prašanu, vedoucími až ke dveřím sklepa, nemohl nic dělat. Teď to aspoň mám za sebou,

pomyslel si, zatímco se co nejrychleji vracel k autu.

Konečně bylo po všem.

1. kapitola

Magdalena Hanssonová pozvedla sklenici vína na pozdrav svému odrazu v temné okenní tabulce.

„Tak tedy, šťastný Nový rok. Šťastný zatracený Nový rok.“

Ironicky se usmála, napila se a znovu pohlédla sama sobě do očí, jako by byla na oslavě. Vzápětí jí úsměv

zmrzl na rtech a zůstala stát jako přikovaná. Neumyté vlasy měla svázané do culíku, aby jí nepřekážely,až se bude sklánět nad krabicemi na stěhování. Dokonce i v okenním skle byly patrné kruhy pod jejímaočima a barevné skvrny na staré teplákovce.

Venku se bez ustání snášely sněhové vločky, lehké jako pírko a velikostí připomínající kokosovémakrónky. Magdalena zhasla stojací lampu, aby viděla na dvůr. Jezero se nedalo rozeznat, lávka také ne.Vzadu na hranici pozemku trčel ze sněhu dlouhý maliník. Dokázala rozeznat i dvě jabloně a několik keřůse zahradními plody, ale zapomněla, jaké ovoce rodily. Léto jí připadalo tak vzdálené, když podepisovala

smlouvu. V každém ohledu.

Musím si koupit hrablo na sníh, pomyslela si. Pokud se odtud zítra vůbec ještě dostanu!

Znovu rozsvítila, dopřála si malý doušek vína a odložila sklenici na nejbližší stěhovací krabici.

Malá rozkládací pohovka v koutě působila ztraceně. Magdalena si pokusila představit si Nilse spícího v

pyžámku se Spidermanem, ale nepodařilo se jí to. A tak dál stavěla dětské knížky na polici a snažila se

udržet myšlenky v klidných, kontrolovatelných vodách. Vyprázdnila už skoro celou krabici, když na jejím

dně objevila album z Hanoje.

Pomalu ho vytáhla a pohladila polstrovaný obal, který vyrobila první zimu, když Nils spinkal po obědě.Rozvázala šňůrku a usadila se na podlahu.

Tady byl, její krásný malý chlapeček. Ve žlutých froté dupačkách v postýlce v dětském domově i hrozněplačící v hotelovém pokoji během první noci. Potom spící, nejspíš naprostým vyčerpáním, s ohrnutýmnosíkem přitištěným k Ludvigově krku.

Všimla si slz teprve ve chvíli, kdy dopadly na jednu z fotek zachycujících cestu domů.

Vtom zazvonil telefon.

Magdalena sebou trhla, otřela si rukávem svetru tvář a začala pobíhat z pokoje do pokoje ve snaze najíttelefon. Nakonec ho objevila v hromadě pošty na kuchyňském stole.

„Magdalena.“

„Ahoj, Magdo, tady je Gunvor. Gunvor Berglundová.“

„Ahoj,“ odpověděla Magdalena, polykajíc slzy. „Moc ráda tě slyším.“

„Neruším?“

„Ne, ne, vůbec ne.“

„Možná jsem tě trochu zaskočila, ale viděla jsem u tebe svítit světlo a chtěla jsem se zeptat, jestli bys

neměla chuť se zastavit. Když jsme teď sousedky… a tak.“

Magdalenu překvapila úleva, která se jí zmocnila.

„Díky, to by bylo skvělé. Vlastně bych tady měla trochu uklidit, ale přijdu ráda.“

„To je fajn. Nebude to nic zvláštního, jen my tři. Mimochodem, poslala jsem k tobě Bengta, aby trochu

odházel sníh. Jenom dnes večer napadalo přes dvacet čísel nového prašanu.“

Magdalena se naklonila přes kuchyňský stůl a vyhlédla ven. A opravdu, na dlouhém vjezdu do garáže stál

Bengt, huňatou čepici staženou do čela. Zaklepala na okno a posunky mu poděkovala.

„Tak přijď kolem osmé,“ zvala ji Gunvor.

„Ráda. Brzy na viděnou.“

Magdalena zavěsila, vysunula kuchyňskou židli a posadila se.

„Všechno bude zase v pořádku,“ vyslovila s nadějí.

Tentokrát tomu skoro sama věřila.

Ernst Losjö stál před zrcadlem ve velké ložnici a zkušenými pohyby si vázal kravatu. Gabriella jeho volbuurčitě okomentuje a řekne, že se opět nedokázal sladit s barvou jejích šatů. Samozřejmě se jí měl nejdřívzeptat, ale už neměl sílu se tím zabývat.

Musí jí brzy říct, že už to tak dál nepůjde. Že všechno, celý jejich společný život, postrádá smysl. Ale teď

byl Silvestr.

Upravil si uzel a oblékl si žaket, několika rychlými pohyby si pročísl teď už skoro úplně šedivé vlasy a pakzasunul hřebínek zpátky do náprsní kapsy.

Vzápětí se zarazil a rozhlédl se po ložnici, jako by tady byl poprvé. Vysoká manželská postel s bílýmčelem, světle šedá dřevěná podlaha, speciálně zhotovené římské plátěné rolety. Nepřestával se divit, jakčasto se dá znovu vylepšovat celý dům. Gabriella dokázala donekonečna strhávat tapety a korkováobložení dávno vyšlé z módy nebo brousit a lakovat dřevěné podlahy. Všechno mělo být pokud možnoautentické, pokud možno pravé, a přece nepředstavoval výsledek nikdy víc než kulisu.

Vezmu si to nejnutnější a půjdu na pár nocí do hotelu, pomyslel si. Pak si najdu v centru Hagforsu nějakýbyt. Hedda může dál bydlet s Gabriellou v domě.

Ale předtím ještě sehrají komedii a on se při ní ukáže z té nejlepší stránky. Gabriella silvestrovskou oslavu

dlouho připravovala a on jí to nechtěl pokazit. Dole na jídelním stole ležely tácy s pěti či šesti druhyobložených chlebíčků, vedle nich skleničky na sekt. Ne, nebyl koneckonců netvor. Podobné věci se řešíslušně, řekl si.

Ernst vyšel z ložnice a sešel po širokých, momentálně na bílo natřených schodech. Ve vstupní hale spatřil,jak Gabriella zapaluje svíčky v lampičkách, které k její velké radosti kdysi zdědil po dědečkovi Wilhelmovi.Na sobě měla hedvábné šaty s výstřihem a dlouhé vlasy si vyčesala do mimořádně dovedného účesu.

Kdysi miloval, když si ji mohl takto prohlížet a později v noci vytahovat všechny sponky a sledovat, jak jívlasy spadají na záda. Teď měl spíš dojem, že vypadá jako tragická postava.

„Ty ses tedy vystrojila,“ řekl.

Koneckonců nejsem netvor.

„Děkuji.“

Gabriella sfoukla zápalku a otočila se k němu. Vráska mezi očima se jí prohloubila.

„Tvoje kravata. Myslela jsem…“

„Teď jsem si ale vzal tuhle.“

Ernst prošel kolem ní do obývacího pokoje, kde hořely další svíčky a v krbu praskal oheň. Jak jsem jenom

mohl souhlasit s koupí téhle kožešiny z ledního medvěda? pomyslel si. Kdybych ho aspoň zastřelil sám. I

když, ne, ani pak by to nebylo v pořádku.

Gabriella přišla s dalším tácem, škobrtajíc na vysokých podpatcích.

„Jak se asi má Hedda?“ zeptala se a položila tác na jídelní stůl. „Jsem ráda, že si konečně vyrazila na

nějaký večírek.“

„Ano, je to prima,“ odpověděl Ernst. „U koho že to je?“

„Myslím, že u nějaké kamarádky ze třídy. Dobře, že je vzal Samuel autem.“

„Vyzvedne je ještě dnes v noci?“

„Ne, přenocují u spolužačky.“

Ernst přikývl a vyhlédl z okna. „Tím líp – zjevně se nám ještě zhorší počasí.“

Zmocnil se chlebíčku a nacpal si ho celý do pusy. Věděl, jak to Gabriellu rozzlobí, ale právě proto

nedokázal to nutkání potlačit.

A opravdu, Gabriella se znovu zamračila.

„Ernste, nech toho! Nevidíš, že to pak tvoří nerovné řady?“ Zlostně začala pěstěnými nehty rovnat

ozdobené chlebíčky.

V její přítomnosti jsem se změnil v tvrdohlavé dítě, napadlo Ernsta, ve vzpurného nedospělého, který

musí pořád demonstrovat svou vůli.

Někdo zazvonil. Gabriella sebou trhla a odcupitala do kuchyně. Cestou si svlékla zástěru.

„Otevři. Hned přijdu!“

Ernst otevřel dveře s něčím, co doufal, že vypadalo jako veselý, trochu prohnaný úsměv, který si běžně

vyhrazoval pro společenské události. Představení začínalo.

Magdalena se zastavila na cestě před Gunvořiným a Bengtovým domem. Příjezd byl dokonale odházený, z

valů navršených po stranách se neskutálela ani jediná hrudka sněhu, v okně visely vánoční záclony a pod

schody se ve větru mihotaly dvě lampičky.

Magdalena pevně sevřela bonboniéru s pralinkami, kterou objevila doma ve spíži. Opodál na silnici slyšela

smích a hluk silvestrovských rachejtlí.

Sprcha jí zlepšila náladu. Sice nenašla nic opravdu slavnostního, ale v čistých džínách, čerstvě vyžehlenétunice a s trochou naneseného parfému se cítila tak dobře jako už dlouho ne. Když stoupala po schodech,snažila se trochu napřímit.

„Skvělé, Magdo, že jsi mohla přijít, a tak rychle.“

Gunvor otevřela domovní dveře. Na sobě měla červenou zástěru s nabíranými křidélky na ramenou. Jejíkrátké vlasy vypadaly čerstvě upravené.

„Děkuji,“ odpověděla Magdalena, vyzula si boty a vešla do předsíně.

Opatrně objala Gunvor, která jí připadala mnohem menší a hubenější, než si pamatovala. Péřovou bundupodala Bengtovi, který tam už stál připraven s věšákem v ruce, oblečený do košile s kravatou a svetru.

„Teda, vám to sluší! A já přicházím jenom tak.“ Magdalena jim podala krabici s čokoládovými bonbony.„Ať máte v plánu cokoliv – jenom se odtud nikdy neodstěhujte!“

„A mě neobejmeš?“ zeptal se s předstíranou výčitkou Bengt.

„Ale samozřejmě,“ zasmála se Magda a na okamžik mu zmizela v náručí. „A díky moc za to odházenísněhu. Bylo to vážně potřeba.“

Magdalena se vymanila z jeho objetí a rozhlédla se po předsíni. Na zdi vedle schodiště vedoucího doprvního patra přibylo několik párů jeleních paroží, jinak vypadalo všechno přesně tak, jak si topamatovala. Dokonce ani typická vůně gumových holínek a jádrového mýdla se za těch patnáct letnezměnila.

Když Magdalena vešla do kuchyně, Gunvor právě cedila vodu z brambor. Na velkém servírovacímpodnosu už leželo na tenké plátky nakrájené losí maso a malé vařené mrkvičky.

„Myslela jsem, že se najíme ve velkém pokoji,“ prohodila Gunvor přes rameno, zatímco ukládala bramborydo mísy. „Koneckonců se nám k tomu tak často nenaskytne správná příležitost.“

Magdalena zjistila, že i kuchyňská lavice stojí stále na stejném místě. Jak často na ní sedávaly s Tinou,namáčely si chleba se sýrem do studeného kakaa, zkoušely se navzájem ze slovíček, povídaly si a

klevetily.

„Panebože, stojím tady a sním. Můžu ti s něčím pomoct, Gunvor?“

„Ne, ne, není třeba. Všechno už je hotovo. Snad bys jen mohla odnést omáčku.“

Bengt se už usadil ke stolu, pokrytému bílým ubrusem a servisem s racky. Vypadá skoro trochu ztraceně,

pomyslela si Magdalena, když pokládala omáčku na stůl a sedala si.

„Kdo by si pomyslel, že budeme sousedy,“ utrousil Bengt a naložil si brambory.

Magdalena se usmála, dost dobře nevěděla, co mu má na to říct.

„Tedy, měla bys vědět, že z toho máme velkou radost,“ pokračovala Gunvor a nabídla jí maso z tácu.

„Kdybys s něčím potřebovala pomoct, stačí říct.“

„To je od vás opravdu moc milé. Řekla bych, že tátovi připadalo trochu zbytečné, abych se sem stěhovala

sama a kupovala si tak velký dům, ale prostě jsem nedokázala odolat.“

„Vybrala sis dobře,“ pronesl Bengt. „A ještě jednou tě srdečně vítáme doma v Hagforsu.“

Než se napili, opatrně si přiťukli. „Mockrát děkuji,“ odpověděla Magdalena, dopřála si malý doušek a

odložila skleničku.

Ještě štěstí, že tady nebyl Ludvig. Nedokázal by se ubránit blahosklonnému úsměvu nad tímto směšným

přípitkem – to se prostě nedělá –, a potom, až bychom odešli, by určitě všechno okomentoval, i ošumělou

koženou pohovku a Gunvořinu sbírku panenek ve vitríně. Pak by se uvelebil na pohovce a byl by

spokojený, že už jsme konečně doma.

„Co dělají dnes večer Peo a Kerstin?“ zeptala se Gunvor.

„Prý mají dorazit Kerstininy děti. Táta chtěl, abych taky přijela, ale neměla jsem chuť tam jet a pokoušet

se být milá.“

„Přesně tak, tady můžeš být tak nemilá, jak jen chceš,“ prohodil Bengt a mrkl na ni.

Magdalena se zasmála a všimla si, jak postupně roztává.

Gunvor jí podala misku s huspeninou a Magdalena si naložila několik lžiček roztřesené hmoty na talíř.

„A že jsi tady ještě našla práci, skutečnou práci,“ poznamenala Gunvor. „Pro mladé lidi je to dneska velký

problém. Většina se musí chtě nechtě odstěhovat.“

„Politikům je úplně jedno, že se půlka Švédska vylidňuje,“ pokračoval Bengt. „Máme snad žít všichni ve

Stockholmu? O to snad nejde!“

Magdalena si uvědomila, že toto téma rozhovoru je tady na denním pořádku, stejně jako doma u táty a

Kerstin.

„Ano, je to smutné,“ odpověděla. „Ale Christer tady přece ještě taky bydlí, ne?“

Gunvor přikývla.

„Ano. Měl štěstí a hned po absolvování policejní akademie našel stálé místo na okrsku.“

Magdalena se zadívala na školní fotografie Tiny a Christera, které visely šikmo nad sebou vedle okna. Tina

s trvalou a obarvenými a pečlivě natupírovanými vlasy a Christer se světlým strništěm vousů a kulatýmitvářemi.

„Tady v Hagforsu dochází každou druhou noc k vloupání do nějakého obchodu a obchodníci šílí, že s tímpolicie nedokáže nic udělat,“ vysvětloval Bengt a zašermoval Magdaleně před očima vidličkou. „Musíš o

tom napsat, Magdo.“

Magdalena měla pramalou chuť bavit se o své nové každodennosti i o sobě samé. Místo toho si přidalatrochu omáčky a zeptala se: „Je Tina pořád ještě v Göteborgu?“

„Ano, bydlí tam už devět let,“ odvětila Gunvor. „Její malý Xerxes právě slaví první narozeniny. Ale ty mášpřece taky malého chlapce, že ano? Viděla jsem fotku ze křtu v novinách, ale od té doby už uplynuloněkolik let. V každém případě byl roztomilý jako panenka.“

Magdalena polkla a spustila.

„Jmenuje se Nils. V létě mu bylo šest. Vlastně jsem se vrátila domů i kvůli němu. Chci, aby vyrůstal vklidném prostředí, ale někdy mám pocit, že je to trochu…“

Vlastně chtěla říct „naivní“, ale nějak jí to připadalo nemístné. Místo toho pokračovala: „No, možná jsemto pořádně nepromyslela.“

„Rozhodla ses zcela správně,“ konstatoval Bengt a dodal svým slovům na důrazu několika mávnutímirukou ve vzduchu. „Zcela. Správně. Chlapec by samozřejmě neměl vyrůstat obklopen auty, výfukovýmiplyny a kriminalitou. Tady se všichni znají. Nic hrozného se tu neděje.“

Gunvor otáčela skleničkou v ruce, jako by o něčem přemýšlela. Potom vzhlédla.

„Dnes večer je u otce?“

Magdalena musela znovu polknout.

„Sedí v letadle, vrací se do Švédska. Byli o Vánocích v Indii, nemluvila jsem s ním od Štědrého dne.“ Čert

to vem. Magdalena se snažila pomrkáváním zaplašit slzy. „Je to trochu – náročné. Všechno. Rozvod a tak.

Odpusťte, prosím.“

Zmuchlala ubrousek a přitiskla si ho k řasám.

Bengt odložil příbor na talíř a podíval se na hodinky.

„Myslím, že už začíná Večeře pro jednoho*),“ oznámil a vstal.

*) Večeře pro jednoho (Dinner for One) – populární krátkometrážní film, uváděný v zemích západní

Evropy na Silvestra (pozn. překl.)

„A já postavím na kávu,“ prohlásila Gunvor a posbírala talíře. „Piješ přece kávu, Magdo?“

Magdalena přikývla a přiměla se k úsměvu.

„Ach,“ vzdychla Gunvor a pohladila ji po ruce, „všechno bude zase v pořádku – však uvidíš.“

Když Magdalena u stolu osaměla, podepřela si hlavu rukama.

Možná, pomyslela si. Možná ano.

Ernst Losjö se posadil se sklenou whisky v ruce na pohovku. Zhluboka si oddechl a ukazováčkem si uvolniluzel na kravatě. Konečně divadlo skončilo.

Gabriella stála u okna, paže ovinuté kolem těla. Její slavnostní účes ztratil tvar a na rameno jí teď spadaldlouhý pramen vlasů.

I když už byly skoro čtyři hodiny ráno, snášely se stále do jezera tu a tam rachejtle z ohňostroje.Sjökvistovi zjevně nelitovali peněz.

Ernst přemítal, kolik zraněných a podchlazených účastníků silvestrovské zábavy skončí v průběhu noci napohotovosti v Torsby. Tamější kolegové budou mít bezpochyby plné ruce práce.

„Je divné, že mi neodpověděla na esemesku,“ ozvala se Gabriella.

„Myslíš? Určitě má lepší zábavu, než si psát se svými starými rodiči. Kromě toho je síť v tuhle dobu určitě

přetížená.“

Ernst si lokl whisky a zavřel oči.

„Myslíš, že se opila?“ zeptala se Gabriella, stále k němu otočená zády.

„Není to úplně nepravděpodobné,“ pronesl Ernst. „Brzy jí bude sedmnáct. A nejsem tak naivní, abych si

myslel, že naše Hedda je v tomto bodě výjimkou.“

Gabriella se k němu pomalu obrátila. V ruce svírala zpola vypitou sklenici sektu, jejíž okraj zdobil otisk

rtěnky.

„Celý podzim jsem si dělala starosti, protože seděla pořád tady ve svém pokoji, a teď mi připadá strašné,

že tu není.“

„Na to si budeme muset zvyknout,“ prohlásil Ernst a zvedl se z pohovky. „Zítra se vrátí domů.“ „Ano, určitě,“ řekla Gabriella a křečovitě se usmála.

2. kapitola

Tore Andersson zapnul rádio a posadil se ke kuchyňskému stolu. Zatímco na dřezu bublal a syčel kávovar,

vytáhl diář, ležící na několika slevových kupónech a včerejších novinách Värmlandsbladet. Malá, černáknížka se otvírala jen obtížně.

Digitální teploměr, Jeanettin vánoční dárek, který stál opřený o okenní rám mezi dvěma africkýmifialkami, ukazoval minus sedmnáct stupňů. Tore vzal propisku a dal se do psaní. Když skončil, skepticky si

prohlédl své roztřesené klikyháky.

A to mě ve škole vždycky chválili za krasopis, pomyslel si. Ale to už bylo dávno. Před ocelárnou. Zaklapldiář, zůstal ještě chvíli sedět a křivým ukazováčkem opisoval květinový vzor na voskovaném ubruse.

Nový rok, přemítal. Ještě jeden. A teď by se měl ještě stěhovat. Opravdu případný dárek k devadesátýmnarozeninám v březnu.

Dopis z bytového úřadu dorazil v prvním adventním týdnu. Definitivně bylo rozhodnuto, že důmstrhnou.Většina sousedů už využila různé nabídky na nové byty, ne tak ovšem Tore. Nedokázal se přimětopustit byt, který byl víc než padesát let jeho domovem. Jeho, Weřiným a dětí.

Dva činžáky, stojící přímo u lesa, zbourali už před lety. Dřívější zástavbu připomínalo jen několikpouličních lamp u starého parkoviště. Nakloněné sloupy teď nesmyslně trčely ze sněhu. Kousek opodálstála uprostřed březového hájku houpačková konstrukce, ovšem bez houpaček.

Za bezesných nocí někdy působily na Toreho tma a takřka prázdný dům tísnivě, ale za světla už tolik nasamotu nemyslel, i když mu chyběl Birger, který kdysi bydlel v bytě naproti. A Gösta.

Jinak to zvládal. Jako vždycky. Byl ovšem rád, že aspoň byt nad ním je obydlený a stále do něj vcházejí a

vycházejí lidé. Kávovar ztichl.

Právě když se Tore usadil s kávou zpět ke stolu, ozval se shora mohutný rachot. Potom mužský křik avysoký hlas, který nesrozumitelně naříkal.

Tore zvedl oči ke stropu a čekal na pokračování, ale nic dalšího nepřišlo.

Hádka mezi milenci, pomyslel si. To patří k životu.

Potom se napil kávy, bezděčným pohybem si upravil župan a otevřel včerejší noviny.

Ernst Losjö se otočil v posteli, upravil si polštář pod hlavou a zavřel oči. Z řinčení skla a porcelánu dole v

kuchyni mu třeštila hlava.

Vzteká se? Znovu se zaposlouchal, tentokrát soustředěněji. Ano, bezpochyby. Každé zarachocení, každé

prásknutí dveřmi skříňky představovalo rozzlobenou výčitku, bezeslovnou komunikaci přes několik

poschodí, poselství typu Já-tady-všechno-uklízím-sama, zatímco-ty-si-chrápeš.

V ložnici dosud panovala tma. V ovzduší se vznášel odér alkoholu a parfému. Ernst se podíval na

radiobudík. 11:03. S nechutí přehodil nohy přes okraj postele a posadil se.

Teď se dole rozeřval vysavač. Gabriellin vztek očividně sedí hluboko, konstatoval, když slyšel, jak hubicetvrdě naráží do podlahových lišt a noh od stolu.

Ernst se nasoukal do tlustého županu barvy mořské modři, který dostal jako vánoční dárek, povytáhlrolety a vyhlédl ven. Nebe bylo jasně šedé a stále vydatně sněžilo. K Vánocům by se takové počasí hodilo,napadlo ho. Vyvolávalo by idylické, smířlivé pocity. Ale Nový rok měl v sobě něco naléhavého,

vyzývavého, co mu kazilo náladu. Po klidu byla veta.

Co se stane s domem? Gabriella tady nikdy nezvládne žít sama. Ale aby tady zůstal on, to bylo stejněnemyslitelné. Nebyl to jeho dům, nikdy nebyl. Tato nemovitost byla Gabrielliným životním projektem, onsám si tady připadal spíš jako součást inventáře. A Hedda? Co bude s ní?

Když Ernst scházel po schodech, vysavač oněměl, místo něj uslyšel televizi. Novoroční koncert vídeňských

filharmoniků. Gabriella rozložila v obývacím pokoji žehlící prkno a na velký plátěný ubrus firmy Klässbols položilapapírové utěrky. Teď soustředěně jezdila žehličkou sem a tam. Skvrny od vosku. Jak často ji slyšelvyprávět přátelům a známým o těchto fantastických tricích hospodyněk.

„Dobré ráno,“ pozdravila, aniž by se na něj podívala.

„Dobré ráno,“ odpověděl a ignoroval její sarkastický tón. „Máš nějaké zprávy od Heddy?“

Gabriella odložila žehličku, aby mohla položit papír na další skvrnu.

„Ne,“ odvětila a stále se na něj nepodívala. „Znovu a znovu jsem jí volala, ale má vypnutý mobil.“

„Určitě spí,“ prohlásil a snažil se dodat svému hlasu lehký tón.

„Stejně jako její otec.“

Ernst si nehlučně povzdechl, vydal se do kuchyně a natočil si velkou sklenici studené vody.

„U koho že to chtěla přenocovat?“ zavolal a odložil sklenici do dřezu.

„Dej tu sklenici do myčky. U nějaké Nory. Myslím, že se jmenovala Nora Vallgrenová. Nebo Vallströmová.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“ „Já taky ne.“

Ne, není čeho se bát, domlouval sám sobě. Všechno je přesně tak, jak má být.

Magdalena zahnula na Norr Mälarstrand a pak na St. Eriksgatan. Bylo to sedmé nebo osmé kolečko? Užpřestala počítat. Nasvícený most Västerbron se zrcadlil v černé vodě fjordu Riddarfjärden. Místy na níplavaly velké, šedivé ledové kry, připomínající desky mozaiky, a nad nimi se zimní mlhou proháněly

osamocené automobily.

Hezký pohled, pomyslela si Magdalena melancholicky. Moc hezký. To se nedá popřít.

„Copak tady není jediné místo k zaparkování?“ zamumlala si pro sebe.

Konečně objevila na ulici Baltzara von Platena mezeru mezi jinou audinou a Volvem Cross Country. Budemuset jít kousek pěšky, ale s tím se nedalo nic dělat. I tak už měla zpoždění.

Když Magdalena zaparkovala auto, byla celá udýchaná a bylo jí horko. Vystoupila, oblékla si péřovoubundu, přes rameno přehodila tašku a zamkla auto. Urazila celou cestu bez zastávky, prostě si nedopřála

oddechu.

Chodník pokrytý sněhovou břečkou lemoval v dlouhých pruzích špinavý led. Magdalena zvedla zrak kvysokým oknům na opačné straně ulice. Elegantní adventní svícny a stylizované hvězdy v dlouhýchřadách. Jak asi vypadaly byty uvnitř? Křesla z laminátu a široké čajové šálky z designérského obchodu.Krásné, sebejisté ženy s šály přes ramena a příjmeními, ze kterých se člověk zachvěl.

Uvědomovala si, že její představy pochází z nějakého časopisu o bydlení, ale viděla podobná obydlí často i

ve skutečnosti. Jiná společenská vrstva, napadlo ji a současně chápala, jak je sama staromódní. Kdodneska ještě mluvil o třídních rozdílech? Během let strávených ve Stockholmu se o nich někdy zmiňovala,pokoušela se popsat ten pocit, stále ale narážela na nechápavé pohledy. Jak prosím? Podobné kategoriednes už nehrají roli. A koketovat se svým původem z dělnické vrstvy je prostě pošetilé, říkali jí. Jako bybyl železniční dělník něco exotického nebo romantického, co ve skutečnosti neexistuje.

Magdalena poslední úsek ke dveřím proběhla. Výtah už čekal dole. Vešla do něj a zavřela za seboumřížované dveře. Zdviž se dala se skřípěním a rachocením do pohybu.

Když se uviděla v zrcadle výtahu, vyhrkly jí slzy. Oči měla podlité krví, pokožku skoro šedivou a rty

rozpraskané od zimy. Blond vlasy s nádechem do zrzava jí visely ve zplihlých pramenech.

Vytáhla z kabelky lesk na rty a podnikla marný zkrášlovací pokus. Než otevřela dveře výtahu, ušklíbla se

na sebe.

Sotva zazvonila u dveří, uslyšela Nilsovo volání a pádící kroky. V příštím okamžiku už byl na schodišti a vjejím náručí.

„Ach, Nilsi, tolik se mi po tobě stýskalo,“ zašeptala.

Jeho čerstvě ostříhané vlasy voněly šampónem, který neznala. Když mu přejela prsty po šíji, měla pocit,jako by hladila štěně.

„Mami,“ hlesl, „mami, mami, mami…“

„Měl ses v Indii hezky?“

Magdalena zaslechla tiché „hm“ a ucítila na tváři přikývnutí.

„Musíš mi o tom později vyprávět. Chci vědět úplně všechno.“

Když Magdalena vzhlédla, stál ve dveřích Ludvig, dohněda opálený a ve světle modré polo košili s logem

Lyle & Scott. Jeho vlasy vybělené sluncem vypadaly nedbale rozcuchané, ale Magda věděla, že mu každé

ráno hodnou chvíli trvá, než si je takto upraví. „Ahoj. Jaká byla cesta?“

„Dobrá, děkuji,“ odpověděla Magdalena a vyhnula se jeho očím. Jak dlouho ji ještě bude pohled na něj bolet?

„Možná bys… šla na chvíli dál?“

Magdalena vstala, Nilsovy paže ovinuté kolem krku a dlouhé nohy okolo pasu.

„Ne, díky.“

„No, Ebba není doma. Myslel jsem, že bychom si mohli trochu promluvit.“

„A já jsem měla za to, že už jsme všechno probrali, ale pro mě za mě.“

Ludvig ustoupil zpátky do bytu, aby jí udělal místo. Magdalena musela pustit Nilse, aby si mohla zout

semišové kozačky, které za sebou zanechávaly rozbředlé kaluže. Když byla hotová, vzala Nilsovu tvář do

dlaní a políbila ho na čelo.

„Tak ráda tě vidím. Myslela jsem na tebe celý, celičký čas, víš?“

Nils přitakal.

„Mami, jsi smutná?“

Magdalena zavrtěla hlavou a usmála se, Nilsovu tvář stále v dlaních. Hladila ho palci po spáncích a

měkkých ouškách.

„Ne, nejsem smutná. Je tak krásné tě konečně zase vidět. Proto mám v očích slzy.“

Odněkud shora uslyšela Ludvigův hlas.

„Ehm… Můžu ti něco nabídnout? Espresso? Latte? Nebo vodu?“

„Ne, díky,“ odpověděla, aniž by se na něj podívala.

Taky je nervózní, uvědomila si, vstala a vzala Nilse za ruku. Z jakéhosi důvodu ji to vědomí trochu

uklidnilo. Než vstoupila do kuchyně, několikrát se zhluboka nadechla, jako by se připravovala na dlouhé

plavání pod vodou. Zvládnu to, domlouvala si. To nejhorší je už za mnou. Brzy se vydáme domů.

Magdalena se posadila na židli, stojící nejblíže ke dveřím a naproti Ludvigovi, a posadila si Nilse na klín.

„Ty, Nilsi, musíme si s maminkou na chvíli promluvit o samotě,“ řekl Ludvig. „Můžeš se jít ještě chvíli dívat

na televizi.“ Nils si povzdechl. „Nebude to trvat dlouho. Slibuji.“

Nils neochotně sklouzl Magdaleně z klína a odšoural se z kuchyně.

„Jak se máš?“ zeptal se Ludvig, když osaměli.

„Výborně, děkuji.“ Magdalena si uvědomila, že to znělo sarkastičtěji, než zamýšlela, a pokračovala:

„Odkud se bere ta náhlá starost?“

Ludvig přitlačil ukazováčkem na několik drobků chleba na stole a řekl: „Možná si myslíš, že je mi to

všechno lhostejné, ale to není pravda. Pro mě to taky není snadné.“

„Chudáčku.“

„Magdo, prosím, nemůžeš toho nechat?“

„Čeho?“

„Toho tónu, který vždycky nasadíš.“

Magdalena si ho změřila. Jak je ubohý, prolétlo jí hlavou.

„Chtěl sis přece o něčem promluvit.“

Ludvig uhnul před jejím pohledem a zadíval se na stěnu za kuchyňským stolem. Potom na ni přece jen

upřel oči.

„Ano. Třeba ta věc s tvým stěhováním. Upřímně řečeno, nechápu, co tě to napadlo.“

„A co přesně nechápeš? Že chci svému synovi dopřát klidné, krásné dětství v přírodě? Že ho bez obav

můžu pustit ven hrát si s kamarády před domem s míčem, aniž by mu hrozilo, že ho přejede auto? Že

bude moci jít sám ze školy domů dřív, než mu bude patnáct?“

Ludvig zavrtěl hlavou.

„Ten byt v Kristinebergu, který sis koupila, byl přece naprosto v pořádku. Je to dobrá čtvrť.“

„To se snad nedá srovnávat.“

„Přesto bys měla uznat, že ten návrat domů je trochu těžko pochopitelný. Jsi přece městský člověk,

Magdo.“

Magdalena neodpověděla, a tak Ludvig nepřestal vypočítávat další argumenty.

„A co ty sama? Jak dlouho si myslíš, že vydržíš psát o uzavírání vesnických škol, psích výstavách a

schůzích Červeného kříže?“

„Nech toho. Píšu raději o věcech, které souvisí s každodenním životem lidí, než o hollywoodských

hvězdičkách a nejnovějších módních trendech.“

„Když myslíš. Koneckonců si ničíš svoji kariéru, ale nepřipadá mi to všechno moc promyšlené.“

„Tvoje starostlivost je opravdu dojemná, Ludvigu.“

„Musíš přece myslet i na Nilse. Každý druhý víkend bude sedět celé hodiny v autobuse. Myslíš, že ho to

bude bavit? Je mu teprve šest.“

Magdalena vstala a zavolala z kuchyňských dveří: „Nilsi, už jsme s tatínkem skončili, můžeme jet. Utíkej a

vezmi si bundu.“ Ludvig si odkašlal.

„Magdo, než odjedeš. Je tu… ještě něco, co jsem ti chtěl říct.“

„Ano?“

„Čekáme s Ebbou dítě.“

Magdalena se přidržela opěradla židle. Najednou se jí zmocnil pocit, jako by se jí podlaha pod nohama

propadla.

„Cos to řekl?“ zašeptala.

„Ebba je těhotná. V dubnu bude mít Nils sourozence.“

Magdalena vyšla do předsíně. Paže měla ztuhlé a těžké jako z olova, a když se snažila natáhnout sikozačky, měla dojem, jako by její ruce patřily někomu jinému. Viděla prsty, které se pokoušely uchopit zipa vytáhnout ho nahoru. Ztratila rovnováhu a upadla na dveře skříně, ale když ucítila na paži Ludvigovu

ruku, vytrhla se mu.

„Pusť mě!“

Ludvig vypadal trochu ustaraně.

„Chápu, že je to pro tebe těžké…,“ začal.

„Domníváš se, že se staráš a že hodně věcem rozumíš, ale ve skutečnosti nemáš o ničem ani ponětí.

Tvrdíš, že myslím jenom na sebe, ale co ty? Jsi sebestředný mizera!“

Než otevřela dveře a vystrčila na schodiště dva Nilsovy kufry, kutálely se jí už slzy po tváři. Zavazadla byla

tak těžká, že je skoro nedokázala uzvednout.

„Pojď, Nilsi, jedeme.“

Nils si rozvážně nasazoval čepici se Spidermanem a těkal přitom očima mezi Magdalenou s kufry a

Ludvigem, který nervózně postával vedle věšáku.

„Můžu ti pomoct to odnést,“ zabručel Ludvig. „Kde parkuješ?“

„Zvládneme to sami, že ano, Nilsi? A ty táhni pro mě za mě k čertu!“

Magdalena práskla dveřmi. Nils na ni mlčky hleděl. Bradička se mu třásla, jako vždycky, když se už už

chystal dát do pláče.

Magdalena polkla. Musím se naučit ovládat, pomyslela si. Ať se stane cokoliv. Jsem mizerná matka.

Když vyšli v přízemí z výtahu a Magdalena vytáhla kufry a zavřela dveře, vzala Nilse do náruče. Nejdřív

ztuhl, potom se ale čím dál víc uvolňoval, jak ho kolébala sem a tam.

„Mrzí mě to, synku. Samozřejmě máš strach, když jsem tak rozzlobená a smutná.“

Nils neodpověděl, místo toho ji jen trochu pevněji objal kolem krku smáčeného slzami.

Magdalena se usadila s Nilsem na klíně na jednom ze schodů před vstupními dveřmi. Zůstali tam dlouho

sedět, aniž by mezi nimi padlo jediné slovo.

„Jo, mimochodem,“ řekla nakonec Magdalena, „mám pro tebe v autě překvapení. Vážně hezké

překvapení.“

Nils si otřel hřbetem ruky oči a zadíval se na ni.

„Nějaký vánoční dárek?“

„Ne, vánoční dárky jsou doma. Tohle je dárek navíc, dalo by se říct. Půjdeme?“

Nils přikývl a vsunul svou ruku do její.

Úplně dole v kabelce objevila Magdalena zmačkané balení papírových kapesníků. Jeden vytáhla, rozložila

ho a přitiskla ho Nilsovi k nosu.

„Foukni.“

Potom si vzala další a také se vysmrkala.

Když nacpali kufry do zavazadlového prostoru a v Seven Eleven na Handverkargatan si koupili balíčekbonbonů, jahodový džus a minerálku, otevřela Magdalena zadní dveře auta. Vzápětí vytáhla balíček, ležícív plastové tašce na podlaze před Nilsovou dětskou autosedačkou.

„Naskoč dovnitř a posaď se, potom to smíš otevřít,“ řekla.

Nils se vyšplhal na své místo a vzal balíček. Drobnými prsty rychle přejížděl po lesklém modrém papíru astříbrné šňůrce svázané navolno a chvatně ji stáhnul.

„Copak to je?“ zeptal se Nils a obracel krabici všemi směry. „Vypadá to jako počítač.“

„Je to malý DVD přehrávač, aby ses mohl v autě koukat na filmy. Můžeme sehnat i sluchátka, abys homohl používat, až pojedeš autobusem za tátou. Mnohem rychleji ti to potom uteče.“

Nils se na ni podíval a usmál se.

„V letadle jsem viděl kluka, který něco takového měl. Hustý.“

„Máš radost?“ „Maxi. Díky.“

Zatímco Magdalena vyprošťovala přístroj z polystyrenového obalu a připevňovala malou obrazovku kopěrce hlavy, směl si Nils rozbalit balíček číslo dvě.

„Sobík Niko! Ten je super.“

„Ach, ty už jsi to viděl? Vyšel teď na DVD úplně nově.“

„Viděl jsem ho s tátou a Ebbou v kině,“ odpověděl Nils, aniž by se podíval na obal dévédéčka.

„Aha.“

„Jo. Ale chci se na něj podívat znovu.“

Ernst Losjö byl celý den nervózní. Prudce otevřel dveře ledničky, aniž by měl sebemenší tušení, co vlastněhledá. Chvíli zůstal stát před tácem se zbylými chlebíčky, pečlivě zakrytými potravinovou fólií. Pak fóliiopatrně nadzvedl a položil si na dlaň několik krajíčků černého chleba s čedarem.

Bylo čtvrt na pět a Hedda se stále neozvala. Venku už byla tma jako v pytli a ještě víc se ochladilo. Tu atam projelo kolem auto, ale jinak panovalo ticho. Neštěkali psi, venku se nikdo nepohyboval. Jako by celá

vesnice zadržela dech.

„Zavolám Skogovým a zeptám se, jestli už Stina dorazila domů,“ oznámila Gabriella.

„Dobře,“ odpověděl Ernst, i když mu to ve skutečnosti nepřipadalo jako dobrý nápad. Zavolat znamenalo

nechat obavám volný průběh, přiznat si, že něco není v pořádku.

„Přikryls to zase pořádně fólií?“ zeptala se Gabriella s pohledem upřeným na chlebíčky v jeho dlani.

Rychle vyťukala číslo, skoro aniž by se na telefon podívala, a začala přecházet kuchyní sem a tam. Jak

často už v uplynulých letech vytočili toto číslo? Hedda a Stina byly odnepaměti nejlepšími kamarádkami, ai když v poslední době dívky udržovaly kontakt pomocí vlastních mobilů, stále znali Stinino číslo zpaměti. Podle Gabriellina náhle napjatého postoje Ernst poznal, že někdo přijal hovor. „Ahoj, Leno, tady je Gabriella. Doufám, že neruším. Všechno nejlepší v Novém roce. Ano, měli jsme včerana návštěvě pár přátel, bylo to vážně hezké. Chtěla jsem se vlastně jenom zeptat, jestli se už Stinavrátila. Hedda se nám od včerejšího večera neozvala… Ach, nebyla?“ Gabriella vyhledala očima Ernstův pohled. „Ale Hedda říkala, že Stina taky půjde na ten večírek a že je tam Samuel odveze… Tak teď tomu vůbec

nerozumím.“

Gabriella zakryla rukou sluchátko a obrátila se na Ernsta.

„Stina včera na žádném večírku nebyla. Lena se jí zrovna ptá, jestli něco neví.“

Gabriella sejmula ruku ze sluchátka a otočila se k němu zády.

„Nic neví? Aha, tak teď taky nevím, co máme dělat… Ano, určitě. Pozdravuj Stinu. Už je to dávno, co tu

byla naposledy. Chybí nám, Ernstovi i mně.“

Gabriella se posadila do čela kuchyňského stolu a opřela se rukama o desku.

„Co říkala?“ zeptal se Ernst, který stále držel všechny chlebíčky na dlani.

„Že Stina o žádné párty neví a že Samuel včera nikoho do Hagforsu nevezl.“

Panika ho zasáhla jako tlaková vlna, procházející celým tělem.

Magdalena natáhla krk a rychle se podívala do zpětného zrcátka na Nilse. Tvář měl ozářenou mihotavým

světlem obrazovky a vypadal klidně a soustředěně. Tu a tam, i když ve stále delších odstupech, slyšela

šustění sáčku s bonbony.

Během jízdy stockholmským Västerortem mlčeli.

Nils se díval z okna, ale když projeli kolem plavecké a sportovní haly Akeshov, ani slůvkem se nezmínil o

nesčetných návštěvách bazénu. Neozval se ani ve chvíli, kdy míjeli školku u Ängbyplanu, do které

docházel. Jako by pochopil, že by to nedokázala vstřebat. Dnes ještě ne. Možná později.

Ale když spatřili světla v malém, světle žlutém domku u Bergslagsvägenu, zeptal se: „Můžeme někdy

navštívit Tageho?“

„Ale jistě. A on může přijet k nám.“

Magdalena svírala volant tak pevně, až ji začínaly bolet prsty. Tage a Nils, nerozluční už od školky.Vždycky ti nejšpinavější. Vždycky promoklí až na kůži. A možná nejšťastnější, když měli oba na soběsvetry Blixten McQueen. Nils míval zelený, Tage hnědý. Nilsův svetr, ze kterého už dávno vyrostl, zmizelspolu s ostatními věcmi během velké čistky, když vyklízeli dům.

U Islandstorgetu musela Magdalena zastavit na červenou. Nils se přitiskl k oknu a zadíval se do korunystromu před obchodem se svítidly, kde se jako zářivý ohňostroj třpytily stovky žárovek. Už od svýchprvních Vánoc miloval pestrobarevné hračky, svítícího sněhuláka a soby se saněmi. A Magdalena taky.Sice nejednou přemýšlela, kolik asi stojí elektřina za tu světelnou výzdobu, ale později se hlavně radovala

z podívané.

Teprve když projeli kolem rotujícího „V“ na Vällingsby, obrátil Nils pozornost zpátky ke svému filmu.

Cesta už dávno přestala být osvětlená a Magdalena konečně mohla dát průchod slzám. Tichým.

V hlavě se jí vynořily fantazie v pastelových barvách. Ebbino zakulacené těhotenské bříško z profilu.Ludvig, masírující ve slabě osvětleném porodním sále Ebbinin kříž. Ludvig s dítětem ve vaku připevněnémna břiše, jednu ruku položenou na ochmýřené hlavičce.

Magdalena se narovnala a ještě jednou se zahleděla do zpětného zrcátka. Nils usnul v nepohodlné polozea s otevřenou pusou. Nahmatala správný knoflík a vypnula přehrávač.

Musím se vzchopit, nabádala se. Chovat se jako dospělá. Postarat se o Nilse. O nás. Musím to zvládnout.

Napila se minerálky, odložila láhev zpátky do držáku vedle sedadla a otřela si rukou tvář.

Neměl Ludvig snad přece jen pravdu? Nebyla sobecká? Nebylo správné vytrhávat Nilse ze známéhoprostředí? Ale ona s tím koneckonců nezačala, nebyla tím, kdo se chtěl nechat rozvést a zničil všechno, coměli společného. Ludvig teď seděl ve svém elegantním bytě, horoval pro rodinnou idylku a ji považoval

za vesnického balíka.

Aby se Magdaleně v mysli znovu nepřehrál film s nemluvnětem, snažila se myslet na Nilsův čerstvěvymalovaný pokoj doma, s ozdobnou lemovkou se Spidermanem uprostřed stěny. Celé dva dny malovala a zkrášlovala jejich nový domov, jak jen dokázala. S otcovou pomocí také zvládla rozmístit většinunábytku v domě na předem určená místa.

Musela myslet na Nilsovy slalomové lyže, které sehnala v povánočním výprodeji za polovinu ceny. Předtřemi lety jeli lyžovat do Are. Nils byl tehdy vlastně ještě příliš malý, přesto mu na den půjčili lyže.Magdalena si ještě pamatovala Nilsovo šťastné výskání, když ho Ludvig držel mezi koleny a společněplužili. Škoda, že vlek u Värmullsasenu už nebyl v provozu. Ale pořád ještě zbýval Ekesberget.

Konečně pocítila trochu sebedůvěry. Ale ano, samozřejmě že to bylo správné. Nils bude moci chodit domalé školy, bude obklopen klidem a tichem, lesy a jezery. Bude moci odcházet a přicházet, jak se muzachce, aniž by si o něj musela dělat starost. Všechny tu znala a všichni znali ji. A ona sama bude mít čas,

aby si vyléčila rány a získala novou chuť do života.

Míříme domů, pomyslela si. Domů.

Heddin pokoj byl prázdný a tmavý a postel poprvé po dlouhé době ustlaná. Dokonce byla zakrytá i bílýmpřehozem, hladkým a krásným. Vypadá to přesně jako předtím, napadlo Ernsta. Před proměnou.

Kde jen vězí? Když Ernst uviděl i stará plyšová zvířátka, usazená těsně vedle sebe nad polštářem,zmocnily se ho skutečné obavy.

Přešel k bílému psacímu stolu u okna. Dokonce i tady vládl vzorný pořádek. Pomalu sklouzl pohledem po

polici s knihami vedle stolu.

„Myslíš, že má nějakého tajného přítele, u kterého je?“ zeptala se Gabriella, opřená o rám dveří.

Ernst pokrčil rameny.

Během podzimu se jejich veselá, hodná dívenka se zálibou v koních proměnila v nevychovaného, věčně

unaveného teenagera. Vlastně pořád spala. O víkendech někdy přiťapkala dolů kolem půl druhéodpoledne, zahalená do přikrývky. S Gabriellinými jízlivými poznámkami o spáčích si nelámala hlavu,stejně jí rodiče nestáli ani za pohled.

Několikrát se pokusil si s ní promluvit, zeptal se jí, jestli nemá problémy na gymnáziu nebo jestli se

nepohádala se Stinou, odpovědí mu ale bylo jen mumlání a nepřítomné pohledy.

A teď zmizela.

Ležela tam školní ročenka. Opatrně ji vytáhl z knihovničky. Potom ji položil na psací stůl a začal v ní

listovat.

První ročník. Hedda stála v růžově kárované mikině s kapucí úplně dole na pravé straně a poslušně se

usmívala.

„Jakže jsi říkala, že se jmenovala? Nora?“ zeptal se Ernst, zatímco si prohlížel všechna jména pod

fotografiemi. „Ano.“

Gabriella se postavila vedle něj.

„Tady žádná Nora není.“ „Cože?“

Gabriella se sklonila nad otevřenou stránkou. Ernst pro jistotu přečetl jména ještě jednou, ale ne, vHeddině třídě žádná Nora nebyla.

„Jsi si jistá, že mluvila o kamarádce ze třídy, a ne ze školy?“

„Naprosto jistá.“

Navzdory její odpovědi prolistoval Ernst celou ročenku, žádnou Noru ale nenašel. Gabriella klesla na

postel a skryla si tvář v dlaních.

„Už ji vůbec neznám,“ vzlykala. „Nevím… Nevím, kým je moje vlastní dcera.“

Ernst se posadil na židli u stolu a uchopil pečlivě vyspravenou učebnici chemie. Znovu a znovu přejížděl

palcem po jednom rohu, takže bezděky listoval stránkami.

„Co teď budeme dělat?“

Gabriella neodpověděla. Místo toho sebrala z lůžka Heddina starého oblíbeného králíčka Frasse a

nepřítomně ho hladila po odřených ouškách.

Ernst si ještě vzpomínal, jaký povyk nastal, když Frassemu upadl nos. Prohledali tehdy s Gabriellou celý

dům, plazili se po podlaze, pátrali pod koberci, pohovkami a postelemi, kulatý černý nosík ale nikde

nenašli. Nakonec zachránili situaci do jisté míry tím, že mu nalepili velkou náplast.

„Cítím se tady jako vetřelec,“ poznamenala Gabriella, nechala Frassovy uši na pokoji a podívala se na

manžela. „Kdyby nás tady viděla, vyletěla by z kůže.“

„Musíme zavolat na policii,“ řekl Ernst. „Tak to nemůže pokračovat.“

Nevolnost ji zaplavovala ve vlnách, zachvacovala žaludek, hrudník a jícen. Přitiskla si čelo na studené

okno auta a pokoušela se vdechovat chlad.

Byla tady už někdy? Možná. Domy vypadaly všechny stejně. Trojposchoďové činžáky ve světlých barvách,

mezi nimiž stály řady aut. Takřka ve všech oknech zářily sváteční hvězdy. Na okrajích silnice spočívalyměkké a zářivě bílé závěje sněhu, které se třpytily ve světle pouličních lamp, jako by je někdo posypalmaličkými drahokamy.

Kosťa zajel ke kraji vozovky a vypnul motor. Když vystoupila z auta, začala vdechovat ledově studenývzduch, až ji bolela nosní sliznice. Kosťa ji stejně jako pokaždé pevně popadl za loket a společně prošlivstupními dveřmi. Nahoře na schodišti duněla monotónní hudba. Znovu se jí udělalo špatně.

Když Kosťa stiskl zvonek, hudba se ztišila. Teď bylo slyšet několik smějících se mužů.

Muže, který otevřel, neznala. V jedné ruce držel sklenici, ve druhé cigaretu. Košile, na začátku večeranejspíš vyžehlená a čistá, mu teď na boku plandala z kalhot. Široce se usmál, jako by někdo právě řeklněco velmi vtipného. Oba je přelétl pohledem a pak rukou, v níž svíral cigaretu, předvedl drobné zdvořilégesto, jímž je zval dál. Současně zavolal cosi do bytu.

Kosťa ji postrčil dovnitř a zavřel za sebou dveře.

3. kapitola

Magdalena si stáhla čepici přes uši a zabořila bradu do šálu, jak nejvíc to šlo. Za sebou táhla saně s

Nilsem.

„Víš co, Nilsi, seskoč a raději pojď se mnou pěšky. Na to, abys seděl bez hnutí, je příliš chladno.“

„Dobrá.“

Nils poslušně slezl ze saní a vzal ji za ruku.

„Už to není daleko,“ uklidnila ho Magdalena.

Na hlavní cestě je míjela ojedinělá auta takřka naprosto nehlučně, jak tomu bývá po dlouhotrvajícímsněžení. Že může být takové ticho, pomyslela si Magdalena. Skoro jsem na to zapomněla.

V noci přestalo sněžit a ráno bylo zářivě jasné. Nad jedlemi se vznášel kouř z ocelárny.

„Je ti zima, Nilsi?“

„Moc ne.“

„Jsi nervózní?“

Nils zavrtěl hlavou. Tvářil se trochu zarputile.

„Víš, tady nám bude moc dobře.“

„Ano, to už jsi říkala asi tisíckrát.“

Nejspíš jsem z nás dvou nervóznější já, uvědomila si Magdalena a stiskla mu ruku.

Právě chtěli projít brankou, když uslyšeli na opačné straně ulice volat ženu.

„Magdo! Ahoj!“

Teprve když žena přešla na jejich stranu ulice a stanula přímo před nimi, pochopila Magdalena, kdo to je. „Jeanette! To jsi ty! Nejdřív jsem tě vůbec nepoznala.“

Magdalena ji objala.

„Vrátila ses domů? Před několika dny jsem zahlédla tvoje jméno v novinách a skoro jsem tomunedokázala uvěřit.“

„Ano, přestěhovali jsme se sem, Nils a já.“

Magdalena postrčila Nilse před sebe a položila mu ruce na ramena. Jeanette si dřepla, zadívala se chlapcido očí a usmála se.

„Ahoj, Nilsi. Jmenuji se Jeanette a chodily jsme s tvojí mámou do školy, když jsme byly malé. Kolik ti je?“

„Šest,“ odpověděl Nils tiše.

„Až bude pokračovat školní rok, půjde do přípravky. Dnes jde poprvé do družiny. Jsem z toho trochu

nervózní.“

Jeanette se podívala na hodinky a vstala.

„No, musím. Ale moc ráda jsem tě zase viděla, Magdo. A víš přece, kde mě najdeš. V salonu Frisserian,

jako vždycky. Stav se – dostaneš slevu.“

„Tak tos mi neměla ani říkat. Ozvu se.“

Magdalena vzala Nilse za ruku a společně prošli brankou.

Magdalena odemkla dveře redakce, oklepala si sníh z bot, posbírala noviny a reklamní letáky, které leželyna žebrované plastové rohožce, a vstoupila dovnitř. Položila hromadu papírů na recepční pult, potom seodebrala do své prosklené kanceláře a rozsvítila stolní lampu.

Když si svlékla rukavice, všimla si, že jí prsty zimou úplně zbělaly. Přehodila si přes opěrku židle bundu azapnula počítač, který začal s tichým bzučením pracovat.

Kávu, pomyslela si a přešla do kuchyňky, nacházející se na samém konci redakce, s oknem směřujícím naparkoviště za domem. Ve světle adventního svícnu na parapetu našla ve skříni plechovku s kávou a sáčky

s filtry.

Tohle je nejlepší část dne, pomyslela si Magdalena, zatímco uváděla do chodu kávovar. Klid, mír a

samota.

První pracovní dny uběhly rychle. Sice se toho zrovna moc nedělo, ale ona byla za pozvolný začátekvděčná. Mohla si tak vytvořit heslo k počítači a emailovou adresu, několikrát si prošla radnici a představila

se městským úředníkům, kteří tam mezi svátky pracovali a s nimiž bude mít v budoucnu co do činění, atřetího dne prošla školením řidičů redakčního vozidla.

Když Magdalena kdysi v jiném životě a v jiné době absolvovala v těchto novinách letní praxi, dostalo se jíté cti vyzvednout zbrusu nové auto u jedné firmy v Karlstadu. Tehdy mělo na tachometru sotva desetkilometrů a byl to ten nejskvělejší vůz, jaký kdy řídila. To už ale bylo dávno.

Posadila se s šálkem kávy k psacímu stolu. Zatímco listovala novinami Värmlandsbladet a Länstidningen,prsty jí pomalu roztávaly.

Když skončila, vytáhla nůžky, lepidlo a prázdný list papíru. Vystřihovat články, které nějak souvisely s jejívlastní pracovní náplní, patřilo ke každodenní rutině. Moa Axelssonová, kolegyně z Torsby, během Nového

roku pracovala a mimo jiné přinesla zprávu o revue v Munkforsu. Magdalena vystřihla text, zabírajícícelou stránku, nalepila ho, doplnila datum a zařadila list do pořadače. Narazila také na několik policejníchhlášení.

„Ty jsi už v práci?“

Barbro Holmgrenová, recepční místní redakce, si opatrně sundala kožešinovou čepici a položila ji na policina klobouky před kuchyňkou.

Magdalena, šálek kávy v obou rukou, se otočila na kancelářské židli a usmála se na Barbro, která si právěpečlivě skládala šálu, uhlazovala ji a pokládala vedle čepice.

„Ake nikdy tak brzy nezačínal,“ pokračovala Barbro. „Nevzpomínám si, že by někdy dorazil před devátou

hodinou.“

„No jo. Každý jsme jiný.“

Magdalena si lokla kávy, která už skoro vychladla.

„Ale samozřejmě Ake večer déle pracoval,“ prohlásila Barbro, zatímco si věšela tmavě modrý kabát do

šatníku.

Ake, Ake, Ake, pomyslela si Magdalena. V uplynulých dnech Barbro takřka nepronesla větu, v níž by

nepadlo jméno penzionovaného místního redaktora. Na druhou stranu spolu ti dva pracovali v redakci

přes dvacet let – asi by měla projevit trochu pochopení.

Magdalena mávla na Barbro šálkem a řekla: „Je tam i pro tebe.“

„Děkuji, to je od tebe milé.“

Barbro vklouzla do lodiček, upravila si obarvené vlasy a perlový náhrdelník a zmizela v kuchyňce.

Magdalena přejela s židlí ke kartotéce dokumentů na úzké straně psacího stolu. V rychlovazači leželvýstřižek informující o amatérském divadelním představení, které bude mít premiéru v pátek večer v kiněGodtemplarbion v Ekshäradu. Přítomnost tohoto oznámení v deskách si Magdalena vyložila tak, že se Ake

domníval, že by bylo vhodné napsat upoutávku.

Magdalena nahlédla do složek na další den. Byly prázdné.

Opravdu dokáže takto pracovat? Možná měl Ludvig pravdu. Nedostatek zajímavých událostí byla jedna

věc, něco takového by vydržela, ale bude se cítit dobře v jednočlenné redakci, kde jediný kontakt s kolegyspočíval v telefonické konferenci ve středu ráno v deset a několika setkání ročně? Byla koneckonců velmispolečenský člověk. Milovala syrový reportérský žargon a novinářský smysl pro humor. A o Barbro se dalo

tvrdit ledacos, ale že by dokázala vtipkovat, to asi ne.

Magdalena popojela zpátky k psacímu stolu, vytáhla telefonní seznam a vyťukala číslo salonu Frisserian.

Jazyk měla tak suchý, že skoro slyšela, jak šustí, když otevřela ústa a pokoušela se navlhčit si rty. Oči

držela stále pevně zavřené a ležela schoulená do klubíčka, pokrývku pevně ovinutou kolem těla.

Potom za sebou zaslechla něco, co znělo jako dýchání.

Pomalu sepnula ruce a přitiskla si je k čelu.

„Dobrý Bože,“ zašeptala. „Vím, že je to všechno moje vina, od samého začátku, ale přesto dej, ať se Ana

vrátí. Nemůžeš mě tady nechat tak ležet. Nezvládnu to. Odpusť mi, milý Bože. Milý Bože, prosím, odpusť

mi.“

Konečně se otočila a otevřela oči. Ale postel na druhé straně pokoje byla stále prázdná. Samým

zklamáním až zalapala po dechu. Ano, kde jenom jsi?

Zůstala sedět ve tmě s nohama na ledové podlaze. Potom vstala, přešla k oknu a trochu poodhrnula

žaluzie.

Slunce zalévalo dvůr zářivým jasem a na zemi pořád ležel sníh, čistý a měkký.

Kolik asi bylo hodin? Muselo být kolem poledne.

Uslyšela, jak dole bouchly dveře, a potom spatřila drobného, starého muže, shrbeného nad chodítkem,

jak mizí za vysokými keři u parkoviště.

Jak dlouho už byla Ana pryč? Samozřejmě je i dříve od sebe občas oddělili, na noc či dvě, ale nikdy to

netrvalo tak dlouho. Během prvních dní jí zmítal nepokoj a nedokázala usnout, bez ohledu na to, kolik

toho vypila. Teď se cítila spíš jako vypnutá, jako by někdo stiskl nějaký knoflík v její hlavě.

Nevolnost přišla bez varování. Odvrátila se od okna, vyběhla z pokoje a vřítila se na toaletu. Stihla ještě

zvednout víko, vzápětí se už v dlouhotrvajících křečích hrnul ven obsah jejího žaludku. Když z ní už nic

dalšího nevycházelo, zůstala sedět, opřená o vykachlíčkovanou zeď.

„Co tam děláš?“ zabouchal na dveře Sergej.

Když neodpověděla, vešel dovnitř a dřepl si vedle ní.

„Co tady ksakru vyvádíš, ty malá děvko?“

Když ucítila cigaretový zápach, který se z něj linul, znovu ji přemohla nevolnost, takže se musela vrhnout

nad záchodovou mísu. „Fuj, to je hnus.“

Sergej vstal a pozadu vyšel ze dveří. Zaslechla, jak se venku směje. Byl to zlostný smích, který znamenal

vždycky totéž. Z toho pomyšlení ji zamrazilo.

Čím dál na sever postupovali, tím výš se tyčily sněhové závěje, zatímco teploměr na přístrojové desce bezustání pozvolna klesal. Minus dvaadvacet stupňů.

„Kdy ta dívka zmizela?“ zeptal se Christer Berglund.

„Předevčírem. Na Silvestra. Hej, tady zpomal. Tahle zatáčka je pekelně ostrá.“

Petra Wilanderová kývla směrem k ukazatelům, které se rýsovaly asi sto metrů od nich u křižovatky ve

tvaru Y. Gustavsfors doleva a Tyngsjö doprava.

„Ano, mami,“ zašklebil se Christer, demonstrativně přibrzdil a pomalu projel zatáčkou.

Byl to rituál, který opakovali za léta své spolupráce znovu a znovu pokaždé, když míjeli tuto křižovatku, a

to už víc než deset let.

„Ta zatáčka byla vážně ostrá. Ještě že jsi mě zavčas varovala,“ pronesl Christer přesně podle scénáře.

„Jo, kdo ví, co by se mohlo stát.“

„Na Silvestra,“ pokračoval Christer. „Neoznámili nám to trochu pozdě?“

Les nechali za zády a po obou stranách silnice se teď táhla pole. Nad jezerem za domy vířil lehký sníh.

Nikde nebylo živé duše.

„Taky si myslím. Je to tam vpředu.“

Petra ukázala na červenou budovu na pravé straně, připomínající panské sídlo.

Christer zpomalil, vjel na dvůr a zastavil před vchodem.

Když vystupovali z auta, studený vítr je udeřil do tváře. Větve holých bříz na okraji cesty vypadaly, jako

by je vyrobili z uměleckého skla.

Než stihli zazvonit, otevřely se dveře a z nich vyhlédl muž v zelených kalhotách a černém svetru s

výstřihem do véčka, ze kterého čouhala rozepnutá košile. To musel být otec.

„Pojďte dál, než zmrznete,“ uvítal je a podal jim ruku. „Ernst Losjö. To já jsem vám volal.“

Christer a Petra se jeden po druhém představili.

„Moje žena odpočívá na pohovce, tak se prozatím posadíme do kuchyně.“

Následovali Ernsta chodbou, lemovanou po obou stranách skleněnými skříněmi, a posadili se ke

skládacímu stolu u okna. Ernst Losjö zaujal místo naproti nim.

„Jde o vaši dceru, nemýlím-li se?“ zeptala se Petra a vytáhla si propisku a zápisník. „Zmizela?“

Muž se dal do pláče. Byl to křečovitý vzlykot. Aby se vyhnul jejich pohledu, sklopil hlavu.

„To je v pořádku,“ uklidňovala ho Petra a lehce se dotkla rukou jeho ramene. „Nemusíte spěchat.“

Po několika minutách se Ernst Losjö opět vzchopil. Přešel ke dřezu a vysmrkal se do kousku papírovéutěrky.

„Ano,“ přitakal nakonec, „naše dcera Hedda nám řekla, že oslaví Silvestr spolu se svou kamarádkou tady zGustavsforsu u spolužačky v Hagforsu, ale nebyla to pravda. Žádný večírek se nekonal, neexistujedokonce ani spolužačka, jejíž jméno uvedla. Znovu a znovu jsme jí volali na mobil a zanechávali zprávy.

Všechno je to naprosto nepochopitelné.“

Petra si dělala poznámky.

„Kolik jí je?“

„Šestnáct, v dubnu jí bude sedmnáct. Samozřejmě jsme vám to měli oznámit už dřív, ale mysleli jsme si,že existuje nějaké neškodné vysvětlení.“

„Už někdy předtím zmizela?“ zeptal se Christer.

Seděl rovně jako svíčka, ruce položené na stůl.

Ernst Losjö zavrtěl hlavou.

„Ne, ne, opravdu nikdy. Ale člověk nechce ztrácet naději.“

Christer přikývl.

„Jakou měla vaše dcera v poslední době náladu?“ zeptala se Petra a rozvázala si šál, aniž by přitom

spustila Ernsta z očí. „Pohádali jste se doma? Měla nějaký spor s kamarádkou?“

„Myslíte, než zmizela?“ „Ano.“

„Vlastně byla celý podzim unavená a ve špatném rozpoložení,“ připustil otec a klesl na židli. „Většinu doby

trávila ve svém pokoji.“

„Ale zrovna teď jste se nepohádali?“

Losjö zavrtěl hlavou.

„Je možné, že měla deprese?“ zeptala se Petra.

Zadíval se ke stropu a přemýšlel.

„Stává se to častěji, než si lidé myslí,“ pokračoval Christer, když se nedočkal odpovědi.

„Ano, já vím. Jsem lékař,“ hlesl Losjö. „Ale proč jenom člověk není obezřetnější, když se jedná o jeho

vlastní…“

„Nesmíte si nic vyčítat,“ konejšila ho Petra. „S dospívajícími dětmi to může být někdy pěkně těžké. Věci se

někdy velmi rychle mění a pro rodiče je obtížné držet krok.“

„Máte taky děti?“ zeptal se Ernst Losjö.

„Ano, dvě,“ odvětila Petra. „Čtrnáct a sedmnáct.“

V kuchyni se rozhostilo ticho, narušované jen bzučením ledničky.

„Myslíte, že si mohla něco udělat?“ zeptal se náhle Losjö.

Christer ani Petra na to nechtěli odpovídat.

„Prohledali jste pořádně dům?“ zeptal se místo toho Christer. „Sklep, půdu? Máte přece i několik

hospodářských budov.“

Heddin otec přikývl.

„Co měla na sobě, když zmizela?“ zeptala se Petra.

„Co přesně měla oblečené, netuším, ale nejspíš džíny, černé kozačky a červenou péřovku. Značka

Fjällräven. Bohužel je absolutně nepravděpodobné, že by měla čepici.“ Ernst Losjö se křivě usmál.

„Nějaká zvláštní znamení?“ pokračoval Christer.

„Co máte na mysli?“

„Jizvy, tetování, mateřská znaménka?“ „Ona… Nemusí být přece mrtvá…“

„Samozřejmě že ne, je to pouhá rutina,“ bránil se Christer a rychle střelil pohledem po Petře. „Když někdo

zmizí, shromáždíme co nejrychleji všechny možné informace, abychom je zadali do celostátního registru.“

Ernst Losjö se zhluboka nadechl a potom řekl: „Mívala pár větších znamének na lopatce, ale ta předněkolika lety odstranil kolega, protože dvě z nich začala měnit tvar. Ale nemyslím, že by byly jizvy po nichještě viditelné.“

„Ještě něco?“

„Ne… Ačkoliv přece jen, když jí byly tři nebo čtyři roky, šlápla na rozbitou láhev a ránu na pravémchodidle bylo třeba zašít pěti stehy. Nebo to bylo na levém? Už je to dávno. V každém případě se to stalona Tenerife, během druhého dne naší dovolené. Potom bylo po koupání.“

„K jakému zubaři chodí?“

„K obvodnímu. V Hagforsu.“

Petra zaklapla zápisník a požádala: „Můžeme vidět její pokoj?“

„Po schodech nahoru a pak druhé dveře vpravo,“ odpověděl Ernst Losjö a ukázal vzhůru. „Jděte napřed,podívám se, jestli dokážu probudit ženu. Ta nejistota nám dává pořádně zabrat.“

Christer a Petra vyšli po točitých schodech a ocitli se ve velké hale s kobercem v různých odstínechmodré. Christer viděl stejný koberec v nějakém dokumentárním filmu v televizi. Nejmenovala se taumělkyně Nääsová? Ne, Maasová. Märta Maasová. Její koberce byly velmi kvalitní, tolik si ještěpamatoval. A zatraceně drahé. Dobrá investice, prohlásil jeden ze znalců. Ano, můj ty bože.

„Nóbl barák,“ zašeptala Petra a ukázala diskrétně na ne zrovna pohodlné křeslo, stojící v rohu před nízkou

policí plnou ohmataných brožovaných knih.

V hale se nacházely patery bílé zrcadlové dveře, všechny zavřené.

„Říkal druhé vpravo, že ano?“ ubezpečila se.

Když Christer přikývl, opatrně stiskla kliku a otevřela dveře. Proč šeptáme a plížíme se? zeptala se sama

sebe v duchu. Copak v nás to prostředí vzbuzuje takovou úctu?

Petra se postavila na měkký koberec, nacházející se uprostřed pokoje, a rozhlédla se.

„Tak copak tady máme,“ prohodila a přistoupila k psacímu stolu, na němž stál počítač spolu s hromádkou

školních učebnic, otevřela několik zásuvek a zašátrala v nich. „Pokud je stejná jako já v jejím věku, má tu

někde deník.“

Sahala za knihy v knihovničce, systematicky prohledávala polici za policí. Když ani tam nic nenašla, vlezla

pod postel.

V takových věcech je fakt dobrá, uvědomil si Christer. Umí vyslídit tajemství druhých. Bylo psaní deníkůholčičí záležitostí? Sám si nevzpomínal, že by si někdy vedl osobní zápisky. Samozřejmě měl svátajemství, cenné věci, které si zamkl do nevelkého trezoru, ale ten stál na viditelném místě na polici vedle

alba se známkami a malé sbírky desek. „Mám to,“ ozvala se Petra ze tmy. Jak se sunula ven, koberec pod jejími zády se shrnul.

„Teenageři si rádi myslí, jak jsou mazaní, ale uvažují všichni stejně,“ poznamenala a zamávala černýmzápisníkem. „Přinejmenším v zásadních věcech.“

„Doufám, že se takhle nevrtáš v soukromí vlastním dětem, jako nějaká pekelná máma.“

„Snažím se krotit. Ale prozatím mi naštěstí nezavdaly žádný důvod.“

Vyšli z pokoje a Christer zavřel dveře stejně opatrně, jako je předtím Petra otevřela.

„Vezmu ho s sebou na okrsek,“ oznámila Petra dívčinu otci, když se vrátili do kuchyně.

Christer zjistil, že se Ernstovi očividně nepodařilo ženu probudit. Místo toho tam seděl s rukama

složenýma v klíně a zíral před sebe. Christer se nedokázal ubránit dojmu, že je to trochu podivné, když

někdo leží a spí, zatímco mu zmizela dcera a na návštěvu dorazila policie.

„To je deník?“ zeptal se Losjö udiveně.

„Ano,“ odpověděla Petra. „Chápu, že to pro vás zrovna není příjemné, že ho teď budeme číst, ale je

klidně možné, že v něm najdeme nějaké vysvětlení.“

Ernst přitakal.

„Potřebovali bychom i Heddinu současnou fotografii.“

„Samozřejmě,“ hlesl Ernst Losjö. „Obstarám ji. Co se bude dít teď?“

„Vyhlásíme pátrání a vyšleme do oblasti pátrací oddíly,“ vysvětlil Christer. „Ale počasí přirozeně

představuje problém.“

Teploměr za oknem ukazoval minus dvacet šest stupňů.

Jeanette přehodila přes Magdalenu kadeřnický igelitový plášť a zavázala ho za krkem.

„Taková zima! To je nelidské.“

„Skoro jsem už zapomněla, jaké to je,“ řekla Magdalena, která měla po krátké cestě z redakce pořádčervený nos.

„Tak copak s tím uděláme?“ zeptala se Jeanette a prohrábla Magdaleně vlasy.

Magdalena se s nechutí zadívala na svou unavenou, bledou tvář. Pak zachytila v zrcadle Jeanettin pohled.Díky chladu měla pokožku kolem rtů suchou a rozpraskanou. Bylo jen otázkou času, kdy jí popraskají i

koutky.

„Nevím. V každém případě ustřihni ty roztřepené konečky. Ale zachovej co největší délku.“

„Možná pár světlých pramínků? Ve tvých lehce nazrzlých vlasech by se měly dobře vyjímat.“

„To bych ráda, ale mám málo času.“

„Vůbec to netrvá dlouho. Přece můžeš polední pauzu přetáhnout o dvacet minut, nebo ne?“

Magdalena začala rychle počítat. Návštěvu městské správy už měla za sebou, zbýval jen obvyklý telefonát

na policii ve tři hodiny odpoledne – pravděpodobně nanejvýš pár vyloupených garáží –, a pakpotřebovala ještě uspořádat minianketu: Tři osoby jí měly prozradit, jestli už jedly větrníky, tradičnímasopustní zákusky. To jí moc času nezabere.

„Fajn, máš pravdu. Dejme se do toho.“

Zatímco Jeanette zmizela vzadu, aby namíchala barvy, Magdalena se zmocnila novin. Když se bývalá

spolužačka, teď v černé zástěře, vrátila s miskou a štětcem, zase je odložila, i když si právě procházelazítřejší filmové premiéry.

Jeanette se posadila obkročmo na vysokou trojhrannou stoličku, přitáhla si vozík a vytáhla z něj kousek

fólie.

„Upřímně, Magdaleno, jak tě vůbec napadlo vracet se do téhle díry?“

Magdalena si v duchu povzdechla, přesto se na Jeanette v zrcadle usmála. Kolikrát ještě bude muset

ospravedlňovat své rozhodnutí?

„Nejspíš jsem chtěla zpátky k rodině a ke zdejšímu klidu.“

Jeanette podložila dlouhý pramen vlasů fólií a začala rychlými pohyby nanášet štětcem barvu.

„Klidu? Já bych ho nazvala mrtvolný.“

Jeanette svinula fólii a podívala se na Magdalenu v zrcadle, aby vzápětí vytáhla z vozíku další proužek

fólie.

„Dala bych všechno za to, abych mohla vyměnit svůj život za ten, který jsi vedla ty. Znát se s vlivnýmilidmi a pít zadarmo alkohol. Připadá mi to dokonalé.“

Magdalena se zasmála. Jeanettino nadšení ji nakazilo.

„To ti ráda věřím.“

Jeanette dál nanášela barvu, teď už ne tak agresivními pohyby.

„No, snad víš, co děláš,“ poznamenala, oddělila rukojetí hřebenu několik dalších pramínků a pokračovala:

„Za dva roky dokončí Sebastian školu. Říkám ti, Magdo, že pak zmizím.“

„Kam?“

„Do zahraničí.“

„Vážně?“ podivila se Magdalena. „A co řekne tvůj syn, když se mu ztratí matka?“

„Ví to už od svých čtrnácti. A hodně jsme se o tom bavili. Poradí si.“

„A co bys tam chtěla dělat?“

„To je úplně jedno, hlavně netrčet tady, barvit pramínky a sledovat, jak léta utíkají. Pracovat v nějakém

baru v Austrálii nebo se starat o děti ulice v jižní Americe. Nemám tušení. Hlavně že to bude něco jiného.“

Jeanette pracovala rychle. Když už se na Magdalenině hlavě kymácely nesčetné kousky zabalené fólie,

takže vypadala jako stříbrná jedlička, přivezla Jeanette sušák.

„Teď si můžeš trochu odpočinout od mého žvanění.“

Magdalena zavřela oči a vychutnávala si teplo a ostrý pach barvy. Měla by se nechat rozmazlovat častěji a

trochu zpomalit, teď, když měla nejhorší chaos se stěhováním za sebou. Možná by mohla začít

navštěvovat kurz jógy. Nebo zase chodit plavat. Prášky samy o sobě nebyly dlouhodobým řešením. Když sezení pod sušákem skončilo a Jeanette spláchla barvu, prohlédla si Magdalena výsledek v zrcadle.Protože vlasy byly stále mokré, rozdíl nebyl příliš patrný, ale na první pohled to vypadalo dobře. Světle,téměř letně.

Jeanette jí opatrně pročesávala dlouhé vlasy.

„Kolik smím ustřihnout? Konečky jsou hodně roztřepené. Pět centimetrů?“

Odměřila vzdálenost palcem a ukazováčkem.

„To je v pořádku. Věřím ti.“

Jeanette si znovu vklouzla na stoličku a dala se do stříhání. Podlaha se rychle pokryla mokrými prameny

vlasů.

Nejspíš jí připadám nudná, napadlo Magdalenu a změřila si Jeanettinu hustou, rovnou hřívu. Nahořečerná jako havran, dole platinová blond. Jako tygrovaná kačena od Janosche, napadlo ji. Není to můj styl,v každém případě je ale výraznější.

„No, líbí se ti to?“

Jeanette jí přidržela v různých úhlech zrcátko. Magdalena přikývla.

„Super. Vážně ti to jde.“

„Cvičení dělá mistra, jak se říká,“ odpověděla Jeanette lehce sarkasticky. „Mimochodem, nechceš se mnou

zajít v sobotu do Florencie? Předtím se potkáme s Lisou u mě.“

„Do té pizzerie?“

„Ano. Ante tam někdy dělá dýdžeje a bývá tam spousta lidí. Pojď s námi, Magdo, bude zábava.“

Magdalena zaváhala. „Já nevím…“

Jeanette vytáhla z krabice na stole vizitku, otočila ji a něco na ni napsala.

„Zvaž to. Tady máš moje číslo na mobil.“

Podala Magdaleně vizitku.

„Popřemýšlím o tom,“ řekla Magdalena. „Možná půjdu.“

Ernst Losjö vešel do tmavého obýváku a unaveně klesl do křesla. Od okna pořádně táhlo a podlaha byla

chladná, i když měl na nohou pantofle. Zadíval se ke krbu a ke dřevu, které se vedle něj vršilo, ale věděl,

že ani dnes večer nedokáže rozdělat oheň.

Návštěva policistů ho připravila o poslední zbytek sil. Zubní karta. Zvláštní znaky.

Gabrielliny rozcuchané vlasy visely přes opěradlo pohovky. Přikrývka se zvedala a klesala v rytmu jejího

pomalého dechu. Jaké štěstí pro ni, že nemusela být u toho, pomyslel si. A pro mě.

Co asi ta policistka najde v Heddině deníku? Petra Wilanderová. Vypadá jako správná ženská. Zdravá a

energická. Narůžovělé tváře. Hezké oči. Teď zjistí, jak to opravdu funguje v uhlazené lékařské rodině.

Ernst si samozřejmě přál, aby policie udělala všechno, co mohlo pomoci k Heddinu nalezení, ale že někdo

cizí bude číst její deník…

Neklid v něm probouzel i fakt, že se má její školní fotografie objevit v novinách a v televizi. Už od dětství

ho nejvíc děsila představa, že by s ním lidé soucítili. Nebyl obětí. Teď si to budou všichni myslet, nakloní

hlavu na stranu a budou ho utěšovat, litovat a chovat se mile.

Cítit s ním.

A všichni se dozví, že jako rodiče selhali.

Petra Wilanderová přivřela dveře své kanceláře a rozsvítila lampu na psacím stole. Jedle za oknemvypadaly v odpoledním šeru černobílé. Bolesti hlavy, které ji pronásledovaly v posledních dnech, konečně

polevily.

Deník Heddy Losjö ležel na podložce na stole. Černý, bez zámku, pečlivě udržovaný. Petra ho opatrněotevřela.

Ačkoliv byla policistka a – jak vysvětlila Heddinu otci – existovala velká pravděpodobnost, že v deníkunajdou vysvětlení dívčina zmizení, přece jen cítila, že jeho otevřením a čtením překračuje hranici. A jakovždycky přísahala sama sobě, že z něj nic neprozradí, ledaže se tomu nebude dát při nejlepší vůli

vyhnout. Od této chvíle vznikne mezi ní a Heddou tajné pouto.

Deník byl skoro celý popsaný, zpočátku velkými písmeny ve veselých barvách, ke konci drobnými,nervózními verzálkami vyvedenými černým inkoustem.

3. květen (zelený inkoust)

Dneska mě taťka zavezl do školy. Měli jsme dvě hodiny matiky a angličtinu. Směla jsem kousek předčítat.Obědvala jsem se Stinou a Angelikou. V tělocviku jsme byli plavat. Nejdřív jsme měli uplavat 400 metrů apak tolik, kolik zvládneme za šest minut. Přeplavala jsem devět drah.

16. květen (zelený inkoust)

Jezdila jsem na koni. Beata má hříbátko. Cválaly jsme venku v kruhu. Spousta komárů. Když jsemdorazila domů, máma zuřila.

21. květen (černý inkoust)

Dneska jsem se chtěla učit jako šílená, ale neotevřela jsem jedinou knihu. Chvíli jsem byla u Stiny, pak

jsme jely na kole do stájí. Opilovala a nalakovala jsem si nehty, ale pak jsem to zase dala pryč.

Petra sebou trhla, když na dveře, mírně pootevřené, zaklepal její šéf, Sven Munther. Podíval se na ni a

vstoupil do kanceláře.

„Jak to šlo?“ zeptal se a opřel se o stěnu.

„Těžko říct. Mluvili jsme jen s otcem a ten byl samozřejmě velmi znepokojený.“

„Co myslíš, zločin, nebo sebevražda?“

„Upřímně řečeno, nemám tušení. Právě jsem začala pročítat její deník a nemusím být grafolog, abych

viděla, že se minulý rok v životě té dívky ledacos přihodilo.“

Petra mu rychle ukázala dvě stránky, jednu z února a druhou ze září.

„Zatraceně,“ ulevil si Munther.

Petra se znovu opřela do židle.

„Bylo už vyhlášeno celostátní pátrání?“ zeptala se.

„Ano, právě jsem to slyšel v rádiu. Doufejme, že to k něčemu bude.“

Munther se zadíval na deník v Petřiných rukou.

„Pokud jde o toto zmizení, neměli bychom možná uvádět do pohybu příliš mnoho pák. Vzpomínáš si na tu

dívku, která zmizela před několika měsíci? Jela jen navštívit svého tajného přítele v Kilu.“

Petra přikývla, ale cítila, že tady jde o něco jiného.

„V každém případě ho projdu,“ poznamenala a mávla deníkem, „i kdyby to bylo jenom proto, abych

zjistila, kde ten její možný milenec bydlí.“ Munther si povzdechl.

„No, jak se to tak hezky říká? ,Malé děti, malé starosti, velké děti, velké starosti.‘ Když o tom takpřemýšlím, není dvojí průjem se zvracením najednou nic tak vážného.“

K úžasu celého okrsku se Munther, dlouholetý starý mládenec a workoholik, v šestapadesáti letech

najednou oženil. Teď, v šedesáti, byl šťastným otcem dvou roztomilých holčiček, dvouleté a čtyřleté.

„Půjdu dnes domů trochu dřív,“ pokračoval Munther. „Kajsu ta nemoc úplně vyčerpala a potřebuje si

trochu odpočinout. Kdyby se něco objevilo, prober to s Berglundem, jinak se uvidíme zítra.“

„V pořádku,“ odpověděla Petra.

Kolik nových slov se Munther za poslední roky musel naučit, přemítala. Odpočinek. Správný čas.

Oteplovačky. Kajsa byla zjevně rozená pedagožka, a to nejenom pokud šlo o školní tělocvik.

Petra se znovu sklonila nad otevřeným deníkem.

5. srpen (červený inkoust)

Jsem ZAMILOVANÁ!!! Vyšly jsme si včera večer se Stinou do parku. Byla tam spousta kámošů, z naší třídy

a tak. Právě když jsme tancovaly (hráli celý večer fakt suprovní muziku!), objevili se dva borci a začali snámi tančit, jako v kole. Nejdřív mi připadali dost staří, určitě přes pětadvacet, ale pak se na mě jeden znich podíval. Ach, ty oči! Nikdy jsem tak krásné oči neviděla.

Skoro jsem umřela. Doslova do sebe nasával můj pohled.

Když začali hrát ploužáky, prostě ke mně přišel, jako by bylo samozřejmé, že tancujeme spolu. To tělo! Ikdyž byl trochu namazaný, tančil božsky. Držel mě přesně tak, jak měl, a já chtěla, aby ta písnička NIKDYneskončila. Srdce mi bušilo jako splašené.

(Tehdy jsem si myslela, že Stina tancovala s tím druhým týpkem, ale prý ne.)

Když písnička skončila, zadíval se mi do očí, strašně dlouze.

„Jsi neuvěřitelně krásná,“ řekl. A já určitě zčervenala jako rajče.

A potom se pomalu, úplně pomalu sklonil a políbil mě. Jako ve filmu. A já si fakt myslela, že umřu.

Elias mi vždycky rejdil v puse jazykem jak vrtulí, ale tohle bylo něco úplně jiného. Jako by moje ústa

„ochutnal“, nejdřív velmi jemně a opatrně a potom vášnivěji, jako by se nedokázal ovládnout. Pokoušela

jsem se s ním držet krok, jak jenom to šlo, ale nejspíš si myslel, že jsem fakt marná.

Předtím jsme se domluvili, že přijde Stinin brácha a vyzvedne nás, a tak jsem si musela pospíšit.

Když jsem řekla, že musím domů, podíval se na mě jako smutný pes a zeptal se, jestli bych mu mohla dátsvoje číslo. Šílené! Jasně že ho dostal.

Když už jsem seděla v autě, poslal mi sladkou esemesku. „Jsi tak krásná. Líbá Fredrik.“ Dostalo mě to, alenechtěla jsem to Stině ukázat. Sama nevím proč.

Jmenuje se Fredrik. Fredrik.

Je fakt božskej. Přesně tolik svalů, kolik má být.

Krátké blonďaté vlasy s kouty vpředu na spáncích.

Ale nemá řídké vlasy nebo tak; myslím, že vypadá fakt dobře. Dospěle a mužně.

Ach jo, NEDOKÁŽU na něj přestat myslet.

Petra listovala dál.

12. srpen (červený inkoust)

Fredrik je to nejlepší, co mě v životě potkalo.

Nejbáječnější ze všeho!

Včera mě vyzvedl na parkovišti před společenským domem (nechtěl chodit k nám, což se dá pochopit) apak jsme jeli k jeho obytnému přívěsu, který stojí u Nainy.

Byla jsem tak nervózní, a přitom jsem po tom tak šíleně toužila! Nebolelo to tolik, jak se někdy říká (spíšto jenom tak dřelo), ale tekla spousta krve. Naštěstí jsem pod sebou měla ručník. Bylo mi pekelně trapné,

že je té krve tolik, ale Fredrik byl moc milý a říkal, že to vůbec nevadí.

Nikdy nezapomenu na to, jak se pak na mě podíval. Byl zpocený a měl červené tváře, vlasy byly totálně

mokré.

„Jsi báječná,“ řekl. Táák jemně.

Doufala jsem, že tam budeme moct zůstat celé odpoledne a večer a třeba se koupat nebo tak (přímo vtom místě je totiž vážně hezká pláž), ale Fredrik musel k nějakému bratranci nebo na nějaké rodinnésetkání. Tvrdil, že se mu vážně nechce, ale musí. Myslím, že je hezké, že se tak stará o své blízké.

Bože, jak moc se těším, až se zase budeme moct vidět!!! Říkal, že mě někdy vyzvedne od školy, až zasezačne. A teď se najednou těším na začátek školního roku. Brzy, brzy, brzy.

27. srpen (červený inkoust)

Vlastně bych se měla učit. Máme už hromadu domácích úkolů, i když je za námi teprve první týden. Zaměsíc se musíme zpaměti naučit CELOU periodickou soustavu prvků. To je přece šílené! Táta říkal, že topro mě přece určitě nebude problém, a možná má pravdu. Ale já se prostě NEDOKÁŽU soustředit. Myslím

jenom na Fredrika. Dneska mi ukázal fotky svého syna Liama, má jich v mobilu spoustu. Bože, ten jesladký!! Přesně jako jeho táta. Jsou mu tři roky. Je vidět, že ho má Fredrik opravdu rád. A zůstal sCamillou jenom kvůli němu, přese všechno, co bylo. A ona do něj celou dobu ryje a pořád se hádají. Oddoby, co je Liam na světě, se už skoro nemilovali. Vlastně u ní jenom bydlí.

Ano, sex. Dokážu si ho teď trochu víc vychutnávat a většinou to vůbec nebolí. Záleží samozřejmě na tom,

jak to děláme, řekla bych, že si zvykám. Fredrik je tak zkušený a celou dobu mi ukazuje nové polohy.Někdy je trochu moc divoký, ne hrubý, ale tak nějak „rozhodný“. Potom se moc strachuje, jestli mineublížil nebo tak. To je tak roztomilý, že ho dokážu přimět k takové ztrátě sebeovládání!

Fredrik mi toho začal tolik vyprávět. O svém dětství a tak. Jako by se potřeboval vypovídat. Je mi ho takSTRAŠNĚ líto! Matka, která byla skoro každý den, když přišel ze školy, opilá, a otec, který takřka nebýval

doma.

Když něco takového vypráví, chci ho prostě jenom držet v náruči a chránit před veškerým zlem tohotosvěta. Někdy dokonce brečí. To je mi pak taky skoro do pláče. To vloupání, kterého se dopustil, když bylv sedmičce, to bylo jenom proto, aby vypadal před staršíma klukama jako tvrďák. Ve skutečnosti mělcelou dobu pekelný strach. A to napadení, kvůli kterému ho odsoudili, byla čistě sebeobrana. Někdo simyslel, že vyjel po něčí přítelkyni, a začal se s ním bít. Prostě ho vždycky všichni okamžitě odsoudí! Ale jáv něm vidím tu vřelost a krásu a vždycky působí tak klidně, když jsme spolu. Je nejmilejší na světě. Nikdy

by nikomu neublížil.

Miluju ho! Miluju, miluju, miluju!

2. září (černý inkoust)

Nemůžu dýchat! Fredrik se čtyři dny neozval. Proč? Nechápu to! Neodpovídá mi na esemesky, a když muzavolám, nebere to. Co jsem udělala špatně???

4. září (černý inkoust)

Fredrik mě už nechce vidět!! Nejradši bych umřela! Tvrdí, že mě miluje, ale miluje mě až příliš a bojí se,jak to skončí. Musí prý udržet rodinu pohromadě kvůli Liamovi a já v něm probouzím příliš mnoho citů.Bože, jak já ho miluju! Jak bych bez něj mohla žít??

Celé září byl deník poznamenám stejným zoufalstvím. Na začátku října zápisy najednou ustaly. PročHedda nepokračovala v psaní? Musí existovat novější deník, napadlo Petru. Potřebovala ho najít. Alenejdřív si promluví se Stinou.

Magdalena podruhé zabočila do ulice Kyrkogatan. Volně stojící dřevěný obchodní dům byl zasypanýsněhem a připomínal vánoční pohlednici z padesátých let.

Magdalena strávila venku přes hodinu, přesto se jí podařilo najít jen dva lidi, kteří jí odpověděli na anketu

o větrnících a navíc se byli ochotni nechat vyfotografovat. Nikdo neměl žádné námitky proti rozhovoru,lidé dokázali sáhodlouze vyprávět o tom, jak je to strašné, že se větrníky prodávají už v lednu, kdyžvlastně patří do masopustu, ale jakmile vytáhla fotoaparát, najednou měli všichni hrozně naspěch a už na

útěku se jen omlouvali.

Magdalenin nový účes už stačil pod čepicí zplihnout a prsty na nohou ji bolely od mrazu. Dvakrát semusela vrátit do redakce a zahřát se.

Před bankomatem na opačné straně ulice stál muž v bílých montérkách se skvrnami od barvy a modrébundě. Přeběhla na druhou stranu a nasadila svůj nejzářivější profesionální úsměv.

„Promiňte,“ promluvila k jeho zádům. „Jsem z…“

Když se muž otočil, ztratila řeč.

Petter.

„Ahoj,“ pozdravil ji, odebral bankovky z bankomatu a vsunul je do peněženky. „Dlouho jsme se neviděli.“ „Ano. To je… To je pravda. Právě dělám anketu. Pro VB. Zase tam pracuju.“

„Já vím.“

Petter se jí zahleděl přímo do očí a Magdalena polkla. Hnědé, po ramena sahající vlasy vykukující zpod

čepice byly stejně kučeravé jako vždycky. Oči právě tak zelené, jak si je pamatovala.

„Ehm, možná bys mi na ni mohl odpovědět. Tedy, chci říct, na moji otázku.“

„To záleží na tom, jestli je to něco složitého,“ řekl Petter, zatímco zastrkoval peněženku do boční kapsy

montérek.

„Ne, ne, vůbec to není složité. Jde o větrníky. Jestli sis už letos nějaký dal.“

Magdalena si uvědomila, že zčervenala. Co to vlastně je za pitomou otázku?

„V tom případě moje odpověď zní: ,Ne, bohužel ne.‘“

Magdalena nalistovala zkřehlými prsty novou stránku v zápisníku a byla ráda, že má něco, na co může

upřít pohled. Ale fix stávkoval. Ať čmárala na papír sebevíc, žádná barva se neobjevila.

Jednou z prvních věcí, kterou se naučila během svých učednických let, bylo mít s sebou za chladného

počasí tužku. Ale v žádné z redakcí, v nichž až dosud pracovala, neměli tužky na skladě.

„K čertu!“ zasyčela.

„Vezmi si tuhle,“ nabídl jí Petter a podal jí červenou tesařskou tužku, kterou vylovil z jedné z kapes.

„Díky,“ odpověděla Magdalena. „Takže, tvoje jméno znám. A věk. Dvaačtyřicet, že ano?“

Petter přikývl.

Jak je to dlouho? Dvanáct let? Třináct?

„Bydliště?“ zeptala se a všimla si, jak jí zahořely tváře. Jenom nezčervenat. Začíná to být pomalu směšné.

„Sunnemo.“

„Teď ještě povolání a výslech bude u konce.“

„Malíř,“ řekl Petter a ukázal palcem na bílou dodávku s nápisem „Ahlbom – malířské a zednické práce“,

zaparkovanou před obchodem s obuví.

„Teď už jenom potřebuju udělat fotku,“ prohlásila Magdalena, strčila zápisník do kabelky a vrátila

Petterovi tužku.

„Klidně si ji nech, možná se budeš muset ptát dalších lidí.“ „Už jsem skončila. Přesto ti mockrát děkuji.“

Petter zasunul tužku zpátky do kapsy, zatímco Magdalena lovila z tašky fotoaparát. Kéž by i ten

neprotestoval proti zimě.

Zatímco Magdalena zkoušela automatické zaostřování, Petter si ji prohlížel. Vypadalo to, že si přístroj snízkými teplotami přece jen poradí lépe.

„Mám se usmívat?“

„Můžeš se tvářit, jak chceš.“

Udělala v rychlém sledu několik obrázků, vybrala nejlepší a ukázala mu ho na displeji.

„Může být?“

Petter se sklonil a podíval se na malý obdélník.

„No, bude to muset stačit. Hezčí to bohužel asi nebude.“

Magdalena schovala fotoaparát zpátky do tašky.

„Dobře, zítra se koukni do novin.“ Uvědomila si, jak uhýbá pohledem a zvedá ruku, aby si upravila čepici.

„Děkuji, že sis udělal čas.“

„Není zač. Rád jsem tě viděl! Jak už jsem říkal, je to dávno.“

„Fajn, musím vyrazit,“ řekla Magdalena. „Povinnost volá.“

„Chápu. Zajdi si někam do tepla a ohřej se – vypadáš, že jsi pěkně promrzla.“

Magdalena se otočila na patě, rychle přešla ulici směrem ke kavárně a pak pokračovala na parkoviště

mezi Kyrkogatanem a Köpmangatanem. V prstech na nohou už ztratila veškerý cit.

„Bože,“ zamumlala. „Povinnost volá? Pěkně ubohé.“

Proč najednou začala mluvit, jako by se ocitla ve starém propagačním filmu? Ale nejtrapnější asi bylo, žebyla tak podivně rozrušená.

Malá stáj se nacházela na konci velkého pole, za ní se rozléhal hustý les. Několika skulinami stáje se draloven slabé světlo, jinak tu, s výjimkou světelného kužele lampy přímo nade dveřmi, panovala tma jako v

pytli.

Když Petra Wilanderová opatrně přecházela zledovatělé parkoviště, vzlétl ze stromů pták. Polekala se tak,

že skoro ztratila rovnováhu.

Ty koňské amazonky se určitě nebojí tmy, pomyslela si, když otvírala vrzající dveře stáje. Kůň, který stálnejblíže ke dveřím, k ní otočil hlavu a zamžoural na ni.

„Haló?“ zvolala Petra sklíčeně.

Možná se ti koně splaší, když budu křičet, napadlo ji, a tak se pomalu kradla středem stání. Od chvíle, kdy

ji jako dítě kousl ve Slottsskogenu shetlandský poník, se vyhýbala stájím i koním. Uvažovala, že zvířata,která vycítí z člověka strach a berou to jako svoji výhodu, se nemusí vždy chovat rozumně.

Stina Skogová, která nejspíš byla ve stáji úplně sama, stála se zeleným kartáčem v ruce v zadním boxu.Na ramena jí splýval dlouhý hnědý cop. Bundu jako by měla o číslo menší, takže jí obepínala boky. Aknéna bradě se pokusila zakrýt korektorem v tělové barvě. Když uviděla Petru přicházet, přestala shřebelcováním a zůstala stát se svěšenými pažemi vedle koně. Petra se usmála a zvedla ruku na pozdrav.

„Jsem Petra Wilanderová. Dnes jsem volala. Klidně pokračuj – můžeme si u toho povídat.“

„Je hrozné, že se Hedda ztratila,“ řekla Stina a začala dlouhými pohyby znovu hřebelcovat šedého

grošáka. „Co myslíte, že se stalo?“

„Momentálně se nejdřív snažíme zjistit, s kým se stýkala a v jakém citovém rozpoložení zrovna byla. Jestlise stalo něco zvláštního, kvůli čemu by se mohla sama rozhodnout zmizet, nebo jestli se s někým

nepohádala.“

Stina se prosmýkla koni pod krkem a vynořila se na jeho druhém boku. Petra ustoupila několik krokůvpravo, aby zachovala oční kontakt a současně získala dostatečně bezpečný odstup od grošákovýchzadních končetin.

„Už spolu netrávíme tolik času.“

„Jak to?“

Stina pokrčila rameny.

„No… Měla jsem dojem, že je najednou hrozně nudná. Pořád mluvila o stejných věcech. Asi jsem už toho

měla plné zuby.“

„V létě potkala někoho, kdo se jmenoval Fredrik,“ pravila Petra.

Stina strnula uprostřed pohybu a střelila po Petře pohledem.

„Odkud to víte?“

„To bohužel nemohu prozradit.“

„Moc lidí to nevědělo. Myslím, že její rodiče o tom neměli ani páru.“

„Fajn. Kdo to je, tenhle Fredrik?“

„Jmenuje se Fredrik Anderberg. Slizkej týpek.“

Stina se zatvářila znechuceně.

„Co znamená slizký?“

„Prostě hnusnej. Starej. Je něco jako ženatý a má malé dítě, ale stejně se tahal s Heddou. A ona prostěvěřila všemu, co jí napovídal, nasávala ty jeho řečičky jako houba. A dokázala o něm bez ustání žvanit,třikrát obracela každou větu a překrucovala jeho esemesky tak dlouho, až z nich byly ty nejromantičtějšína světě. Nejdřív jsem se snažila radovat se s ní a tak. A říkat jí, co chtěla slyšet.“

„Snažila ses s ní radovat?“

„Ano. Asi jsem trochu žárlila. Teda, ne proto, že ho měla, i když na svůj věk vypadal docela dobře, ale

spíš, protože – protože jsem se cítila mimo hru.“

Petra přikývla a čekala na pokračování.

„Koneckonců jsme byly odnepaměti kamarádky. Krmila Vichra, který stojí tam vzadu.“

Stina ukázala na hnědáka na druhé straně stájové chodby.

Aspoň je tak čestná, že to přizná, uvědomila si Petra a zeptala se: „A co se stalo pak?“

„Začal se chovat divně, teda ten Fredrik. Už ji nechtěl vidět. Nebylo těžké ho prokouknout, těžší ale bylo

vysvětlit to Heddě. Jednoho dne jsem se odvážila říct jí pravdu, totiž že je prase a že ji jenom využíval.Totálně vypěnila a řekla, že jí jenom závidím.“

„A od té doby jste se už nestýkaly?“

„Ale ano, pořád jsme se vídávaly, ale byla čím dál zvláštnější. Jako posedlá. Byla schopná vybulit školujenom proto, aby přecházela před jeho dveřmi sem a tam. Jednou ji uviděl a strašně se naštval. Asi se

bál, že by ji mohla zahlédnout jeho žena a všechno by prasklo.“

Petra znovu přitakala.

„Kromě toho trávila hodně času u počítače. Seděla u něj celé večery a zírala na monitor. Myslela jsem, že

by mohla chodit jako vždycky sem do stáje, ale nejspíš nechtěla.“

„Co na tom počítači dělala? Víš to?“

Stina zavrtěla hlavou.

„Ne, ale těsně předtím, než jsem se s ní přestala vídat, se zmínila o tom, že si začala psát blog. To bylo

nejspíš v říjnu nebo začátkem listopadu. Jo, přesně, během podzimních prázdnin. Vlastně nevím, proč mi

to vůbec říkala, protože tenkrát už jsme spolu skoro neudržovaly kontakt.“

Blog, pomyslela si Petra. Pokračování deníku. Samozřejmě.

„Víš, na jaké adrese ho má?“

„Ne, ani netuším, jestli opravdu nějaký začala psát, jenom vím, že o tom mluvila. Moc mě to nezajímalo.“

Stina vylezla z boxu, hodila hřeblo do černého vědra a otočila se k Petře.

„Chybí mi. Možná to tak nezní, ale je to pravda. Aspoň ta stará Hedda.“

„Co myslíš – zmizela dobrovolně?“

„Už ji neznám, takže to nedokážu říct.“

Petra jí podala ruku.

„Děkuji, že jsi mi tak dobře zodpověděla všechny otázky. Kdybys narazila na něco, co by nám mohlopomoct, ozvi se. Ať to bude cokoliv. Ptej se na mě.“

„Slibuji,“ přitakala Stina. „A vy mi, prosím, dejte vědět, až zjistíte, kde Hedda je. Doufám, že se brzy

objeví.“

Musíme prohledat Heddin počítač, najít blog a taky toho Fredrika Anderberga, přemítala Petra, zatímcootvírala dveře stáje a vycházela do zimy.

Magdalena seděla před obrázkem Heddy Losjö na monitoru, klasickou školní fotografií na blankytněmodrém pozadí. Dívčiny kudrnaté vlasy přidržovala úzká kovová čelenka. Oči lemovaly dlouhé nalíčenéřasy, jinak vypadala nenamalovaná. Byla hezká, pomyslela si Magdalena. Přirozeným, trochu ostýchavýmzpůsobem.

Šestnáct let a nezvěstná.

Magdalena už zaslala text i fotografii ústřední redakci, popsala pátrací rojnici domobrany, prozkoumávající

okolí dívčina domu v Gustavsforsu, a citovala službu konajícího policistu z Hagforsu, jistého UrbanaBratta, který líčil obtíže při pátrání, způsobené sněžením v posledních dnech a třeskutými mrazy. Kvůlitmě už bylo potřeba ukončit dnešní pátrání, ale zítra ráno bude opět pokračovat.

Magdalena nedokázala získat jasnou odpověď na to, zda se policie domnívá, že došlo ke zločinu, ale jakpravil onen Bratt, bylo „samozřejmě zahájeno vyšetřování“.

Magdalena se zadívala do zelených očí na monitoru a padla na ni tíseň.

Rychle mrkla na hodinky, odhlásila se a vypnula počítač. Bylo načase vyzvednout Nilse. Otázkou jen bylo,jak se dostanou domů. Měla jsem dnes ráno vzít auto, uvědomila si.

Teploměr zarytě odmítal povylézt nad minus dvacet, a pokud půjdou celou cestu domů pěšky, zmrznou.

Musím zavolat tátovi, pomyslela si a zašátrala v kapse bundy po mobilu.

Když Petra zabočila k vjezdu do garáže, bylo už po půl osmé. Kuchyňským oknem zahlédla Lasseho,Hannese a Nellie, jak sedí u stolu a večeří. Nellie a Hannes jako obvykle usazení na lavici a Lasse na židliu okna. Nellie gestikulovala při řeči vidličkou s namotanými špagetami. Jako vždy při tom vypadalavysloveně zaujatě. Jasně zelené vlasy jí zářily ve svitu kuchyňské lampy. Lasse potřásal v očividnénedůvěře vůči jejím argumentům hlavou a přidržoval si talíř u pánve, aby si přidal omáčku s masem.

Petra slyšela uvnitř štěkat Roye. Viděla, jak Lasse natahuje krk a volá něco směrem k domovním dveřím,což bylo samozřejmě naprosto marné.

Ten výjev ji zahřál u srdce. Jak křehký je náš společný život, napadlo ji, zatímco zakrývala starýmplastovým krytem čelní sklo, aby si ráno ušetřila škrábání, a zapojovala nezávislé vytápění. Od tmypanující venku ji oddělovala jen tenká skleněná tabule.

Přes den měli všichni své povinnosti, ale večery byly vyhrazeny pro rodinný život. Matka, otec, dvě děti.Sice už mezitím poměrně velké děti, ale stále ještě děti. Nikdo z nich nikdy vážně neonemocněl, nikohonepřejeli ani nezavraždili, nikdo neutekl z domu či nezmizel beze stopy. Petra nebyla příliš náboženskyzaložená, ale v takové dny, jako byl tento, měla pocit, že musí poděkovat nějaké vyšší moci, která jezjevně hodlala ještě nějakou dobu uchránit před neštěstím.

Petra otevřela domovní dveře a klekla si, podrbala psa na šíji a přejela mu tváří po měkké hlavě sem a

tam.

„Je tady pro tebe ještě jídlo,“ uvítal ji Lasse, a když vešla do kuchyně, demonstrativně se podíval nahodiny nade dveřmi.

„Já vím,“ odpověděla a vtiskla Lassemu polibek na ústa. „Nic neříkej. Já vím.“

Ostatní už dojedli.

„Nedala sis náhodou na Nový rok nějaké předsevzetí?“

Lasse seškrábl nožem poslední zbytky na svém talíři a navršil je na vidličku.

„Rodiče nahlásili zmizení šestnáctileté dívky,“ namítla Petra a vzala si talíř a příbor. „Musela jsem ještězkontrolovat pár věcí.“

„Kéž by jen všichni policajti byli jako ty. V téhle zemi by nezůstal jediný nevyřešený případ.“

Petra se posadila vedle Lasseho a pohladila ho po stehně.

„Jo, představ si to. To by vůbec nebylo špatné.“

Petra okusila špagety – ano, byly ještě dost teplé – a jediným pohybem si je naložila vidličkou na talíř.

„Možná ji znáš, Nellie,“ pokračovala Petra. „Hedda Losjö.“

„Ta z Gustavsforsu?“

Petra přikývla.

„Co, ta je pohřešovaná?“

„Ano, od Nového roku se neukázala doma a její rodiče teď ohlásili její zmizení.“

„Bože, to je hrozný! Vlastně ji vůbec neznám, ale na školním výletě na podzim jsem s ní chvíli mluvila.

Byla milá.“

Nellie se ponořila do vlastních úvah a přitom si pohrávala se stříbrným barbellem v obočí. Petra sezadívala na její ozdobu a vzpomněla si, jak byla bez sebe, když Nellie přišla před půl rokem domů apochlubila se jí svým piercingem. Její odmítavá reakce naprosto zaskočila Nellie i ji samotnou. Zanormálních okolností byla vůči výstřelkům dětí mnohem tolerantnější, tentokrát ale ne. Když ale po nějaké

době zjistila, že Nellie je pořád stejná, zase se uklidnila.

Mezitím se jí ten barbell začal docela líbit, nikdy by to ale samozřejmě nepřiznala.

„Díky za dlabanec,“ ozval se Hannes a vstal.

Také Nellie se zvedla z kuchyňské lavice a dala se do odklízení nádobí.

Petra se rozhlédla po kuchyni. Vánoční hvězdy, tak bohaté a krásné, když je kupovala, už ztratily skoro

všechny listy. Kdypak se to stalo? Na parapetu ležela vrstva prachu; byl patrný, ačkoliv svítila jen

podlouhlá lampa z borovicového dřeva nad stolem a zářivky vzadu nad dřezem.

„Měli bychom si obstarat paní na úklid,“ prohlásila Petra.

„Jo!“ zvolala Nellie od dřezu.

„Proboha, jen to ne!“ bránil se Lasse důrazně.

„Ale je tady tolik práce, prostě to nestíháme. A bylo by fajn, kdybychom v té troše volného času nemuseli

ještě uklízet.“

„Ale já přece taky pomáhám,“ ozval se dotčeně Lasse.

Tentokrát se Petra rozhodla, že formulaci taky pomáhám přeslechne. Trápil ji příliš velký pocit viny na to,

aby se chtěla hádat o slovíčka.

„Miláčku, odvádíš v domácnosti spoustu práce, tak jsem to nemyslela. Ale přece vidím, že jsi taky

vyčerpaný.“

Lasse si prohrábl rukou vlasy a zapřel se do židle.

„Každý by si měl po sobě uklízet sám – o tom jsem pevně přesvědčen. Moje babička byla v mládí

služebná a já nechci, aby se ty doby vrátily. Co by si pomysleli sousedé? Přece nejsme žádné panstvo.“

Petra a Nellie se na sebe podívaly s rezignovaným porozuměním.

Taky bych kolem sebe měla ráda hezky, pomyslela si Petra a nemohla si pomoci, aby nezačala srovnávat

jejich přecpaný přízemní domek s velkorysým sídlem rodiny Losjö. Tady se sotva obrátíš a zase je

nepořádek.

Když Petra později v kuchyni osaměla, znovu jí na mysli vytanula Hedda Losjö. Statisticky podložené

tvrzení Svena Munthera, že většina těch, kteří zmizí, tak učiní dobrovolně a ve zdraví se zase vrátí, jí v

tomto případě moc nepomáhalo.

Fredrik Anderberg nebyl v žádném případě nepopsaný list.

Prostě ho vždycky všichni okamžitě odsoudí! Ale já v něm vidím tu vřelost a krásu a vždycky působí tak

klidně, když jsme spolu. Je nejmilejší na světě. Nikdy by nikomu neublížil.

Potřebovala získat Muntherovo svolení, aby ho alespoň vyslechla.

Ne, její děti naštěstí aspoň nepatřily k těm, které utíkaly z domu. Máme tady sice někdy nepořádek a

chaos, ale dokážeme spolu mluvit.

4. kapitola

Pět minut před osmou se Christer Berglund, vyzbrojený zápisníkem a propiskou, usadil k podlouhlémustolu v místnosti, která sloužila na okrsku jako kantýna a konferenční sál v jednom. Konečky prstů siopatrně pohladil čerstvě zastřižené vousy. Pořád si na ně nezvykl, ale nejspíš si je nechá.

„Sluší ti.“

Christer sebou trhl, jako by ho přistihli při něčem nemravném, ale Urban Bratt se bezstarostně usadil na

židli naproti němu.

„Nekoukej tak vylekaně. Byl to kompliment.“

„Díky – připadám si trochu nezvykle,“ řekl Christer a dál si ohmatával bradu.

„Brzy by ses bez něj cítil jako zelenáč,“ uklidňoval ho Urban, který sám nosil knír i perfektně zastřiženou

bradku.

Musí mu to trvat hodiny, pomyslel si Christer. Na druhou stranu si nemusí mýt vlasy.

Přesně úderem osmé se dovnitř vloudala Petra Wilanderová, po jejím boku nový čekatel Folke Natt och

Dag.

Christer a Petra si před prvním pracovním dnem asistenta Folkeho trochu zavtipkovali, když se ptali, jestlidnes mají na policejní akademii kvótu pro postarší šlechtice, a ještě víc se museli smát, když se na okrsku

objevil vysoký plavovlasý mladík.

Christer se dohadoval, že by Folke raději skončil v nějakém velkoměstě a že Nordvärmland zrovna nebylna špici jeho seznamu přání. Ale bez ohledu na kariérní ambice se Folke Natt och Dag, stejně jako většinaaspirantů v prvních dnech, držel zpátky, pozorně naslouchal a bez námitek či vlastní iniciativy plnilsvěřené úkoly.

Šest minut po osmé přišel, jako vždycky poslední, Sven Munther a důrazně odhodil na stůl dvoje noviny. „Měli jsme ráno doma trochu zmatek,“ omluvil se a usedl. „Oznámení o té pohřešované dívce už vyšla,“pokračoval a přisunul před ně oboje noviny otevřené na příslušných stránkách. „Máme už nějaké stopy?“

Všichni zavrtěli hlavou.

„Vůbec nic? Dobrá. No, den koneckonců teprve začal. Petro, co ten deník?“

Petra se pokusila skrýt pomocí zvednuté dlaně zívnutí – ranní hodiny nikdy nebyly její silnou stránkou – a

v krátkosti podala zprávu o textech, o návštěvě u Stiny ve stáji a Heddině krátkém románku s Fredrikem

Anderbergem.

„K čertu. Ten Fredrik Anderberg. Pamatuješ, Berglunde, ten býval před nějakými sedmi osmy lety skoro

naším stálým hostem.“

Christer přitakal.

„Přesně tak, nebyla to jen jedna věc, bylo toho víc,“ pokračoval Munther. „Krádež, podvod, rvačky podvlivem alkoholu. Ta záležitost s týráním nebyla vůbec veselá. I když se situace kolem něj trochu zklidnila,

dopustili bychom se vážné chyby, kdybychom ho nenavštívili. Postaráte se o to vy dva?“

Christer a Petra se na sebe podívali a přikývli.

„Kromě toho by měl někdo zajet pro Heddin počítač,“ poznamenala Petra. „Mám dojem, že bychom tammohli něco objevit.“

„Bratte, o to se postaráš ty.“

Urban Bratt zvedl odmítavě ruce.

„Já ale mám ještě ta vloupání do skladů v obchodech. Od té poslední vlny vloupaček o víkendu drobní

obchodníci šílí.“

„To je mi jasné, ale snad to může ještě hodinu počkat,“ prohlásil Munther. „Potom se můžeš zase věnovattěm krádežím.“

„Kdy jste mě vlastně povýšili na poslíčka?“ zamumlal Urban do desky stolu, ale Munther předstíral, že ho

neslyšel, a místo toho se obrátil na Folkeho.

„Můžeš jet s Brattem. Dobrá. Takže do toho.“

Ulice Dalavägen před policejní stanicí byla prázdná, když Christer a Petra nechali za zády garáž a projelikolem cihlové radnice, stánku s klobáskami vedle starého kina „Fasaden“, obvodního zubaře a školy

Asplund.

„Minus devatenáct,“ oznámil Christer a zadíval se na přístrojovou desku. „Hotový hic.“

„Co pátrací oddíly? Slyšels něco?“

Náhrobní kameny na hřbitově vpravo nebyly v hlubokém sněhu skoro vidět.

„Ještě před půl hodinou nic nenašli. Takže Fredrik Anderberg měl vztah s Heddou Losjö?“ Christer

přibrzdil a zabočil na kruhovém objezdu u benzinové pumpy vpravo. „Se šestnáctiletou holkou?“ „Přesně tak,“ přitakala Petra. „Ovšem sotva bych to nazvala vztah. Heddina bývalá kamarádka tomu říkalatáhání se, ale Hedda to brala velmi vážně.“

Christer pokračoval dál do kopce, projel kolem zimního stadionu a potom zahnul k Värmullsasenu. Po

několika minutách strávených na klikaté cestě dorazili do cíle.

S výjimkou staršího muže, který právě vytahoval ze zavazadlového prostoru svého fordu starý sporák,

bylo recyklační centrum liduprázdné. Christer a Petra se vydali k červeně natřenému dřevěnému baráku,

který sloužil jako kancelář, a vešli dovnitř.

„Haló!“ zvolala Petra. Ticho.

Z malé chodby vybíhaly otevřené dveře kanceláří a úplně vzadu bylo cosi, co připomínalo kantýnu.

„Je tu někdo?“ zakřičel Christer.

Ozvaly se kroky a vynořil se muž s baseballovou kšiltovkou.

„Ano?“

„Hledáme jistého Fredrika Anderberga,“ řekl Christer, „a jak vidím, právě jsme ho našli.“

Fredrik Anderberg střelil pohledem ke kantýně.

„Aha, a co ode mě chcete?“

„Rádi bychom si s vámi trochu popovídali, nejlépe nerušeně.“

Anderberg několikrát zamrkal, jako by mu něco spadlo do oka, potom se otočil na patě a vydal se k

jedněm z otevřených dveří. Petra a Christer ho následovali.

„Prosím, posaďte se,“ vybídl je a zavřel za sebou dveře.

Petra a Christer se posadili, Anderberg zaujal místo za psacím stolem.

„Hedda Losjö,“ začala Petra. „Povězte nám, jak jste se s ní seznámil.“

Hektické mrkání.

„Prosím, odpovězte nám na otázku,“ vyzval ho Christer. „Jak jste se s seznámil s Heddou Losjö?“ „Proč… Proč se ptáte?“

„Zmizela.“ „Jak, zmizela?“

Fredrik si oba upřeně měřil.

„Od Silvestra se nevrátila domů a její rodiče oznámili, že ji pohřešují,“ vysvětlil Christer. „Copak nečtete

noviny?“

„A co to má společného se mnou?“

„Chtěli bychom, abyste nám odpověděl na otázku,“ trvala na svém Petra.

Anderbergova tvář zmizela ve stínu čepice, jak se sklonil a sevřel její kšilt. Znovu a znovu ho tlačil dolů,

jako by chtěl, aby čepice navždycky zůstala na jeho hlavě.

„Nebyla pro vás trochu moc mladá?“ dotíral Christer.

Anderberg vzhlédl.

„Co? Co je vám do toho?“

Na okamžik zavládlo ticho. Potom Petra řekla: „Povězte nám, jaké to bylo, když Hedda stála přes vašímdomem. Bylo to nepříjemné, protože vaše žena…“

„Já nemám ženu.“

„Fajn,“ pokračovala Petra. „Bylo to obtížné, protože se vaše partnerka mohla o tom románku dozvědět?“

„Románku?“ zopakoval Fredrik Anderberg a zasmál se, až se mu pod horním rtem mihla stopa tabáku.

„Právě teď jste jediný, kdo by mohl mít s jejím zmizením něco společného.“

Anderberg na ně beze slova zíral a jen pevněji svíral čepici.

„Něco vám poradím,“ pokračoval Christer. „Jednoduše odpovídejte na naše otázky a všechno půjde

mnohem rychleji.“

Fredrik Anderberg nechal kšiltovku na pokoji, zvedl oči ke stropu a rozpovídal se.

„Potkali jsme se v parku v Hagforsu. A potom párkrát na podzim.“ „Kde jste se stýkali?“

„Na různých místech.“

„Například?“

„Většinou v mém autě.“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Nevzpomínám si.“

„Zkuste to,“ pronesl Christer. „Že by na Silvestra?“

Anderberg prudce zavrtěl hlavou.

„Ne. Od podzimu jsem s ní už vůbec nebyl v kontaktu.“

Petra a Christer seděli chvíli mlčky a čekali, ale Anderberg mlčel.

„Není super, že už nedostáváte žádné rozčilující esemesky?“ zeptala se Petra.

Anderberg začal nekontrolovatelně mrkat.

„Hele, nechte toho! Já jsem nic neudělal!“

Petra se na něj beze slova zadívala.

„Co jste dělal na Silvestra?“ otázal se Christer.

„Byli jsme doma. Odpočívali jsme. Koukali jsme na televizi.“

„Odpočívali jste a koukali jste na televizi. Celý den? Vy a vaše přítelkyně?“

„Ano.“

„Dobře, prozatím zůstaňme u toho,“ pravil Christer a zvedl se. „Ale je možné, že se ještě párkrát

zastavíme.“

Anderberg neřekl jediné slovo, jen za nimi hleděl, jak vycházejí z místnosti.

„Tu jeho partnerku si hned proklepneme, co říkáš?“ navrhla Petra, když už seděli v autě.

Christer přikývl a nastartoval.

Jehličnatý les se táhl jako temná zeď po obou stranách silnice. Magdalena měla dojem, jako by projížděla

tunelem. Autorádio tady neustále přeskakovalo mezi stanicemi Rádio Värmland a Rádio Dalarna.

Rozzlobeně ho ztišila. Jak daleko to ještě může být k pátracím oddílům?

Od chvíle, kdy se jako děvčátko ztratila při sbírání hub, měla Magdalena z hlubokého lesa strach. Kolik jí

tenkrát bylo? Pět? Tehdy ještě žila maminka, nosila velký loubkový koš, Magdalena měla svůj vlastní malý

s květinovým vzorem. Tatínek vytahoval z mechu lišky a ukazoval jí je, nechával ji, aby si k nim přičichla

a ohmatala si je.

Potom ale chtěla předvést, že je velká holka a umí sbírat sama. Už před sebou viděla přetékající košík, ajak budou maminka s tatínkem šťastní, ale z ničeho nic se ocitla v lese úplně samotinká. Vysoké smrkysténaly ve větru a shlížely na ni. Když se objevil los, vylekala se tak, že přestala plakat. Ta vzpomínka byla

cítit solí a voněla vlhkým mechem. Jak dlouho čekala a jak daleko došla? Ztratila tehdy pojem o čase.

Magdalena si svlékla rukavici a přiložila ruku k ventilačnímu průduchu vedle volantu. Vzduch proudící ven

byl sotva vlažný – žádný div, že mrzla.

Konečně se na okraji silnice objevilo sedm nebo osm aut, zaparkovaných za sebou. V příkopě kousekopodál hořel oheň. Magdalena se zařadila úplně na konec a vypnula motor. Než stihla otevřít dveře,přistoupil k jejímu vozu muž kolem šedesátky.

„Vy jste ta reportérka?“ zeptal se, sotva vystoupila.

„Ano, Magdalena Hanssonová.“ Magdalena mu podala ruku. „A vy jste Göte Gustafsson, řekla bych, velitel

domobrany.“

„Správně.“

Gustafssonův stisk ruky patřil k těm pevnějším.

„Jak to jde?“

Magdalena vytáhla z tašky na fotoaparát blok a zastrouhanou tužku, kterou si toho dopoledne koupila v

supermarketu. Vzadu se ozývalo volání pátracích oddílů. „Ještě jsme nic nenašli. Je to trochu problematické.“

„Mluvte.“

„Za prvé,“ začal Gustafsson a vytrčil do vzduchu palec, „se v takové zimě vlastně nedá žádný pátrací oddíl

vyslat. Muži se totiž musí neustále vracet zpátky, aby se zahřáli. Za druhé,“ teď vystřelil vzhůruukazováček, „od chvíle, kdy ta dívka zmizela, pořádně sněžilo. A za třetí,“ teď byl na řadě prostředníček,„nemáme nejmenší tušení, kde bychom měli hledat. Ta dívka po sobě nezanechala sebemenší stopy.“

Magdalena si rychle dělala poznámky.

„Kromě toho je pro nás problémem tma,“ pokračoval muž a zvedl oči k nebi rýsujícímu se nad korunami

stromů. „Zhruba za hodinu budeme muset pro dnešek zase skončit.“

„Chápu,“ přikývla Magdalena. „Kolik lidí pomáhá s pátráním?“

„Teď je nás kolem pětatřiceti – lidé z domobrany a z oddílu orientačního běhu. K tomu pár dobrovolníků.

Navíc máme tři psy.“

Magdalena postavila Göte Gustafssona před oheň, udělala několik fotografií a potom se zeptala: „Mohl

byste mi zavolat, kdybyste něco našli?“

Napsala na papír své číslo na mobil, vytrhla ho z bloku a podala mu ho.

„Můžu,“ souhlasil. „Ale obávám se, že pokud ji najdeme, nebudeme mít pro rodiče dobré zprávy.“

„Přesto vám přeji hodně štěstí,“ řekla Magdalena a podívala se na hodinky.

Pokud si pospíší, zastihne ještě Heddiny rodiče, než bude muset vyzvednout Nilse.

Když Camilla Jonsonová otevřela dveře a uviděla Petru a Christera, kteří jí na chodbě ukázali policejní

legitimace, vykulila oči a přikryla si dlaní ústa.

„Co se stalo? Něco s Liamem?“

„Váš syn je v pořádku,“ uklidnila ji Petra, „ale potřebujeme si s vámi na chvíli promluvit. Můžeme dál?“

„Samozřejmě,“ zašeptala Camilla a ustoupila do předsíně.

Vyhnula se pestrobarevné garáži z plastu, povalující se uprostřed místnosti, vešla do obývacího pokoje a

posadila se na rohovou pohovku pod velký vějíř, který visel na stěně. Zatímco Petra a Christer usedali nakrátký konec gauče, vypnula dálkovým ovládáním televizi. Z obou rukávů svetru jí trčely elastické bandážena ruce. Dlouhé nehty měla ozdobeny nalepenými skleněnými kamínky. „Máme pár otázek o Fredriku Anderbergovi a o tom, co dělal na Silvestra,“ vysvětlila Petra. „Mohu se zeptat proč?“ Camilla otáčela v ruce dálkovým ovládáním.

„Bylo nám nahlášeno zmizení jedné dívky z Gustavsforsu a Fredrik ji zná. Hedda Losjö. Netušíte, jestli se

ti dva v poslední době nějak stýkali?“

Camillina ústa vypadala najednou napjatě. Narovnala se a na klín si položila sametový polštářek.

„O tom nic nevím,“ řekla a uhnula pohledem.

„Co jste dělala na Silvestra?“ zeptala se Petra.

„Slavili jsme doma. Jenom my a Liam. Večer odpálil Fredrik z balkónu pár rachejtlí, ale Liam se hrozně

vylekal a dal se do pláče. Jsou mu teprve tři, není se co divit, ale Fredrik to pořád nedokáže pochopit.“

„Byl Fredrik celý večer doma?“

Camilla dlouho seděla s polštářem na břiše, aniž by řekla jediné slovo. Potom obrátila k Petře vlhké oči.

„Ne, nebyl.“

Petra a Christer sotva vešli do budovy policejní stanice, když se na chodbě před jejich kanceláří objevil

Sven Munther.

„Jak to šlo s Anderbergem?“

„Je to vyloženě záludný chlápek,“ odpověděl Christer.

„Přiznal, že měl s Heddou Losjö sexuální poměr,“ pokračovala Petra. „Ale s někým spát není zločin. Astejně tak se s někým rozejít nebo ho citově zranit, řekla bych. Ale potom jsme zajeli za jeho partnerkou

Camillou Jonsonovou a promluvili si s ní. A ta na rozdíl od Anderberga, který tvrdil, že byl celý

silvestrovský večer doma, vypověděla, že odpoledne odešel, aby si koupil tabák, a byl skoro tři hodinypryč.“

„Zatraceně,“ vydechl Munther. „Co si o tom myslíte?“

„Nemyslím si vůbec nic,“ odpověděl Christer, „ale je to to jediné, co máme, a myslím, že bychom honeměli za žádnou cenu spustit z očí.“

Munther přikývl. V tu chvíli mu zazvonil mobil. Dál přikyvoval, zatímco přijímal hovor a mával rukou vestylu Tenhle-hovor-bude-krátký. Ovšem když si Petra a Christer uvědomili, že volá jeho žena, nechali hostát na chodbě. Rozhovor mezi nimi zřídka trval méně než patnáct minut.

Cestou do své kanceláře nakoukla Petra k Urbanu Brattovi, který seděl před Heddiným počítačem, po jehoboku Folke Natt och Dag. Petra se neubránila úsměvu, když zahlédla, jak Urban přisunul klávesnici i myšmladému asistentovi, který na ně okamžitě začal s neuvěřitelnou rychlostí ťukat a klikat.

Petra zaklepala na dveře. Oba se na okamžik otočili, hned se ale zahleděli zpátky na monitor.

„Našli jste něco?“ zeptala se a popošla kousek do kanceláře.

„No, má profil na Facebooku, ale není moc aktivní,“ hlásil Urban. „Čtrnáct přátel. To není moc. Potom má

účet na Obrazovém deníku, ale tam taky nestrávila moc času.“

„A ten blog?“

„Ten jsme našli. Jmenuje se ,Černá stopa‘. Můžeš na něj najet, Folke?“

Folke se přihlásil do Heddina blogu, který se vyznačoval případným černým pozadím a bílým textem.

Úplně nahoře na stránce se skvěl obrázek zvadlé růže.

„A jéje,“ poznamenala Petra, „kdy si ho začala psát?“

„Na začátku listopadu.“ Folke se rychle podíval přes rameno na Petru. „První zápis je z třetího listopadu a

není zrovna veselý.“

Folke roloval na monitoru nahoru a dolů. Dlouhé pasáže textu se tu a tam střídaly s básněmi.

Petra přešla k Urbanovu psacímu stolu a odlepila si ze žlutého samolepícího bločku lístek, potom sesklonila a napsala si adresu blogu. Musím se na to pořádně podívat, řekla si.

„Co její e-maily?“ zeptala se.

„Ty jsme ještě všechny neprošli,“ přiznal Urban. „Ale už teď se dá konstatovat, že poslala úžasnou

spoustu e-mailů na adresu fredde.anderberg@gmail.com.“

„Máme i odpovědi?“ zeptala se Petra.

„Ne už tak početné,“ odvětil Urban.

„To jsem si mohla myslet.“

Petra si zašla do odpočívárny, nalila si šálek kávy, odnesla si ho do kanceláře, posadila se k psacímu stolua zapnula počítač. Samolepící štítek umístila na spodní hranu monitoru a potom se proklikala k Heddině

blogu.

Zatímco upíjela kávu, posunovala se na obrazovce dolů. Rychle si uvědomila, že se jedná o velmisoukromý blog, který pravděpodobně nebyl určen k tomu, aby ho četla spousta lidí. Všechny příspěvkyzůstaly bez komentářů a Heddino představení vlastní osoby bylo pojato velmi stručně. Jediné, co se dalonajít v rubrice „o mně“, bylo, že je žena, je jí šestnáct let a narodila se ve znamení berana.

3. listopad Vzpomínám na tebe. Když usínám, vzpomínám

na tvou vřelost a na tvůj pohled.

Když se probouzím, vzpomínám,

jaké to bylo, když jsi mě objal a přitiskl k sobě.

/H

5. listopad

Proč nikdo nevidí, jak se cítím? Proč nikdo nevidí, že už nemůžu dýchat, že se topím?

Proč se všichni spokojují s mým unaveným úsměvem a mými lžemi?

Je to samozřejmě nejjednodušší, ale já jim to nikdy neodpustím.

Jak člověk může přečkat celý ten dlouhý život?

Nesmyslný život? /H

13. listopad

Přijď, krutá smrti, jednou večer a odnes si mě.

Moje radost tak malá, tak hořko a zle mi je.

Vstup do potemnělého pokoje, kde ve svitu lampy zas

hloubám nad životem a pomalu, pomalu míjí můj čas.

Kráčej tiše, abych tě neslyšela, přistup těsně za má záda,

zavři mi oči, abych pevně usnula a pak už navždy, navždy spala.

Ale prosím rychle, jemně a přívětivě, jinak bojím se,

že ošklivá myšlenka na mysli mi vytane, aby týrala mě.

Rychle, zastav můj dech a srdce pokojný tik,

za splnění mé prosby, ach, smrti, budiž ti dík.

Moje radost je tak malá, moje duše tak ztracená je.

Přijď, krutá smrti, jednoho večera, přikraď se tiše.

Kdyby to jen bylo tak snadné… /H

Bylo to tak? ptala se v duchu Petra. Vzala si Hedda život? Měl být celý blog jediným dopisem narozloučenou? Bylo to možné, ale v tom případě by přece nejspíš zanechala vzkaz.

Ta ubohá, nešťastná dívka, pomyslela si Petra. Je divné, že si její rodiče ničeho nevšimli. Každý rodičpřece dobře zná své děti, aby vytušil, že je něco trápí, nebo ne?

19. listopad

Včera večer jsem mámě šlohla pár prášků, zrovna když se koukala na „Zoufalé manželky“. Táta měl službu. Měla jsem pocit, jako bych se ocitla v nebi! Zase jsem dýchala, tlak na mé hrudi zmizel. Rádabych věděla, jestli má máma o těch tabletkách přehled, v žádném případě nemůže tušit, kolik jich v těchrůzných krabičkách je. Zjistím, jak jednotlivé druhy působí, a potom vymyslím plán. Mohla by to být moje

záchrana. /H

Najednou uslyšela Urbana Bratta, jak volá ze své kanceláře: „Petro, pojď sem! Sakra, myslím, že jsmeněco našli!“

Urban zařval tak hlasitě, že se do jeho malé kanceláře nenahrnula jen Petra, ale i Christer Berglund a

Sven Munther.

„Anderbergova partnerka se přece jmenuje příjmením Jonsonová, ne?“

„Přesně tak. Camilla Jonsonová.“

„Podívej,“ řekl Urban a ukázal na obrazovku. „Na Štědrý den poslala Hedda na adresu

millajonson@gmail.com link ke svému blogu.“

„Napsala současně něco Fredrikovi?“ zeptala se Petra.

Urban se obrátil na Folkeho, který pořád seděl u počítače.

„Na Štědrý den ne,“ odpověděl po několika vteřinách asistent. „Ale na první vánoční svátek mu poslala

nezvykle krátký e-mail: ,Veselé Vánoce. Doufám, že je trávíte příjemně.‘ A o pár dní později, přesněji 27.

prosince, poslala Hedda na adresu millajonson@gmail.com další e-mail.“

„Sem s ním,“ vyzval ho Munther, stojící u dveří.

„Neexistuje žádný vhodný způsob, jakým vám to říct,“ četl nahlas Folke, „ani vhodná chvíle, řekla bych,

ale měla byste vědět, že Vás Fredrik od konce léta podvádí. Pokud chcete další podrobnosti nebo snad

důkaz o tom, co tady tvrdím, budu Vám ráda nápomocna.“

„A jéje,“ ujelo Petře.

„Rozhodně musíme Anderberga znovu vyslechnout,“ rozhodl Munther.

„Stoprocentně,“ souhlasil Christer. „Tvrdí, že nebyl s Heddou v kontaktu od chvíle, kdy se rozešli.“

„Jak ses vůbec dostal tak rychle do její emailové schránky, Folke?“ zeptal se Munther. „Musím přiznat, že

jsem ohromen.“

„No, dalo by se říct, že to je moje specializace,“ odpověděl Folke opatrně. „Absolvoval jsem několik kurzůdalšího vzdělávání.“

„Vlastně to byl případ pro počítačové specialisty v Karlstadu, ale jsem rád, že jsem tě na to nasadil.Nikomu neprozradím, jak jsi schopný, jinak se nám tě okamžitě pokusí přetáhnout.“

Folke trochu zrudl.

„Při veškerém respektu k mým schopným kolegům je třeba si přiznat, že technický vývoj postupuje tak

rychle, že s ním normální policista není jen tak schopen držet krok,“ pronesl Munther. „Výborná práce, vy

dva. Urbane, ty se teď můžeš věnovat těm vloupáním do skladišť. A Folke, dál prohledávej celouschránku. Odnes si počítač do své kanceláře. Až projdeš všechny e-maily, vyslechnou Petra a Christerještě jednou toho Fredrika Anderberga. Vytiskni všechny e-maily, které ti budou připadat důležité.“

Folke přikývl, vypnul počítač a začal odpojovat kabely.

„Pomůžu ti ho odnést,“ nabídl se Christer a pod jedno podpaždí popadl klávesnici, pod druhé monitor.

„Díky,“ odpověděl Folke, posbíral kabely a vzal hlavní jednotku. „Tak zatím,“ rozloučil se s Urbanovými

zády a vyšel z místnosti.

Urban, který si už tiskl k uchu telefonní sluchátko, neodpověděl.

Dům rodiny Losjö se utápěl ve tmě, takže Magdalenu napadlo, že asi nikdo není doma. K malé jedli vedledomu byla připevněna ovesná otýpka, pod posledním schodem ležel na zemi coby rohož svazek chrastí. Člověk by skoro řekl, že tady bydlí samotný Mikuláš, pomyslela si Magdalena. Dům byl hezký, ovšem bez

okázalosti.

Váhavě vstoupila na verandu. Vnucovat se rodinným příslušníkům do soukromí patřilo k nejhoršímstránkám její práce. Nikdy se nedalo předvídat, jak se lidé zachovají. Někteří chtěli mluvit a ukazovatfotografie a byli rádi, že se média celou věcí zabývají. Vyjádřit se v novinách pro ně bylo způsobem, jak se

vypořádat se smutkem a šokem. Další naopak reagovali na sebemenší pokus o kontakt dotčeně. V tomtopřípadě by měli mít Heddiny rodiče podle Magdalenina názoru zájem na tom, aby se o jejich dceři psalo.

Magdalena se několikrát zhluboka nadechla a stiskla zvonek. Když zaslechla, jak se ke dveřím blíží kroky,srdce se jí hlasitě rozbušilo.

Ernst Losjö – tak se přece jmenoval? – se ukázal být vysokým, velmi statným mužem kolempětapadesátky. Vlasy prokvetlé stříbrem měl sčesané dozadu a oblečen byl do světle modré košile,tmavých kalhot od obleku a naleštěných bot.

Vypadá jako expert na starožitnosti v TV show, pomyslela si.

Magdalena si stáhla rukavici, podala mu ruku a představila se. Losjö se na ni tázavě zadíval.

„Píšu o vaší pohřešované dceři a o pátrání po ní. Právě jsem navštívila pátrací oddíly a teď mě napadlo…“

Ernst Losjö neřekl nic, ale jeho pohled ji zahanboval. Najednou si palčivě uvědomila, že její péřová bunda

už dávno potřebuje nechat vyčistit. Měla si vybrat jinou barvu než červenou; byla na ní vidět každá

skvrna.

„Napadlo mě, že byste možná rád povyprávěl, co se stalo. Ze svého úhlu pohledu.“

Losjö se nepohnul, nechystal se pozvat ji dál.

„A proč bych to měl chtít?“

Magdalena se zhluboka nadechla.

„Když se o ní bude psát, někdo si možná vzpomene, že ji viděl. A možná budou chtít s pátráním pomoci

další dobrovolníci. Existuje spousta důvodů. Kromě toho by mi připadalo velmi zvláštní psát o Heddě, aniž

bych se vás zeptala, zda k tomu také nechcete něco říct.“

„Jediné, co vás zajímá, je přece stoupající náklad.“

„Värmlandsbladet je financován hlavně z inzerce,“ odvětila Magdalena co nejjemněji. „Ale samozřejmě

respektuji vaše přání. Omlouvám se za vyrušení.“

Právě se chystala sejít ze schodů, když za sebou zaslechla hlasité vzlykání. Když se otočila, spatřila, jak

Ernst Losjö stojí ve dveřích a otírá si hřbetem ruky tvář.

Magdaleně se udělalo až nevolno, když viděla tohoto urostlého muže v krásných šatech, jak vzlyká jako

malý kluk. S arogancí a hněvem si věděla rady, nezadržitelný žal byl něco jiného.

„Prosím…,“ řekl Ernst Losjö.

Magdalena mlčky čekala.

„Prosím, odpusťte.“

„To je naprosto v pořádku. Je přece jasné, že se cítíte hrozně.“

„Nechtěl jsem být nezdvořilý, ale mám takový strach. Tak hrozný strach.“

„To velmi dobře chápu. Chtěla jsem vám jen poskytnout příležitost se vyjádřit.“

Po mužově tváři se kutálely slzy, ale teď měl v ruce kapesník a vysmrkal se.

„Proberu to se svou ženou. Zrovna spí. Máte vizitku?“

„Bohužel ne, právě jsem tady začala pracovat. Ale můžu vám napsat svoje číslo.“ Podruhé ten denMagdalena naškrábala své telefonní číslo na kousek papíru. „Ozvěte se, pokud budete chtít. A teď vámpopřeji hodně štěstí.“

Když se Magdalena vracela k autu, cítila se vyčerpaná. Obraz plačícího Ernsta ji bude dlouho provázet.

„Můžu jít po jídle ven a hrát si s Melvinem?“

Nils se napil mléka a podíval se na Magdalenu přes okraj sklenice.

„Je moc velká zima.“

„Ale my chceme dostavět iglú.“

„To je mi jasné. Zítra bude tepleji, uvidíš.“

Oba kluci byli stejně staří a věnovali svému výtvoru už hodně času. Ze závějí na okraji silnice sbíralihroudy zmrzlého sněhu a na saních je tahali na zahradu. Magdalena několikrát dlouho pozorovala z oknajejich hru a konečně cítila vnitřní klid.

„Uděláme sto milionů sněhových koulí, abychom byli připravení, kdyby přišla válka,“ vysvětloval Nils.

„Fajn. V tom případě se můžu cítit tady v domě v naprostém bezpečí.“

Nils přikývl.

„Můžu si jít aspoň hrát k Melvinovi?“

„Zaběhni k nim a zeptej se Stefana a Diany. Chvilka nebude vadit.“

Nils odnesl talíř se sklenicí a příborem ke dřezu. „Za skvělé jídlo děkuju, prázdný talíř ukazuju.“

Než rým dopověděl, už stál v předsíni.

„V koši jsou suché rukavice!“ zavolala za ním Magdalena, ale to už dveře zaklaply.

Magdalena uklidila nádobí a utřela stůl. Potom vytáhla svůj oblíbený šálek, ten s kýčovitými velkými

růžemi, a naplnila čajové sítko Sirem Williamem, speciální směsí ze Stockholmu. V sáčku už jí zbývalo jenněkolik lžiček. Budu muset někoho poprosit, aby mi koupil další, pomyslela si a zalila šálek vroucí vodou.Možná mi pomůže Ann-Sofie.

Posadila se zpátky ke kuchyňskému stolu a rozhlédla se kolem sebe. Konečně začínala mít pocit, že je toopravdu její vlastní dům. Když se odpoledne vracívala z práce, skoro to tu vonělo domovem. Noviny ještě ležely na kredenci. Magdalena si naslinila prst a rychle nalistovala stránku s anketou a

Petterovou malou fotografií.

Samozřejmě vypadal dobře už v pětadvaceti, ale teď… Stačilo se jí setkat se s jeho černobílým pohledem

v novinách a hned zase zrudla.

Včera večer, když Nils usnul, se Magdalena usadila s laptopem na klíně v posteli. Nejdřív si namlouvala,že se na eBay pokusí ulovit půvabnou, lehce opotřebovanou lavici, která by se do nové kuchyně hodilalépe než staré židle, na které se už nemohla ani podívat. Ale sotva počítač zapnula, začaly její prsty dělatněco úplně jiného. Klikala na různé vyhledávače a na Facebook. Pátrala dokonce i ve státním registruosob a adres. Našla si i Malin, která teď bydlela v Uddeholmu. Magdalenu udivilo, jakou měla radost, když

to zjistila.

Najednou zazvonil telefon. Když Magdalena uslyšela Ludvigův hlas, opřela se do židle a zavřela oči.

Nezvládnu to!

„Nils si šel hrát ke kamarádovi. Řeknu mu, aby ti zavolal, až se vrátí domů,“ oznámila stručně.

„To je v pořádku. Vlastně jsem si s tebou chtěl promluvit o víkendu.“

„Ano, copak se děje?“

„V kolik Nils v pátek dorazí?“

Magdalena ho o jízdních řádech autobusů informovala už několikrát, ale Ludvig si to zjevně nedokázalzapamatovat. Ale protože chtěla mít rozhovor co nejrychleji za sebou, pokusila se skrýt hněv a znovu mu

vše zopakovat.

„Autobus dorazí na hlavní nádraží v šest večer a v neděli odjíždí ve dvě odpoledne zase zpátky do

Filipstadu.“

„Do Filipstadu?“

Teď se už Magdalena nedokázala ovládnout.

„Ludvigu, prosím, už několikrát jsem ti vysvětlovala, že přímým autobusem do Filipstadu je to nejrychlejší

a nejjednodušší.“

„Nepamatuju si, že bys to říkala.“

Magdalena se nezmohla na odpověď, a tak Ludvig pokračoval ve svých výlevech.

„Předpokládám, že se v budoucnu o tyto výdaje na dopravu postaráš – koneckonců to ty ses rozhodla

odstěhovat.“

„Neboj se. Bylo by přece velmi smutné, kdybys měl zbankrotovat jenom proto, že se chceš setkat se

synem. Pokud nemáš nic dalšího, musím teď končit. Na slyšenou.“

Magdalena ukončila hovor dřív, než Ludvig stihl odpovědět.

Už mě to unavuje. Mám toho plné zuby, pomyslela si. A zuřím. Sama na sebe.

Možná by si měla v sobotu přece jen vyrazit s Jeanette a Lisou do Florencie, aby se dostala trochu mezi

lidi.

Petra odložila kartáček na zuby do kelímku, utřela si ústa a vyšla z koupelny. „Dobrou noc, Hannesi, dobře se vyspi,“ řekla, když procházela kolem jeho pokoje.

„Dobrou!“ zavolal.

Na objímání si už nepotrpěli.

Dveře pokoje Nellie byly celý večer zavřené.

„Jo?“ ozvalo se podrážděně zevnitř, když Petra zaklepala. „Co je?“

Petra otevřela dveře a vešla do pokoje.

„Chtěla jsem ti jenom popřát dobrou noc.“

„Fajn,“ řekla Nellie a sklopila monitor laptopu. „Dobrou.“

Seděla se zkříženýma nohama v joggingových kalhotách a fialovém tílku na nedbale ustlané posteli. Psací

stůl tvořila jediná chaotická změť školních učebnic, líčidel a prostředků na péči o vlasy.

„Co děláš?“ zeptala se Petra.

„Učím se.“

Dostali na vánoční prázdniny spoustu úkolů. Z prázdnin jim moc nezbude, napadlo Petru.

„Nepotřebuješ k tomu učebnice?“

Z výjimkou počítače neleželo na dceřině posteli vůbec nic.

„Jenom jsem si udělala přestávku.“

„Už je pozdě, možná toho už radši nech.“

Nellie obrátila oči v sloup.

„Jo, jasně. Hned.“

Petra se cítila nepříjemně dotčená. Kdysi si Nellie chtěla po večerech vypít čaj u kuchyňského stolu,

nechat se vyzkoušet z učiva a probírat různé věci. Tenhle její tón Petra vůbec neznala. Právě tak málo

jako to koulení očima.

Najednou nevěděla, co by měla říct.

„Tak se dobře vyspi, miláčku,“ pronesla nakonec a vyšla z pokoje.

5. kapitola

Bylo právě půl sedmé, když Christer Berglund přešel pomalým krokem parkoviště před budovou policejní

stanice, sportovní tašku na rameně. Několikrát týdně se snažil trochu si před službou zasportovat.

Pohybem nacvičeným za třináct let projel vstupní kartou čtečku, naťukal kód a vešel na stanici.

Když mířil ke kuchyňce, aby si dal nádobky s jídlem do lednice, uviděl, že se ve Folkeho kanceláři svítí. Co

ten tady pohledává tak brzo?

„Dobré ráno,“ pozdravil ho Christer a zůstal stát ve dveřích.

Folke, který seděl hluboce ponořený do práce před Heddiným počítačem, sebou trhl.

„Fuj, tys mě vyděsil!“ zvolal a přitiskl si ruku na hruď. „Vůbec jsem tě neslyšel přicházet.“

„Jdu si jenom trochu zatrénovat. A co tu děláš ty?“

Folke, ruku stále na hrudi, pomalu vydechl a odpověděl: „Procházím Heddin počítač. Měl bys vědět, že

jsem nenapravitelné ranní ptáče.“

„Aha, takže ty taky. Jsme vzácné úkazy.“

„Podívej,“ vyzval ho Folke a zvedl z psacího stolu potištěný papír. „Tenhle e-mail poslal Fredrik AnderbergHeddě den před Silvestrem.“

Christer vzal list a četl:

Heddo! Říkám ti, že mám plné zuby všeho, co provádíš! Jestli mě nepřestaneš pronásledovat, tak fakt za

sebe neručím. Je to jasné?

„Zlý chlápek. Prošel jsi celou schránku, jestli tam ještě není něco podobného?“

„Myslím, že je to všechno. Zrovna teď hledám, jestli nechatovala na Dayviews a dalších fórech, ale

prozatím jsem nic neobjevil.“

„Fajn. Řekl bych, že bychom si měli pana Anderberga znovu pořádně proklepnout.“

„A zkontrolovat mu mobil.“

Christer přikývl.

Folke se teď zapřel do židle trochu uvolněněji, natáhl si pod stolem nohy a lehce se pohupoval sem a

tam.

Kolik vlastně měří? napadlo Christera a přejel mu pohledem po nohou. Přes dva metry nebo těsně pod?Vypadá jako akční hrdina, mladší Dolph Lundgren s trochu užší bradou, který se ocitl na nesprávnémmístě.

„A jak se jinak máš?“ zeptal se Folkeho.

„Není to vůbec špatné. Jenom o víkendech se cítím trochu osamělý.“ „Koluje tady míň adrenalinu než u zásahové jednotky ve Stockholmu, co?“

„Mlátit lidi obuškem není zrovna moje parketa, nebo na to snad vypadám?“ zeptal se Folke a usmál se.

„Ale proč se celou dobu omlouváte za to, že tady bydlíte?“

„Jak to myslíš?“

„Nevím, kolikrát jsem už slyšel, že tady v Hagforsu je nuda a nic se tu neděje. Zavání to kolektivnímkomplexem méněcennosti. Řekl bych, že buď tady člověk žije, protože se mu tu líbí, nebo se odstěhuje.“Krátce si odkašlal a zvedl oči ke Christerovi. „Bydlíš tady už dlouho?“

„Celý život. Samozřejmě kromě doby, kterou jsem strávil na policejní akademii. Už jsem párkrátpřemýšlel, jestli bych to neměl změnit, ale pak… Nevím. Mám tady mámu a tátu a vůbec celou rodinu.Možná někdy.“

Christer si uvědomil, že se už zase omlouvá a ospravedlňuje za rozhodnutí, které vlastně vůbec neučinil,jenom to tak prostě vyšlo.

Folke si ho změřil.

„Když takhle mluvíš, skoro ti závidím. Taky bych měl rád rodinu, kde si lidé rozumí.“

Christer se podíval na hodinky.

„No, teď musím do tělocvičny. Tak zatím.“

Vzal sportovní tašku a nechal Folkeho sedět před Heddiným počítačem.

Magdalena na sobě pořád ještě měla bundu, když se vydala do kuchyňky a nalila si kávu do největšího

hrnku, který ve skříni našla.

To je teda ráno, pomyslela si a vrátila se k psacímu stolu. Trvalo jí skoro půl hodiny, než oškrábala z autatlustou vrstvu ledu, a když to zvládla, nechtělo zase naskočit. Když konečně dorazili do družiny a Nilsuslyšel za zavřenými dveřmi hlasy kamarádů, vyčítavě se na ni podíval.

Magdalena nalistovala novou stránku ve svém notesu a zapsala si zkřehlými prsty:

„Nezávislé vytápění. Zkontrolovat nádobu s olejem.“

Můj maličký.

Jejímu článku o pátracím oddílu vyčlenili půlstránkový prostor na straně devět. Skvělé. Titulek zněl:

„Hedda Losjö stále pohřešována – pátrání ztěžuje zima“.

Linus Saxberg z Länstidningenu měl skoro totožný článek, jen trochu lepší fotku.

Když přišel čas pro místní zprávy, zesílila Magdalena zvuk. Jak informoval reportér, šestnáctiletá dívka

stále nebyla nalezena. Pátrání bude v průběhu dne pokračovat.

Když Magdalena pročetla oba deníky, zapnula počítač a rychle napsala e-mail Bertilssonovi, šéfovi

zpravodajství v ústřední redakci.

Dobré ráno! Dnes mám v plánu si promluvit se spolužáky pohřešované Heddy Losjö. Rodiče se zatím

odmítli vyjádřit, ale možná si to ještě rozmyslí. Pokusím se zjistit i na policii, jak pokračuje pátrání. Ozvu

se! Magda

Když Barbro strčila klíč do zámku, Magdalena právě dopila poslední hlt kávy.

Pracovní den mohl začít.

Fredrik Anderberg se neobjevil v práci v recyklačním centru ani netelefonoval, že by byl nemocný, jak je

ujistil jeho šéf, který jen obtížně skrýval zvědavost, co tady vlastně pohledává policie.

„Je samozřejmě možné, že prostě zaspal. Někdy se mu to stává.“

„To je lidské,“ konstatovala Petra.

„Mám mu něco vyřídit?“

„Prostě mu vyřiďte, aby zavolal na stanici,“ řekl Christer. „A mockrát děkujeme za vaši pomoc.“

Když se Petra a Christer vraceli k autu, tázavě se na sebe podívali.

„Možná bychom se měli stavit k němu domů, co říkáš?“ navrhl Christer, obrátil auto a vyjel z parkoviště.

Petra několikrát stiskla zvonek, ale nikdo neotvíral.

„Vypadá to ale, jako by byl někdo doma,“ poznamenal Christer a přitiskl ucho ke dveřím bytu. „Myslím, že

tam slyším mluvit dítě.“

Christer zabušil na dveře a otvorem na dopisy zakřičel: „Policie. Otevřete!“

V předsíni uslyšel tiché kroky. Potom se dveře opatrně otevřely, ale jen na šířku dlaně.

Camilla byla skoro k nepoznání. Na jednom obočí měla nalepenou velkou náplast a levé oko nateklé tak,

že skoro neviděla.

„Fredrik není doma,“ hlesla.

Za ní stál chlapec s vlasy zcuchanými spánkem a ve světle modrých kalhotách od pyžámka a vykulenýma

očima hleděl na návštěvníky.

Naštěstí na sobě nemáme uniformy, napadlo Petru.

„Můžeme dál?“ zeptala se. „Potřebujeme ještě probrat pár věcí.“

Camilla váhavě otevřela dveře.

Chlapec držel v ruce zeleného plyšového krokodýla. Petra si dřepla a podívala se mu do očí.

„Ahoj. Já jsem Petra. Ty jsi Liam, že jo?“

Hošík neodpověděl, jen na ni dál zíral a ještě pevněji svíral v buclaté ručce krokodýla.

„Je trochu stydlivý,“ omlouvala ho Camilla. Ne, není stydlivý, pomyslela si Petra, bojí se.

„Můžeme si sednout a chvíli si nerušeně promluvit?“ zeptal se Christer. „Liam se snad na chvíli nějak

zabaví.“

„Počkejte v kuchyni,“ vybídla je Camilla a odvedla chlapce do obývacího pokoje.

Petra se zadívala se zdviženým obočím na Christera a ukázala si na tvář. Krátce přikývl. Camillu někdo

surově zbil. Nebylo těžké uhádnout kdo. Vstoupili do úzké kuchyně a usadili se ke kuchyňskému stolu.

Zatímco čekali, prohlížela si Petra výstřižky z novin a pohlednice na dveřích ledničky: černobílou fotografii

Liama z křtin a oznámení zasnoubení, několik barevných vtipných pohlednic, recept na ořechovou

bábovku s karamelovou polevou a kartička s logem zdravotní pojišťovny.

„Fredrik tady není,“ prohlásila Camilla a ztěžka dosedla na kuchyňskou židli. „Včera někam zmizel.“

„Když vám předtím udělal tohle?“ zeptala se Petra a ukázala na její oko.

Camilla přikývla a zadívala se z okna.

„Hrozně se naštval, když jsem mu řekla, že jste tady byli a já vám pověděla, že byl na Silvestra pryč, aby

si koupil tabák.“

„Už to udělal někdy dřív?“

Camilla po několika vteřinách přitakala, tvář stále obrácenou k oknu.

„Měla byste to oznámit,“ řekla Petra.

Camilla zavrtěla hlavou.

„Bylo by to jenom horší,“ pronesla tiše.

Petra na ni nechtěla naléhat, místo toho pokračovala: „Důvodem, proč jsme tady, je, že se ukázalo, že siFredrik a Hedda během Vánoc posílali e-maily, i když váš partner tvrdil, že spolu od podzimu nebyli vkontaktu. Určitě jste od ní také dostala zprávu.“

Camilla si přejela palcem po dlouhém nehtu ozdobeném kamínky a rychle odpověděla: „Žádný e-mail

jsem nedostala.“

„Ne?“ ujišťovala se Petra.

Camilla zavrtěla hlavou.

„Věděla jste, že Fredrik a Hedda Losjö se nejel znali, ale také spolu měli poměr?“

Camilla znovu potřásla hlavou.

Divné, pomyslela si Petra. Když jsme tady byli posledně, zdálo se, jako by to věděla, i když jsme jí nic

neřekli.

„A vy se domníváte, že jí Fredrik něco udělal?“ zeptala se Camilla a sklopila zrak k desce stolu.

Roztržitě drtila prstem suchý kukuřičný lupínek, který se tam přilepil. Oddělily se od něj malé kousky a

odlétly.

„Těžko říct, přesto si s ním potřebujeme o pár věcech promluvit. Vy asi náhodou nevíte, kde by se mohl

zdržovat?“ zeptal se Christer.

Camilla dál vrtěla hlavou.

„Vím, že měl v létě u Nainu zaparkovaný obytný přívěs. Je tam ještě?“ otázala se Petra.

Camilla si přestala hrát s lupínkem a odpověděla: „Ne, v zimě bývá u svého otce. Má velký pozemek, kde

stojí všelijaké divné věci, zrezivělá auta, která už nestartují, a traktory bez kol. Vypadá to tam jako ve

sběrně. Nechápu, jak tak někdo může žít. Jinak je to totiž hezký pozemek s loukami a stájí a tak.“

„Chápu,“ přikývla Petra. „Zmizí Fredrik pokaždé, když se pohádáte?“

„Stává se to. Ale normálně po nějaké době zavolá a omlouvá se.“

„Je možné, že odešel k otci?“ zeptal se Christer.

„To si nemyslím, ale co já vím?“

„A jiné místo vás nenapadá?“

Camilla zavrtěla hlavou.

„Zavolejte nám, prosím, jestli vás něco napadne. Je to velmi, velmi důležité,“ řekla Petra a vstala. „A jste

si naprosto jistá, že jste od Heddy Losjö nedostala žádnou zprávu?“ „Naprosto jistá.“

Když Magdalena viděla, jakou vrstvou ledu je pokryto redakční auto, rozhodla se vyrazit k Älvstrandskémugymnáziu pěšky. Sice byla zima, ale když půjde rychle, může být za pět minut na místě. Stáhla si šál přesnos a vydala se co nejrychleji na cestu. Přesto jí připadala Geijersholmská ulice nekonečně dlouhá.

Když dorazila ke škole, pálily ji mrazem tváře a na vnitřní straně šálu se jí usadil led.

Bufet v plavecké hale byl plný žáků, kteří měli vánoční prázdniny. Magdalena musela uskočit, aby se

nepřipletla k improvizovanému boxerskému souboji mezi dvěma ramenatými mladíky ve svetrech s logemhokejového klubu IK Viking. Na lavici připevněné ke stěně seděla dívka se zářivě zelenými vlasy. Byla takpohroužena do mobilu, že nestačila uhnout, když ji oba hauři míjeli, a schytala ránu loktem do boku.

„Sakra, nechte toho! Kolik vám je?“

Vrhla na chlapce, kteří si ničeho nevšimli, rozzuřený pohled a znovu se věnovala telefonu.

Magdaleně se najednou ulevilo, že už je dospělá a učinila v životě pár důležitých rozhodnutí. Sice všechnonevyšlo tak, jak si vysnila, ale stejně. Jen stát tady v bufetu v ní vyvolávalo nepříjemný pocit. Tolik

možností, tolik neklidu.

„Promiň,“ oslovila dívku se zelenými vlasy, „jsem z deníku Värmlandsbladet a hledám spolužáky HeddyLosjö. Netušíš, jestli tady nějací jsou?“

Dívka vstala a přeletěla pohledem bufet.

„Myslím, že ti čtyři tam vzadu v rohu jsou z její třídy,“ odvětila a ukázala tím směrem. Rukou si přejela popiercingu v obočí. „Ale jistá si tím nejsem.“

„Zeptám se,“ řekla Magdalena. „Díky moc.“

Ty čtyři dívky připadaly Magdaleně všechny skoro stejné. Na sobě měly úzké džíny, zastrčené do kozaček,a mikiny různých barev. Tři nosily cop, žádná nebyla nalíčená. Z jakéhosi důvodu se Magdalena

neubránila pomyšlení na ovesnou kaši a zelená jablka.

Když se přiblížila, tichý rozhovor dívek utichl.

„Ahoj, jsem Magdalena Hanssonová z Värmlandsbladetu. Vy chodíte do třídy s Heddou Losjö?“

Všechny přikývly.

„Píšu o tom, že je pohřešována. Měly byste chuť mi povědět, jaká je a jak se cítíte uprostřed všeho toho

zmatku vy?“

„Budeme pak v novinách?“ zeptala se jedna z dívek.

Měla světle růžovou mikinu s velkým černým pepitovým vzorem.

„Možná,“ připustila Magdalena. „Záleží na tom, co mi můžete říct.“

„Je tak hrozné, že zmizela,“ ozvalo se děvče v šedé mikině. „Co se mohlo stát?“

„Jak dobře znáte Heddu?“ zeptala se Magdalena a vytáhla z tašky na fotoaparát blok a tužku.

„Docela dobře, je vážně milá, možná trochu tichá, ale fakt milá,“ pokračovala dívka v šedivém.

Zezadu se ozval dusot kroků, znělo to jako stádo slonů, byla to ale jen skupinka přibližujících se chlapců.

„Hej! To je interview, nebo co? Já chci být taky u toho. Můžu odpovědět na všechny otázky,“ ozval se

lehce otylý mladík v černé bundě Adidas a kšiltovce. Protlačil se mezi dívky, přitáhl si ke stolu židli aobkročmo se na ni posadil.

„Slibuji ti, že na tebe taky přijde řada, ale zrovna teď mluvím tady s holkama,“ mírnila ho Magdalena.

Vyroste z Nilse jednoho dne taky takové neotesané stvoření s pětačtyřicítkami na nohou? zeptala se v

duchu a při tom pomyšlení ji zamrazilo.

„Ptá se na Heddu,“ vysvětlila dívka v pepitové bundě.

„Vážně? Děláte i fotky?“

„Ano, udělám i pár fotografií, když nás tady necháš domluvit.“

Hoch pokrčil rameny a vstal. Magdalena se znovu obrátila na dívky.

„V každém případě mi připadá dost hrozné, že tak zmizela,“ řekla dívka v pepitovém, která byla zjevně

vůdkyní malé skupinky.

„Kdy jste se dozvěděli, že je pryč?“ vyzvídala Magdalena.

„Její otec mi krátce po Silvestru zavolal a ptal se, jestli nevím o nějakém večírku,“ pokračovala dívka. „Ale

já neměla o ničem tušení. A potom jsme viděly její fotku v novinách.“

„Ale žádná z vás s ní během vánočních prázdnin nemluvila?“

Dívky se trochu kroutily a těkaly po sobě pohledem, pak zavrtěly hlavou.

Magdalena si nechala ještě chvíli vyprávět o jejich obavách, a jak je Hedda milá. Nakonec pořídila několik

snímků.

Právě když si všechno sbalila a přehodila tašku s fotoaparátem přes rameno, přiloudal se zase ten kluk.

„Můžu teď mluvit?“ zeptal se.

„Jasně,“ přitakala Magdalena a unaveně se usmála. „Jak se jmenuješ?“

„Felix,“ odpověděl s pokrčením ramen. „Hedda byla v poslední době divná.“

„V jakém smyslu?“

„Pořád se řezala do paží. Viděl jsem ty rány jednou v chemii, a když si všimla, že to vidím, zrudla jakorajče a stáhla si rukávy svetru. Takhle.“ Stáhl si vlastní rukáv přes ruku a přidržel si ho v prstech. Magdalena povytáhla obočí. „A kromě toho si myslím, že bere drogy,“ prohlásil. „Ale samozřejmě to nevím jistě.“ „Proč si to myslíš?“ „Byla taková potrhlá a duchem nepřítomná, se zamlženým pohledem. Chodíme od začátku do stejné třídy,a proto vím, jak se chovala normálně. Vlastně je dost chytrá, ale od podzimu se nechytá, píše hrozněpísemky a hodně chodí za školu. Není stejná jako dřív.“ „Felixi, jdeš?“ zavolal ode dveří jeden chlapec z jeho skupiny. „Jasně,“ odpověděl a potom se znovu obrátil na Magdalenu. „To je všechno.“ Než mohla Magdalena zareagovat, byl pryč. Christer se musel pořádně rozjet, aby auto vyjelo na strmou horu, na níž stál dům Yngve Anderberga. „Dlouho jsem tady nebyla,“ poznamenala Petra, když se les před nimi rozevřel. Dům zestárl, aniž by získal kouzlo, z oken a fasády se odlupovala barva.

„Naštěstí,“ opáčil Christer.

Když Christer zaklepal na prasklou skleněnou tabulku na vstupních dveřích, skočily na schody dvě kočky,

jedna zrzavě pruhovaná, druhá celá černá.

Sotva Yngve Anderberg otevřel, vklouzly dovnitř, rychle se mu protáhly kolem nohou ve vlněných

ponožkách a rozběhly se do kuchyně.

„Co je? Co chcete?“

Anderberg si prohrábl rozcuchané vlasy. Vypadal, jako by se zrovna probudil.

„Hledáme Fredrika Anderberga,“ oznámila Petra.

„No, tady ale není, to vím určitě. Jezdí sem jen tehdy, když si pořídí nějaký nový vrak a chce, abych semu o něj postaral. Vidíte, jak to tady vypadá.“ Yngve Anderberg ukázal mezi Petrou a Christerem napozemek plný všelijakých krámů. „Pojďte dál – z domu mi utíká všechno teplo.“

Christer s Petrou překročili převrácenou holínku, vyspravenou dvěma záplatami na kolo, a následovaliYngveho do kuchyně, která voněla dřevem a poctivou kávou.

„Slezte, potvory,“ zaklel pán domu a odehnal kočky, které balancovaly na dřezu a z hromad neumytého

nádobí olizovaly zbytky jídla.

Petra a Christer zůstali stát uprostřed kuchyně.

„No, jak jsem říkal, Fredrik tu není,“ zopakoval Anderberg a posadil se na jedinou židli, která nebyla

pokryta reklamními letáky a starými novinami. „Můžu se zeptat, co provedl?“

„Možná jste četl o té šestnáctileté dívce z Gustavsforsu, která zmizela,“ odpověděla Petra. „Fredrik ji znal.

Dost dobře.“

Anderberg se usmál pod vousy a utrousil: „Šestnáct. To není špatné. Na ženský je po mně.“

Potom jako by se ponořil do vlastních vzpomínek.

„Jak jsme řekli, bylo ohlášeno její zmizení,“ ozval se Christer s odporem. „Je to vážná věc.“

„Slyšel jsem vás, nejsem hluchý.“

„Chceme, abyste nám zavolal, pokud se vám Fredrik ozve. Nikdo netvrdí, že něco udělal, ale opravdu s

ním potřebujeme mluvit.“

Yngve Anderberg nepřítomně přikývl.

„Šestnáct,“ opakoval. „To bývaly časy.“

„Takže Fredrik Anderberg se zdejchnul,“ konstatoval Sven Munther a přejel pohledem stůl v odpočívárně,

posetý hrnky s kávou. „Nejdřív zmlátil partnerku a potom vzal do zaječích.“

„Vypadá to tak,“ přitakala Petra.

„Znamená to, že je vinen?“ zeptal se Urban Bratt.

„O tom se můžeme jenom dohadovat, ale v každém případě to od něj není moc chytré,“ odpovědělMunther a vylovil z plechové krabice sušenku. „Otázkou je, co přesně spáchal.“

„Co řekneme tisku?“ vyptával se Urban dál. „Měli bychom zveřejnit informaci, že máme podezřelého?“

„Ne. Kdyby Anderberg zavětřil, že máme podezřelého pětadvacetiletého muže, vůbec by se neodvážilvystrčit nos,“ zavrtěl hlavou Munther. „Aspoň dnes si to ještě určitě necháme pro sebe. A zítra se uvidí.“

Munther se zakousl do sušenky a dlouho a důkladně žvýkal, než pokračoval: „Mimochodem, domobranaukončila pátrání.“

„Tak brzy?“ podivila se Petra.

„Zima jim dává zabrat. Mně osobně to taky připadá trochu předčasné, ale Göte Gustafsson, veliteldomobrany, je toho názoru, že nejdůležitější oblasti prohledali a že by riskoval zdraví svých lidí, kdybypokračovali dál.“

Moc toho asi nestihli, pomyslela si Petra, ale mlčela.

„Ještě něco zajímavého z Heddina počítače?“ zeptal se Munther.

Když Folke zavrtěl hlavou, obrátil se šéf na Urbana.

„A ta vloupání do skladišť, Bratte? Pokročili jste?“

„No, neměl jsem moc času, ale po poslední krádeži v obchodě s cédéčky jsme zajistili stopy bot, které se

shodují se šlépějemi z vloupání do servisu pneumatik a na benzince. Bezpochyby máme co dělat s

organizovanou bandou.“

Munther vypadal spokojeně.

„Dobře. Velmi, velmi dobře!“

Zaklonil hlavu a dopil zbytek kávy, potom uložil šálek do myčky a odešel z místnosti.

Musím zavolat Heddiným rodičům, uvědomila si Petra. Chudáci.

Ernst Losjö ukončil hovor a zůstal sedět v křesle.

Všechno, co tvrdila Petra Wilanderová, bylo tak zvláštní a podivné. Jestli prý věděl, že Hedda udržovala na

podzim sexuální poměr s pětadvacetiletým mužem, člověkem, který měl družku a dítě?

Ne, o tom opravdu neměl tušení. Nejraději by řekl, co je to za hloupost prohlašovat něco takového. Bylo

to přece absurdní!

Sexuální poměr. Jak naprosto nepravděpodobná kombinace slov v souvislosti s jeho dcerou.

Policistka nechtěla prozradit, jak se ten muž jmenoval, ale zjevně ho vyslýchali.

„Kdo volal?“ zvolala Gabriella zdola.

Ernst předstíral, že ji neslyšel.

6. kapitola

Ulrica Thellinová zajela k okraji silnice a vypnula motor.

„Už to bude, Farouku. Hned budeš moct ven.“

Ovčácký pes se točil v kruhu na korbě kombíku, kňučel a skučel. Ulrica vystoupila z auta a oblékla sirukavice a čepici.

„Sedni!“

Pes ji zdráhavě poslechl. Ulrica sklopila zadní lištu, několik vteřin počkala, aby ho trochu potrápila, apotom pronesla magické: „Běž.“

Usmála se. Pořád se chová jako štěně, pomyslela si, když viděla, jak Farouk peláší pryč v oblakuzvířeného sněhu. Znovu zvedla zadní postranici, zastrčila do kapsy vodítko, překročila hromadu sněhu na

okraji silnice a vydala se po stopách psa.

Z noční služby ji pořád pálily oči. Dopoledne si dopřála jen krátký spánek, protože chtěla být ve svémvolném čase raději vzhůru. Slunce stále svítilo a z toho nezvykle silného jasu se jí lehce točila hlava. Pomalu stoupala vzhůru k chatě.Čekalo ji pět volných dní. Farouk se přihnal dlouhými skoky od jezera a začal vyzývavě skákat do vzduchu. „Připraven?“ zeptala se Ulrica a vytáhla z kapsy gumový balónek. Pes se připravil vyrazit a pomalu vrtěl ocasem. Ulrica hodila míček a zaclonila si oči, aby sledovala jeho lov. Potom se znovu obrátila k chatě. Bylo nezvyklé vidět dům v zimním hávu, se zasněženými schody a ledovými květy na oknech.

V březnu, když už hřálo slunce, sem občas jezdívali rybařit, vzali si s sebou deku, kávu a buřty a rozdělalioheň. Vlastně to byl hlavně Göran, kdo chodil na okouny. Ona sama se spokojovala s tím, že ležela amžourala do jarního slunce. Ale tak časně v roce tady ještě nikdy nebyla.

Farouk přiběhl s míčkem, vtiskl jí ho do dlaně a ona mu ho znovu hodila. Potom začala obcházet dům.

V létě musíme natřít okna, už to nemůžeme odkládat, napadlo ji.

Koutkem oka zahlédla něco, co nebylo tak, jak mělo. Dveře ke sklepu byly pootevřené. Ne moc, zhrubadeset centimetrů. Nechali jsme je tak my? Když přišla blíž, všimla si, že sněhová pokrývka je tady menší

než na zbytku pozemku. Srdce se jí rozbušilo rychleji.

Pomalu se přiblížila ke skulině a nahlédla dovnitř. Sluneční světlo dopadalo jako bílý šíp do tmy a na

nataženou paži. Drobné prsty ukazovaly ke stropu.

Ležel tam člověk. Mrtvý člověk.

7. kapitola

Magdalena vytáhla fotoaparát a začala do počítače stahovat snímky Heddiných spolužaček. Dívky sechoulily k sobě jako ptáčata a tvářily se opravdu ustaraně. Felix na žádné fotce nebyl a Magdalenu kvůlitomu trochu trápilo svědomí.

Rychle sepsala několik krátkých textů, ten první s pracovním titulkem Spolužačky Heddy Losjö: „Mámetakový strach“, druhý nesl název Pátrání ukončeno kvůli zimě a obsahoval výroky Göteho Gustafssona apolicejního důstojníka Urbana Bratta.

O půl hodiny později byla hotová.

Spáchala snad Hedda sebevraždu? Bylo to možné? A je to pravda s těmi drogami?

Magdalena se opřela na židli a vzpomínala na spolužačky a jejich naprosto nelíčené znepokojení.

Jak dlouho asi bude trvat, než se Hedda zase objeví? Určitě dlouho, teď, kdy ji vlastně nehledají. Navíc

Urban Bratt se také zrovna nevyjadřoval příliš optimisticky, pokud šlo o policejní vyšetřování.

Magdalena si oblékla bundu a na několikrát si omotala kolem krku šálu.

„Půjdu na chvíli ven,“ pošeptala Barbro přes recepční pult a ukázala na dveře.

Barbro si tiskla k uchu telefonní sluchátko, takže jen přikývla.

Magdalena vyšla na Dalavägen, prošla kolem radnice a zamířila k policejní stanici. Čekárna byla prázdná,

proto hned přešla k recepci.

„Dobrý den, je tady Christer? Christer Berglund?“

„Okamžik, zeptám se,“ odpověděla recepční a sáhla po sluchátku. „Koho mám ohlásit?“

„Magdalenu Hanssonovou.“

Magdalena zůstala stát u pultu.

„Přijde,“ oznámila recepční po krátkém rozhovoru.

„Děkuji. Asi bych se vám měla hned představit,“ řekla Magdalena a natáhla k ženě ruku. „Jak jsem říkala,

jsem Magdalena Hanssonová, nová redaktorka zpravodajství v deníku Värmlandsbladet.“

„Laila Ljungová. Ach tak, takže vy jste Akeho nástupkyně?“

Magdalena přikývla.

Krátce poté se ve dveřích vedle pultu objevil Christer.

„Už jsme se dlouho neviděli.“

Magdalena se nemohla rozhodnout, jestli by měla Christera obejmout, nebo mu podat ruku, a on na tom

byl zjevně stejně. Nakonec z toho vzniklo nemotorné objetí.

„Pojď přece dál.“

Christer ji zavedl do chodby a pak pokračovali kolem skříně plné medailí a pohárů do jeho kanceláře.

„Doufám, že máš čas,“ řekla Magdalena. „Nechci rušit, jen jsem tě chtěla zajít pozdravit.“

„V pohodě. Tohle je moje malé doupě. Sedni si.“

Zatímco Christer zavíral dveře, Magdalena se usadila na židli pro návštěvníky.

„Tak takhle to u mě vypadá,“ pokračoval Christer a rozmáchl se rukou. „Žádný přehnaný luxus, jak vidíš,

ale nestěžuju si.“

Magdalena se rozhlédla kolem sebe. Smysl pro pořádek si uchoval, to bylo vidět. Psací stůl byl, s výjimkou

psací podložky a bloku formátu A4, prázdný. Jedinou výzdobu představoval kalendář s akvarelovými

obrázky, visící na zdi vedle počítače.

„Máma říkala, že jsi byla na Silvestra u nich,“ řekl Christer. „Moc se jí to líbilo.“

„Jo, bylo od nich moc milé, že mě pozvali. A kdo by dokázal odolat Gunvořinu jídlu.“

Christer si pohladil břicho. „Jedna z mých velkých starostí.“

Magdalena se usmála, hned ale zase zvážněla.

„Jak pokračujete s Heddou Losjö, našli jste ji?“

„Ne, ještě ne.“

„Byla jsem dnes dopoledne na Älvstrandském gymnáziu a mluvila jsem s jejími spolužáky. Podle všeho se

sebepoškozovala a řezala se do paží. Jeden spolužák se domníval, že měla něco společného s drogami.

Myslíš, že to mohla být sebevražda?“

„Těžko říct. Prozatím probíhá vyšetřování.“ „Fajn. Máte nějaké konkrétní stopy?“

Christer zaváhal.

„No, vyslechli jsme jednu osobu, ale k tomu nemohu momentálně říct nic bližšího. Dáš si kafe? Myslím, žeje zrovna čerstvé.“

Magdalena přikývla.

„Pojď se mnou,“ vyzval ji Christer a vedl ji do velké odpočívárny. „Mimochodem tohle je jedinákonferenční místnost policie v celém severním Värmlandu.“

Ukázal na dlouhý stůl, stojící před mizerně smazanou bílou tabulí a zpětným projektorem. Na opačnéstraně místnosti se za skoro stejně velkým oválným stolem se vzorovaným omyvatelným ubrusemnacházel dřez s kávovarem a mikrovlnkou. Policistka, kterou Magdalena neznala, si tam právě nalévala kávu do hrnku, na němž se skvělo logo Švédského loveckého svazu.

„Petro,“ řekl Christer, „toto je Magdalena Hanssonová, moje bývalá kamarádka ze školy, která se nedávno

přistěhovala zpátky ze Stockholmu. Pracuje teď pro Värmlandsbladet.“ Magdalena napřáhla k ženě ruku.„Magdo, to je Petra Wilanderová. Pochází z Göteborgu, ale za to přece nemůže. Všichni si na ni musídávat pozor, hlavně když udělají něco nezákonného. Porazí každého chlapa na stanici v páce.“

„Jenom nevěřte všemu, co říká,“ uváděla jeho slova na pravou míru Petra. „Proti Folkemu, našemunovému čekateli, nemám sebemenší šanci. Mám vám také nalít?“

Magdalena přitakala a podala jí šálek.

„Pracujete tady dlouho?“ zeptala se.

„Teď už tomu bude patnáct let,“ odvětila Petra. „Vy jste u novin právě začala, že ano? Četla jsem vašečlánky o Heddě Losjö.“

„Minulý týden byl můj první pracovní den. Ale před mnoha, mnoha lety jsem už pracovala pro VB jako

stážistka.“

„A teď se vám zastesklo po rodné hroudě?“

„Ano. Lépe řečeno, nechala jsem se rozvést a potřebovala jsem v životě nějaké nové perspektivy.“

„Chápu.“

Petra chtěla ještě něco dodat, ale na chodbě se ozvaly spěšné kroky.

„Před Gustavsforsem objevili mrtvou ženu, ve sklepě!“ zvolal muž, jehož hlas připomínal onoho Bratta, snímž předtím telefonovala. „Pojďte! Pospěšte si!“

Magdalena se musela nutit, aby jela po úzké, kluzké silnici pomalu. Slyšela policejní vysílačku a nebylo proni obtížné najít cestu. Soudě podle mapy ležel dům, o kterém se policisté zmiňovali, v těsné blízkosti letníchaty jejího dědečka a v té oblasti se vyznala.

Pomalu se stmívalo a Magdalena doufala, že nebude dlouho trvat a na místo dorazí fotograf z Karlstadu.

Když předtím pádila zpátky do redakce, zavolala na ústředí a vyžádala si pomoc, protože s vlastní

fotografickou výbavou by toho ve tmě moc nepořídila.

Konečně se silnice rozvětvila. Magdalena zpomalila a zahnula. Tady v lese panovala skutečná tma. O pár

kilometrů dál musela zastavit a rozsvítit vnitřní osvětlení, aby pořádně viděla na mapu. Prima, ještě pár

set metrů a pak na první odbočce doprava.

Potom zahlédla na okraji cesty dva policejní vozy. Ale žádné novináře. Skvělé!

Když vystoupila, zahlédla Christera, který právě napínal mezi stromy policejní pásku.

„Je mi líto, Magdaleno,“ řekl a usmál se.

„Prosím!“

Magdalena naklonila hlavu na stranu, ale ani to nepomohlo.

„Fajn,“ povzdechla si. „Můžeš mi aspoň prozradit, jestli je to Hedda Losjö?“

Vytáhla z tašky zápisník.

„Teprve jsme dorazili, takže toho taky zatím moc nevíme. Ale ve sklepě tam zcela určitě leží mrtvý člověk,

to mohu potvrdit.“ Christer dál rozvinoval pásku.

„Byl zavražděn?“

„Bez komentáře,“ zabručel Christer z houští.

Magdalena se zahleděla ke sklepu, utápějícímu se ve svahu a zachvěla se. Bylo to už dávno, co se

zpravodajsky podílela na kriminálním případu. Její práce se v posledních letech točila hlavně kolem

vliesových tapet a diet. Teď si uvědomila, že jí chybí rutina i odstup.

„Věk?“

„Nemám tušení. Musíš se zastavit později.“

„,Bez komentáře‘ a ,Musíš se zastavit později‘. Mluvíš jako politik, Chrille, uvědomuješ si to?“ zavolala za

ním Magdalena a zastrčila blok zpátky do tašky.

Aby se samou ochotou nepřetrhnul!

Magdalena viděla, že dveře do sklepa jsou otevřené a Petra Wilanderová mluví před chatou s nějakou

ženou. Určitě našla mrtvolu, usoudila, chopila se fotoaparátu a udělala několik snímků.

Na displeji se rýsovala hlavně šedivá tma. Musím se zkusit dostat blíž, uvědomila si, a tak se vydala

zmrzlým sněhem podél pásky. Když postoupila trochu hlouběji do lesa, získala lepší výhled na dům a

udělala další fotografie. Pomocí zoomu zřetelně viděla i ženu, kterou Petra právě vyslýchala.

Sněhem prošli s těžkými taškami dva technici od kriminálky, kteří zaparkovali dodávku za Magdaleniným

audi. Krátce poté zazářilo ze sklepa bílé světlo. Christer a jeden z techniků rychle postavili přímo před

vstupem do sklepa stan.

Výslech zjevně skončil a žena se vydala zpátky k cestě. Magdalena se k ní připojila.

„Dobrý den, jmenuji se Magdalena Hanssonová a pracuji pro Värmlandsbladet. Chápu správně, že to vy

jste našla mrtvolu?“

Žena byla bledá a zdálo se, že se pod péřovou bundou třese.

„Můžeme se na chvíli posadit a promluvit si?“ zeptala se Magdalena a snažila se působit klidně adůvěryhodně. „Myslím, že v mém autě bude ještě teplo.“ Žena neodpověděla, přesto Magdalenu následovala, a když novinářka otevřela dveře, posadila se na místo

spolujezdce. „Je mi taková zima.“

Magdalena spustila motor, nechala ho běžet na volnoběh a zapnula topení na maximum.

„Nejlepší bude, když začneme vaším jménem,“ prohlásila Magdalena.

„Ulrica Thellinová. Ale v novinách bych chtěla zůstat v anonymitě. To přece jde, ne?“

„Samozřejmě. Popište mi, prosím, co se stalo.“

Žena si zasunula ruce pod stehna, aby se zahřála, a zamyslela se. Pak pokrčila rameny.

„Vůbec nevím, kde mám začít. Když jsem viděla, že venku svítí slunce, vyjela jsem si se psem sem, k naší

letní chatě.“

„V kolik hodin jste sem dorazila?“

„Nevím přesně. Tak krátce po dvanácté, řekla bych. Možná v půl jedné. Trochu jsem se tady procházela apak jsem si všimla, že dveře do sklepa jsou otevřené. Zdálo se mi to divné, protože si dáváme velký

pozor, aby byly zavřené. Tak jsem se k nim vydala a…“

Ulrica ztichla a uhladila si džíny. Když dál mlčela, pokusila se Magdalena dokončit větu místo ní.

„A tam ležela.“

„Ano. Když jsem nakoukla do sklepa, viděla jsem nejdřív jen paži a ruku. Uvnitř byla černočerná tma. Ale

odhrnula jsem trochu sníh a otevřela dveře kousek dál…“

Ulrica Thellinová se zachvěla.

„Byla tak malá, že jsem se nejdřív domnívala, že je to dítě. Tvář měla umazanou od krve. Hrůzou se mi

obrátil žaludek.“

„Jak byla oblečená?“

„Byla úplně nahá. Všechno to působilo tak neskutečně. Kdo ji tam mohl uložit? A proč? Člověku to jednu

chvíli připadá tak promyšleně a plánovaně a pak zase ne.“

Ulrica Thellinová se zadívala k chatě a pak na Magdalenu.

„Nevím, co vám mám ještě říct. Musím už jít. Farouk čeká v autě.“

„Chápu,“ přitakala Magdalena. „Mockrát děkuji, že jste si udělala čas. Dávejte na sebe pozor.“

Ulrica Thellinová něco zamumlala v odpověď a opatrně za sebou zabouchla dveře auta. Magdalena

zůstala sedět se zápisníkem v ruce. Netušila, co si o tom všem myslet.

Ležela tam ve sklepě Hedda Losjö?

Magdalena se zadívala na hodiny na přístrojové desce a pak do zpětného zrcátka. Od chvíle, kdy zavolala

na ústředí a požádala o fotografa, uplynuly více než dvě hodiny a teď už dorazil na místo i pohřební vůz.Proč to tomu fotografovi tak trvalo? Podezření na vraždu snad má mít nejvyšší prioritu. Teď už jen chybí,

aby s celou parádou dorazili konkurenti z Länstidningenu, pomyslela si a vylovila z kapsy bundy mobil. Žádný signál.

Magdalena se rozjela, minula policejní vozy a o několik set metrů dál odbočila na vedlejší cestu. Potom serozjela zpátky do Gustavsforsu. V půli cesty se proti ní vynořil reportér Länstidningenu, Linus Saxberg.

„Sakra, sakra, sakra,“ zaklela si pro sebe.

Teprve když Magdalena zabočila na hlavní silnici a dojela skoro až do Gustavsforsu, probudil se její mobilznovu k životu a začal bzučet. Čtrnáct zmeškaných hovorů.

Magdalena přepnula na hlasovou schránku.

„Ahoj, tady je Jens Sundvall, fotograf. Pokoušel jsem se řídit popisem cesty, který jsi mi dala, ale asi jsemněkde špatně odbočil. Zavolej mi… Ahoj, tady je znovu Jens. Vrátil jsem se do Gustavsforsu. Stojím naparkovišti u nějakého opuštěného obchodu. Zavolej mi… Ahoj, tady je Jens…“

Magdalena vypnula schránku, přepnula na zmeškané hovory, najela na fotografovo číslo a zavolala muzpátky. Zhruba současně zahlédla auto Värmlandsbladetu. Minula ho, zatroubila a dala rukou znamení,které se snad dalo vyložit jako „následuj mě“, a pak se rychle rozjela po silnici zpátky.

Zastavila za vozem Linuse Saxberga, prudce otevřela dveře a rozběhla se k Jensovi.

„Mrzí mě to, měla jsem si uvědomit, že nemám signál,“ omluvila se a podala mu ruku na uvítanou.

„Magdalena Hanssonová.“

„Jens Sundvall. Nic se neděje, nakonec jsme sem dorazili.“

Jens, kterého Magdalena odhadovala zhruba na třicet, si narazil na nakrátko ostříhané hnědé vlasy čepicia sklonil se nad tašku stojící na podlaze před sedadlem spolujezdce. Chvíli se v ní přehraboval, pakkonečně našel dlouhý teleobjektiv a našrouboval ho na fotoaparát.

„Myslím, že to dokážeme,“ řekla Magdalena a zadívala se přes střechu auta na dům. „Ale musíme si

pospíšit.“

Když Magdalena a Jens došli k policejní pásce, zvedla se ve stanu nosítka a u vstupu se odhrnula plachta.

Cvakla spoušť.

„Z toho budou zatraceně dobré snímky,“ zaradoval se Jens. „Zatraceně dobré.“

Vedle nich stál Linus Saxberg a mířil do tmy malým fotoaparátem.

Jediné, co se v kuchyni ozývalo, bylo Gabriellino pomalé žvýkání. I když na ni Ernst předtím naléhal, aby

se najedla, vytáčelo ho teď chroupání tvrdého chleba tak, že musel odejít z místnosti.

V tu chvíli vjelo na dvůr auto a zastavilo před vstupními dveřmi. To musela být Petra Wilanderová.

Gabriella přestala žvýkat a pomalu odložila zpola snědený chléb na talíř.

Když Ernst vyšel do předsíně, aby otevřel, hučelo mu v uších.

„Našli jste ji?“ zeptal se a samotného ho udivilo, že má v plicích dost vzduchu na to, aby vůbec vypustil ta

slova z úst.

„To ještě nevíme,“ odvětila Petra. „Můžeme se někde posadit?“

Získává čas, uvědomil si Ernst, zatímco kráčel do kuchyně, kde seděla Gabriella, celá ztuhlá a se širocerozevřenýma očima. Od této chvíle nebude nic jako předtím. Jestli je Hedda mrtvá, nebudu už nikdy

schopen být v této místnosti, už nedokážu dál žít.

Petra se posadila na stejnou židli jako minule. Chvíli jí trvalo, než nalezla správná slova.

„Našli jsme mladou dívku,“ řekla nakonec. „Ale nevíme, jestli je to Hedda.“

Ernst to nechtěl vědět, nechtěl tu být, přesto se zeptal: „Je…?“

Zoufale pátral v Petřině tváři po jiskřičce naděje, ale žádná tam nebyla. Policistka na něj jen mlčky

hleděla.

„Bohužel je mrtvá. Mám na mysli tu dívku, kterou jsme nalezli.“

Z Gabriellina hrdla se vydral táhlý chraptivý zvuk. Potom se sklonila a pevně si ovinula paže kolem těla.

„Jak jsem říkala, nevíme, jestli je to Hedda,“ pokračovala Petra tiše. „Ale chtěla jsem vám to říct conejdříve, abyste se to nedozvěděli z médií.“

„Budeme ji muset identifikovat?“ zašeptal Ernst.

„Ne, není třeba,“ odpověděla Petra. „Uděláme to pomocí zubní karty.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ „To záleží. Myslím, že pár dní.“

Pár dní, pomyslel si Ernst. Jak často budu muset po tu dobu myslet na to, abych dýchal?

„Chtěli byste, abychom uvědomili duchovního nebo někoho jiného?“

Ernst zavrtěl hlavou.

„Dobře,“ řekla a vstala.

„Kde jste ji našli?“ zeptal se Ernst.

„Zhruba deset kilometrů odtud ve sklepě chaty,“ odvětila Petra a ukázala k severu.

„Ve sklepě?“

„Víc vám bohužel nemohu prozradit. Pitva nám ukáže, co se stalo. Jakmile se něco dozvíme, ozvu se, to

vám slibuji. Držte se.“

Ernst Losjö se nezmohl na odpověď. Nebylo co říct.

Gunvor Berglundová přestala plést, uhladila na klíně přední část a přejela dlaní po ovečkách, lemujícíchcelý obvod. Potom trochu potáhla za dolní konce a pokoušela se představit si Xerxe v hotovém svetru.Ano, určitě mu bude trochu velký. Předloha byla na téměř dvouleté dítě, ale při tom, jak je chlapečekdrobný, ho možná bude moci nosit i příští zimu.

Gunvor si udělala v předloze znamení tužkou a pletla dál, zatímco jedním okem sledovala zprávy v

televizi.

Škoda, že Christer nenašel žádnou milou dívku, se kterou by se mohl oženit, pomyslela si. Bylo to opravdu

nepochopitelné. Byl přece tak milý, spolehlivý a pohledný. Už dávno vyrostl z dětské boubelatosti. A stálápráce s pravidelným příjmem mu taky nechyběla.

Teď už si nechodíval ani zatancovat. Snažila se mu vysvětlit, že když nevytáhne paty z domu, s nikým seneseznámí, ale podobné poznámky zrovna nedopadaly na úrodnou půdu. Jednou si přivedl domů dívku,

kterou poznal v klubu Parkhallen ve Filipstadu, ale to už bylo dávno. Gunvor si už moc nevzpomínala, jak

vypadala, věděla ovšem, že neměla ráda nakládané cibulky.

Gunvor pečlivě poskládala pletení a uložila ho do loubkového košíku, který stál vedle pohovky na podlaze.

Bylo by příjemné mít kolem sebe pár vnoučat. Christer by byl výborný otec. A Bengt báječný dědeček.

Člověk aby pohledal, než by našel někoho, kdo má tak rád děti, pomyslela si, vylovila dálkové ovládání a

trochu zesílila zvuk televize. „Haló, haló, jsem doma.“

Gunvor zaslechla, jak za sebou Bengt zavřel a zamkl domovní dveře. „Jdeš dost pozdě,“ poznamenala Gunvor.

„Trvalo to déle, než jsem myslel. Už jsi spala?“

„Ne, ani náhodou. Koukám se na film. Podařilo se vám to auto zprovoznit?“

„Ano, nakonec to klaplo. Ale pěkně dlouho jsme si hráli se startovacími kabely.“

Gunvor zaslechla, jak o věšák cinklo ramínko a Bengt tiše sténá, když si pomocí zouváku sundává boty.

„Nechceš si sednout sem ke mně?“ zeptala se, když míjel otevřené dveře. „Film teprve začal, můžu ti

povyprávět děj, kdybys chtěl.“

Bengt si poklepal na břicho.

„Ne. Udělám si chleba a zalehnu do postele. Byl to náročný večer.“

Nechal ji samotnou před televizorem, jako ostatně v poslední době nesčetněkrát.

Dveře se otevřely a Sergej vpustil muže do pokoje. Než dveře zase zavřel, něco muži řekl, ten přikývl.

Polkla. Zase on.

Muž vešel a posadil se na okraj postele vedle ní, aniž by z ní spustil oči. Po zádech jí přeběhl mráz. Budese muset přemoci a ovládat se.

Na sobě měl džíny a přes károvanou košili měl oblečený tmavě modrý svetr, přesně jako posledně.Pokusila se na něj usmát, ale jen jí divně škublo ve tváři.

Dál na ni upřeně zíral, potom se sklonil, oběma rukama jí nadzvedl košili a začal jí mačkat prsa. Bolelo totak, že by nejraději hlasitě vykřikla.

Potom ji uchopil za ruce a přitáhl si je k poklopci. Jeho postup jí připadal známý a modlila se, aby to

tentokrát dopadlo lépe.

Trochu se zaklonil dozadu, dál ale sledoval každý její pohyb – jak mu rozepíná opasek a knoflík a stahuje

zip. Než se ho mohla dotknout, sundal jí košili a ukázal na její kalhoty. Udělala všechno, co žádal. Když si

stáhla i kalhotky, chvíli si ji prohlížel, pak si svlékl džíny a trenýrky a dal jí znamení.

Byl stejně malý, měkký a ochablý jako minule. Přinutil ji vzít ho do úst a pevně ji popadl za vlasy. Ale aťdělala cokoliv, nic se nestalo.

Bože!

Najednou jí prudce zvedl hlavu a plivl jí do obličeje. Nerozuměla, co jí říká. Vzápětí ji stáhl na lůžko apostavil na všechny čtyři.

I když věděla, že nesmí klást odpor, pokoušela se osvobodit, ale nešlo to. Když otočila hlavu, viděla, že jí

tiskne koleny kotníky a vyhrnuje si rukávy košile.

Nekřičet. Nesmím křičet. Nesmím.

Bolest byla nejdřív bílá jako oslňující paprsek světla, vzápětí zrudla.

Nakonec se všechno ponořilo do tmy.

8. kapitola

Sven Munther si třel tvář, aby zahnal únavu.

„Odvedli jste včera dobrou práci, všichni, bez výjimky,“ řekl. „Ale dnes je nový den. Pořád čekáme naodpověď, zda je tou mrtvou dívkou Hedda Losjö. S trochou štěstí se už dnes odpoledne dozvíme její

totožnost.“

Munther se jako učitel ze staré školy na okamžik odmlčel, pak pokračoval: „Pokud to chápu správně,nemáme zatím žádnou konkrétní stopu, kterou bychom mohli sledovat. Nějaké zajímavé svědeckévýpovědi?“

Tázavě se rozhlédl kolem sebe.

„Ne, nikdo nic podstatného neviděl,“ odpověděl Urban Bratt. „Ale lidé nám mohou jen těžko pomoci, když

nevíme, kdy tu dívku dopravili do sklepa.“

„To je pravda,“ přitakal Munther. „A i když stále nevíme, zda je to Hedda, nesmíme zapomínat na Fredrika

Anderberga.“

Christer pozoroval šéfa a přemítal, co na něm jenom může pětatřicetiletá žena vidět. Bylo mu přece

šedesát. Musel disponovat naprosto neznámým šarmem nebo skrytým talentem. Christer to nemyslel zle,

spíš to pro něj představovalo jakousi tajemnou hádanku. Měl svého nadřízeného moc rád, Sven byl

koneckonců Christerovi od jeho první praxe v době studií mentorem a mezitím i něco jako druhým otcem.Když Munther kdysi vyprávěl o svém nečekaném milostném románku, Christer se z toho upřímněradoval. Přesto to pro něj bylo záhadou.

„Co myslíš, Berglunde?“

Christer sebou trhl.

„Jsi tu s námi, nebo spíš?“

Munther nehnul ani brvou, přesto si Christer všiml v jeho očích přívětivého mrknutí.

„Berglund a Wilanderová budou hlavními vyšetřovateli zodpovědnými za celý průběh vyšetřování vraždy a

shánění svědeckých výpovědí. Bratte, ty můžeš prozatím odložit k ledu ta vloupání a spolu s Folkem sepostaráte o Fredrika Anderberga. Můžete začít tím, že znovu zajedete za jeho partnerkou a zjistíte, jestlise jí neozval nebo jestli ji třeba nenapadlo, kam by se mohl schovat.“

Urban přikývl, přesto se zeptal: „Vážně to zvládneme sami? Chci říct, není to typický případ prokarlstadské oddělení vražd?“

„Začneme sami, pak uvidíme. Celá věc se může objasnit rychleji a jednodušeji, než si myslíme.“

Munther chce důstojně zakončit kariéru, než odejde do důchodu, pomyslel si Christer, chce ukázat, že si

poradíme a že nejsme tak neschopní, jak si dole v Karlstadu myslí.

„Já se spojím se soudním lékařem a budu vás informovat,“ pokračoval Munther. „Tak vzhůru do práce.“

Když se kolegové zvedali, ozývalo se jen šoupání židlí, potom všichni opustili místnost.

Otázkou zůstává, jestli dokážeme naplnit jeho očekávání, prolétlo Christerovi hlavou.

Magdalena si rozložila před sebe oba deníky, usrkla kávu a porovnávala články. První straněVärmlandsbladetu dominoval snímek Jense Sundvalla, na němž se ve stanu jako ostrá silueta rýsovalamrtvola na nosítkách. Jens měl pravdu.

Länstidningen toho nemohl mnoho nabídnout. Jejich fotografie byla tak neostrá, že se takřka nedalo

rozeznat, co na ní je.

Magdalena se široce usmála a rychle si v Länstidningenu nalistovala článek. Také v tomto případě muselakonkurence přiznat porážku. Žádný rozhovor se svědkem, jen jediný krátký text, sestávající převážně z nicneříkající změti policejních výroků.

Byla spokojená.

Včerejší pracovní den byl kupodivu jejím nejlepším v posledních několika letech. Zaplavil ji adrenalinem iprotichůdnými pocity. A teď ještě mohla klepnout Länstidningen přes prsty. Cítila zadostiučinění.

Na rozdíl od Saxberga se Magdaleně ještě podařilo přimět Christera, aby potvrdil informaci Ulricy

Thellinové, že se jedná o velmi mladou ženu a že byla nalezena nahá.

Telefon na jejím psacím stole zazvonil.

„Värmlandsbladet. Magdalena Hanssonová.“

„Tady Bertilsson. Včera jste odvedli skvělou práci, Magdaleno. Zatraceně skvělou. Položili jste LT na

lopatky.“

„Děkuji. Někdy má holt člověk štěstí.“

„Já tvrdím, že schopní reportéři mají štěstí vždycky. Co máš v plánu dnes?“

„To ještě nevím. Ozvu se, jakmile se něco dozvím.“

„Udělej to. A jak jsem říkal, klobouk dolů před vaším včerejším výkonem.“

Když Magdalena zavěsila, vzala mobil a zavolala Jensu Sundvallovi.

„Chtěla jsem ti ještě jednou poděkovat za včerejšek,“ řekla po několika úvodních zdvořilostech. „Sakra,

udělal jsi vážně dobré fotky!“

„To já děkuji. Povedlo se nám to, že jo?“

„Jasně,“ souhlasila Magdalena a opřela se o židli. „Pracuješ v novinách nastálo?“

„Ne. Můj jedenáctiměsíční záskok končí za tři týdny a pak budu asi zase ve štychu.“

„To mě mrzí. Člověk málokdy narazí na tak dobrého fotografa. Doufám, že budeme spolupracovat

častěji.“

„Díky.“

Jensův hlas zněl skoro trochu stydlivě.

„Už se ti doneslo, kdo je ta dívka?“ zeptal se po chvíli.

„Ne, ještě ne,“ odpověděla Magdalena. „Je to jeden z bodů mého dnešního programu, kterému se teďbudu věnovat. Měj se!“

Magdalena ukončila hovor a zadívala se směrem k redakci Länstidningenu. Podle všeho se v ní zaseprobudila k životu její stará chuť do práce. A neprocitla v ní jen kriminální reportérka, ale takésoutěživost, která v ní tolik let dřímala.

Těš se, Saxbergu.

Magdalena nechávala vyzvánět telefon a kousala si nehty.

„Christer Berglund.“

„Ahoj, Chrille, tady je Magda. Všechno v pohodě?“

„Ale ano, díky, snad s výjimkou toho, že máme na krku mrtvou dívku.“ „Je to Hedda?“

„To ještě nevíme. Ze soudního lékařství se ještě neozvali. Je možné, že dostaneme odpověď dnes, ale

není to v žádném případě jisté.“

„Jak zemřela?“ zeptala se Magdalena, zatímco si do rohu zápisníku malovala kytičky.

„O tom nemůžu mluvit.“

„No tak, Chrille, nech toho. Jasně že můžeš.“

„Promiň, ale všichni tady vědí, že se známe. Nevypadalo by to dobře.“

Magdalena se rozzlobila. Znali se s Christerem celé věky a on teď najednou všechno tak komplikuje.

„Proč musíš být vždycky tak korektní?“

„Jenom se snažím dělat svoji práci. Jestli si myslíš, že je to špatně, máš na to samozřejmě právo. Až

dostaneme zprávu soudního lékaře, můžeme si promluvit, možná ti budu schopen říct víc, ale

momentálně nikoliv. Je to moc ožehavé.“

Magdalena s prásknutím zavěsila a zaklela. Pořád stejný korektní policista, tenkrát i dnes. Chvílipřemýšlela, potom znovu zvedla sluchátko, vyťukala číslo policie a požádala, aby ji spojili s Petrou

Wilanderovou.

Magdalena se posadila k podlouhlému konferenčnímu stolu, přímo naproti Saxbergovi a reportérovi z

Rádia Värmland. Bylo to podruhé ve dvou dnech, kdy se ocitla na policejní stanici.

„Srdečně vás vítám.“

Šéf policie Sven Munther seděl rovně jako svíčka v čele stolu. Vedle něj zaujal z jedné strany místoChrister Berglund a z druhé státní zástupkyně Victoria Cederová v blejzru a s vlasy stáhnutými do

elegantního copu. Munther si odkašlal.

„Jak všichni víte, byla včera u domu v okolí Gustavsforsu nalezena mrtvá žena. Před několika hodinamijsme od soudního lékaře v Linköpingu obdrželi informaci, že se v případě mrtvé nejedná o pohřešovanou

Heddu Losjö.“

Linus Saxberg střelil pohledem po Magdaleně a povytáhl obočí. Zjevně byl stejně jako ona přesvědčen, že

tou mrtvou bude Hedda. „Kdo to tedy je?“ zeptala se Magdalena.

„To nevíme. Kromě Heddy Losjö se v našem okrese nikdo další nepohřešuje.“

Policejní šéf si posunul na nose brýle na čtení a sklonil se nad poznámkami ve velkém bloku.

„Žena, která byla včera nalezena, měří zhruba metr šedesát a je štíhlé postavy. Pravděpodobně mezi

patnácti a sedmnácti lety. Má středně dlouhé, světle hnědé vlasy a zelené oči.“

„Byla úplně nahá, když ji našli?“ vyptával se Linus Saxberg, jako by si chtěl ověřit pravdivost Magdalenina

článku.

„Ano, to je pravda,“ odpověděl Munther a nad obroučkami brýlí na ně významně pohlédl.

Magdalena měla dojem, jako by na ni mrkl.

„Jak zemřela?“

Saxberg se sklonil nad notesem, tužku v pohotovosti. Světlé dredy mu splývaly na ramena.

„To bohužel nemohu z důvodu probíhajícího vyšetřování komentovat. Pitevní protokol bude dokončen

zítra či pozítří.“

Magdalena se v duchu usmála.

„Byla pohlavně zneužita?“ zeptal se Saxberg.

„V současné situaci k tomu nemůžeme nic říct,“ trval na svém Munther.

„Můžete tedy sexuální motiv vyloučit?“

„Je mi líto. Chápu, že jste netrpěliví, to jsme my všichni. Ale jak jsem řekl, právě teď nemůžeme nic

potvrdit ani vyloučit.“

„Navázali jste spolupráci s dalšími policejními odděleními?“ zeptala se Magdalena. V tu chvíli začal mobil

před Muntherem na stole vibrovat.

„Samozřejmě, kontaktujeme okrsek za okrskem, ale zatím bohužel nic nemáme.“

Munther si zasunul telefon do kapsy a vstal. Tisková konference zjevně skončila.

Magdalena schovala notes a propisku do tašky a zasunula paže do bundy, kterou měla přehozenou přesopěradlo. S tou dívkou to bylo podivné. Kdo to mohl být? A kde vězí Hedda Losjö? Jedna mrtvá nezletiládívka a druhá, která beze stopy zmizela, to vše v jedné a téže malé obci. Co se to tady děje?

Nedokázala si vzpomenout, jak dlouho seděla s přitaženýma nohama a koleny pod bradou na posteli. Zbytu dole k ní doléhala tichá hudba a přes stěnu slyšela tlumené hlasy Kosti a Sergeje. Zmítal jí neklid arozdíral jí hruď. Přerývaně dýchala nosem.

Sama užasla, když najednou vstala, otevřela dveře a bosá se vydala do kuchyně. Když si Sergej a Kosťa

všimli, že stojí na prahu, zmlkli.

„Co chceš?“ zeptal se Kosťa.

„Kdy se vrátí Ana?“

Sergej se ušklíbl, opřel se o židli a zapálil si další cigaretu.

„Pročpak?“ zeptal se a vyfoukl nosem kouř. „Jeden zákazník si ji chtěl chvíli nechat, tak u něj zůstala.“

Vypadá jako ztělesněný ďábel, pomyslela si. On je ďábel.

„Chci prostě jen vědět, kdy se vrátí.“

„Cítíš se přepracovaná, když teď musíš všechno zvládat sama? Neboj se. Brzy dorazí další holky. Pak si

budeš moct zase trochu oddechnout.“

Kosťa se zasmál.

„Přesně tak. Ale tady tahle s těmi krátkými vlasy vypadá jako kluk. Koukni.“ Vytáhl ze změti na stolefotografii a přidržel si ji před sebou. „Co myslíš? Asi si to budeme muset prověřit, až přijde.“ Teď se pro změnu rozchechtal Sergej.

„A kdy dorazí Ana?“

„Až jí bude mít zákazník plné zuby.“

Najednou z ní všechen strach a rozum vyvanul jako kouzelným proutkem. Než se stihla vzpamatovat,

vrhla se ke Kosťovi, vytrhla mu snímek z ruky a uhodila ho do tváře.

„Vy hnusní sviňáci! Nenávidím vás!“

Křičela tak hlasitě, až ji bolelo hrdlo, a bušila do Kosti pěstmi, bila a bila, dokud ji Sergej nepopadl a

nesrazil na podlahu kuchyně.

Zvedla k němu zrak a spatřila jeho zuřivý výraz ve vypoulených očích a cigaretu mezi rty. Pěsti prudce

svíral a zase rozevíral, jako by se nemohl rozhodnout, co by měl udělat.

Kopanec ji zasáhl přímo do břicha. Potom se Sergej obrátil ke stolu, típl cigaretu a začal si z kalhot

vytahovat pásek.

„Ty zasraná malá děvko,“ zašeptal. „Myslel jsem, že jsi pochopila, jak to funguje. Ale zjevně jsinepoučitelná.“

Tore lžící opatrně přendal brambory a sekanou z plastové nádoby na talíř. Dováženému jídlu se vlastněnedalo nic moc vytknout, i když se samozřejmě ani zdaleka nemohlo rovnat tomu, které vařila Wera. Alejíst z plastových misek nepřicházelo v úvahu, připadal by si jako pes.

Ze zkušenosti věděl, že se brambory obtížně ohřívají, a tak je nakrájel na menší kousky, teprve potomvložil talíř do mikrovlnky a otočil knoflíkem až k červené čárce, kterou mu tam namalovala zvýrazňovačem

Amanda, jedna z jeho malých vnuček.

Zatímco trouba vrčela, připravil na stůl sklenici, příbor a láhev světlého piva.

Vlastně bych se měl pustit do třídění a balení, pomyslel si. Ale kde začít? Možná by se mohla zastavitJeanette a pomoci mu. Kromě toho tady budou i věci, které by si chtěla vzít.

Jeho úvahy přerušilo pronikavé cinknutí mikrovlnky. Z talíře se trochu kouřilo, ale aby se ujistil, že jídlo jeopravdu dost teplé, dotkl se nakrájených brambor prsty. Potom postavil talíř na stůl a posadil se.

Stále si pamatoval, jak mikrovlnku dostal a jak ho udivilo, že talíř není horký, jen jídlo. Hotové čáry.Mezitím si na to zvykl, přesto se občas neubránil a přemítal, jak je to možné. Ale aby člověk něcopochopil, potřeboval nejspíš maturitu.

Než se Tore pustil do jídla, zesílil rádio, aby si poslechl předpověď počasí. Bylo teď pár dní docela slušnépočasí, dokonce svítilo slunce. Každé odpoledne se vydával do malého obchůdku a kupoval si za párkaček losy. Chodil tam hlavně proto, aby se dostal ven a mezi lidi. Na výhru si velké naděje nedělal.

Sekaná byla dobrá. Snědl několik velkých soust, potom si otevřel pivo a nalil si. Když uslyšel z bytunahoře hlučné hlasy, přestal se soustředit, takže se bílá pěna převalila přes okraj sklenice. Ozvala sehlasitá rána a nějaká žena vykřikla.

Tore uchopil příbor, ale zůstal nehybně sedět. Ten výkřik byl jiný než všechny, které až dosud slyšel.Nezrcadlil se v něm hněv ani rozčilení, jen čirý strach.

Možná bych měl zavolat policii, dumal. Potom si zakryl rukama uši.

Christer Berglund se usadil do relaxačního křesla a stiskl páčku na vysunutí podpěrky pro nohy.Zamyšleně začal přepínat z kanálu na kanál a pohyboval se v dlouhém seznamu televizních programůnahoru a dolů, aniž by narazil na něco zajímavého.

Nakonec televizor vypnul a zůstal nehybně sedět.

V jedné z polic prosklené skříně zářily ve tmě bíločervené hřbety „hamiltonské“ série Jana Guilloua. Doregálu pod nimi umístil všechny knihy Stephena Kinga, z nichž ale rozeznával jen několik titulů. Četl rád, ikdyž už to bylo dávno, kdy se dokázal opravdu soustředit. Většinou se teď díval na filmy, když si chtělodpočinout.

Měl za sebou nabité a frustrující dny. Navzdory pátrání vyhlášenému v rádiu, televizi i novinách se neozval

nikdo, kdo by mohl poskytnout sebemenší informaci, kým by mohla být ta mrtvá dívka. Jiné stopy, kteréby mohli sledovat, nebyly. Přešlapovali na místě a čekali na pitevní zprávu. A Hedda Losjö byla stálenezvěstná. Neklidně vstal z křesla a přistoupil k oknu.

Muntherovi zbýval do penze zhruba rok. Tohle vyšetřování může být moje šance, abych ukázal, co vemně je, pomyslel si. Abych dokázal, že jsem opravdu schopný a zralý na větší odpovědnost, než jakou má

šéfův asistent. Ale v tom případě se nejdřív musí stát něco, co nás posune dál. Dřív než se objeví nějakýkriminalista z Karlstadu a rozehraje to tu ve velkém stylu.

Devětatřicet let a šéf policie. To by bylo něco.

Miloval výhled z okna svého bytu, měl tady celý Hagfors jako na dlani. Za hezkých, jasných dní dohlédl ažna hory, vzdálené deset kilometrů.

Magda. Nikdy by ho nenapadlo, že se vrátí. Cítil, že je ve své práci opravdu dobrá, ale unavovalo ho, že

mu pořád volá. Bylo těžké zachovat si profesionalitu, když začala mluvit tím svým žargonem. V posledníchletech skoro zapomněl, jak je krásná.

Policejní šéf. Ano, to by byla hezká odveta.

Magdalena přitáhla Nilsovi pokrývku až k bradičce, posadila se na okraj postele a položila mu dlaň na

hrudník.

„Chce se ti jet zítra k tátovi?“

„Ano.“

Nils měl po dlouhém večeru na sněhu s Melvinem červené tvářičky. Bude si muset pořídit pořádnousušičku na prádlo. Kotelna byla sice dost teplá, přesto nebude snadné přes noc kombinézu usušit.

Najednou se Nils zatvářil ustaraně.

„Ty, mami?“

„Ano, copak se děje?“

„Jak dlouho budu muset jet autobusem?“

„Asi čtyři hodiny.“

„Jak je to dlouho?“

Magdalena se usmála. Čas bylo stále potřeba vysvětlovat.

„No, jak bych ti to měla říct. Jako čtyři pohádky v televizi.“

„To je ale strašně, strašně, strašně dlouho.“

Magdalena spatřila, jak Nilsovi zvlhly oči.

„Bude to prima, uvidíš. Řidič autobusu se o tebe postará, a až dojedete, bude tam už na tebe čekat

tatínek.“

„Ale co když se opozdí?“

„Neopozdí. Ne, když máš přijet. Přece se na tebe tak těší.“

Nils neodpověděl, místo toho se zadíval ke stropu. Magdalena viděla, jak se mu chvěje brada, jako by se

chystal každým okamžikem rozplakat.

Najednou ji přepadlo špatné svědomí. Nebyl Nils na dlouhé cesty autobusem přece jen ještě moc malý? „Copak chcete o víkendu dělat?“ zeptala se, aby ho přivedla na jiné myšlenky.

„Nevím. Možná pojedeme do muzea Junibacken. Když bude Ebba chtít.“

„Prima. Tak doufejme, že bude chtít, protože to zní dobře.“

„Jo.“

Nils znovu ztichl a zahloubal se.

„Ty, mami, bude tady naše iglú, až se vrátím?“

„Ale samozřejmě. Koneckonců budeš pryč jenom dvě noci. Mezitím na něj dá Melvin pozor.“

Magdalena ho pohladila po hlavě.

„Nedělej si starosti, kvůli iglú ani kvůli té cestě autobusem. Všechno půjde dobře. Zítra dorazí děda a

vyzvedne tě z družiny, pak tě zaveze do Filipstadu a zamává ti na cestu. A v neděli pro tebe přijedu já.“

Nils ospale přikývl.

„Dobrou noc, zlatíčko.“

Magdalena se sklonila a jemně ho políbila na čelo, nos a ústa, jejich obvyklý rituál. Potom zhasla světlo.

„Mám tě ráda, Nilsi.“

Petra se převalovala v posteli a nemohla usnout. V hlavě jí vířily myšlenky, od drobného nahého těla na

podlaze sklepa přes žalostný výkřik Gabrielly Losjö u kuchyňského stolu až k Nellie za počítačem. A pak

zase zpátky k tělu dívky.

„Nemůžeš spát?“ zeptal se Lasse ve tmě.

„Ne.“

Petra potřásla pokrývkou, aby se trochu ochladila, a lehla si na záda.

„Práce?“

„Ano. Když jde o mladé holky, je těžké vypnout. Mohla to být naše Nellie.“

„Nic takového neříkej,“ ohradil se Lasse.

„Ale je to pravda. Dnes večer se zase zavřela s počítačem. Může mít nejrůznější tajemství, domlouvat si

schůzky, umisťovat na síť svoje nahé fotky, a my o tom nebudeme mít ani tušení.“

Lasse vyhledal její ruku na přikrývce a zlehka ji stiskl.

„Nikdy o tom nepřemýšlíš?“

„Ne. Nikdy. Je hloupé dělat si zbytečné starosti. Nellie si poradí. Vždycky si poradila.“

Petra mu stiskla ruku a zavřela oči, ovšem trvalo jí dlouho, než toho večera usnula.

9. kapitola

„Právě jsem dostal pitevní protokol z Linköpingu,“ oznámil Sven Munther a zamával několika listy, aby sevzápětí posadil na své vyhrazené místo u konferenčního stolu.

Christer Berglund, Petra Wilanderová, Urban Bratt a Folke Natt och Dag seděli s připravenými zápisníky ačekali, až bude pokračovat.

„Nalezená dívka má kolem šestnácti let, přesně jak jsme předpokládali,“ pokračoval Munther. „Příčinousmrti byla – také jak jsme čekali – střelná rána v týle pistolí velké ráže, 11,4 mm. Střela musela vyjít zbezprostřední blízkosti. Na dívčině těle jsou ovšem patrná i další zranění: modřiny na pažích a výraznězarudlá místa na obou zápěstích. Musela být zavražděna někdy kolem Nového roku. Na Silvestra nebopřímo na Nový rok.“

Policejní šéf se odmlčel.

„Můžeme předpokládat, že zemřela u toho sklepa?“ zeptal se Christer Berglund.

„Ano. Technici tvrdí, že množství krve by na to ukazovalo; je to tedy teze, se kterou budeme pracovat.“ „Pokud jde o celostátní pátrání, nemáme žádnou stopu, která by poukazovala na identitu té dívky,“ ozvala

se Petra. „Napadlo mě, že bychom se měli obrátit na Interpol.“ Munther přikývl.

„Všimli si lidé v okolí toho domu něčeho zvláštního?“

„Ne, ničeho,“ odpověděl Christer. „Mluvili jsme skoro se všemi v okruhu deseti kilometrů. Dnes už chceme

navštívit jen pár posledních.“

„Fajn,“ souhlasil Munther. „Bratte, jak jste na tom s Anderbergem? V souladu se zákonem je teď

hledanou osobou.“

Urban se zahleděl do svých poznámek.

„Jeho partnerka vypověděla, že se jí neozval, a upřímně řečeno, nevypadá, že by ji to moc mrzelo. Nemá

ani tušení, kde by se mohl skrývat.“ Zadíval se na Munthera. „Divné je jen to, že tvrdí, že nedostala žádnýe-mail od Heddy. Má za to, že se jí Fredrik mohl dostat do schránky a zprávu vymazat.“

Munther se zamračil.

„Copak nemá heslo?“

„Podle všeho jí Fredrik pomáhal tu emailovou schránku založit a ona se zatím nenamáhala změnit heslo,

které jí dal.“

„No, u takového chlápka je možné všechno.“

„Prošel jsem taky Anderbergovy výpisy z účtu u Swedbank,“ pokračoval Urban a poklepal na dva listypapíru, které ležely před ním na stole. „V den, kdy zmizel, vybral na ulici Köpmangatan pět set korun, ale

od té doby kartou neplatil ani nevybíral peníze z bankomatu.“

„Dobrá, dobrá. Dál to hlídej,“ řekl Munther. „Pokud už nikdo nemá nic na srdci, ukončíme prozatím

poradu a sejdeme se zase odpoledne.“ Urban Bratt zvedl ruku jako ve škole.

„Přece jenom mám jednu záležitost, kterou bych rád probral.“

„Jakou?“

„Ty úniky informací z našich řad. Jak jste si nejspíš všimli, vyšel dnes ve Värmlandsbladetu podrobnýčlánek, v němž stojí, že ta dívka byla zastřelena. Znepokojuje mě, že taková informace může prosáknoutven, hlavně když jsme ji sami ještě neměli potvrzenu.“

Munther přitakal.

„Takže jak můžeme odvádět dobrou práci, když se na veřejnost dostávají tak důležité informace?“

pokračoval Urban a zadíval se přes stůl na Christera.

„Obviňuješ mě snad, že jsem tu zprávu vynesl já?“ zeptal se Christer.

„Nikoho neobviňuji, ale já aspoň nemám kamarádky novinářky, které si sem chodí, jak se jim zamane.“

„Nech toho. Je pravda, že se s Magdalenou Hanssonovou známe odpradávna, ale právě proto se chovám

obzvlášť profesionálně, když se mě na něco ptá. Nenechávám nic, opravdu nic, proniknout ven.“ Christer

zrudl a ťukal při řeči propiskou do notesu. „Uráží mě to!“

Urban se mlčky zadíval na šéfa.

„Neber si to osobně, Christere,“ uklidňoval ho Munther.

„Jasně že si to beru osobně, když mi tady podsouvá, že jsem vyzradil informace tisku. Nic takového jsem

neprovedl.“

Munther přejel pohledem po ostatních.

„Tak či tak, Bratt má pravdu. Musíme zachovat mlčení. A to platí samozřejmě pro všechny.“ Potom sezapřel dlaněmi o stůl a vstal. „Takže končíme. Uvidíme se dnes odpoledne.“

Christer Berglund se zvedl od konferenčního stolu, a aniž by s někým prohodil jediné slovo, odpochodoval

do své kanceláře. Třásl se vztekem. Urbanova narážka byla tak ubohá a dětinská. Samozřejmě se jejichnázory někdy lišily, ale drze naznačovat kolegům, že nechal prosáknout ven důvěrné informace, bylopřece jen víc, než by od něj čekal.

Když zazvonil telefon, zvedl prudce sluchátko a skoro vykřikl své jméno.

Žena na druhém konci linky se krátce nadechla. „Ahoj, Chrille. To jsem já, Magda.“

„To slyším,“ vyštěkl krátce. Nejraději by sluchátko hned položil.

„Zlobíš se?“

„Ty se ptáš, jestli se zlobím?“ odfrkl si. „Máš ponětí, kolik problémů mi způsobil ten tvůj článek a

čmuchání?“

„A jéje,“ povzdechla si Magdalena jemně. „To jsem nechtěla.“

„Jaká báječná účast. Vážně.“

„Opravdu mě mrzí, pokud tě obviňují z něčeho, co jsem provedla já. Snad chápeš, že jsem ti nechtěla

způsobit problémy.“

Přede jako kočka, pomyslel si. Vyučuje se to na katedře žurnalistiky?

„A proč bych to měl chápat? Jediné, co tě zrovna teď zajímá, je přece tvůj sólokapr. Nemůžeš si dát

trochu pohov a nechat ostatní lidi v klidu pracovat? Nejde tady přece jenom o tebe.“

„Ale Chrille.“

„Nech toho! Nechci žádný naučený soucit. Můžu se zeptat, od koho máš tu informaci?“

„Ne, to nemůžeš. Chráním…“

„… svoje zdroje, jo, jasně. ,Proč musíš být vždycky tak korektní?‘ – nejsou to náhodou tvoje slova?“

„Promiň.“

„Víš ty co, zrovna teď nemám nejmenší chuť se s tebou bavit. Sbohem.“

Než se Magdalena zmohla na odpověď, Christer zavěsil.

Zůstal naprosto nehybně sedět na židli u psacího stolu a upřeně hleděl ven na Dalavägen. V noci se

oteplilo a na ulici ležel mokrý, těžký sníh. Prolétlo mu hlavou, že o víkendu bude muset pomoci otciodházet z rovné střechy garáže sníh.

Zatracený Urban, jak se mohl opovážit ho obvinit? Zatracená Magda.

Když někdo zaklepal na dveře, vzhlédl. Otevřely se nezvykle pomalu a dovnitř nakoukla Petra. „Můžu dál?“

Petra se posadila na židli pro návštěvníky u zdi.

„Jak je?“ zeptala se.

„Mohlo by to být lepší.“

Na okamžik zavládlo podivné ticho.

„To já jsem vypustila ty informace,“ přiznala se nakonec Petra.

„Co to říkáš?“

Christer odvrátil pohled od stromů venku a upřeně se zadíval na kolegyni.

„Promiň. Bože, je mi to tak líto. Bylo to ode mě strašně hloupé. Měla jsem tušit, že to na tebe hodí.

Magdalena zatraceně dobře ví, jak přimět člověka mluvit.“

Christer dál mlčel a jen na ni zíral.

„Byli jsme si přece naprosto jistí, že s tou střelnou ranou je to pravda, a dříve nebo později by se to

stejně provalilo. A tak jsem si řekla, kašlu na to. V tom případě ať tu informaci raději dostane Magdalena

než někdo jiný. Mám ji ráda, stejně jako ty.“

„Co to má znamenat – stejně jako já?“

„Hele, nech toho. Je na první pohled vidět, že se ti líbí.“

Christer uhnul před Petřiným pohledem a znovu se zadíval z okna na Dalavägen.

Je na první pohled vidět, že se mi líbí?

„Vážně mě to mrzí, Christere. Už to nikdy neudělám. Všimla jsem si, že se ti Urban snaží zatopit, kdykoliv

se mu naskytne příležitost, ale nic si z toho nedělej.“

„Tobě se to mluví.“

„No jo, jasně. Ale ať je to jakkoliv, jsem si jistá, že dostaneš Muntherovo místo. Zná tě a moc dobře ví,

jaké jsou tvoje přednosti.“

Christer dál hleděl z okna.

Petra se sklonila a položila Christerovi ruku na koleno. Zdálo se, že ji to gesto udivilo stejně jako jeho.

„Už se to nikdy nestane, slibuju.“

„Zapomeňme na to,“ zabručel Christer. „Ale něco takového bych od tebe vážně nečekal.“

10. kapitola Magdalena složila sobotní noviny a hodila je na pohovku. Nebyla spokojená. Ani trochu. Nedokázala získat

žádné další informace, místo toho musela vzít zavděk tím málem, co v pátek odpoledne oznámil SvenMunther na krátké tiskové konferenci. Christer ani Petra nebyli na stanici, jen ten Urban Bratt, a ať sesnažila sebevíc, celý večer žádného z nich dvou nezastihla.

V Christera, coby informační zdroj, stejně nekladla velké naděje, ale od Petry čekala pár dalších

podrobností.

Magdalena odnesla tác se snídaní z konferenčního stolku do kuchyně.

Znásilněná, zmlácená, zastřelená. A naprosto neznámá. Ať se je Magdalena sebevíc snažila potlačit,myšlenky se jí neustále vracely k té podivné vraždě. Někdo přece musí vědět, kdo je ta dívka. Existovalanějaká souvislost s Heddou Losjö? Všechno to bylo tak zvláštní.

Magdalena uklidila špinavé nádobí do myčky a zašla do Nilsova pokoje, stáhla jeho povlečení a hodila hona hromadu prádla na podlaze. Potom se vydala k velké staré prádelní skříni po babičce na odpočívadleschodiště a otevřela ji. Vůně levandule byla až příliš pronikavá, ale určitě časem vyvane. Nebo by mělajeden pytlíček vytáhnout?

Prostěradla, povlečení a ubrusy tvořily dokonalé hromádky. Když před časem zjistila, že starý mandl vesklepě funguje, nadchlo ji to tak, že tam v zimě strávila půlku noci mandlováním. Teď představovala skříň

tajný sen, který se náhle splnil. Dokonce vyzdobila okraje poliček širokou bílou krajkou. Trochu se za tostyděla. U stěn se stále vršily hromady krabic po stěhování a ona trávila hodiny zkrášlováním prádelníku.Proč? Nikdy předtím ji takové věci nezajímaly. Trpěla pokaždé, když musela vyžehlit košili. Že by sepředčasně přiblížila ke krizi středního věku? Nebo byla frustrovaná sexuálně? Magdalena si pamatovala,jak jedna její kolegyně kdysi tvrdila, že přehnané uklízení je projevem sexuálního nenaplnění.

Vybrala modré povlečení s bílými obláčky. Když povlékla postel a zakryla ji přehozem, pokračovala vúklidu. V koutě vedle Nilsovy skříně se pořád povalovala nevybalená taška, kterou měl s sebou v Indii.Magdalena si zabručela pod nosem, rozepnula zip a začala vytahovat jeden kus letního oblečení podruhém. Pečlivě skládala šortky a košile a ukládala je na nejvyšší polici ve skříni. Než je bude Nilspotřebovat, uplyne ještě spousta vody.

Dole v obývacím pokoji stále běžely ranní zprávy. Hlas Lasseho Bengtssona doléhal do horního patra jako

slabé mumlání.

Takže dnes večer si vyrazím do Florencie, pomyslela si. Dlouho váhala, protože byla po namáhavémpracovním týdnu vyčerpaná. A taky trochu nervózní. Ale Jeanettina přesvědčovací kampaň byla velmiintenzivní a teď se rozhodla. Nejdříve klidný zahřívací večírek u Jeanette a potom se společně vydají doFlorencie. A někde uvnitř nervozity se skrývalo i cosi, co by se dalo označit jako radostné očekávání.

Magdalena zvedla vysoko do vzduchu Nilsovy plavky se žraloky a usmála se. Ano, bude příjemné dostat

se trochu mezi lidi.

Na samém dně tašky ležela tlustá obálka s fotografiemi a anglickým textem. Podle všeho snímky zdovolené, vyrobené na počkání v nějaké laboratoři. Magdalena se posadila na Nilsovu postel, otevřelaobálku a vytáhla hromádku fotek. Byly to hlavně obrázky Nilse: Nils za velkým talířem se špagetami vrestauraci, Nils s plavacími křidélky na útlých pažích v bazénu, Nils, který zahrabal Ludviga do písku tak,že mu ven čouhala jen hlava.

„Dobrá práce,“ zamumlala Magdalena a trochu se zahihňala. „Jenom škoda, že se dokázal vyhrabat. Měljsi ten písek trochu důkladněji uplácat, chlapče.“

Na další fotce byli zachyceni Nils s Ebbou na lehátku pod slunečníkem. Nils seděl Ebbě na klíně, koupacíplášť zapnutý, na mokrých vlasech kapuci. Tvářil se vážně, zatímco usmívající se Ebba v tyrkysovýchbikinách a se slunečními brýlemi posunutými na temeno si tiskla jeho ruku ke svému vystupujícímubřichu. Takže takhle vypadá.

Magdalenu nejdřív polilo horko, potom ji zamrazilo. Rozechvělýma rukama roztrhala fotografii na dlouhéúzké proužky a hodila je na koberec. Najednou se cítila k smrti unavená a stočila se na Nilsově čerstvěustlané posteli do klubíčka.

O pár minut později hluboce a tvrdě spala.

Magdalena spláchla, sklopila poklop a umyla si ruce. Pak si opatrně znovu sedla na toaletu a rozhlédla sepo Jeanettině koupelně, svítící čistotou.

Dveřmi k ní tlumeně doléhaly zvuky písně Forever Young od skupiny Alphaville, ale veselé hlasy Jeanettea Lisy se už neozývaly. Možná odešly do kuchyně pro další víno.

Magdalena zavřela oči, dýchala – nádech, výdech, nádech, výdech – a snažila se, jak se to kdysi naučila, soustředit na to, jak jí vzduch proudí nosem. Když nasávala kyslík, nosní dírky se jí trochu ochlazovaly.Jedna, dvě, tři… Tlak na hrudi trochu polevil.

Když Jeanette zavolala a vzbudila ji, spala Magdalena přes čtyři hodiny. Probojovat se zpátky doskutečnosti bylo skoro stejné jako procitat z narkózy. Pomalu, na roztřesených nohou, se vysprchovala,nalíčila se a vyfénovala si vlasy. Šaty s výstřihem na zádech, které si večer předtím připravila na věšák v

ložnici, neuznala za hodny pohledu, místo toho si oblékla džíny ACNE a oblíbený top Filippa K. Náhle

pocítila nechuť někam chodit a ukazovat se.

„Magdo, mám ti ještě dolít?“ zeptala se Jeanette. Zlehka zaklepala na dveře.

„Ano, děkuji. Hned jsem u vás.“

Magdalena vstala a zadívala se na sebe do zrcadla. Nalíčená tvář ji překvapila, žasla, že je vůbec vidět.

Cítila se tak neviditelná. Zkusmo se na svůj odraz v zrcadle usmála a pokoušela se nacvičit nějaký výraz,

který by alespoň vzdáleně zažehl jiskru v očích.

Vzpomněla si na Ebbinu fotografii, na její rovnoměrně opálené tělo, plavé vlasy a plná ňadra. Takže za

tuhle ji vyměnil, tak měla vypadat.

Zatraceně, škoda, že teď nemůžu jít pracovat, prolétlo jí hlavou. Všechno by bylo o tolik snazší s blokem,

za kterým by se mohla schovat, a propiskou coby malou zbraní.

„Postavila jsem ti sklenici tamhle,“ oznámila Jeanette, která právě zapalovala čajovou svíčku v kruhovémkovaném svícnu na stěně vedle kožené pohovky. „Dej si ještě sýr a krekry, musím tady ještě dokončit párvěcí.“

„Tak krásně jsi všechno připravila,“ pochválila ji Magdalena a kývla směrem k podnosu s uměleckynaaranžovanými tlustými svícemi a kulatými kamínky ve velkém skleněném válci.

Posadila se s nohama přitaženýma k tělu na pohovku, stejně jako předtím. Po několika rychlých doušcích

vína tíha na prsou trochu polevila.

„Jeanette, kde máš cédéčko Modern Talking?“ zeptala se Lisa u stojanu s kompaktními disky.

„Není tam?“

„Ne, nemůžu ho najít. Poslechneme si místo toho ,TOP 80‘? Co vy na to?“

Lisa otevřela obal a vložila nosič do přehrávače. Když zazněla píseň Cindy Lauper Girls just want to have

fun, zesílila Lisa zvuk, vzala si sklenici s vínem a tanečními kroky odcupitala k sedací soupravě.

„Žádná muzika nikdy nebude tak skvělá jako ta z osmdesátých let, prostě to tak je,“ konstatovala a

posadila se vedle Magdaleny do křesla.

Magdalena otáčela skleničkou v ruce a sledovala, jak víno jako ve zpomaleném filmu krouží kolem okrajů.

Dokola a dokola a dokola.

Při Only You od Flying Pickets Lisa zase vyletěla z křesla.

„Bože, miluju tuhle písničku!“ zvolala a ještě víc přidala na hlasitosti. „Pokaždé, když ji slyším, musímmyslet na Simona. To je přece úchylné. Museli jsme být v pětce, když jsme na ni tančili, tělo na tělo.“

„Můžeš to trochu zeslabit, prosím?“ poprosila Jeanette. „Sousedka pode mnou si nenechá ujít žádnoupříležitost, aby si na mě stěžovala.“

„Sorry.“

Lisa ztlumila zvuk a posadila se zpátky do křesla. „Na zdraví, holky, dneska večer to roztočíme!“

Jeanette pozvedla sklenici a Magdalena a Lisa ji napodobily.

„Doufám, že tam dneska večer bude tolik lidí jako minule, když hrál Ante,“ řekla Lisa. „Žil několik let v Los

Angeles a pracoval ve spoustě klubů, dělal i hudebního producenta a tak. Přitom to byl kdysi takovýblbeček. Ale měla bys ho teď vidět, Magdo. Je úžasně atraktivní. A zjevně taky pěkně bohatý. Jezdí vbavoráku a v létě si postavil na pozemku v Uddeholmu velký bazén s dřevěnou terasou. Musel vydělat vAmerice spoustu prachů.“

„Je prima, že se tady něco děje,“ přitakala Jeanette a zvedla krabici s vínem. „A není ani trochu

namyšlený nebo tak.“

Magdalena přikývla a přidržela jí sklenici, aby jí Jeanette mohla dolít.

„Ty taky ne,“ obrátila se Lisa na Magdalenu. „Jsi pořád stejná jako kdysi.“

Magdalena se ponořila do hudby, tančila, až jí divoce poletovaly vlasy. Poprvé po mnoha měsících na nic

nemyslela. Vlastní tělo jí připadalo lehké a vláčné a ona ho nechala, aby si dělalo, co chce, prostě sepoddala, zavřela oči a zmizela. Když je znovu otevřela, ztratily se jí už Jeanette a Lisa v rozvlněném davu,ale bylo jí to jedno, znovu sklopila víčka a dál tančila v kroužícím lesku diskotékové koule a mihotavých

světel.

Musela souhlasit s kamarádkami, Ante opravdu uměl vybrat dobrou muziku a dostat lidi do varu.

Podobnou náladu už nezažila na tanečním parketu celá léta.

Po chvíli znovu otevřela oči a pokoušela se objevit někoho, koho by znala, ale marně. Ale možná přecejen. Nebyl to Hasse z vedlejší třídy? Když se jejich zraky setkaly, usmála se, ale nehnul ani brvou. Místotoho se obrátil, jakoby náhodou, takže k ní byl otočený zády.

Co to má znamenat? přemítala. Je možné, že ji nepoznal? Ale byl to přece on, ne? Ty úvahy vyvedly její tělo z rytmu a Magdalena si uvědomila, že je unavená a má žízeň. Opatrně se začalaprodírat davem z tanečního parketu k baru.

Zatímco čekala na svého heinekena, natáhla krk, aby se rozhlédla po Jeanette a Lise, ale zdálo se, že

zmizely beze stopy. Možná jsou venku a kouří, pomyslela si.

„Jak se ti líbí v domě? Bydlí se ti dobře?“

Magdalena se otočila po hlase. Patřil Hassemu, který v ruce otáčel velkým pivem.

„Skvěle. Díky za optání.“

„Jo, je to hezký dům.“

„A…?“

Co je to s ním?

„Patřil mým prarodičům. Věděla jsi to? Postavili ho.“

„Ne, to jsem netušila.“

Magdalena se napila piva a postavila láhev zpátky na pult.

„Jako dítě jsem tam býval skoro každý den. Když dědeček v létě zemřel, chtěli jsme s Ann dům převzít.Mohli jsme nabídnout devět set tisíc, ale víc ani chlup. Můj táta měl radost, že dům zůstane v rodině –znamená pro nás hodně. A lepší polohu člověk najde jen stěží, s pozemkem u jezera s molem a vůbec.Ale mojí tetě, té zatracené lakomé staré bábě, šlo jenom o to, aby z něj vyrazila co nejvíc peněz. Muselaskákat radostí, když jsi nás přebila dva dny před podpisem smlouvy. Táta nám nemohl nijak pomoct.“

Kdyby Hasse nezněl tak agresivně, měla by pro něj Magdalena větší pochopení. Sama věděla, jak mnohomůže pro člověka znamenat dům, a pamatovala si, jak byla smutná, když se před několika lety prodávalaletní chata jejího dědečka v Nordmarku.

„O tom jsem neměla tušení a chápu, že je to pro tebe nepříjemné. Ale stejně, Hasse, co to máspolečného se mnou?“

„Co to má společného s tebou? Vůbec nic. Máš plné právo přihnat se sem jako nějaká zatracenámilionářka a rozhazovat peníze a předělat kuchyni, aniž by sis s tím lámala hlavu. Ale člověk si nemůževšechno koupit za peníze, třeba vzpomínky a minulost, u těch to nejde.“

„Myslím, že mi křivdíš. Vážně jste si mysleli, že by se o ten krásný dům nikdo další nezajímal? A kuchyň

byla ze sedmdesátých let.“

Magdalena cítila rostoucí zlost. Co tím sledoval? Měla se mu omluvit za to, že si nechala opravit kuchyň vevlastním domě?

Hasse do sebe naráz překlopil půl piva, teprve potom odpověděl: „Jasně že jsme si to nemysleli. Alenepočítali jsme s tím, že se krátce před podpisem smlouvy někdo objeví a nabídne víc, aniž by projevil

sebemenší zájem o historii toho domu.“ „Je mi líto, ale už se o tom nechci bavit.“

„Já taky ne, to ti říkám. Teď už jenom doufám, že se v tom domě budeš cítit stejně dobře, jako bychomse tam cítili my s dětmi. Už to tak bývá, že kdo má hodně, dostane ještě víc.“

Než se Magdalena zmohla na odpověď, dopil Hasse pivo a zmizel směrem k záchodům. Také se napila azůstala stát s lahví v ruce.

Kdo má hodně, dostane ještě víc. Chtělo se jí domů.

Když Magdalena přecházela most, rozprostíral se před ní tichý a potemnělý Hagfors. Led pokrýval takřkacelou šíři řeky, jen uprostřed se ještě rýsoval úzký volný pruh. Vlevo viděla plot oceláren a velké zchátralé

budovy, tyčící se za stromy.

Byla pyšná na tuto průmyslovou oblast, kde celý život pracovali už oba její dědové. A než přišel úpadek,

pracoval tam i otec.

Magdalena se pokoušela vypudit z mysli Hasseho dotčený tón. Ve vzpomínkách už jí jeho hlas nezněl takodporně, přesto si uvědomovala, že bude trvat několik dní, než ho úplně umlčí.

Když před supermarketem zahlédla stojící taxi, najednou pocítila únavu. Do kozaček s vysokými podpatkyjí pronikla vlhkost, nohy měla mokré a bylo jí zima. Když se taxi rozjelo, mávla na něj.

Prudce otevřela dveře a klesla na sedadlo spolujezdce. Teprve když zabouchla dveře, všimla si, kdo hořídí.

„Vyrazila sis za zábavou?“ zeptal se Petter a usmál se.

Magdalena se nadechla a uvědomila si, že se jí zachvěl žaludek.

„Ano, dělám, co můžu,“ odpověděla a pravou rukou se snažila nahmatat bezpečnostní pás.

Petter se opatrně rozjel.

„A vyšlo to?“

„No, ano a ne. Trochu jsem zakrněla, pokud jde o podobná povyražení. Potřebuji na Stjärnsnäsvägen.“ „Číslo devět, že ano.“

„No, nebudu se ptát, jak to víš, protože je jasné, že to víš. Nebudu si to brát osobně.“

Nebudu si to brát osobně? Co to tady zase plácám za nesmysly, prolétlo Magdaleně hlavou a najednoupocítila nutkání ukrýt si obličej v dlaních.

„Promiň, asi jsem dneska pila trochu moc. Je přece jasné, že víš, kde bydlím, protože jak jsem zjistila,vědí to všichni. Ve Florencii na mě vyjel Hasse Erlandsson, protože jsem mu podle všeho vyfoukla přednosem dům po prarodičích.“

„Ještě pořád to nepřekousl?“ podivil se Petter.

„Nezdá se.“

Magdalena koutkem oka pozorovala Pettera, který zpomalil, přeřadil na nižší stupeň a zabočil do

Bäckvägen.

Bože, vážně vypadá zatraceně dobře, pomyslela si. Ten soustředěný pohled. A ty ruce… Neměla jsem pít

to poslední pivo.

„Nepracuješ náhodou jako malíř?“

„Když jsou holky o víkendu u Malin, trochu si přivydělávám. Když jsme se rozešli, mohl jsem si nechat

dům, ale je to drahý špás. A teď začala děvčata chodit v Uddeholmu do jezdecké školy.“

Petter zastavil u obrubníku před jejím domem. Taxametr ukazoval šedesát osm korun.

Magdalena si stáhla zubama rukavice a vytáhla z tašky peněženku.

„To je v pořádku,“ zarazil ji Petter.

„Nepřipadá v úvahu,“ odmítla Magdalena a vylovila mezi roztodivnými stvrzenkami čtyři dvacetikorunové

bankovky. „Dík, to je dobré.“

Petter jí prsty zavřel dlaň s bankovkami a zadíval se na ni.

„Nechci peníze.“

V tu chvíli se v přihrádce vedle ruční brzdy rozezvučel jeho mobil.

„Ano, tady Petter… Aha… Fajn.“

Ukončil hovor a položil telefon zpátky do přihrádky.

„Mám dalšího zákazníka.“

„Jaké štěstí. Tedy, pro tebe. Teda, chci říct, je prima, že vyděláš peníze.“

Magdalena otevřela dveře a vystoupila.

„Takže dobrou noc,“ rozloučila se a položila bankovky na sedadlo.

Než mohl Petter odpovědět, zabouchla dveře.

Jak se jmenuju? Zapomněla jsem své jméno.

Nemám pojem o čase, existuje jen temnota a noc. Nevím, kdy začíná den a kdy končí.

„Ba, ba.“

Kdo to tady šeptá?

„Ba, ba. Holčičko moje.“

Babička. Babička sedí na stoličce ve stínu před domem a škrábe brambory. Slupky padají v dlouhých

pruzích do plechové mísy, která jí balancuje na klíně. Tu a tam si z čela stírá pot.

„Pojď a něco mi vyprávěj. Řekni mi, co jste se dnes učili ve škole, Soňo.“

Jmenuji se Soňa.

Už na to nesmím znovu zapomenout. Musím se dostat domů.

11. kapitola

Jeanette poskládala poslední košili, hnědě oranžovou hrůzu s velkými květy a dlouhým špičatým límcem,

a nacpala ji do pytle na odpadky.

„Byli jsme vážně pilní, dědečku. Teď si ale zasloužíme šálek kávy.“

„Máš pravdu,“ odvětil Tore. „Bude nám chutnat.“

„Potřebuješ pomoct?“

„Ne, ne.“ Tore odmítavě mávl rukou a zvedl se z postele, opřený o chodítko. „Zatím to zvládám docela

dobře.“

Prohlížel si černé pytle, které ležely v řadě před velkou skříní v ložnici. Pracovali ruku v ruce několik hodin.

Jeanette vytahovala jeden kus šatstva za druhým a on rozhodoval, zda si ho nechá, nebo ho vyhodí.

Většina věcí skončila bez velké sentimentality v pytlích. Dokonce i květované Weřiny šaty.

„Asi je načase,“ zabručel, když je Jeanette sundala z věšáků.

Co zůstalo, se právě tak vešlo do obou skříní u okna.

Jeanette se vydala do kuchyně, nalila do kávovaru vodu a nasypala kávu.

„Než jsem přijela k tobě, upekla jsem čokoládovou buchtu,“ řekla, sundala víko staré dózy na potraviny a

položila pár kousků na talíř. „Babiččin recept.“

„Je od tebe moc hezké, že mi tolik pomáháš.“ Tore se posadil na své místo u stolu.

„Samozřejmě že ti pomáhám. Mám přece jenom jednoho dědu.“

Jeanette olízla čokoládovou polevu, která jí ulpěla na prstech. Tore se na ni usmál.

„A já mám jenom jednu Nette.“

„Jak se cítíš před stěhováním?“ zeptala se Jeanette a položila na stůl šálky a talíř.

„No což. V poslední době mě čím dál častěji napadá, že to bude prima. Tady v domě je docela rušno, vícnež kdysi, když tady ještě žili spořádání lidé. A nahoře bývá kravál.“

Tore ukázal ke stropu.

„Co tím myslíš? Hlasitá hudba?“

Jeanette nalila kávu, položila kávovar zpátky na linku a posadila se.

„Ne. Křičí a hádají se teď už skoro každý den. Řekl bych, že tam někoho i bijí.“

„Možná bys měl uvědomit policii.“

Jeanette zněla ustaraně.

„Taky mě to už napadlo, ale nevím. Člověk se nechce zbytečně plést druhým do života. A koneckonců

tady bydlím sám.“

Jeanette přidržela Toremu talíř s buchtou a on si posloužil.

„Ale pokud tam někoho bijí, není to asi zbytečné.“

Tore se zadíval z okna a rozvážně žvýkal.

„Ne, máš pravdu,“ prohlásil po chvíli. „Když shora příště zase uslyším něco divného, zavolám na policii.“

„Dobře, dědečku. Mám ti najít číslo?“

„To by od tebe bylo hezké.“

Jeanette přešla k lince, oběma rukama vysunula dlouhý šuplík a vytáhla telefonní seznam, který ležel tam,kde vždycky, mezi sáčky a gumičkami. Když našla číslo, vytrhla stránku ze zápisníku ve stejné zásuvce anapsala ho velkými, zřetelnými číslicemi. „Tady je číslo na hagforskou policii, dědečku. Ale když se ti bude situace zdát naléhavá, volej přímo 112.“ Jeanette položila lístek vedle Toreho šálku, vestoje vypila kávu a začala uklízet nádobí. „Stavím se zase příští neděli a budeme pokračovat. Pustíme se do kuchyně, nebo raději do obýváku?“ „To nechám na tobě.“ Tore na to nechtěl myslet. Jen ať se to udělá, všechno ostatní bylo lhostejné. Jeanette si zašla do předsíně pro bundu a ve dveřích do kuchyně do ní rychle vklouzla.

„Poradíš si?“

„Vždyť víš, že ano.“

Byl by moc rád, kdyby se mohla ještě chviličku zdržet, ale čekala ji spousta práce.

„Takže se uvidíme v neděli. Během týdne se ozvu. A slib mi, že zavoláš na policii, pokud uslyšíš další

hádku.“

„Slibuju.“

Kéž je klid, pomyslel si.

Magdalena seděla schoulená na pohovce, péřovou přikrývku kolem ramen a palec v oušku hrnku s čajem.Oknem viděla Christera, jak s velkou lopatou v ruce bojuje se sněhem na střeše Gunvořiny a Bengtovygaráže. Když mu předtím zamávala, jen na ni krátce kývl.

Magdalena usrkla čaj a vyhlédla ven na ulici. Nilsovo a Melvinovo iglú se v noci zhroutilo a v průběhudopoledne padaly ze střechy domu velké pláty sněhu.

Dopřála si další doušek, pak hrnek odložila a ovinula si nohy pažemi. Když si vzpomněla, co blekotala vtaxíku, dělalo se jí špatně studem.

Nebudu si to brát osobně…

Zasloužím si ještě větší bolesti hlavy, než už stejně mám, pomyslela si a udeřila čelem o kolena.

Když si vzpomněla, jak se jí Petter zadíval do očí a sevřel jí ruku ve své dlani ve chvíli, kdy chtěla zaplatit,zachvěla se.

Co to se mnou je?

Ovšem potom musela znovu myslet na fotografii Ebby s kulatým těhotenským břichem, jak naprostosamozřejmě seděla s Nilsem pod slunečníkem. Její chlapeček bude velkým bráškou. Ludvig mu obstará

sourozence.

To já nikdy nebudu moci, prolétlo jí hlavou. Jak se mám odvážit znovu někomu důvěřovat? Jak se mámodvážit zase si vpustit někoho do života?

Nabrala si tolik šampónu, kolik se opovážila, a rychle si ho vmasírovala do vlasů. Kosťa vždycky hroznězuřil, když se dlouho sprchovala. Boule v týle ji stále bolely, ale už nekrvácely. Zbytku těla se nedotýkala.Šampón jí stékal po zádech, když pustila sprchu a proudem vody si opatrně oplachovala břicho a zadek.

„Jmenuji se Soňa,“ mumlala si tiše. „Jmenuji se Soňa a neexistuji.“

Nový pocit něčeho tvrdého v břiše jí naháněl strach. Pokoušela se rozpomenout, kdy měla naposledy svédny, ale nepodařilo se jí to. Noci, dni, tma, muži – všechno jí to splývalo.

Musím domů, pomyslela si. Při nejbližší příležitosti, která se mi naskytne, nebudu dlouho váhat. Stejně jeto jedno. Nakonec zemřu.

V neděli večer bylo centrum Filipstadu opuštěné. Magdalena zaparkovala na konci velkého prázdnéhoparkoviště u supermarketu, odkud viděla na autobusovou zastávku. Rozhodla se ale, že zůstane v autě,dokud autobus ze Stockholmu nepřijede.

Na benzince předtím koupila sáček želatinových bonbonů a dychtivě ho rozbalila, sotva vypnula motor.

Nechtěla v žádném případě riskovat, že nedojede včas a Nils na ni bude muset čekat, a tak dorazilaextrémně brzy. Do příjezdu autobusu chybělo ještě čtvrt hodiny.

Měla bych Nilsovi koupit mobil, pomyslela si a strčila si do pusy dva bonbony najednou. Kdyby se něco

stalo.

Magdalena navštívila Filipstad už mnohokrát, ale nejčastěji v souvislosti s trhem, který se konal prvnívíkend v září a byl považován za největší ve Švédsku. Město tehdy vypadalo úplně jinak, nijaknepřipomínalo to dnešní. Pokud se nemýlila, jeden stánek stával přesně v místě, kde se teď nacházela.

Mechanicky si vložila do úst několik dalších bonbonů.

Vtom se objevil autobus.

Magdalena sbalila sáček, strčila ho do přihrádky ve dveřích, vystoupila a zamkla auto. Potom se rychle

vydala k autobusové zastávce.

Nils seskočil ze schůdků a v zapnuté bundě a s batohem na zádech se jí vrhl do náruče.

„Byl už dlouho dopředu celý netrpělivý a připravený vystupovat,“ řekl řidič autobusu, když otvíral

zavazadlový prostor a vytahoval Nilsovu tašku. „Jak to šlo?“

Magdalena směřovala svou otázkou na Nilse i řidiče současně.

„Dobře, ale pro kluka v jeho věku je to přece jenom hodně dlouhá cesta,“ prohlásil řidič.

Nils neodpověděl, místo toho ji jen pevněji objal.

„Ano, to je,“ souhlasila Magdalena tiše. „Mockrát děkuji.“

Nils se jí dál pevně držel.

„Miláčku, pojedeme teď domů? Auto mám tam vzadu.“ Magdalena se snažila Nilse přimět, aby ji pustil.

„Musíš jít sám. Nemůžu nést tebe i tašku.“

Nils ji neochotně poslechl a sklouzl na zem. Stále neutrousil jediné slovo.

„Bylo těžké sedět tolik hodin v autobuse?“ zeptala se Magdalena, která teď v jedné ruce držela tašku a ve

druhé Nilsovu dlaň.

Nils přikývl.

„Byl jsi opravdu statečný.“

Magdalena neměla dobrý pocit z toho, že ji řidič pokáral. Nilsovo mlčení celou věc nijak neusnadňovalo.

„Chceš sedět cestou domů vpředu?“

Zřetelně slyšela, jak nuceně radostně zní její hlas.

„Pro mě za mě.“

Normálně Nils miloval, když mohl sedět vepředu, a často kvůli tomu fňukal. Teď jako by mu to bylo úplně

jedno.

„A mám v autě i nějaké dobroty.“

„Už jsem snědl bonbony, které mi dal táta.“

Magdalena uložila tašku do zavazadlového prostoru a přesunula Nilsovu sedačku na sedadlo spolujezdce.

Nils se svěšenýma rukama mlčky přihlížel.

Magdalena vyjela na Karlstadsvägen a potom zabočila na silnici do Hagforsu. Nils hleděl přímo před sebe

a Magdalena si nedokázala vyložit jeho výraz.

„Jak ses měl o víkendu?“

„Dobře.“

„Co jste dělali?“

„Už nevím.“

Magdalena se zasmála, jako by Nils řekl něco vtipného.

„Ty už nevíš? Jeli jste do muzea?“

„Ne.“

„Proto jsi smutný – že jste tam nejeli?“

„Ne.“

„Vždyť vidím, že jsi smutný. Tak co se stalo?“

„Nic.“

„Jsi snad unavený?“

Magdalena se křivě ušklíbla sama nad sebou. Když už to nemůžu vydržet, nejen že vkládám svému dítětido úst slova, ale volím i to nejjednodušší vysvětlení. A to jsem si myslela, že mám po rozvodu a stěhování

už to nejhorší za sebou. Chlapečku drahý, pomyslela si a pošilhávala koutkem oka po Nilsověneproniknutelném výrazu v obličeji. Co jsem to na tebe jenom naložila?

Když byl Nils v posteli a Magdalena mu nachystala oblečení, které si měl druhý den ráno obléct – dlouhépruhované spodky, džíny a modrý svetr s obrázkem žraloka s velkýma očima –, posadila se kekuchyňskému stolu, otevřela laptop a přihlásila se do své emailové schránky na hotmailu.

Měla novou zprávu. Z Facebooku.

Petter Björkman si tě přidal do přátel.

Magdalena zírala na tu větu a četla ji znovu a znovu.

Petter Björkman si tě přidal do přátel. Musíš potvrdit, že Pettera znáš, abyste se stali přáteli na

Facebooku.

Jestli se známe? pomyslela si Magdalena a klikla na odkaz na Facebook. No, snad se to tak dá říct. Magdalena ještě chvíli zírala na potvrzení. Potom na něj rychle klikla, skoro jako by měla strach, že k

tomu nesebere odvahu.

Rychle přešla na Petterovu stránku a prohlížela si jeho profil. Narozen 25. srpna. Bydliště: Hagfors, Švédsko.

Rodinný stav: svobodný.

Magdalena polkla a schoulila se před monitorem.

Svobodný.

Byla tady i tři fotoalba. První, které si prohlédla, se jmenovalo Léto u Radasjönu.

Jeho rodiče opravdu pořád měli tu malou chatu na břehu jezera. Stále si vzpomínala na louku u vody, natvrdé borovicové šišky, jež bylo třeba posbírat, než si tam člověk rozložil osušku, a na burácení malýchmotorových člunů, které se občas proháněly po jezeře. Nevzpomínala si, že by někdy zažila šťastnějšíobdobí, než byly ony osamělé dny, které tam společně strávili. Kachní rodinka, jež se každé dopolednehned po snídani přikolébala k verandě. Opalovací olej s kokosovou vůní. Pozdní večerní koupání, kdy se

už nad jezerem vznášely závoje mlhy.

Petter na molu s prutem v ruce se uvolněně usmíval do objektivu, zatímco navíjel vlasec. Kdo asi udělalten snímek? Magdalena si rozladěně uvědomila, že trochu žárlí.

Rychle klikla na další album Stavba, které obsahovalo snímky z doby před a po rozsáhlé rekonstrukcidomu. Zachycovaly zdi s venkovní izolací a vytrhané podlahy, kuchyň bez dřezu a skříněk.

Holky obsahovaly zhruba desítku fotografií dvojčat v různém věku. Na jednom obrázku ležela děvčátkaspolečně v postýlce, obrácena k sobě jako fazolky v lusku, dupačky do pasu vytažené až k ramínkům. Nadalším seděly holky každá na svém nočníku a smály se, až jim byly vidět mléčné zoubky. Na třetímsnímku ležel Petter s dcerami v houpací síti, každou pod jednou paží. Tváří byl obrácený k dívence popravici, jako by jim oběma něco vyprávěl. Zdálo se, že napjatě poslouchají. Kolem krku mu visel řetízek s

pestrobarevnými indiánskými korálky.

Magdalena ucítila, jak jí rudnou tváře.

Ne, musím jít spát, pomyslela si. Už je čtvrt na dvanáct! Zatímco seděla schoulená na pohovce a důkladněsi prohlížela fotografie, čas rychle utíkal.

Než vypnula počítač, přihlásila se ještě jednou do své schránky.

Nová zpráva. Zase na Facebooku. Petter Björkman komentoval její fotku. Hezký snímek!

Než Magdalena definitivně vypnula počítač, najela na svou stránku na Facebooku a poprvé po mnohaměsících změnila svůj status na „je šťastná“. Magdalena Hanssonová je šťastná.

Ale s tečkou. Žádný vykřičník. Člověk nesmí přehánět.

Potom s rozmachem zaklapla laptop.

12. kapitola

Když Magdalena v pondělí ráno listovala deníkem Länstidningen a narazila přitom na rozsáhlý článekLinuse Saxberga s titulkem Dívka ve sklepě sexuálně zneužívána, zaplavil ji stud. Nenáviděla, když

prohrávala, a toto nebylo nic jiného než ponížení.

Text, opírající se výhradně o zdroj z policejních kruhů, byl věcný a dobře vystavěný. Konkurentoznamoval, že dívka utrpěla různá zranění v oblasti podbřišku. Většina z nich se už částečně zahojila, cožnaznačovalo, že byla zneužívána dlouhodoběji, vysvětloval zdroj.

Magdalena rychle pročetla zbytek článku a zůstala nehybně sedět.

Zatraceně! ZATRACENĚ!

Jak ho teď dostihne? A na jaký sdílný zdroj se to Saxbergovi podařilo narazit?

Zazvonil telefon a vytrhl Magdalenu z úvah. „Värmlandsbladet, Magdalena Hanssonová.“ „Tady Bertilsson.

Musíš volat zrovna teď, kdy ještě nemám žádný rozumný plán?

„Poslyš, Länstidningen přinesl o té dívce ve sklepě zajímavé informace,“ šel Bertilsson přímo na věc.„Tobě se nic z toho nedoneslo?“

„Ne.“

„Máš přece na policii opravdu dobré kontakty, Magdaleno. Věnuj se tomu. Nemůžeme se nechatpřeválcovat konkurencí.“

Magdalena se pokoušela vyložit si Bertilssonův tón, ale nedalo se uhádnout, zda je zklamaný. Kdyžveškerá komunikace probíhala výhradně přes telefon a e-mail, mělo to velkou nevýhodu – snadno se

ztrácely drobné rozdíly.

„Na čem budeš pracovat dnes?“

„Moment, podívám se.“

Magdalena přejela na židli k pořadači a otevřela složku. Byl tam lístek. Magdalena četla:

„Valter a Maja Aronssonovi slaví v jednu hodinu společně s dětmi, vnoučaty a pravnoučaty v Domově pro

seniory v Rada pětasedmdesáté výročí svatby. Asi bych se tam měla stavit.“

„Taky bych řekl. Pětasedmdesát let! Klobouk dolů, co na to říct. Bude z toho hezký článek na poslední

stranu. Dělej ale dál i na té vraždě.“

„Samozřejmě.“

Magdalena zavěsila. Musím na něco přijít, pomyslela si. Takhle to dál nejde.

Opakovaně sexuálně zneužívaná dívka, kterou pak někdo zastřelí a pohodí ve sklepě. Co se to vlastně

stalo? Nepodařený flirt na internetu? Incest? Ale nikdo nevěděl, kdo to je, nikomu nescházela. Magdalena

přemýšlela. Mohlo to nějak souviset s obchodem s lidmi? S organizovanou prostitucí? Ne, instinktivně tu

myšlenku zapudila. Ne tak daleko na venkově.

Ale co za tím tedy vězí? Dovezl si někdo ženu, se kterou pak nebyl spokojen? Hlavou jí prolétaly

všemožné varianty, jedna absurdnější než druhá.

V každém případě můžu začít tím, že zavolám Petře Wilanderové, řekla si Magdalena. Je v pohodě.

„Ta vražda dívky sice není můj případ, ale právě jsem měl telefonát, který by mohl být důležitý,“ oznámil

Urban Bratt, když vešel do kanceláře Svena Munthera.

„Povídej,“ vyzval ho Munther a zvedl oči od monitoru.

„Volala jakási starší žena, která viděla na cestě u chaty tam nahoře neznámé auto.“

Munther si sundal brýle a opřel se.

„Prý se jednalo o tmavě modré nebo tmavě zelené volvo, které na Silvestra večer šílenou rychlostí

ujíždělo po štěrkové cestě pod domem, u něhož byla nalezena ta dívka. Prý jelo tak rychle, že se dostalo

do protisměru. Ta žena musela uhnout, a než se nadála, uvízla se svou toyotou ve sněhové závěji. Řidič

volva se ovšem neobtěžoval zastavit, místo toho pokračoval stejně rychle dál. Naštěstí měla ta paní pohon

na čtyři kola, takže se jí podařilo vyjet.“

Najednou Munther trochu ožil.

„To musíme bezpodmínečně prověřit,“ řekl a posadil se vzpřímeněji. „Dokázala ta žena rozeznat

poznávací značku?“

„Bohužel ne. Jenom že snad začínala na O, D nebo možná G.“

„O, D nebo G. To je dost nezvyklé seskupení písmen. A ani sebemenší informace o řidiči?“

„Ne, měla co dělat, aby zvládla své auto.“

„Chápu,“ přitakal Munther. „No, lepší než nic, jak říká hlupák po pohlavku. Zavolám na registr vozidel a

poptám se, jestli by z toho pro nás mohli něco vyrazit. Tmavě zelené nebo modré?“

Urban přikývl, vytrhl stránku s poznámkami o svědecké výpovědi ze svého bloku a položil ji před

Munthera na psací stůl.

„Je tady i její telefonní číslo.“

„Díky, Bratte,“ řekl Munther už se sluchátkem u ucha.

Magdalena si vzala ze stojánku propisku a vyťukala číslo Petry Wilanderové.

„Zdravím, Petro. Tady je Magdalena Hanssonová z Värmlandsbladetu.“ „Dobrý den, jak se máte?“

„No, vlastně docela dobře na to, že mě právě položil Länstidningen na lopatky. Je pravda, co tam píší?“

„Já jsem tím zdrojem nebyla, ale mohu potvrdit, že je to pravda.“

„Je jedna věc, která mi připadá na celém tom případu s dívkou ve sklepě podivná. Viděla jste…“

Petra ji přerušila odkašláním.

„Při vší úctě, opravdu vám nemůžu nic říct. Ráda bych vám pomohla, ale když to udělám, poruším

nařízení.“

„Nemůžu ani položit otázku?“

„Raději ne.“

„Ale…“

„Velmi mě to mrzí, ale nejde to.“

Petra zněla tak upřímně, že se na ni Magdalena ani nedokázala zlobit.

Když se rozloučily, zklamaně se sesula za psacím stolem.

„Fakt skvělý začátek týdne,“ zamumlala si pro sebe.

Christer se na ni zlobil a teď s ní odmítala mluvit i Petra. Zapsala ji snad celá policie na černou listinu?

Christer Berglund sebral papíry vytištěné z faxu, které mu položil na stůl Sven Munther, a vydal se za

Petrou.

„Tady jsou všechna zelená a modrá volva z oblasti Värmlandu s poznávací značkou, která začíná

písmenem O, D nebo G. Přímo z registru vozidel.“

Rozložil listy a společně začali seznam procházet.

„Nezdá se mi, že by mezi nimi byl nějaký notorický pirát silnic, aspoň ne na první pohled,“ pravila Petra.

„Ale musíme samozřejmě vzít v potaz i pátrací evidenci a rejstřík přestupků z ústřední databanky.“

Christer přikývl. Potom narazil na jméno, které znal.

„Koukej, můj táta je tady taky,“ řekl a ukázal jí jeho jméno.

„Ano, ale ocitnout se na tomto seznamu není žádné umění. Co myslíš, kde začneme?“

Christer chvíli přemýšlel a pak řekl: „Pokud ani v jednom registru na nic nenarazíme, měli bychom ukázat

tahle jména Ulrice Thellinové, která tu dívku našla, a zeptat se jí i jejího manžela, zda je někdo z nich v

minulosti nenavštívil v jejich chatě. Leží koneckonců na takové samotě, že musíme předpokládat, že

pachatel dům a sklep znal, než se tam vydal.“

„Ovšem může existovat celá řada lidí, kteří vědí, kde chata leží, aniž by je Thellinovi nutně museli znát,“

namítla Petra. „Ale někde začít musíme a já žádný lepší nápad nemám.“

Ulrica Thellinová vypnula rádio a posadila se ke kuchyňskému stolu naproti Christerovi a Petře. Prsty

roztržitě pročesávala střapce úzkého pruhovaného ubrusu. V místnosti se ozývalo jen hučení velké lednice

v hale a tikání hodin v obývacím pokoji, jejichž kyvadlo se pohybovalo sem a tam.

„Na co jste se to chtěli zeptat?“ otázala se Ulrica a složila si ruce v klíně.

„Dozvěděli jsme se o tmavě modrém či zeleném volvu, které jednoho odpoledne, několik dní předtím, nežjste nalezla mrtvolu, údajně velmi rychle projíždělo po cestě pod vaší chatou,“ vysvětlila jí Petra. „Jelo takrychle, že vytlačilo protijedoucí vůz ze silnice.“

„Tady máme seznam všech majitelů z okolí, jejichž automobil by mohl odpovídat popisu.“

Christer otočil hromádku papírů k Ulrice, která si zívla, ústa zakrytá dlaní.

„Promiňte.“

Přitáhla si těsněji k tělu pletený svetřík a sklonila se nad seznamem.

„Domníváme se, že osoba, která ukryla tělo ve sklepě, znala váš dům, že věděla, kde leží a jak vypadá,“

řekla Petra. „A rádi bychom věděli, jestli jste někdy byli v kontaktu s jedním nebo několika z těchtomajitelů vozů.“

Ulrica pomalu procházela seznam.

„Dojdu pro Görana,“ řekla po chvíli a zmizela ve dveřích. „Je venku v garáži.“

Brzy poté se ozvalo bouchnutí dveří.

„Dobrý den, dobrý den,“ zašveholil vysoký muž, který vstoupil lehce předkloněný do kuchyně, aby seneudeřil hlavou o rám dveří. „Jak vám může být někdo jako já nápomocen?“

„Mohl být někdo z majitelů aut na tomto seznamu někdy v naší chatě nebo vědět, jak to tam vypadá?“obrátila se na něj Ulrica a ukázala na vytištěné stránky.

Göran Thellin si sundal čepici a posadil se ke stolu. Rozepnul si károvanou flísovou bundu, nechal si ji alena sobě. Christer, Petra i jeho žena mlčky čekali, zatímco četl.

„Jediný na tomto seznamu, koho znám, je Salmiak, tedy Ronny Salminen, jak se ve skutečnosti jmenuje.Ten to ale nemá v hlavě úplně v pořádku.“ Göran Thellin se zadíval přes stůl na Christera. „Pokud je tainformace strážcům pořádku nějak užitečná.“

Ulrica střelila po svém muži pohledem, neřekla ale nic.

„Víte, zda byl někdy ve vaší chatě?“ zeptal se Christer.

„Před pár lety se sám pozval k nám na raka a pak se ošklivě porval s jedním z mých bratranců. Někdyprostě takhle vybuchne. Ale kdo by byl tak neuvěřitelně pitomý a ukládal mrtvolu do sklepa? Není jimnohem rozumnější zakopat? Ale já jsem koneckonců nestudoval na náklady společnosti, proto určitěnejsem ta správná osoba, která by mohla na takové otázky odpovědět. To je vaše práce.“

„Možná je to stejné jako v těch filmech, které člověk vidí v televizi, že nakonec je vrahem ten, u koho bysto nejméně očekával,“ ozvala se Ulrica tiše. „Nebude to pro vás snadné.“

„Moc se koukáš na detektivky,“ utrousil Göran.

„To říkáš pořád.“

Petra a Christer se na sebe rychle podívali a rozloučili se.

Tmavě zelené volvo s poznávací značkou OKS 944 stálo na dvoře, naleštěné a v dobrém stavu. Petra

zaparkovala policejní vůz vedle něj a vystoupila.

„Určitě je doma,“ poznamenal Christer, dvěma kroky zdolal čerstvě zametené schody a zazvonil.

„Slyšíš ty zvuky? Jako by někdo vzadu za domem sekal dříví,“ řekla Petra, když nikdo neotvíral.

Obešli dům. Ve světle velkého reflektoru tam stál Ronny Salminen a oháněl se sekyrou nad obrovským

březovým špalkem. Když uviděl přicházet policisty, strnul uprostřed pohybu.

„Zatraceně, co se děje?“ zeptal se a nechal sekyru klesnout. Těkal pohledem mezi oběma důstojníky a

rukavicí si utíral nos. „Co chcete?“

„Znáte Ulricu a Görana Thellinovy?“ zeptal se Christer.

„No, znám je přehnaný výraz. Vím, kdo to je.“

„Mají letní chatu poblíž Gustavsforsu,“ pokračoval Christer.

„No jo, to se mají.“

„Už jste tam jednou byl.“

„Vážně?“

Ronny Salminen se tvářil upřímně udiveně.

„Na račí hostině před několika lety,“ vysvětloval Christer.

„To je klidně možné. Ale na pojídání raka si pak už vzpomínám jen hodně nejasně.“

Petra se snažila potlačit úsměv.

„Aha,“ utrousila.

„No, řekl bych, že je to jenom dobře. Ale s pitím jsem skoncoval. A s raky taky. Je to už tři roky, co jsemnevypil ani kapku alkoholu. Když dostanu chuť, jdu sem.“ Ukázal na vysokou hromadu dřeva. „Není to

jednoduchý zápas, ale držím se.“

„Dobrá práce,“ pochválil ho Christer. „Vážně.“

Ronny pokrčil rameny.

„Ano. Ale proč se ptáte na tu chatu?“

„Možná jste v novinách četl o dívce, kterou našli mrtvou ve sklepě. Stalo se to tam, na tom pozemku. A v

této souvislosti bylo poblíž spatřeno stejné volvo, jako je to vaše.“

„Takže jsem vrah? Můžu se zeptat, proč zrovna já? Všichni tady v okolí mají volvo!“

„Všichni ne.“

„No tak, nechte toho!“ Ronny Salminen zvedl ruku jako stopku. „Když jsem ještě chlastal, choval jsem seněkdy jako prase. Ale co jsem přestal, nedokážu lopatou ani rozseknout zmiji.“

Ronny se odmlčel, rozehnal se sekyrou a rozetnul březový špalek vedví. Potom se pomalu sehnul a jednu

polovinu zvedl.

„Rádi bychom si prohlédli vaše auto,“ řekla Petra.

Ronny beze slova zarazil sekyru do špalku a vydal se před nimi k autu.

„Klidně si ho prohlédněte, pokud musíte,“ řekl a otevřel dveře na straně řidiče. „Ale pokud chcete do

domu, chci nejdřív vidět povolení, jasné?“

Ronny stál se založenýma rukama, zatímco Petra a Christer prohledávali vůz. Uvnitř vypadal stejně

spořádaně jako zvenku, přístrojová deska se leskla a prostor pro cestující voněl leštěnkou.

„Čerstvě vyčištěné,“ prohodil Christer. Bylo to spíš konstatování než otázka.

Ronny pokrčil rameny.

Christer obešel auto a otevřel kufr. Také tady vládl vzorný pořádek. Umělohmotná rohožka vypadalačerstvě umytá, na ní ležel jen plastový kanistr s benzínem a lopata. Christer ji popadl a zvážil ji v ruce.

„Je mi jasné, že mám hroznou pověst,“ ozval se Ronny. „Ale nikdy jsem neudeřil ženu. Nikdy. Na rozdíl od

Görana Thellina.“

Petra se pozadu vysunula z místa pro spolujezdce a zadívala se přes střechu vozu na Ronnyho.

„Co tím chcete říct?“

„Göran Thellin už několikrát seděl, protože mlátil ženské. Copak jste to nevěděli?“

Magdalena otevřela dveře auta, upravila Nilsovi čepici a vzala ho za ruku.

„Vážně si dneska dáme pizzu?“ zeptal se Nils. „I když není pátek?“

S vykulenýma očima hleděl na vývěsní štít nade dveřmi pizzerie Florencie.

„Ano, myslím že si můžeme občas trochu dopřát.“

Můžeme se občas trochu utěšit by bylo případnější, pomyslela si Magdalena.

Podnik byl skoro prázdný, až na muže středního věku v čepici a tmavé péřovce, který seděl pod

televizorem a čekal na objednávku, ruce zabořené v kapsách kalhot.

„Ahoj, Magdo. Už jsem slyšel, že jsi zpátky ve městě. Jak se vede?“

Magdalena jen s námahou poznala za pultem Jörgena Engströma, který tam stál v zástěře a s řídkým

šedivým culíkem.

„Díky, skvěle. A tobě?“

„Díky, dobře. Nemůžu si stěžovat.“

„Byla jsem tady v sobotu. Bylo tady podstatně živěji.“ Magdalena kývla k lokálu. „Báječná atmosféra.“

„Ano, během posledního půlroku jsme začali být velmi populární. A tohle je Nils, jestli se nemýlím,“ řekl

Jörgen, natáhl se přes pult a usmál se. „Slyšel jsem, že si hodně hraješ s mým synovcem Melvinem.

Stefan tvrdí, že se ti dva od sebe nehnou.“

O bratrech Stefanovi a Jörgenovi kdysi všechny holky ze školy tajně snily. Pokud si Magdalena dobře

vzpomínala, byla Lisa jedno léto do Jörgena zamilovaná. „Takže co to bude?“

„Dvakrát Capricciosu, prosím. S sebou. Jednu dětskou a jednu pro dospělé.“ „Ještě něco?“

„Ne, to bude všechno.“ Pokladna pípla.

„Dělá to devětasedmdesát korun.“

Zatímco Magdalena otvírala peněženku, napřáhl Jörgen k Nilsovi velkou krabici plnou malých

pocukrovaných lízátek.

„Vezmi si. Ale musíš se zeptat maminky, jestli si ho smíš dát teď, nebo musíš počkat po jídle.“ Nils se tázavě podíval na Magdalenu, sundal si rukavici a strčil ruku do krabice.

„Musíš počkat, až se najíš. Ale déle ne,“ mrkla na něj Magdalena.

Nils se rozzářil.

„Dneska máme skvělý den, ne?“

„Jo,“ odpověděl Nils. „Suprovej.“

Zase se jí zdálo o babičce. Česala jí řídké holčičí vlásky a splétala je do dvou copánků. Soňa po celou

dobu způsobně seděla na stoličce, přesně jak se to naučila, vůbec se nehýbala ani neobracela hlavu, když

chtěla babičce odpovědět na nějakou otázku.

„Hotovo. Chceš se na sebe podívat do zrcadla?“ zeptala se babička, když jí uvázala bavlněné stužky na

mašličky.

Soňa zavrtěla hlavou a vyběhla ven, aby našla Anu. Byl čas jít.

„Jsi hodná dívenka,“ pochválila ji babička. „Všechno zvládneš.“

Když se Soňa probudila, měla pokrčené prostěradlo namačkané v klíně a špinavý polštář bez povlaku

promáčený slzami a hleny z nosu.

V jejím nitru sílilo rozhodnutí. Uteče. A dokáže to. Babička to říkala.

Nils si nabodl na vidličku kousek pizzy a mával jí ve vzduchu.

„Nehraj si s tím jídlem, zlato. Raději ho sněz.“

Nils si ukousl kousek žampionu a pozvolna žvýkal.

„Chápu, že jsi kvůli tomu iglú moc smutný, ale můžete ho přece postavit znovu. Slibuji ti, že zasenasněží.“

„Ale bylo to to nejhezčí iglú na světě.“

„Ano. To bylo.“

Nils dál mával vidličkou.

„Už toho nech, Nilsi. Neslyšíš, co ti říkám? Jez!“

„Už nechci.“

„Co nechceš?“

„Jíst.“

Aha, zase jsme u toho.

„Kdy se vrátíme domů?“ zabručel Nils, aniž by zvedl oči od krabice s pizzou.

Magdalena odložila vidličku a zadívala se na něj.

„Co jsi říkal?“

„Kdy se vrátíme domů?“

„Bydlíme teď tady. Nikam se stěhovat nebudeme.“

„Ale já tady už nechci bydlet.“

Nils hleděl na Magdalenu smutnýma očima.

Ten zatracený Ludvig. Zase nasadil Nilsovi brouka do hlavy. Jediný víkend, víc času zjevně nepotřeboval,

aby znovu zničil pocit domova, který si konečně vybudovali.

„Pročpak tady nechceš bydlet?“ zeptala se Magdalena a snažila se působit klidně.

„Protože nechci.“

„To není odpověď.“

„Ale je.“

Magdalena by nejraději hlasitě křičela. Co si měla počít se vším tím hněvem, který jí zmítal, když musela

celou dobu zůstat před Nilsem rozumná a věcná?

Nezapomínejte klást blaho dítěte vždy na první místo.

Je důležité, abyste se vzájemně neočerňovali.

Magdalena slyšela v duchu skanský dialekt rodinné terapeutky a bezděky si kladla otázku, zda tuto

chladnou osobu někdy někdo podvedl a opustil a pak ji vyzval, aby mluvila a chovala se, jako by se nic

nestalo.

Pokusila se vzchopit a řekla: „Stalo se něco?“

„Chybí mi táta.“

Nilsovi se zachvěl spodní ret.

„Miláčku…“

Je důležité, aby děti mohly prožívat smutek.

Zase ten hlas ze Skane. Magdalena zůstala sedět na židli a pozorovala, jak Nilsovy slzy dopadají na pizzu.

Copak to nikdy neskončí?

„Chceš tatínkovi zavolat?“

Nils rozvážně přikývl.

Ve chvíli, kdy se Magdalena natáhla po mobilu na kuchyňské lince, zapípal a oznámil tak novou zprávu.

Moc na tebe myslím. Petter. Magdalena zírala na displej.

„Co se děje?“ zeptal se Nils a vzhlédl od krabice.

„Nic zvláštního.“

„Vypadáš hrozně srandovně, jsi ve tváři celá rudá.“

Sotva Nils odešel od kuchyňského stolu, otevřela Magdalena mezi zbytky pizzy a příbory laptop. Zatímcopočítač najížděl, ještě jednou si přečetla esemesku. Pořád jí hořely tváře. Co mu má na to jen odpovědět? Že na něj taky hodně myslí? Že byla do dvou v noci vzhůru a vzpomínala

na jejich léta strávená u Radasjönu?

Ne, to mu v žádném případě nenapíše. Musí se vzpamatovat. Nejdříve všechno uzavřít, najít ztracenou

rovnováhu a sebe samu. Najít sebe samu je velmi podivný výraz, uvědomila si. Jak se to vlastně dělá?

Když se přihlásila na Facebook, uviděla pod svým statusem Magdalena Hanssonová je šťastná palec

nahoře a text Petteru Björkmanovi se to líbí a neubránila se úsměvu.

Napsala jí i bývalá kolegyně Ann-Sofie:

To jsem moc ráda, Magdo! Takže se máš dobře, tam na konci světa? Tady v kanceláři je bez tebe pusto a

prázdno.

Najednou se Magdaleně po Ann-Sofii šíleně zastesklo. Uplynulé týdny uběhly jako voda a několik rychlýchesemesek byl jediný druh kontaktu, jaký od jejího stěhování udržovaly. Rychle odpověděla: Ano, máme se dobře. Taky mi chybíš! Brzy zavolám. Měj se krásně. Potom zachytila svůj stav následovně: Magdalena Hanssonová přemýšlí. Babičko, nechala jsem tě na holičkách. Odpusť mi. Tak moc jsem tě zklamala. Slíbila jsem ti, že dám na Anu pozor, ale teď jsem tu divošku, jak jsi jí vždycky říkala, ztratila z očí. Je toho tolik, co bych ti ráda vyprávěla, pokud bys ještě chtěla naslouchat. Chceš? Ale ne že usneš, jak seti to stává u rádia, i když zrovna vysílají pořad, na který ses těšila. Ne, vždyť já vím, že neusínáš, když stebou mluvím – jenom si z tebe dělám legraci. Na začátku to bylo v té kavárně v Kišiněvě dobré, i když jsme musely celý den tvrdě pracovat. Zprvu jsemnejraději umývala nádobí, ale po nějaké době jsem si zvykla na hosty a nebyla jsem nijak zvlášť

nervózní, když jsem měla přijímat jejich objednávky. Někdy jsem dokonce dostala malé spropitné. Po večerech jsme sedávaly v našem pokoji, který jsme si pronajaly od ženy, jíž kavárna patřila, a snily obudoucnosti. Někdy jsme si nahoru vzaly i noviny, které lidé nechali ležet v podniku. Ale vycházet ven

jsme si netroufaly, dokonce ani Ana.

Jednoho dne se v kavárně objevil pohledný muž. Měl oblek a moc slušivý účes. Mně i Aně připadalo, ževypadá skoro jako herec, a celý večer jsme si o něm povídaly.

Další den přišel znovu. Měla jsem vyřídit jeho objednávku. Byla jsem dost nervózní a udělala spoustuchyb, přesto mi dal spropitné. Hodně velké spropitné. Čekaly jsme pak na něj s Anou několik dní, aletrvalo týden, než se zase vynořil. Byla jsem stejně nervózní jako předtím, přesto se mi ale podařilo

všechno zvládnout.

„Máš pro zdejší práci talent,“ řekl ten muž.

Byla jsem tak zaražená, že jsem nevěděla, co mu odpovědět.

„Mám přítele, provozuje v Německu hotel. Vím, že potřebuje pro tamější restauraci lidi. Měla bys zájem?

Dobře platí.“

„Já nevím. Pracujeme tady se sestřenicí,“ odvětila jsem.

„Pro ni se určitě taky najde místo,“ opáčil „herec“. Nebo Leonardo, jak jsme ho s Anou překřtily.

Protože jsem nevěděla, co říct, pokračoval sám.

„Můžete o tom přemýšlet. Prohlédněte si tohle, ať máte představu.“ Potom mi dal malý sešitek se

spoustou barevných fotek onoho hotelu. „Za pár dnů se vrátím.“

13. kapitola

Když Magdalena vstoupila do redakce, Barbro Holmgrenová vzhlédla od Länstidningenu.

„Teda, máš pěkné oční stíny.“

„Díky, někdy si člověk holt musí dát tu práci,“ odvětila Magdalena, sundala si čepici a vydala se do své

kanceláře.

Zatraceně. Ty stíny byly zbytečné. Určitě je to na ní vidět.

Když přehodila bundu přes opěradlo židle, vytáhla z tašky mobil a znovu si přečetla tu esemesku, bůhví

pokolikáté.

Často na tebe myslím. Petter.

Za normálních okolností nemívala sebemenší problém odpovídat, s lehkostí vyťukávala krátké, drzé

zprávy. Ale teď to nešlo. Přemýšlela celou noc.

Kdo si vlastně myslí, že je? pomyslela si. A kdo si myslí, že jsem já? Copak se domnívá, že můžeme

jednoduše začít znovu, jako by se nic nestalo? Ale něco mu musím napsat.

Ruce se jí třásly tak, že musela několikrát začít od začátku, než se písmena ocitla ve správném pořadí.

Tak snadné to není. Magda.

A potom stiskla „Odeslat“ tak rychle, aby si to už nemohla rozmyslet.

Vzápětí si otevřela Länstidningen.

Teda, teď to ale vážně přehnal, pomyslela si Magdalena, když uviděla Saxbergův článek s titulkem Policiehledá tmavé volvo. Opět nebyl uveden zdroj a opět byl článek velmi podrobný.

Jak to jenom dělá? ptala se v duchu. Jsem ten největší smolař.

Soňa seděla na posteli, zády opřená o stěnu. Z kuchyně k ní doléhalo Kosťovo telefonování. Když otočilahlavu na stranu, uviděla ležet pod Aninou postelí něco lesklého. Kosťa mluvil dál. Vstala z lůžka, tiše seproplížila pokojem a sehnula se. Ležela tam vidlička. Aby se k ní dostala, musela se položit na břicho a

natáhnout paži pod postel, jak daleko jen dokázala.

Babiččin dárek, pomyslela si.

Teď už přesně věděla, co je třeba udělat.

Opatrně nadzvedla Anino lůžko a vsunula vidličku pod jednu nohu. Vidlička zprvu nechtěla povolit, ale

když se Soňa posadila na postel a současně ohýbala rukojeť velmi pomalu nahoru, dokázala jeden z hrotůzkřivit tak, že odstával od ostatních jako zlomený prst. Rukojeť jí vytlačila do dlaně hluboké rudé otisky amusela si chvíli odpočinout, než se jí podařilo ohnout stejně i ostatní hroty. Když skončila, připomínala

vidlička hák.

Klíč, pomyslela si. Pokud bude mít štěstí, mohla by jím odemknout dveře svého pokoje.

Soňa nadzvedla matraci a schovala vidličku pod ni. Když si znovu lehala, bušilo jí srdce jako splašené.

Kosťa pořád telefonoval. Nejspíš mluvil se Sergejem, protože hovořil rusky, a ne tím druhým jazykem.

„Jak vypadají? … Dobře… Ale ano, tady je klid… Je na tom dost blbě, takže počkám, až přijedete… Co…?

Jo… Takže zítra kolem druhé… Dřív ne? Fajn.“

Na okamžik zavládlo hluboké ticho, potom Kosťa zapnul televizor.

Takže dnes bude v bytě celou noc sám.

Dnes večer, až Kosťa usne. Tehdy přijde její chvíle.

Magdalena se nedokázala na podklady z obecní rady soustředit. Suchá úřední švédština byla únavná, alepotřebovala se před večerním zasedáním tím tlustospisem prokousat. Aby zůstala vzhůru, podtrhovala si vtextu tu a tam něco zvýrazňovačem.

Když před několika hodinami zavolala Christerovi, zněl velmi důležitě a hovořil o určitých tipech veřejnosti,které by mohly posunout vyšetřování kupředu. Nedalo se z něj ovšem dostat, oč se jedná.

Barbro odešla jako vždycky v jednu a redakci, klidnou a tichou, teď zalévalo odpolední šero. Jedinousvětlou skvrnou byla Magdalenina lampa na psacím stole a z rádia na polici s knihami se tiše linula píseňMoniky Zetterlundové. Jak často vlastně hrají v Rádiu Värmland tyhle staré místní hvězdy? zeptala se vduchu sklesle, aby se vzápětí znovu pokusila soustředit a číst dál.

Píp.

Magdalena vzala mobil, ležící vedle ní na podložce.

Nemohla bys mi dát aspoň šanci? Petter.

Magdalena upřeně zírala na tu větu.

Kdybych se tak nebála, mohlo by být všechno jednodušší, pomyslela si. Ale nepřežila bych, kdyby mě

někdo znovu nechal na holičkách.

A pak už měla chuť jen plakat.

Sven Munther strčil hlavu do kanceláře Christera Berglunda.

„Jak to šlo u Thellinových?“

Christer, který seděl zahloubaný u počítače, sebou na židli překvapeně trhl. „Věděl jsi, že Göran Thellin byl dvakrát odsouzen za násilí spáchané na ženách?“

„Ne, to jsem netušil. Kdy to bylo?“

„Pojď, podívej se sám.“ Christer k sobě šéfa mávnutím přivolal a ukázal na monitor. „Poprvé v roce 1993

a znovu pak v roce 1998, ale to vyvázl s pokutou. Bydlel tehdy v Deje.“

„Bil svou současnou ženu?“ zeptal se Munther.

„Ne, týkalo se to dvou předchozích vztahů, ale pátral jsem i po Ulrice Thellinové. Přede dvěma lety se

obrátila na policii, ale po týdnu své oznámení stáhla.“

„To je ale prase,“ ulevil si Munther důrazně, když se na obrazovce objevilo Ulričino oznámení. „Myslím, že bychom ho měli znovu vyslechnout,“ navrhl Christer.

„Asi ano. Ovšem bití žen a vražda nejsou totéž.“

„To vím. Ale stejně. Připadá mi divný. A ona taky. Nikdo přece neuvěří, že někdo může být tak hloupý,aby schoval mrtvolu ve vlastní letní chatě, a proto by bylo obzvlášť mazané přesně tohle udělat.“

Munther se zatvářil pochybovačně, ale řekl: „To je možné. Každopádně si s oběma znovu promluv, ale s každým zvlášť.“ Christer přikývl.

„Jak jsme na tom s Heddou Losjö?“

Munther zavrtěl hlavou.

„Bohužel vůbec nic nového. A Fredrik Anderberg se pořád skrývá.“

Co když má Ronny Salminen pravdu? pomyslel si Christer. Co když to udělal Göran Thellin? Ale odkud se

vzala ta oběť? A jaký by měl motiv? Když Christer Berglund zaparkoval před domem Thellinových, kmitl se kuchyní stín, a než stihl stisknoutzvonek, dveře se otevřely. Stejně jako minule držela Ulrica ovčáka pevně za obojek. Je silnější, než

vypadá, napadlo Christera. „Zase vy.“

„Ano,“ přitakal Christer. „Potřebuji se vás ještě zeptat na pár věcí.“

„Aha. Tak pojďte dál. Göran dnes odpoledne pracuje.“

To je dobře, pomyslel si Christer. Přímo skvělé.

Když Christer zavřel dveře, pustila Ulrica psa a nařídila mu rozhodným „Místo!“, aby si lehl na deku.

Potom se vydala do kuchyně a posadila se. Nic neříkala, místo toho s rukama zkříženýma na hrudi čekala,

na co se Christer zeptá.

„Co jste dělali vy a váš muž na Silvestra?“

Ulrica se na něj upřeně zahleděla.

„Co jsme dělali? Copak je Göran najednou podezřelý z vraždy? V tom případě už ničemu nerozumím.“

„Dozvěděli jsme se, že váš muž byl několikrát odsouzen za napadení žen,“ řekl Christer. „Je pořád

surový?“

Ulrica vysunula bradu a pohlédla mu přímo do očí. „To asi závisí na tom, s kým má co do činění.“

„Jak to myslíte?“

„Göran je náladový, prostě to tak je. Ale když člověk ví, kde jsou jeho hranice, není s ním problém.Existují ovšem lidé, kteří rádi provokují.“

„To znamená, že podle vašeho názoru ho jeho předchozí partnerky rády provokovaly a můžou si za to

tedy samy?“

Ulrica pokrčila rameny.

„I vy jste přece před několika lety podala oznámení, které jste pak stáhla.“

„Ano, pochopila jsem, že to byla moje chyba. Prostě jsem něco udělala špatně.“

„Vy jste něco udělala špatně?“

„Když člověk pije, může se stát, že ztratí schopnost úsudku. Teď už nepiju.“

Christer najednou ztratil nit.

„Ale jak to všechno souvisí s tou mrtvou dívkou?“ zeptala se žena, ruce pořád založené na prsou. „Nechcise vás dotknout, ale zdá se mi, že trochu tápete v temnotách. Nejdřív se objevíte se seznamem stovekaut, k nimž se máme vyjádřit, a teď tohle. Pokud to chápu správně, netušíte ani, kdo ta dívka je. Možnájste to neměli brát tak doslova, když jsem říkala, že vrahem často bývá ten, od koho by se to člověknejméně nadál.“

„Co jste dělali na Silvestra?“

„Navštívili jsme mou sestru a švagra v Lesjöforsu. Můžu vám dát číslo, pokud jim chcete zavolat a ověřit

si to.“

Než mohl Christer odpovědět, Ulrica vstala a vytáhla ze zásuvky zápisník. Rychle naškrábala číslo a podala

ho Christerovi.

„Kdybyste měl další otázky, klidně můžete zavolat.“

Potom se k němu obrátila zády.

Magdalena vyběhla celá udýchaná schody k Melvinovi, zazvonila a vešla, aniž by čekala, až jí někdo

otevře. Zasedání obecní rady se táhlo donekonečna.

„Ahoj!“ zvolala. „Mrzí mě, že jdu tak pozdě. Proboha, vůbec se dnes večer nemohli dostat k věci!“

Z kuchyně se vynořila Diana v modré teplákovce a s utěrkou v ruce, mokré vlasy volně svázané v culíku.

Vypadala, že se zrovna sprchovala.

„To si dokážu představit. Holt politici.“ Zakoulela očima. „Rozhodli o něčem, nebo jenom tlachali a

tlachali?“

„Nedokázali se shodnout na nové všeobecné škole. Tady bylo všechno v pořádku?“

„Naprostém. Kluci si báječně rozumí. Celé odpoledne hráli ping pong.“

Diana mávla utěrkou směrem ke schodům do sklepa. Zdola se ozývaly nezaměnitelné zvuky stolního

tenisu a radostné výskání.

„Ale chci se na něco zeptat,“ pokračovala Diana. „Víš něco nového o té vraždě dívky ze sklepa?“ „Jenom to, co jsem dnes napsala v novinách,“ odpověděla Magdalena, rozepnula si zip péřové bundy a

rozvázala šálu.

„Je to tak hrozné, až z toho mám noční můry. Když se vzbudím, jsem zpocená jako myš. Někdy se Stefan

musí přestěhovat na pohovku, protože sebou tak házím, že jo?“

Diana se obrátila na svého muže, který právě vyšel v bílém tričku a montérkách ze sklepa.

„Co?“ zeptal se Stefan udiveně.

„Zrovna jsem Magdaleně vyprávěla, že mě po té vraždě trápí tak zlé sny, až se musíš stěhovat na

pohovku.“

„Ano, nedá se vedle tebe spát. Šíleně sebou meleš a já musím brzy vstávat.“

Stefan pohladil Dianu po paži a zmizel v kuchyni.

„Vypadá to, že policie má nové stopy, ale víc taky nevím,“ prozradila Magdalena. „Na okrsku jsou pěknítajnůstkáři.“

Diana se zachichotala.

„Dovedu si Christera představit. Chodí s nosem nahoru. Někdy se ptám, jestli nemá ztuhlou šíji nebo tak.“

Magdalena se musela tomu trefnému přirovnání zasmát.

„Ale taky je schopný,“ řekla rychle. „Důkladný a profesionální. Nepochybuji, že ten případ vyřeší.“

Najednou se z kuchyně ozvalo hlasité zařinčení sklenic.

„K čertu! Musí to být vždycky tak zatraceně…“

Dvířka myčky bouchla tak, až se celý obsah zatřásl. Magdalena udiveně zvedla obočí.

Stefan prošel předsíní, aniž by se ohlédl, a znovu zmizel ve sklepě.

„Přestavuje koupelnu,“ vysvětlila Diana jeho výbuch. „Bude tam relaxační koutek se saunou a vířivkou.

Říkala jsem, že bychom si měli vzít řemeslníka, ale Stefan byl proti. A teď pracuje do úpadu.“ Potom se sklonila, zašilhala ke schodům a zašeptala: „Není totiž řemeslně tak zručný, jak si myslí. Tak měnapadá – počkej chvíli.“

Diana zmizela v kuchyni a vrátila se s katalogem.

„Právě jsem chtěla něco objednat u Jotexu. Mají nádherné velikonoční záclony. Možná bys taky něcochtěla. Prohlédni si ho. Můžu tam tento týden zavolat a objednat to.“

„Díky, to je od tebe milé.“

Magdalena si vzala ohmataný katalog.

„Je pravda, že mi doma pořád chybí pár záclon. Dobře, že jsi mě nakopla,“ řekla. Potom zavolala Nilse.

Když se Soňa probudila, vládlo v bytě ticho. Co nejtišeji vylezla z postele, odkradla se ke dveřím a lehla si

na břicho. Ano. Zdálo se, že je za nimi opravdu tma.

Teď, prolétlo jí hlavou. Teď nastala ta chvíle. Bože, pomoz mi.

Natáhla si punčochy a přes noční košili svetr. Tenká, hnědá bunda a boty byly ve skříni. Když byla

oblečená, nadzvedla matraci a vzala si vidličku.

Ruce se jí třásly, když zastrkovala hák do klíčové dírky a snažila se vystrčit klíč. Ačkoliv pohybovala

nástrojem jen velmi opatrně, měla pocit, že škrábání musí být slyšet až v Kosťově pokoji.

Cink!

Nikdy by si nepomyslela, že klíč, klouzající v předsíni po podlaze, může být tak slyšet.

Soňa skočila zpátky do postele a nastražila uši. Srdce jí bilo tak rychle, až se jí dělalo zle.

Když se Kosťa neozýval, přiměla se znovu přejít ke klíčové dírce. Podruhé zasunula háček do otvoru a

několikrát se pokusila jím v něm otočit, ale cosi jí kladlo odpor. Ať se snažila sebevíc, nešlo to. O několik minut později to vzdala a usedla zpátky na postel. Potěžkávala hák v ruce a přemýšlela. Musí tojít. Prostě musí. Možná zvolila špatný úhel. Právě když položila vidličku pod nohu postele, aby hák ještě trochu ohnula, zaslechla to: tlumenézasténání, potom kroky v předsíni. Soňa si vlezla pod pokrývku. Slyšela, jak Kosťa zavírá dveře od

záchodu.

Sepjala ruce. Dobrotivý Bože, dej, ať si nevšimne, že klíč už nevězí v zámku, dej, ať nevidí klíč na

podlaze. Prosím. Prosím. Dobrotivý, dobrotivý Bože…

Slyšela, jak Kosťa na druhé straně splachuje. Potom se dveře toalety otevřely. Kroky. Jeden, dva, tři,čtyři, pět… A potom zavrzání, jak se Kosťa ukládal do postele. Soňa se pokřižovala.

Dlouho ležela naprosto nehybně. Teprve když z Kosťova pokoje znovu slyšela chrápání, odvážila seposadit a ještě jednou vytvarovat hák. Když se nakonec připlížila ke dveřím, připomínala vidlička velkýháček na ryby.

Hned při prvním pokusu ucítila, jak se hák zakousl do zámku a ten se jednou otáčí. Co nejtišeji stisklakliku a otevřela dveře. Pomalu při tom dýchala ústy. Potom se po špičkách kradla předsíní. Kuchyňskýmoknem pronikalo dovnitř slabé světlo pouliční lampy a vytvářelo na podlaze předsíně obdélník. DveřeKosťova pokoje byly mírně pootevřené. Dál se odtamtud ozývalo pravidelné chrápání.

Teď už potřebovala jen najít klíče od dveří bytu. Kde mohly být?

Na věšáku v předsíni visela Kosťova černá kožená bunda. Opatrně začala prohledávat kapsy. Narazila nadva zabalené kondomy a složený papír. Otočila se a zůstala stát, pohled upřený na dveře Kosťova pokoje.

Musím, pomyslela si. Ale trvalo dlouho, než se přinutila přikrást se k nim a otevřít je natolik, že mohlavklouznout do místnosti.

Kosťa ležel na zádech, ústa pootevřená. Tričko se mu vyhrnulo nahoru a odhalilo sádelnaté bílé břicho.Černé džíny si přehodil přes okraj postele.

Soňa prohmatala kapsy u kalhot. Svazek klíčů se dal díky ostrým hranám snadno rozeznat. Soňa houchopila mezi palec a ukazováček a vylovila ho, současně pozorovala spícího Kosťu. Vypadá tak dětsky,když spí, pomyslela si. V žádném případě nebezpečně.

Pevně držela klíče a prozkoumávala peněženku, zasunutou do zadní kapsy. Neochotně odvrátila pohled odKosti a prohlížela přihrádku na bankovky. Tři z nich, na nichž se skvělo číslo 500, si zasunula do kapsy u

bundy.

V tu chvíli se to stalo.

Svazek klíčů jí vyklouzl z prstů.

Když s hlasitým zařinčením dopadl na zem, vrhla se u čela postele na podlahu. Srdce jí bušilo až v krku.Kosťa se probudil a posadil se.

Tohle není skutečné, říkala si. Není to skutečné. Svazek klíčů ležel pod postelí, půl metru od Kosťovýchpat. Soňa zavřela oči. Ovšem místo obávaných kroků zaslechla jen, jak si Kosťa odkašlal a zase si lehl.

O pár minut později znovu pravidelně dýchal, ale Soňa se dál neodvažovala pohnout. Teprve když vdechlatolik prachu, až měla dojem, že se udusí, natáhla ruku a zmocnila se svazku. Potom pomalu vstala a

vyplížila se z místnosti.

Na svazku bylo několik klíčů a Soňa se dvakrát zmýlila, než konečně objevila ten, který pasoval dobezpečnostního zámku. Když klíčem otáčela, nenadělala takřka žádný hluk.

Pak otevřela dveře.

Bože, opravdu byly vždycky tak slyšet? Hlasité vrzání pantů se odráželo od stěn schodiště.

Teď nebyl čas přemýšlet. Co nejrychleji za sebou zavřela dveře a rozběhla se dolů po schodech.

Když otevřela vstupní dveře a ucítila na tváři palčivý noční chlad, zmocnil se jí strach. Taková zima! Kampůjde? Jak daleko se dostane, než umrzne?

Místo aby vyšla ven do noci, dveře zase zavřela, rozběhla se k nejbližšímu bytu a zazvonila.

Tore se otočil v posteli a povzdechl si. Povlečení bylo celé zmačkané a teplé a jemu bylo jasné, že musí

uznat porážku a vstát.

Přehodil nohy přes okraj postele a zasunul je do plstěných bačkor, které čekaly před nočním stolkemvzorně srovnané. Jak se shrbený nad chodítkem šoural do kuchyně, plandaly mu na hubených nohou

kalhoty od pyžama.

Na stěně tikaly hodiny, jinak všude vládlo ticho.

Tore vyhlédl z okna a zvedl oči k nebi. Bylo dokonale jasné. Nad korunami stromů v hagforském parkuzářil Velký vůz. Možná se mi podaří po šálku čaje usnout, napadlo Toreho. Tak do toho. Vytáhl ze skříňky malý hliníkový

hrnec, natočil do něj vodu a zapnul sporák. Když se voda začala vařit, vzal šálek a jeden ze sáčků sčajem, který dostal od Jeanette. Sice to byl takový ten zdravotní krám, který měl přinášet „Klid aharmonii“, a on těmhle nesmyslům vlastně nevěřil, ale slíbil jí, že ho vyzkouší.

Když voda začala vřít, vypnul sporák a nalil ji do šálku.

V tu chvíli u dveří někdo zazvonil.

Soňa stiskla zvonek a uslyšela, jak uvnitř vyzvání. Když se nic nedělo, stiskla ho ještě jednou.

„Prosím,“ zašeptala. „Prosím, otevřete přece.“

Právě zvedla ruku, aby zazvonila znovu, když se dveře otevřely a upřeně se na ni zadíval stařec, kterého

často vídávala z okna.

„Pomoc, potřebuji pomoc,“ zašeptala a ukázala nahoru na schodiště.

Stařec na ni nechápavě hleděl, ale nevypadal vystrašený, spíš překvapený.

Konečně ustoupil o krok stranou a nechal ji vejít. V kuchyni se svítilo a bytem se linula sladká vůně.

„Děkuji,“ řekla. „Děkuji.“

Muž se právě chystal zavřít dveře, když Soňa spatřila, jak se mezi ně a rám vsunula velká noha. V příští

chvíli se dveře rozlétly. Starý muž vyděšeně pustil kliku a kolem něj se prohnal do předsíně Kosťa v tričku,

spodkách a botách.

„Ty malá děvko!“ zařval a tvrdě udeřil Soňu pěstí do tváře.

Ztratila rovnováhu, upadla a zůstala ležet na koberci. Instinktivně se schoulila do klubíčka a snažila se

chránit si hlavu pažemi.

Kosťa ji jako obvykle zasypával kopanci, kamkoliv ho napadlo. Jeden úder ji zasáhl do týla, další do kříže,několik do zvednutých paží a obličeje.

Dobrý Bože…

Potom krupobití ran ustalo a Soňa opatrně vzhlédla. Měla dojem, že má zlomenou klíční kost, anedokázala otevřít jedno oko.

Kosťa se teď věnoval starci a tlačil ho ke stěně. Kabátek od pyžama mu sklouzl a odhalil bílé rameno. Po

károvaných flanelových kalhotách se rozlévala mokrá skvrna.

Kosťa na starce něco zařval a vytřeštil oči na kaluž moči, ve které stál. Muž neodpověděl, místo toho jenlapal po dechu. Rty se mu třásly.

Musím něco udělat, pomyslela si Soňa. Před poličkou, sloužící jako telefonní stolek, stála stolička. Pokusilase k ní přeplazit po loktech.

„Zůstaň ležet,“ zasyčel Kosťa. „Jestli se pohneš, rozsekám tě na kusy.“

Snaha se pohnout ji stála tolik sil, až se jí udělalo zle. Pronikavá bolest v noze byla hrozná, záda takřkanecítila. Starý muž teď plakal a po vrásčité tváři se mu řinuly slzy.

Je to i moje vina. Všechno je to moje vina.

Najednou jako by místnost potemněla a její tělo ztěžklo.

Kosťa, který starce stále tlačil ke zdi, se pátravě rozhlédl po bytě. Vrhl pohled do mužovy ložnice, kde

zářila malá nástěnná lampa, a najednou se zatvářil rozhodně.

Stařík nekladl odpor, když ho Kosťa odvedl do ložnice a položil na postel. Po celou dobu k němu tiše

promlouval, jako by ukládal do postele malé dítě.

Poslední, co Soňa viděla, než ztratila vědomí, bylo, jak Kosťa bere polštář a tiskne ho starci na obličej.

14. kapitola

Magdalena vypnula motor a vystoupila na špatně odházené parkoviště. Činžák na okraji lesa jako by na nizíral černými tabulkami oken. Pouliční lampa u parkoviště nefungovala.

Jak se jen Tore mohl odvážit bydlet tady sám?

Ve dvou oknech dolního bytu se svítilo, to byl pravděpodobně Toreho byt. Za staženými žaluziemi bytu

nad ním jako by také někdo bydlel. Jinak byl dům naprosto prázdný.

Jeanette stála před vchodem, přes ramena přehozenou péřovku, a kouřila.

„Je to strašné. Je mi to tak líto,“ řekla Magdalena a objala Jeanette. „Drahý Tore.“

„Ano, vůbec to nechápu,“ odpověděla Jeanette a popotáhla. „Byl už starý a dlouho měl problémy se

srdcem, takže jsem na to měla být připravená, ale když mi zavolaly terénní ošetřovatelky, byl to vážně

šok.“

Magdalena a Jeanette vešly do Toreho bytu a posadily se ke kuchyňskému stolu.

„Dáš si čaj a chleba?“ zeptala se Jeanette a otřela si dlaněmi tvář. „Nebo spěcháš?“

„Ne, ne, ráda si dám čaj, pokud ho budeš vařit.“

Zatímco se vařila voda, položila Jeanette na stůl knäckebrot, máslo a kaviárovou pomazánku.

„Než jsi přišla, musela jsem bohužel vyhodit zbytky starého sýra a mléko. Tohle je poslední jídlo u

dědečka.“ Magdalena pozorovala oknem, jak ve tmě zajíždí na parkoviště auto. Řidič, muž v hnědé kožené bundě ačerných teplácích s bílými proužky Adidasu, vystoupil a otevřel zadní dveře. Objevila se tři mladá děvčata.Řidič ukázal na dům a trojice zamířila ke vchodu.

„Kdo to je?“ zeptala se Magdalena. „Znáš je?“

Jeanette letmo pohlédla z okna a zavrtěla hlavou.

Zatímco Jeanette zalévala čaj, Magdalena si všimla, že žádná z dívek na sobě nemá zimní bundu. Dvěbyly oblečené do mikin a sportovních kalhot, třetí do tmavě modré džínové bundy, krátké sukně atělových nylonek. Všechny měly na nohou plátěnky.

„To je divné,“ poznamenala.

Jeanette neodpověděla, jen postavila hrnec zpátky na sporák a posadila se.

„Takže Tore zemřel v noci?“ zeptala se Magdalena.

„Ano, domnívají se, že se mu prostě zastavilo srdce. I když byl sám, myslím, že je tak nějak dobře, že

zemřel tímto způsobem, jednoduše večer jako vždycky usnul ve vlastním bytě.“

Magdalena mlčky přikývla, ale myšlenka na ty tři dívky ji neopouštěla.

Najednou se shora ozvaly hlasité mužské hlasy. Představovaly takové vyrušení, že Jeanette změnila téma.

„Dědeček říkal, že shora často slyšel křik,“ řekla Jeanette. „Radila jsem mu, aby zavolal na policii, pokud

to nepřestane, ale nemyslím, že to udělal.“

„Jaký křik?“

„Domníval se, že se tam hádá nějaký pár. No, nevím. V každém případě mu to bylo nepříjemné.“

„Podívala ses někdy, kdo je uveden na jmenovce na dveřích?“ zeptala se Magdalena.

Jeanette zavrtěla hlavou.

„Počkej chvíli. Hned jsem zpátky.“

V ponožkách se vyplížila po schodech nahoru.

Na dveřích bytu nad Torem stálo „G. LIND“. Zevnitř se stále ozývaly vzrušené hlasy.

„G. Lind. Znáš někoho, kdo se tak jmenuje?“ zeptala se Magdalena, když znovu seděla u stolu v kuchyni.

„Ne,“ odvětila Jeanette a začala listovat v černém diáři, ležícím na stole.

Najednou se dala do pláče. Ramena se jí chvěla. Magdalena se sklonila a jemně ji hladila po vlasech.

Po chvíli se Jeanette zase uklidnila, utrhla si z role na stole kus kuchyňské utěrky a vysmrkala se.

„Co se to tam nahoře děje?“ utrousila Magdalena.

Jeanette si osušila oči. Zavřela černý diář a odsunula ho stranou.

„Taky si myslím, že s těmi dívkami není něco v pořádku. Řekla bych, že pocházejí z Ruska.“

Magdalena na to nereagovala, místo toho musela myslet na onen zvláštní pach, který skoro vždycky vládl

u starších lidí doma. Jako by život sám začal být jinak cítit v okamžiku, kdy se stal obtížnějším a

pomalejším.

Jeanette vstala, stříkla do dřezu mycí prostředek a naplnila ho z poloviny vodou. Potom vzala čistou

utěrku a začala vytírat ledničku, která teď byla prázdná. Když skončila, otevřela výparník.

„Ne, to udělám až příště,“ řekla a znovu dvířka zavřela. „Teď už nemůžu.“

„Jedeš domů?“ zeptala se Magdalena.

Jeanette přikývla.

„Jenom ještě musím vyhodit odpadky,“ řekla a ukázala na tři zavázané pytle.

„Půjdu s tebou a pomůžu ti,“ nabídla se Magdalena. „Nebo víš co, myslím, že ještě zůstanu chvíli na

schodišti. To, co se děje nahoře, je dost divné.“

Soňa ležela na boku v posteli a zírala na stěnu. Když Kosťa strčil nově příchozí do pokoje a zamkl dveře,jen otočila hlavu. Mluvit nemohla. Tři dívky na ni zděšeně hleděly. To vypadá tak hrozně?

Bolela ji hlava i celá ústa. Jazykem nahmatala dvě prázdná místa po zubech.

„Co tě to napadlo? To nemůžu být ani jediný den pryč, abys něco neposral?“ křičel Sergej v kuchyni.

„Neměl jsem jinou možnost!“ řval Kosťa v odpověď. „Co jsem měl dělat? Utekla a ten dědek všechno

viděl. Určitě by zavolal poldy.“

Na okamžik zavládlo ticho. Potom Sergej konstatoval: „Teď už je jen otázkou času, kdy se tady objeví.“

„To si nemyslím,“ opáčil Kosťa. „Všechno jsem tam dole vytřel. Když jsem odcházel, vypadalo to, jako by

ten staroch spal. Dokonce jsem za sebou zamkl dveře klíčem, který jsem našel ve skříni.“

„Můžu jenom doufat, že jsi odvedl dobrou práci, jinak jsme v prdeli.“

„Úplně se pomátla,“ řekl Kosťa. „Musíme se jí zbavit.“

Magdalena se posadila nahoře na schody, takže měla výhled na dveře bytu nad Torem, ale sama nemohla

být objevena. Byla zima, takže si přitáhla kolena k bradě a ovinula je rukama. Na stěně svítil vypínač,

jinak panovala tma jako v pytli.

Co to tady vlastně provádím? zeptala se sama sebe v duchu.

O chvíli později bouchly dole vstupní dveře a k Magdaleně se začaly blížit kroky. Ať přicházel kdokoliv,neobtěžoval se na schodišti rozsvítit a Magdalena za to byla jen vděčná. Potom muž zaklepal na dveřebytu, a když se otevřely, vklouzl rychle dovnitř. Všechno se odehrálo tak rychle, že Magdalena vůbecnedokázala zahlédnout osobu, která mu otevřela. Potom uslyšela z bytu hluboké hlasy, které brzy utichly.

Měla jsem si vzít s sebou foťák, napadlo ji. Na druhou stranu by bylo obtížné pořídit v tomhle světle

použitelné snímky.

Najednou se dveře znovu otevřely. Magdalena zadržela dech, naklonila se a nahlížela mezi příčkamizábradlí. Než muž zmizel dole na schodech, rozeznala tmavý kabát a červené kalhoty. Ani on nerozsvítil.

Měla bych co nejdřív vyzvednout Nilse. Táta ho nemůže hlídat celý večer, pomyslela si. Už jenom chvilku.Čtvrt hodiny. Pak musím ale vážně vyrazit.

O pět minut později se venkovní dveře opět otevřely. Tentokrát to vypadalo na mladšího muže, vysokého,hubeného, s krátkými vlasy schovanými pod čepicí. Ve chvíli, kdy zaklepal na dveře, začal Magdaleně

zvonit v kapse bundy mobil. Sakra!

Magdalena se horečně přehrabovala v kapse, ale byla tak nervózní, že nedokázala telefon uchopit. Když

se dveře otevřely, pořád zvonil.

Než mohla zareagovat, rozsvítilo se na schodišti světlo. Dole stál muž a celý vzteky bez sebe na ni zíral.

„Co tady děláš?“ zasyčel a vydal se po schodech nahoru.

„Nic. Já…“

„Vypadni, ty děvko.“

Muž popadl Magdalenu za paži a vytáhl ji na nohy tak prudce, až ztratila rovnováhu.

„Slyšíš, co ti říkám?“

Magdalena přikývla a polkla.

Svíral jí paži tak pevně, až sykala bolestí, a strkal ji před sebou k nejbližšímu odpočívadlu. Tam do ní vrazil

tak, že narazila do zdi a skutálela se několik schodů dolů.

„Zmiz! Ať už tě nikdy nevidím.“

Magdalena se neodvážila pohnout, dokud neslyšela, jak se dveře bytu zabouchly. Opatrně si ohmatala

čelo. Ne, žádná krev, ale bolelo to. A hodně. Určitě bude mít pořádnou bouli. Cítila i koleno.

Pomalu se vytáhla pomocí zábradlí na nohy. Přece jen dokázala stát, ale bolelo to.

Magdalena kulhala přes parkoviště k autu. Než nastoupila, ohlédla se přes rameno k činžáku. Celé průčelí

bylo temné, s výjimkou bytu nad Torem, kde staženými žaluziemi prosvítalo slabé světlo.

Najednou se žaluzie na kuchyňském okně pomalu zvedla. Magdalena zřetelně rozeznala dva muže, hledící

jejím směrem.

Co jsem jenom udělala? ptala se v duchu, když zavírala dveře auta a otáčela klíčkem v zapalování. Jak

couvala, třásly se jí nohy tak, že motor zhasl.

Muži tam pořád stáli a pozorovali ji.

Nils si vytáhl zpod polštáře pyžámko se Spidermanem. Magdalena sledovala, jak si přetahuje přes hlavu

kabátek a souká se do rukávů.

„Mami, co to máš na čele?“ zeptal se Nils a ukázal na bouli.

„Jenom jsem upadla, nic vážného.“

Magdalena stáhla roletu. Nils se zamračil.

„Bolí to moc?“

„Ne, skoro to necítím,“ zalhala Magdalena. „Teď honem do postele, zlatíčko. Je už strašně pozdě.“

Nils si vlezl pod pokrývku. Vlasy, sčesané na bok, měl po koupání stále ještě mokré.

„Babička je v nebi, že jo?“ zeptal se najednou.

Magdalenu otázka zarazila.

„Ano, jasně.“

„Kerstin říká, že babička leží v hrobě na hřbitově.“

„Lidé věří různým věcem. Já myslím, že představa, že je nahoře v nebi, je moc hezká. Co ty na to?“

„Taky si myslím, že je v nebi,“ řekl Nils a zadíval se ke stropu. „Vidí všechno, co děláme?“

„Ano, řekla bych, že ano.“

„I v noci, když je naprostá tma – může náš taky vidět?“

„Jsem si jistá, že nás vidí celou dobu. I v noci.“

Nils se odmlčel, pohled stále upřený ke stropu.

„Ty, mami?“ „Copak je?“

„Kolik ti bylo, když babička odešla do nebe?“

„Jedenáct.“ Nils stočil zrak na Magdalenu.

„To jsi byla mladší než Amy Diamondová.“ „Ano, byla jsem mladší než Amy Diamondová.“ Nils se zahloubal.

„Umřeš brzy?“

„Ne, miláčku, neumřu.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Samozřejmě to nemůžu vědět, ale myslím, že by sis s tím neměl lámat hlavu.“

Magdalena ho pohladila po líčku. „Myslíš, že teď usneš?“

Nils přikývl.

„Tak dobrou noc, zlatíčko moje.“

„Dobrou noc.“

Magdalena vyšla ven a přivřela dveře. Všechny ty otázky, které se vynořovaly bez sebemenšího varování,ji znepokojovaly. Proč Nils přemýšlel o tak komplikovaných věcech, když byla naprosto nevhodná doba,aby se o tom bavili? Bylo po půl desáté a nejvyšší čas, aby šel na kutě. Měli by se s Nilsem někdy vydat kbabiččině hrobu a pořádně si o všem promluvit.

Měla jsem takový strach, pomyslela si, zatímco schovávala Nilsovy zimní boty do botníku. Musel to býtnějaký bordel. Proč by tam jinak přicházelo a odcházelo tolik mužů? A pak ty dívky…

Měla by uvědomit policii.

Babičko, byla jsem tím prospektem, který nám nechal Leonardo, jako posedlá. V každé volné chvilce jsemjím listovala. Fotografie byly kouzelné. Aně se taky líbily, hlavně ty modravé bazény a měkké, květovanépřehozy, které zakrývaly všechny postele a byly krásně uhlazené.

Ale babičko, já byla vážně posedlá. Kéž bych tam jen mohla pracovat! Představovala jsem si, jak krásněbych vypadala v bílé blůzce s dvojitou řadou knoflíčků, zatímco bych ve snídaňové místnosti plnila velkékošíky čerstvým chlebem, nebo jaké by to bylo chodit po měkkých kobercích. A taky jsem myslela na

všechny ty peníze, které bychom ti mohly posílat.

Když Ana řekla, že se bojí jet, rozzlobila jsem se. Řekla jsem jí ty nejhorší věci, slova, která jsem nikdypředtím nevyslovila.

Teprve když jsem prohlásila, že klidně pojedu i bez ní, vzdala to. Odpusť mi, babičko.

Netušila jsem.

15. kapitola

Magdalena si ani neodložila bundu, posadila se k psacímu stolu a vyťukala Christerovo číslo.

„Berglund.“

„Dobré ráno, Berglunde. Tady Hanssonová.“

„Ahoj, Magdo.“

Magdalena si sundala čepici a položila ji na hromadu novin.

„Mám jeden vážně dobrý tip, ale než budu pokračovat, chci vyjasnit jednu věc. Jestli si ještě dovolíšnějaké pitomé poznámky, okamžitě to položím a zavolám místo tebe některému z tvých kolegů. TřebaUrbanu Brattovi, ten mi připadá kompetentní.“

„Teď mluvíš přesně jako ta Magda, která kdysi s mojí ségrou vyrážela na pařby,“ řekl Christer aMagdalena se musela zasmát. „Mrzí mě, že jsem na tebe byl nedávno trochu tvrdý. Co máš na srdci?“

„Vypadá to, že v Abbortorpsvägenu provozují v bytě jednoho z těch domů, které se mají strhávat,nevěstinec.“

Christer tiše hvízdl.

„Zatraceně. Odkud to víš?“

„Stoprocentně jistá si samozřejmě nejsem, ale ledacos na to ukazuje. Včera zemřel dědeček JeanetteModinové. Bydlel v tomtéž domě v přízemí. Jeanette mi vyprávěla, že Tore často slýchával z bytu nadsebou hádky a křik. A když jsem tam včera byla, přivezli tři mladá děvčata autem, které řídil nějaký mužve středním věku a s řídkými vlasy. Nevypadala, jako by pocházela odtud. A tak jsem se schovala naschodišti a viděla, jak do bytu přišlo několik mužů.“

Magdalena přemítala, jestli by měla přiznat, že ji shodili ze schodů, rozhodla se ale o tom nezmiňovat.

„Zní to, jako bychom to tam měli zkontrolovat,“ pronesl Christer tak přívětivě jako už dlouho ne.

„Taky si myslím,“ souhlasila Magdalena. „Jak pokračujete ve vyšetřování vraždy? V LT jsem četla něco o

tmavém volvu.“

„No, to bylo bohužel k ničemu. Pořád přešlapujeme na místě.“ „A Hedda? Máte něco nového?“

„Ne.“

Magdalena měla dojem, jako by Christer zaváhal.

„Určitě? Vůbec nic?“

„Jakmile něco zjistíme, dozvíš se to. Slibuji.“

„Díky, Christere.“

Christer zavěsil. Magdalena byla vlastně docela v pohodě, když se do něčeho pořádně obula. Christer si vzal poznámky z telefonního rozhovoru s sebou na ranní poradu. Dorazil do konferenční

místnosti jako první a posadil se na své obvyklé místo.

„Vypadáš fit,“ zamumlala Petra unaveně a usedla vedle něj.

„Netuším, jestli fakt jsem, ale právě jsem dostal tip, který bychom měli prověřit.“

Christer by jí rád pověděl víc o tom, co se dozvěděl od Magdaleny, ale v tu chvíli vešli do místnosti Sven

Munther a Urban Bratt.

„Ahoj,“ pozdravil Munther. „Jakpak se dneska máme? Dovedlo nás to volvo někam?“

„Bohužel ještě ne,“ odpověděl Christer. „Ale právě jsem dostal tip, že na adrese Abbortorpsvägen 12někdo možná provozuje v bytě bordel.“

Munther si ho se zájmem změřil přes brýle na čtení.

Christer vylíčil svůj rozhovor s Magdalenou a poprvé po dlouhé době mu byl Urban na opačné straně stolu

naprosto ukradený.

„Zajímavé,“ poznamenal Munter. „To se nedá popřít.“

„Když si pomyslím, že jsme zatím vůbec nevzali v úvahu, že ta mrtvá dívka mohla být prostitutka,“ dodala

Petra.

„Právě to děláme, ne?“ opáčil Munther a podíval se na ni.

„Myslím, že bychom to opravdu měli vzít v potaz. Pokud se stala obětí pasáka, vysvětlovalo by to, proč ji

nikdo nezná a nikdo neoznámil její zmizení.“

Munther přikývl a zeptal se: „Jak s tou informací naložíme? Co myslíte? Nějaký nápad?“

„Pokud jde o ten nevěstinec, je důležité, abychom měli něco v ruce, než tam vpadneme,“ řekla Petra.„Spolupráce s nezletilými prostitutkami není snadná, hlavně pokud jsou oběťmi obchodu s lidmi. Často

mají strach z pomsty a bojí se vypovídat.“

Předklonila se a pokračovala: „Myslím, že bychom tam měli zajet a tu věc diskrétně prozkoumat. Mohlibychom prověřit odpadky nebo udělat pár snímků.“

Christer jí dal za pravdu.

„O to bychom se mohli postarat my dva s Petrou. Pokud se mezitím někdo postará o ta zelená a modrá

volva.“

„V pořádku,“ souhlasil Munther. „Ale pokud se něco stane, bude muset ta záležitost s nevěstincem počkat

– na to máme prostě příliš málo lidí.“ Obrátil se na Christera. „Jak to šlo s Thellinovými?“ „Byli na Silvestra u příbuzných v Lesjöforsu. Zavolal jsem jim a ověřil to. Jako zajímavost snad ještě můžuzmínit fakt, že Ulrica se domnívá, že týrané ženy si za to můžou samy a že zjevně nevědí, kde leží

hranice. A pak jsem si ještě vyslechl, jak hrozně pracujeme a jak jsme tupí. Myslím, že Görana můžemevyloučit.“ „Fajn, tak ho vyloučíme,“ řekl Munther a otočil se na Urbana. „A pořád ani stopa po Fredriku

Anderbergovi nebo jiné tipy vztahující se k Heddě?“

Urban zavrtěl hlavou.

„Nic. Žádné nové pohyby na účtu, žádné telefonáty domů, vůbec nic. Oba jako by se propadli do země.“

Christer odemkl sklep s popelnicemi klíčem, který jim půjčil domovník, a rozsvítil světlo. Do nosu je udeřil

pronikavý zápach.

„Někdy je naše práce fakt pekelně zábavná,“ poznamenala Petra, když si natáhla gumové rukavice a

zvedla víko nejbližší zelené popelnice.

„Přesně tak,“ přitakal Christer. „Právě o tomhle jsme snili, když jsme dávali přihlášku na policejní

akademii.“

Popelnice vyprázdnili teprve nedávno. V jedné ležely čtyři pytle, ve druhé dva.

„Nezáleží na množství, ale na obsahu,“ řekla Petra a vyjmula na uzel zavázanou igelitku ze supermarketu.

Christer také vylovil jeden pytel a roztrhl ho. Nejdřív narazil na starý sýr a čajový sáček. Pátral dál, našel

ale jen zbytky jídla.

Hodil pytel zpátky do popelnice a vytáhl lehčí.

„Tady,“ řekla Petra, které se podařilo rozvázat uzel malého bílého sáčku. „Bingo!“ Byl plný kuchyňských utěrek a použitých kondomů.

„Sakra,“ ulevil si Christer.

Petra opatrně uložila použité kondomy do uzavíratelných sáčků na důkazy, na které fixem zaznamenala

místo nálezu a datum.

Také v Christerově igelitce z Lidlu našli použité kondomy a prázdné obaly od nich.

Christer měl už sedm kondomů ukrytých v sáčcích, když narazil na krabičku s léky, která soudě podleoznačení obsahovala prostředek na snižování krevního tlaku. Na štítku se jménem stálo BENGTBERGLUND včetně adresy a osobního čísla.

Bengt Berglund. Jeho otec!

Christer slyšel, jak bezděčně zasípal.

„Co je?“ zeptala se Petra a s fixem v ruce vzhlédla.

„Řízl jsem se,“ odpověděl Christer. „Nic se neděje.“

Christer si nenápadně zastrčil krabičku do kapsy kalhot.

Když se Petra a Christer vrátili na oddělení, seděli Sven Munther a Urban Bratt naproti sobě u stolu, v

rukou hrnek kávy.

„Našli jsme dvě tašky plné použitých kondomů,“ oznámila Petra. „Není pochyb, že nebyly pro obvyklou

domácí spotřebu.“

Sven Munther se opřel a založil si ruce v týle. Póza vyjadřující spokojenost. Jak Petře chyběla.

„Skvělé! Dobrá práce. Chytíme se toho a rozšíříme pátrání.“

Urban si odkašlal.

„Nechci se do toho míchat, ale neměli bychom se přece jen víc soustředit na tu vraždu? Vražda by mělamít vyšší prioritu než bordel. Kromě toho je tady pořád ta dívka, po které pátráme.“

Petře odumřel úsměv na rtech a upřeně se na něj zahleděla. Proč jeho hlas zní vždycky tak neuvěřitelněsuše, když něco říká? Měla co dělat, aby prudce nezareagovala.

„Fajn, vím, co myslíš, a v zásadě sdílím tvůj názor,“ řekla. „Ale co když spolu ty dvě věci souvisí? Je přecemožné, že ta dívka ve sklepě měla s tím nevěstincem něco společného.“

Urban pokrčil rameny. Její taktika se zjevně minula účinkem.

„No, možná jo, možná taky ne. A co pohřešovaná Hedda Losjö? Ta je taky děvka, nebo co? Já v tomžádnou očividnou spojitost nevidím.“

Petra se obrátila na Munthera.

„Shromáždili jsme tak dobrý důkazní materiál, že si myslím, že to prostě nemůžeme jen tak nechat být.“

Munther se tvářil nerozhodně.

„Navrhuji, abychom se tam dneska večer usadili s kamerou a zaznamenáme, kdo do toho bytu vchází a

kdo z něj vychází,“ pokračovala Petra. „Mám pocit, že nám pár hodin dá to, co potřebujeme.“

„Dobře, proveďte,“ nařídil nakonec Munther. „Co myslíš, Christere? Můžeš zůstat dneska večer přesčas?“

„Jasně, žádný problém.“

Magdalena stála skloněná nad mrazicím pultem a snažila se vybrat mraženou rybu. Filé z tresky nebo

mořské štiky. Když koupí vajíčka, bude moci udělat tuňáka s vaječnou omáčkou. Nebo lépe řečenomořskou štiku s vaječnou omáčkou.

„Moje holky jedí ryby, jen když vypadají takhle.“

Magdalena, vytržena z kulinářských úvah, vzhlédla.

Půl metru od ní stál Petter a v ruce držel balík obalovaných ryb.

„Neodpověděla jsi mi na esemesku,“ řekl.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nemohla jsem se rozhodnout, co bych ti měla napsat,“ vysvětlila Magdalena a znovu se sklonila nad

mrazicím pultem.

Teď už nevěděla, co hledá, ale studený vzduch stoupající zezdola jí aspoň chladil rozpálené tváře.

„To ti ale vůbec není podobné. Jindy přece nemáš s vyjadřováním problémy.“

„Snad,“ zamumlala Magdalena směrem k pultu.

„Kdybych ti někdy večer zavolal, zvedla bys to?“

Magdalena na něj upřela zrak.

„Možná.“

„Jsi tak tajemná. To z člověka dělá dlouhý život ve velkoměstě?“ zeptal se Petter a zastrčil si přesně tím

zvláštním způsobem vlasy za ucho.

Opodál zadusaly Nilsovy boty. Chlapec držel v náruči jako polínka dvě krabice mléka.

„Tady, mami. A teď bych chtěl donést ještě něco.“

Magdalena vzala mléko, položila ho do nákupního košíku a zadívala se na seznam.

„Díky, zlatíčko. Mohl bys přinést ještě máslo. Takovou tu kostku, kterou používáme k namazání na chleba.

Najdeš ji taky vzadu u mléka.“

„Fajn,“ přitakal Nils a odpelášil.

Petter se zadíval na Magdalenu.

„Tak brzy na slyšenou,“ řekl. „Pokusím se ti někdy večer zavolat.“

„Zavolej,“ odvětila Magdalena a chvíli za ním hleděla.

Když se Nils vrátil s máslem, uložila ho Magdalena do košíku a dala mu za úkol dojít pro rajčata. Bylyposlední položkou na seznamu. Nils se rozběhl k zelenině. Magdalena se pomalu loudala za ním. Kamzmizel Petter? Uvědomila si, že je jí horko, a trochu si rozepnula zip na bundě.

Když dorazila do oddělení zeleniny, měl už Nils čtyři rajčata v sáčku zavázaném na uzel. Pyšně k ní zvedl

svou trofej.

„Už máme všechno, můžeme jít k pokladně a zaplatit,“ řekla Magdalena.

Nils se znovu ujal vedení, prošel obchodem a postavil se za jakousi paní do fronty. Po Petterovi nebylo anividu ani slechu.

„Ahoj, Magdo. Už dlouho jsme se neviděly.“

Žena před nimi se otočila a Magdalena v ní poznala svou bývalou učitelku Ellen.

„Slyšela jsem, že ses vrátila domů. To je od tebe hezké,“ švitořila Ellen, zatímco vykládala potraviny na

pás. „Kdybys chtěla psát o něčem jiném než jen o vraždách a utrpení, stav se do školy. Páťáci podniklivýlet do hor. Stanovali, koupali se v ledovém potoce a chodili na sněžnicích. Teď zdokumentovali svojeputování výstavou v aule. Někteří fotografovali, další malovali nebo psali básničky.“

„To zní zajímavě,“ utrousila Magdalena.

„Ano, to je pravda. Je důležité, abychom si hleděli dětí. Ale to přece víš, koneckonců máš sama dítě. A je

přece taky hezké, když se v novinách tu a tam objeví dobré zprávy, nejenom ty smutné…“

„Je to všechno?“ zeptala se pokladní a vsunula oddělovač zboží do kovové lišty.

„Ano, děkuji.“

Ellen vytáhla z kabelky peněženku.

Magdalenu udeřil do nosu slabý zápach barvy a pomalu se ohlédla. Za ní stál v řadě Petter, předloktí

opřená o rukojeť vozíku.

„Možná se přece jen zastavíš a napíšeš o tom pár řádek,“ prohodila Ellen, než se vydala na konec pásu,

aby si posbírala nákup.

„Dobře, ale nemůžu nic slíbit,“ zavolala za ní Magdalena a vzala Nilsovi z ruky sáček s rajčaty.

„Děti by měly radost.“

Magdalena si uvědomila, jak nepřirozeně se usmívá. Takové to bylo vždycky. Jak na to jen mohlazapomenout? Jako reportérka neměla žádné soukromí, ani nikdy mít nebude, bez ohledu na to, zdaseděla v sauně v plavecké hale nebo na besídce ve škole. Vždycky se objevil někdo, kdo si přál dostat donovin nějakou tu svoji zprávičku.

„Takový sólokapr,“ zašeptal za jejími zády Petter.

Magdalena po něm střelila pohledem, zatímco vyndávala zbytek zboží z košíku.

„Vážně, okamžitě zastavte tiskařské stroje,“ zamumlala v odpověď.

Nikdo z nich už nic neřekl, ale když Magdalena zaplatila, Nils nacpal zboží do tašky a společně zamířili k

východu, nedokázala se ubránit krátkému pohledu na Pettera. Teprve potom pospíchali k autu.

Když Magdalena zaparkovala u vjezdu do garáže, otevřela Nilsovi zadní dveře. Chlapec rychle seskočil ze

sedačky.

„Můžu si jít hrát s Melvinem?“

„Nechceš mu říct, aby přišel k nám?“ zeptala se Magdalena a zabouchla dveře auta. „Chtěla bych, aby ses

dnes najedl doma.“

Magdalena se za ním podívala, jak pádí přes silnici, a vytáhla z kufru tašky s nákupem.

„Zdá se, že se mu tu líbí.“

Magdalena se otočila a uviděla Gunvor, jak stojí s koštětem v ruce na venkovních schodech.

„Ano, skoro ho doma nevidím.“

Gunvor zametala rychlými pohyby schody. Mezi příčkami zábradlí létal lehký prašan.

„Ty taky vypadáš spokojeně. Návrat domů ti jde k duhu.“

„Děkuji, ano, je to tak. Přinejmenším se cítím mnohem líp než na Silvestra.“ Magdalena položila tašky s

nákupem na zem a zavřela kufr. „Stydím se za svoje chování.“

„Ale no tak. Jsi u nás vždycky vítána.“

„Gunvor, o něčem jsem přemýšlela. Nemohli byste si vy dva vzít k sobě klíč od mého domu? Byla bych

klidnější, kdyby někdo mohl dovnitř, pokud by se něco stalo.“

Gunvor opřela koště vedle dveří.

„Ale samozřejmě. To je přece jasné. Býváme většinou doma, takže se na nás můžeš spolehnout.“

Magdalena naskládala poslední kusy nádobí do myčky, když vtom někdo zazvonil.

Nils a Melvin jí během večeře vykládali naprosto nepochopitelné Bellmannovy vtipy a ona si to velmi

užívala. I když nedokázala úplně zaplašit myšlenky na nevěstinec v bytě, měl její nový život vypadat

přesně takhle: Chtěla trávit čas se svým synem a vařit dobré jídlo. Být tady pro Nilse.

Domovní dveře nebyly, jako obvykle, zamčené a najednou se v kuchyni objevil Stefan. „Hledám syna,“

řekl, „a měl jsem takové vnuknutí, že by mohl být tady.“

„Jak tě to jenom mohlo napadnout?“ odvětila Magdalena a usmála se. „Hrají si nahoře v Nilsově pokoji s

autodráhou. Dáš si kávu? Třeba latte? Zrovna jsem si ho chtěla připravit.“

Stefan chvíli vypadal, jako by sváděl boj sám se sebou, pak souhlasil.

Magdalena vytáhla vysokou sklenici a postavila ji pod svůj zářivě červený přístroj na espresso. Stefan se

mezitím posadil, rozepnul si bundu a rozhlížel se po kuchyni.

„Máš to tady hezké,“ řekl. „Teď už je jen otázkou času, než Diana přijde, že chce novou kuchyň. Zase.“

„Ale vy přece máte pěknou kuchyň,“ podivila se Magdalena a podala Stefanovi sklenici.

„Ano, já jsem s ní taky naprosto spokojený, ale uvidíme, jestli mám pravdu,“ odpověděl Stefan a trochu

se schoulil na židli.

Vypadá tak vyčerpaně, pomyslela si Magdalena.

Už od školních let považovala Stefana za velmi přitažlivého. Chodil o dvě třídy výš a býval velmi slibnýmhokejovým talentem, někým, o kom se odvažovala snít, jen když si po večerech v osamění listovala školníročenkou. Stefan dokonce hrál krátce za mužstvo Färjelagu, kam ho odlákali v sedmnácti. V Hagforsu to

tenkrát byla velká událost.

Teď seděl s kruhy pod očima u jejího stolu, kdysi tak vytrénovaná ramena celá shrbená. „Aha, u tebe se pije káva ze sklenice,“ řekl a zvedl tu svou. „Takže na zdraví!“

„Na zdraví.“

Magdalena se pořádně napila a hřbetem ruky si otřela z dolního rtu mléčnou pěnu.

„Nechce Nils hrát hokej?“ zeptal se Stefan a odložil sklenici. „Melvin právě začal v Bambini, trénuju je.

Mohl bych ho taky vzít.“

„Ano, snad,“ přitakala Magdalena. „Můžu se ho zeptat, jestli by měl zájem.“ V tu chvíli vpadli do kuchyně Nils a Melvin.

„Chceš taky hrát hokej, Nilsi? Za Bambini, jako Melvin?“

„Jo! Jasně!“

Nils a Melvin položili jeden druhému ruce na ramena a poskakovali radostí. „Vypadá to, že chce,“ smála se Magdalena.

Christer zaparkoval civilního saaba vedle zastřešeného stojanu na kola. Nejbližší pouliční lampa stála

daleko odtud a její světlo nedopadalo na auto.

„To je skvělé,“ řekla Petra nadšeně. „Máme tady dokonalý přehled. Když se na zadním sedadle trochu

přikrčíme, nikdo nás neuvidí.“

„Ano, půjde to.“

Christer vypnul motor a přelezl si ze sedadla pro řidiče dozadu. Petra sáhla do tašky a začala zručnými

pohyby instalovat videokameru. Potom udělala několik pokusných záběrů.

„Perfektní,“ zajásala. „Je vidět až do bytu.“

„Výborně.“

„Zkus se ještě trochu víc přikrčit.“

Christer poskládal nohy na stranu a skrčil se na sedadle, jak to jen šlo. Bylo to neuvěřitelně nepohodlné a

co nevidět ho do stehna chytí křeč.

„Moc toho nenamluvíš,“ poznamenala Petra. „Co se děje? Myslela jsem, že ti to taky připadá napínavé.“

„To taky připadá.“

„Fajn. Je za tím něco jiného? Třeba nešťastná láska?“

„Nešťastná láska? Ne.“

Christer přelétl pohledem prázdné parkoviště a doufal, že Petra už nebude dál vyzvídat.

„Promiň, že se tak netaktně ptám, ale měl jsi někdy něco s Magdalenou Hanssonovou?“

„Jak jsi na to přišla?“

Petra se usmála.

„No, prostě tak, je to jenom pocit. Mám na podobné věci nos.“

Christer neodpověděl.

Petra vypadala, že bude pokračovat ve vyptávání, ale v tu chvíli se na parkovišti objevil muž středního

věku v tmavé bundě a v čepici s lemem.

„Schovej se,“ zasyčela Petra a zvětšila si chodce zoomem.

Kamera tiše zapředla a rozsvítilo se červené světlo.

Christer vykoukl ze zadního sedadla, ale muže nepoznal.

„Teď jde dovnitř,“ hlásila Petra za kamerou. „A nahoru po schodech. V kuchyni bytu nastal pohyb. Nějaký

muž vstává a jde do předsíně. Zatraceně. Ve druhém pokoji jsou stažené žaluzie. Zaznamenáváš čas?“

Petra se zase přikrčila a položila si kameru do klína. Bylo půl deváté. Petra i Christer se stihli před další

směnou zastavit doma.

„Když už o tom mluvíme,“ pokračovala Petra, „asi bys proti tomu nic neměl, ne?“

„Proti čemu?“

„Proti Magdaleně.“

„Už toho nech, Petro.“

Muž se teď vynořil ze dveří. Petra vystřelila a začala znovu točit. „Jak dlouho byl uvnitř?“ zeptala se.

Christer se podíval do zápisníku.

„Přišel ve 20:34 a odešel ve 21.11. Kolik to je? Sedmatřicet minut.“

V nejbližších hodinách prošli kolem auta další tři muži, aby vzápětí zmizeli ve vchodu. Všichni se zdrželi v

bytě zhruba půl hodiny. Christer znal jen jednoho z nich, šéfa silniční správy.

„Myslíš, že toho máme dost na vznesení obvinění?“

„Mělo by to stačit,“ odpověděl Christer.

„Možná ne,“ přemítala Petra. „Až se dostaneme dovnitř, najdeme snad ještě lepší důkazy, třeba dokonce i

něco jako seznam zákazníků. Film z dnešního večera by měl každopádně státnímu zástupci stačit na to,aby povolil domovní prohlídku. Victoria Cederová vypadala velmi zaujatě, když jsem jí vyprávěla o našem

výletu do sklepa s popelnicemi.“

„Co myslíš, jak dlouho bychom se ještě měli zdržet?“ zeptal se Christer a podíval se na hodinky.

„Shromáždili jsme už přece velmi dobrý materiál.“

„Ještě chvilku. Není tak snadné rozeznat ve tmě tváře těch chlápků, zvlášť když si stáhnou čepice a

kšiltovky až k nosu. Ještě jednoho, pak to odpískáme.“

Christer cítil mravenčení v nohách. Ať si sedl jakkoliv, vždycky ho někde něco bolelo.

To, čeho se nejvíc obával, se stalo. Už z dálky viděl, kdo teď obchází velkou hromadu sněhu u vchodu a

kulhá ke dveřím. Jeho otec.

„Vidíš, ani jsme nemuseli dlouho čekat,“ zašeptala Petra. „A máme štěstí! Nemá ani čepici. Připadá mi

nějak povědomý – tobě ne?“

„Na takovou dálku těžko říct, ale ne… Ne, neznám ho.“

Bengt otevřel domovní dveře a pomalu vycházel po schodech. Petra si odhrnula pramen vlasů, který se jí

dostal do úst, a pak se znovu věnovala kameře.

„Tyhle záběry jsou fakt skvělé. Teď jde do kuchyně. Dokonce je vidět, jak vytahuje z vnitřní kapsy

peněženku a platí. Zdá se, že ty pasáky zná.“

Když Christer otevřel dveře auta, Petra sebou trhla.

„Co děláš?“

„Musím si odskočit,“ řekl Christer a vystoupil.

Klopýtal po sněhu a na poslední chvíli se stihl schovat za přístřešek s koly, než se mu obrátil žaludek a

celý jeho obsah vyzvracel.

Magdalena právě vypnula televizor, když jí zazvonil mobil. Pohled na displej jí prozradil, že volá Petter. Zhluboka se nadechla a přijala hovor.

„Ahoj, to jsem já,“ pozdravil ji Petter. „A ty jsi to zvedla.“

Najednou ji zamrazilo, jako by měla třesavku.

„Ano, zvedla.“

Magdalena klesla na pohovku a zavřela oči. „Co děláš?“ zeptal se Petter.

„Nic zvláštního. Trochu jsem se koukala na televizi.“

„Máš v redakci hodně práce, viď?“

„Ano. Samozřejmě jsem nepočítala, že tady budu muset hned informovat o vraždě. Připravovala jsem se

spíš na zasedání obecní rady a ankety v ulicích. Třeba o větrnících během masopustu a tak.“

„Od chvíle, kdy jsme se potkali na Kyrkogatanu, jsem na tebe často myslel.“

Magdalena chvíli přemýšlela, pak polkla a odpověděla: „Já jsem na tebe taky často myslela.“

„Vážně?“ Petterův hlas zněl udiveně.

„Ale není možné jenom tak snadno znovu začít,“ řekla. „Mám právě za sebou rozvod a nejsem na tom

zrovna skvěle.“

„To chápu,“ pronesl Petter tiše. „Možná se můžeme jenom tu a tam vidět. A povídat si. Umím to už líp než

kdysi.“ „Já nevím.“ „Mohli bychom si vyrazit na procházku nebo tak.“ Magdalena se musela smát. Petter nesnášel procházky.

„Ano, jenom se směj. Mohli bychom se projít kolem Värmullenu. Co je na tom tak vtipného?“ Magdalena se zamyslela. Pravděpodobnost, že tam narazí na někoho, koho znali, byla velká. Na druhou

stranu…

„Dobře,“ slyšela samu sebe. „Dobře. Znamená to, že chceš?“

„Myslím že ano.“

Proboha, co to tady provádím?

„V sobotu? Co ty na to?“

„Ano. To by šlo. Je tady samozřejmě Nils, ale můžu ho poslat k Melvinovi. Stejně už u něj skoro bydlí.“

„Melvin?“

„Dianin nejmladší. Jsou stejně staří a pořád si spolu hrají.“ „Řekněme ve dvanáct na mostě přes Sund?“

„Ano,“ vydechla Magdalena.

Když zavěsila, ještě dlouho seděla na pohovce a přemítala.

A proč vlastně ne?

Christer zíral prázdným pohledem na monitor. Slyšel, jak Petra otevírá dveře zbrojírny, aby tam zamkla

kameru, právě onu kameru, na níž byl naprosto zřetelně zachycen jeho vlastní otec na cestě do bordelu s

nezletilými děvčaty. Pak dveře zavřela a zadala kód alarmu.

„Odvedli jsme dobrou práci.“ Petra nakoukla do Christerovy kanceláře.

„Ano,“ odvětil Christer a vzhlédl od monitoru.

„Měla bych asi přetáhnout záběry do počítače a prohlédnout je, ale snad to počká do zítřka. Budeš tady

sedět ještě dlouho?“

„Ne. Jenom to dokončím.“

Petra si nasadila čepici a flísové rukavice.

„Jsi si jistý, že je všechno v pořádku?“ zeptala se ustaraně.

„Ale ano. Sám nevím, co se mnou je. Jako by na mě něco lezlo.“

„Nezůstávej tu dlouho. Raději jeď domů a odpočiň si. Dobrou noc.“

Když Christer zaslechl, jak se Petřiny kroky vzdalují chodbou, vypnul počítač. Potom přešel ke zbrojírně.

Rychle protáhl služební průkaz čtečkou a zadal kód.

Vážně bych to neměl dělat, pomyslel si, když otevřel dveře a vklouzl do místnosti.

Vytáhl videokameru z tašky a potěžkal ji v ruce.

Jestli se to někdo dozví, přijdu o práci.

Potom zapnul kameru, našel materiál, který večer nahráli, a beze zbytku ho vymazal.

Uběhlo pět dní, než se Leonardo vrátil. To už byla hotelová brožurka úplně ohmataná.

Když jsem mu oznámila, že tu práci obě bereme, rozzářila se mu tvář, uchopil mě za ruku a dlouze a silně

mi jí potřásl.

„Dobře,“ řekl. „Můj přítel bude velmi spokojen.“

Hodně jsem se o naší cestě napřemýšlela, jak pojedeme a kolik to bude stát. Neměly jsme s Anou moc

peněz a nevlastnily jsme ani pasy.

„To není problém,“ ujistil nás Leonardo.

Hotel nám zaplatí cestu i pasy a on nám osobně pomůže zařídit všechny praktické záležitosti.

Ana nic neříkala.

16. kapitola

Petra Wilanderová dorazila do práce o půl hodiny dřív než obvykle, aby měla dost času na přípravu maléfilmové projekce během ranní porady v konferenční místnosti. Teď zoufale mačkala všechny knoflíky navideokameře a snažila se najít včerejší nahrávku, ovšem marně.

„Sakra, to snad není pravda!“

„Co se stalo? Co snad není pravda?“

O rám dveří se opíral Urban Bratt.

„Film ze včerejšího večera zmizel. A měli jsme tak skvělé důkazy. Teď je všechno pryč. Všechno!“

Urban se zatvářil nedůvěřivě.

„Jsi si jistá, že jsi všechno udělala správně, že bylo všechno dobře nastaveno?“

Petra zvedla oči od kamery a upřeně se na něj zahleděla.

„To chceš říct, že neumím zacházet s kamerou? Rozumím tomu správně? Myslíš si snad, že jsem jako

nějaký turista zapomněla sejmout kryt z objektivu?“

„Tak jsem to nemyslel. Jenom jsem se ptal.“

Petra se beze slova protáhla kolem kolegy a zamířila rozhodnými kroky do kanceláře Christera Berglunda.

„Jestli hledáš Christera, ten je dneska nemocný,“ vysvětlil Urban. „Chřipka nebo něco podobného.“

Petra strnula a pak vběhla na nejbližší toaletu na chodbě.

Nesmím to teď vzdát, přemítala, zatímco si pouštěla na ruce studenou vodu. Máme tady stopu a

postarám se, abychom obstarali i dost důkazů.

Petře pořád nešlo na mysl, jak je možné, že nahrávka zmizela. Byla na sebe naštvaná a na ranní poradě

toho moc nenamluvila. Všechna energie ze včerejšího večera z ní vyprchala a cítila už jen únavu. Kdyby

zavřela oči, nejspíš by okamžitě usnula. Možná na ni taky něco lezlo – třeba ji nakazil Christer.

„Takže to, co jste natočili, je pryč,“ konstatoval Sven Munther.

„Přesně tak,“ přitakala Petra zahanbeně.

Nenáviděla vlastní chyby.

„No, to je škoda.“

„Mírně řečeno, ano. Viděli jsme pět mužů, jak vchází do bytu a zase ho opouští. Neexistují sebemenšípochyby o tom, co se v tom bytě děje.“

„Ale obrazový důkazní materiál nemáme.“

„Ne, v tom je ten problém.“ Petra si povzdechla.

„Fajn, můžeme samozřejmě vyrazit na číhanou i nějaký jiný večer, ale to je momentálně samozřejměobtížné, protože Christer je nemocný a s ostatními věcmi jsme pozadu,“ pronesl Munther. „Budete dnes s Urbanem pracovat na těch volvech. To teď má prioritu. A Petro, neber si prosím tě tu věc s nahrávkouosobně. Něco takového se může stát každému.“

Munther vrhl na Petru rezignovaný, ale přátelský pohled a ona mu byla vděčná. Sama se už tak dosttrápila výčitkami. Jak mohla být tak nešikovná?

Ačkoliv Magdalena špatně spala, dlouho neměla tak dobrou náladu. A velmi dobře věděla, že nespavost aradost mají stejné kořeny. Vyťukala číslo Christera Berglunda.

Telefon chvíli vyzváněl, pak uslyšela hlas.

„Dovolali jste se ke Christeru Berglundovi, ale je dnes nemocný.“

„Dobře. Můžete mě tedy spojit s Petrou Wilanderovou?“ Další vyzvánění.

„Petra Wilanderová.“

„Magdalena Hanssonová, Värmlandsbladet.“

„Zdravím vás. Ten tip s nevěstincem, který jste nám dala, byl moc dobrý.“

„Ano, a proto volám. Snažila jsem se zastihnout Christera, ale prý je nemocný. Vlastně jsem se jenom

chtěla zeptat, jak to probíhalo.“

„Dobře víte, jaký mám názor na informace a jejich úniky.“

„Samozřejmě, ale tohle byl koneckonců můj tip.“

„To je pravda. A proto taky udělám výjimku. Prozatím je to všechno ještě velmi, velmi ožehavé a nesmíte

o tom napsat ani řádek.“

„Dávám vám na to své slovo.“

„Sledovali jsme byt několika různými způsoby a všechno poukazuje na to, že tam někdo provozuje bordel.Přesně, jak jste se domnívala.“ Magdaleně se rozbušilo srdce rychleji. Měla pravdu. „Vážně?“ zeptala se. „Ano, ale zrovna teď trochu přešlapujeme na místě, pokud jde o technické důkazy.“ „Mluvíte v hádankách, Petro. Co tím chcete říct?“ „Bude to absolutně mimo záznam?“

„Stoprocentně.“

„Pořídili jsme pomocí videokamery neuvěřitelně dobré, jednoznačné důkazy, ale záběry jsou bohužel

zničené. Proto musíme začít znovu od začátku. Nic z důkazního materiálu, který máme momentálně k

dispozici, by neobstálo před soudem.“

Magdalena zasténala.

„Já vím – jsem na tom úplně stejně,“ souhlasila Petra. „Je strašně důležité, abyste nic z toho neotiskladřív, než budeme mít, co potřebujeme.“

„Chápu. Domnívám se, že ta dívka ve sklepě nějak souvisí s tím nevěstincem. Co si myslíte vy?“

Petra chvíli mlčela, potom odpověděla: „To se dá samozřejmě těžko určit, ale není to úplně vyloučené.“

Takže tento názor nezastávám úplně sama, pomyslela si Magdalena.

„Už vás nechci déle rušit. Děkuji, že jste si na mě udělala čas, a hodně štěstí při vyšetřování.“

„Děkuji, to se nám bude hodit.“

Petra vystoupila v devátém poschodí z výtahu, ještě o patro výš našla Christerovy dveře a zazvonila. I

když spolu pracovali už tolik let, nebyla ještě nikdy u něj doma. Vlastně je to dost zvláštní, pomyslela si.

Ačkoliv s Christerem spolupracovala ráda – ještě s žádným kolegou si nerozuměla tak dobře –, prozatím

nikdy necítila potřebu vidět se i v soukromí.

Když se v bytě nic neozývalo, zazvonila znovu. Potom nadzvedla víko schránky a zvolala: „Chrille! To jsem

já, Petra. Musím s tebou mluvit. Film ze včerejška zmizel. A teď musím jezdit s Urbanem po okolí a

navštěvovat hromadu nevinných majitelů volva.“

Z bytu se ozvalo zaharašení a zaskřípání a potom Christerův kašel.

„Co to říkáš? Film je pryč? Jak je to možné?“

Jeho hlas přicházel ze zadní části bytu.

„Byla jsem v takovém šoku, že jsem se skoro rozbrečela. A Urban byl samozřejmě toho názoru, že jsem

absolutní blbka a neumím s kamerou zacházet.“

„Urban je idiot. Poslyš, je mi příšerně. Nějaká střevní chřipka. Nemůžu otevřít,“ pronesl Christer pomalu azmučeně.

„Už jsem se ti několikrát pokoušela dovolat.“

„Ano, zrovna jsem si toho všiml. Byl jsem v posteli a chvíli jsem spal.“

„Cítím se hrozně zklamaná.“

„Ano, to chápu. Ale není to přece tvoje vina. Zkontrolovala jsi, jestli s kamerou něco není? Možná bychom

ji měli nechat prohlédnout.“

„Ano, snad,“ řekla Petra.

Nastala trapná pauza, pro oba nezvyklá. Petra se pokusila zaplašit nepříjemný pocit a pronesla snad až

příliš rázně: „Koukej, ať se co nejdřív uzdravíš. Brzy na viděnou!“

Napřímila se. Zvláštní pocit ji pronásledoval až do výtahu.

Byl pátek večer a Magdalena s Nilsem seděli na pohovce, přes ramena přehozenou deku a mezi sebou

misku s čokoládovými kuličkami obalovanými v cukru.

Odpoledne se vydali na bazén. Nils už uměl od pobytu v Indii celkem dobře plavat. Cestou domů si u

stánku rychlého občerstvení koupili hamburger. Nilsovi se sice nezdál být tak dobrý jako Happy Meal od

MacDonald´s, ale celkem ušel.

V televizi jezdil jakýsi malý chlapec na jednokolce a současně žongloval třemi tenisovými míčky. Kdyžcirkusové číslo skončilo, upřela kamera pozornost na jeho rodiče a malou sestřičku, kteří stáli na okrajijeviště a tvářili se hrdě.

„Myslíš, že bych se to taky mohl naučit?“

„Kdybys hodně cvičil.“

Magdalena se jen obtížně soustředila, ale Nils hleděl na obrazovku jako uhranutý. Napila se koly apošilhávala po laptopu, který ležel rozevřený vedle ní na pohovce.

Před čtvrthodinou aktualizoval Petter svou facebookovou stránku slovy Petter Björkman se těší na zítra.

Magdalena stiskla „To se mi líbí“.

Magdaleně Hanssonové se to líbí.

Je to správné? ptala se v duchu sama sebe. Uvědomovala si, že musí nejdříve strávit rozvod, než budepřipravena na něco nového. Ještě s tím ani pořádně nezačala. Vlastně za sebou zanechala jen chaos autekla, místo aby si dala život trochu do pořádku a oddělila příčinu a následek.

Ale nemohla přestat myslet na onen Tříkrálový svátek před rokem, kdy jí Ludvig s nechutným klidem avěcností oznámil, že poznal jinou ženu a chce se nechat rozvést. Vánoční povinnosti byly splněny,očividně přišla doba, kdy bylo potřeba vyložit karty na stůl, projít jednu po druhé a pokračovat dál. Možná

by přese všechno dala přednost výbuchu, hádce, skutečné manželské scéně. Toto klinické konstatování v

ní vyvolávalo pocit, že není duševně zcela v pořádku a že žila ve světě fantazie, kde všichni něco jenpředstírali.

Proč koupil drahé vánoční dárky, když ji hodlal stejně opustit? Jaký smysl měly ty náramkové hodinky? Byl

to jen vtip? Vtip, který nepochopila? Na Štědrý večer spolu dokonce ještě spali. Jistě, jiskry zrovnanesršely, ale stejně. Jen o dva týdny později si Ludvig sbalil kufry a zavolal taxíka.

Jak tam Ludvig stál v předsíni, připadal jí život naprosto neskutečný. Cítila se jako tenkrát, když jako dítějednou rozřízla malý, pestrobarevný gumový míček velkým nožem a obrátila ho naruby. Jako by se celájejí existence ocitla vzhůru nohama a vnitřkem nahoře.

Magdalena ucítila, jak se jí do očí hrnou slzy – ty zatracené slzy – a kutálejí se jí po tvářích. Rychle jezaplašila pomrkáváním, potom vytáhla z misky největší čokoládovou kuličku a vsunula si ji do úst.

Pokradmu pozorovala Nilse a myslela na to, jak vyrovnaně, otevřeně a hovorně se celý večer choval.Hněv z víkendu zmizel jako čarovným proutkem. Když ho pohladila po hlavě, už sebou netrhl, jen na nikrátce pohlédl, aby se pak opět věnoval programu v televizi.

Zítra si vyrazím na procházku, řekla si Magdalena. Snad to nebude tak zlé.

Když Petra dorazila domů, byla tak vyčerpaná, že by si dokázala ustlat v předsíni na zemi. Ovšem kdyžucítila citrusovou vůni a spatřila mokře se lesknoucí podlahu, prázdný a čistotou zářící dřez a dokoncekytici tulipánů na kuchyňském stole, únava z ní spadla.

Přinejmenším se pořád snažíme, pomyslela si. My oba. Zkoušíme to. Vlastně to já bych měla uklízet akupovat květiny. V poslední době nesl veškerou každodenní zátěž na svých bedrech Lasse, zatímco onasama jen napochodovala kolem osmé večer domů a padla na pohovku. V obchodě teď sice, po vánočníma výprodejovém shonu, panoval klid, ale Lasse býval také určitě večer unavený. Petra se pokusila setřástpocity viny, ale nedařilo se jí to.

„Čau, mizím.“

Petra zaslechla, jak se venku v předsíni zapíná zip.

„Kam jdeš, Hannesi?“

„K Luddemu.“

„Ale chtěli jsme se teď přece navečeřet,“ namítla Petra a vytáhla z trouby zapečené tacos.

„Pozval mě, můžu se najíst u nich.“ Hannes strčil hlavu do kuchyně. „V půl jedenácté, jako vždycky?“

„Jasně. Bav se dobře.“

Slyšela bouchnutí dvěří a pak zahlédla Hannese, jak prochází kolem kuchyňského okna. V hrudi ucítilasvíravý pocit. Její malý chlapec už je tak velký. Ponořená v myšlenkách nezaznamenala, že do místnosti

vešel Lasse.

„Takže jsme zůstali sami dva,“ řekl a objal ji pažemi kolem pasu. „Ano,“ odpověděla Petra. „Koho by to napadlo. Nellie se ti neozvala?“

„Ne.“

„Mně taky ne. Doufám, že dojela dobře.“

„Určitě. Vždyť jela jenom do Karlstadu, po cestě se toho nemůže moc stát.“

„Jistě, ale stejně,“ řekla Petra a podala Lassemu mísu se salátem. „Můžeš ji dát na stůl, prosím tě?“

Petra vzala mobil a zavolala Nellie. Nikdo to nezvedal, potom se ozvala hlasová schránka.

„Ahoj, tady je Nellie. Zrovna nemůžu k telefonu. Po pípnutí mi zanechte zprávu.“

„Ahoj, drahoušku, tady je máma. Chtěla jsem jenom vědět, jestli jsi dojela dobře. Zavolej mi, prosím.

Mám tě ráda.“

Petra odnesla zapékané tacos a mísu s nachos do obýváku, položila všechno na prosklený stůl a posadila

se vedle manžela na pohovku.

Konečně víkend. Konečně!

Lasse si naložil na talíř několik lžic zapékaného pokrmu.

Petra se na něj zkoumavě zahleděla.

„Slyšel jsi někdy o nevěstinci v úplně normálním nájemním bytě?“

Lasse měl plnou pusu, takže jen vykulil oči. Když dožvýkal, vyhrkl: „Cože? Tady? V Hagforsu?“

Petra přikývla.

„O tom se mi nikdo nezmínil. Koneckonců všichni vědí, s kým žiju.“

„Máš pravdu, jako vždycky. Takže se k tobě nic nedoneslo?“

„Ani slovo.“

Petra měla už po několika soustech dost a najednou si znovu uvědomila, proč tak dlouho neudělalaLasseho oblíbené jídlo. Bylo prostě příliš těžké.

„Jak se cítíš?“

„Dobře. Jenom jsem trochu utahaná.“

„Už nebudeš jíst?“

„Ne, díky. Jenom si zajdu pro mobil,“ odpověděla a ztěžka vstala.

Žádné nepřijaté hovory, žádné zprávy.

Petra si znovu najela na dceřino číslo a přešla zpátky k pohovce.

„Ahoj, tady je Nellie. Zrovna nemůžu k telefonu. Po pípnutí mi zanechte zprávu.“

„Ahojky. Tady je znovu máma. Zavolej nám konečně, abychom věděli, jestli je všechno v pořádku. Nebo

pošli zprávu. Mám tě ráda.“

Lasse odstrčil prázdný talíř.

„Pojď,“ řekl a rozpřáhl náruč.

Petra se k němu přivinula, položila mu hlavu na hruď a zavřela oči. To byl tedy pracovní týden.

Najednou si všimla, že Lasse nechal být její rameno, sjel jí rukou po zádech a vklouzl pod svetr.

„Mrzí mě to, ale už nemůžu. Dnes večer ne.“

Pohyb strnul.

„Zítra, slibuju,“ zamumlala mu do trička.

Lasse mlčky přepnul kanál v televizi.

O tři minuty později už spala.

Konečně nastal den, kdy pro nás měl přijet Leonardo. Vyprala a vyžehlila jsem si šaty a co nejpečlivěji jeposkládala. Nahoru do tašky jsem položila prospekt. Ana byla celé ráno mlčenlivá a bylo mi jí moc líto, aledokonce ani její obavy nemohly zkalit mé radostné očekávání.

Leonardovo auto nebylo zdaleka tak moderní, jak jsem si představovala. Sice nebylo rezavé, ale bylovelmi malé a lak se vůbec neleskl. Kromě toho bylo oranžové, jako pomeranč.

Když jsme si vlezly na zadní sedadlo, vytáhl Leonardo z přihrádky naše pasy a ukázal nám je. Zdálo se mi,že vypadám dobře, ale Ana byla se svými lokýnkami ještě sladší než obvykle. Ráda bych si byla prohlédlanaše pasy zevrubněji, ale Leonardo – vlastně se jmenoval jinak, ale jak, to jsem si nezapamatovala – je

vrátil zpátky do přihrádky a prohlásil, že to tak bude lepší.

Ještě než jsme vyjeli z Kišiněva, udělalo se mi zle. Celé auto páchlo kouřem a do oken pálilo slunce. Anaměla na své straně trochu chladněji, ale i ona vypadala bledá.

Jeli jsme dlouho, celý den a celý večer. Když jsme dostaly hlad, zastavil Leonardo u pumpy a koupil námkaždé kolu. Dodnes si nemůžu dát kolu, aniž by se mi udělalo špatně.

Pozdě večer jsme dojeli na polskou hranici.

Tam na nás čekalo další auto. Leonardo řekl, abychom zůstaly sedět. Vystoupil a my jsme viděly, jakdlouho mluví se dvěma muži. Kouřili a smáli se. Potom se vrátil a vytáhl naše pasy, ale místo aby nám jedal, podal je jednomu z těch chlapů. Tehdy jsem nevěděla, jak se jmenuje, ale teď to vím.

Kosťa.

17. kapitola

Zpoza řídkých mraků vykukovalo lednové slunce. Magdalena stála před Melvinovým domem a chtěla

obejmout Nilse.

„Nech toho,“ řekl a vymanil se jí z objetí.

Magdalena se usmála. Ráno byl ještě jejím mazlivým chlapečkem, ale teď z něj byl velký, silný šestiletý

kluk.

„Uvidíme se brzy,“ řekla, když z domu vyšel Melvin. Oba kluci zmizeli směrem k iglú v Melvinově zahradě.

Magdalena zamávala Gunvor v kuchyňském okně a vydala se na cestu. Sníh se třpytil na slunci a ona

vdechovala příjemně chladivý vzduch.

Do čeho jsem se to zapletla? pomyslela si. Pak ale tu otázku zaplašila. Je mi to fuk. Chci.

A přesně jak slíbil, stál tam Petter, opíral se o zábradlí mostu a čekal na ni. Na sobě měl zelenou péřovku,džíny a hnědé vysoké boty. Zpod čepice se mu draly tmavé vlasy.

Vypadal vážně dobře.

„Ahoj,“ pozdravila tiše. „Ahoj.“

Petter na ni s úsměvem hleděl přimhouřenýma očima.

„Půjdeme?“ zeptal se a kývl hlavou směrem k úzké cestě. Magdalena si prohlédla jeho profil. Čas mu vyryl

kolem očí drobné vrásky, jinak se ale nezměnil.Vypadal pořád stejně.

Chvíli kráčeli mlčky vedle sebe.

„Proč ses vlastně vrátila?“ zeptal se nakonec Petter. „Nikdy bych to nečekal.“

„Abych byla upřímná, já taky ne. Možná si člověk víc váží spousty věcí poté, co se jich musí na dlouhou

dobu zříct. Ve Stockholmu na mě prostě dotíralo příliš mnoho dojmů, všechno bylo strašně uspěchané.

Člověku se tam snadno rozptýlí pozornost a zapomene, co je důležité.“

Petter se zasmál.

„Váží si a zříká se. Jsi teď tak jazykově obratná.“

Magdalena si předtím uvědomila, že jí právě tato slova nesplývají tak snadno ze rtů, nedokázala je už ale

zadržet.

„Ano, snad,“ odvětila. „Holt to tak je. Člověk se přizpůsobí.“

„Tak jsem to nemyslel, není to přece nic špatného. Jenom to zní nezvykle.“

Příkrov mraků se teď definitivně rozplynul. Slunce prosvítalo mezi stromy a malovalo na čerstvě

odrhnutou cestu stíny.

„Skvělý terén na sněhoběžku,“ poznamenal Petter.

„Ano, vůbec si nepamatuju, kdy jsem na ní naposledy jela. Nils to nezkusil ještě nikdy.“

„Cože? On ještě nikdy nejen na sněhoběžce? Tak to mu musíš nějakou koupit. Svanström prodává takové

hezké, pro děti. Nebo počkej, možná mám jednu v kůlně ještě od holek. Podívám se.“

Když Petter uchopil Magdaleninu ruku do dlaně, dovolila mu to a cítila, jak k ní proniká rukavicí jeho

teplo.

„Jste rozvedení?“ zeptal se Petter.

Magdalena se snažila nemyslet na Petterovu ruku, i když to nebylo snadné.

„Ano, jsme. Od loňské zimy. Ale nemyslím, že o tom dokážu mluvit, aspoň zatím ne. Všechno mě to stálostrašně moc sil.“

„To chápu. Jsme s Malin rozvedení čtyři roky, vlastně skoro pět. Holky si už ani nepamatují, že by to bylo

jinak. Jak snášel Nils váš rozchod?“

„Nejhorší pro něj asi bylo, že jsme se museli přestěhovat z našeho domu do městského bytu. Měl todaleko ke kamarádům, musel chodit jinam do školky a… Ano, myslím, že to pro něj bylo náročné. Pro nás

oba.“

„A teď? Líbí se mu v Hagforsu?“

„Někdy ano, někdy ne. Občas se mu velmi stýská po otci, ale když to srovnám s podzimem, je z něj teď

úplně jiný kluk, mnohem veselejší. Skoro ho nevidím, bez ustání si hraje.“

Blížili se k domům u Hagälvenu, když se Petter najednou zastavil. Sklonil se a políbil ji, jemně, nesměle,

jako by to bylo poprvé. Magdalena k němu přistoupila blíž a objala ho pažemi kolem šíje.

Bylo to stejné jako kdysi. Tak, jak to mělo být.

„Potřebuju tě cítit,“ řekl Petter a strčil si rukavice do kapes.

Potom jí položil dlaně na tváře, opatrně jí přejížděl bříšky palců po obočích, po spáncích a hladil ji po

vlasech.

„Ty pláčeš,“ všiml si Petter a znovu si ji přitáhl k sobě.

Magdalena zavřela oči, vdechovala jeho vůni a nejraději by nějakou dobu setrvala v jeho náručí.

„Nesnesla bych další rozchod,“ zašeptala. „Zničilo by mě to.“

Roy jako vždycky čenichal ve stopě po skútru, zatočeným ocasem mával sem a tam. Petra doufala, že jidlouhá procházka přivede na jiné myšlenky. Nellie se celé dopoledne neozvala a Petra si pomalu začínaladělat opravdové starosti. Tohle nebylo Nellie vůbec podobné.

Bylo by mnohem logičtější, kdyby Hannes ztratil mobil nebo zapomněl nabíječku. Vždycky měl hlavutrochu v oblacích, jak říkával Lasse. Nebyl vědomě nedbalý, spíš nesoustředěný a trochu roztěkaný. Navíc

opravdu míval smůlu, už od nejranějšího dětství ho trápilo astma. Potom k tomu přibyla alergie navaječný bílek a ekzém, který mu museli každý večer a každé ráno potírat mastí. Nějakou dobu se obávali,že má alergii i na zvířecí chlupy, to se ale naštěstí nepotvrdilo. Lasse velmi litoval, že hokejová kariérajeho syna už po krátké době skončila. Statečně ovšem tuto lítost skrýval, i tehdy, když zjistil, že Hannesnezdědil ani jeho talent na lyžování a jakoukoliv podobu soutěživosti.

I když si syn v posledních letech našel pár kamarádů, pořád nejraději vysedával o samotě se svoukytarou. Nikdo nevěděl, po kom zdědil zájem o hudbu.

Ne, Nellie byla vždycky úplně jiná, pomyslela si Petra, od samého začátku tak sebevědomá a sebejistá,stále přesvědčená o tom, že svět to s ní myslí dobře.

Roy před ní pobíhal sem a tam, zdálo se, že zachytil pach nějaké zvěře. Několik metrů před nimi skutečněprotínala stopu skútru šlépěj losa. Petra popadla psa oběma rukama za obojek a pevně ho držela.

„Ne, Royi, s tím budeš muset počkat do podzimu, teď pojď,“ řekla a táhla štěkajícího psa za sebou.

Když se Roy konečně uklidnil, pokoušela se Petra vychutnat si ticho a sluneční svit, ale starosti jínedopřávaly klid a v nitru jí zuřil nepokoj.

Nellie se brzy probudí a všimne si, že má vybitý mobil, a potom nám zavolá a bude to úplně obyčejnásobota jako vždycky, uklidňovala se Petra. Bude unavená a trochu rozzlobená, to vím už teď, ale přenesuse přes to. A pak, až si uvědomí, že se na ni nezlobím a naslouchám jí, změní tón a poví mi, co dělalavčera večer.

Petra vytáhla znovu z kapsy bundy mobil a zavolala Nellie, bůhví pokolikáté už. Telefon byl stále vypnutý.

„Milá, sladká Nellie, prosím ozvi se.“

Na horním schodu si oklepala sníh z bot a otevřela dveře. Vlastně se jí vůbec nechtělo dovnitř, ale čím dál

víc se ochlazovalo a oba byli s Royem po dvouhodinové procházce unavení.

Sundala Royovi obojek. Otřepal se a zmizel v kuchyni, aby se napil. Vodítko pověsila na háček vedle dveří.

„Měli jsme se fajn, co říkáš?“ obrátila se na psa, který se mezitím vrátil a stočil se do klubíčka na hnědé

kožešině v koutě.

Roy odpověděl spokojeným povzdechem a zavřel oči.

Lasse seděl u kuchyňského stolu a četl Aftonbladet. Petra přešla k němu a začala mu masírovat ramena.

„Stalo se ve světě něco zajímavého?“ zeptala se a zastrčila mu zpátky do límce sepraný štítek, který mu

vykukoval z trička.

Lasse zabručel: „Ne, nic důležitého,“ a obrátil stránku.

„Nellie se náhodou neozvala?“ zeptala se Petra co nejležérněji.

Lasse zavrtěl hlavou.

Neříká, že si s tím nemám lámat hlavu, uvědomila si Petra. Takže teď se taky bojí, jen to nechce přiznat.

Toto poznání jí nahnalo strach.

Nils se naklonil přes kuchyňský stůl, sáhl po míse s kukuřicí a nabral si na tacos tři plné lžíce. Potom siposloužil rajčaty, která směl předtím sám nakrájet na kousky. Pořádal teď třetí porci a pořád vypadalstejně hladově jako na začátku. Čerstvý vzduch probouzel chuť k jídlu.

Magdalena snědla jedinou porci, a to se musela přemáhat. Cítila se skoro trochu nemocná. Stále cítila nartech Petterovy polibky a na tvářích škrábání jeho strniště.

„Mami!“ „Copak je?“

„Ty mě vůbec neposloucháš!“

„Promiň, zlatíčko. Co jsi říkal?“

„Došel sýrový krém. Máme ještě?“

Magdalena vstala od stolu, aby se podívala do ledničky.

„Ano, máme,“ odpověděla a vytáhla další sklenici, otevřela ji a podala Nilsovi.

Na stole zabzučel mobil. Magdalena po něm s úsměvem sáhla, tak si byla jistá, že je to další Petterova

zpráva. Ale číslo na displeji neznala.

Nemíchej se do věcí, do kterých ti nic není. Víme, kde s tím svým malým Číňanem bydlíš. Varujeme tě

jenom jednou.

Magdaleně se udělalo špatně strachy, klesla na židli a pokoušela se skrýt úlek před Nilsem.

„Co se děje, mami?“

„Nic zvláštního, miláčku, nic důležitého.“

Petra vytřepala bílé vyprané tričko, poskládala ho a položila na Lasseho hromadu. Tohle je můj jediný

koníček, pomyslela si. Kolik hodin týdně tady trávím?

Najednou se ve dveřích objevil Lasse v modré teplákovce a pantoflích.

„Vážně tady musíš stát v sobotu večer a skládat prádlo?“

„A kdy jindy to mám udělat? Přece vidíš, jak to tady vypadá!“

Ten tón byl mnohem příkřejší, než Petra zamýšlela.

„Co to má znamenat?“ Lasse zkřížil ruce na prsou. „Chceš tím říct, že nic nedělám? Skoro každý denvařím, nakupuju a uklízím. Slíbila jsi, že budeš méně pracovat, ale nikdo v naší rodině si toho jaksinevšiml. Taky mám svou práci. Možná není tak důležitá jako ta tvoje, ale jestli dovolíš, i tak chci mít vsobotu večer klid. Pokud si chceš hrát na mučednici, klidně – ale beze mě.“

Sakra!

Když Petra vešla do ložnice, zhasl už Lasse světlo a otočil se k ní zády, ale podle dechu poznala, že ještěnespí. Aniž by rozsvítila, svlékla se a hodila šaty na židli vedle nočního stolku. Mobil položila vedleradiobudíku, potom vklouzla pod pokrývku a překulila se k manželovi.

„Mrzí mě to,“ řekla a objala ho. „Vím, kolik toho doma děláš, nedovedeš si představit, jak moc jsem ti zato vděčná. Nevím, co to do mě vjelo, ale myslím, že za to můžou starosti, které si dělám o Nellie.“

Pohladila ho po hrudi. „Lasse? Je mi to líto.“

Konečně se otočil.

„Taky mě to zneklidňuje. Možná proto jsem tak vyletěl.“

Petra se celý den neodvážila zeptat, nechtěla přiznat své obavy, protože měla hrozný strach, že je Lasse

nedokáže rozptýlit. Ale teď zašeptala sotva slyšitelně do tmy: „Proč se neozývá, co myslíš?“

„Kéž bych to věděl. Vůbec se jí to nepodobá.“

Lasse jí vzal tvář do dlaní a Petra ucítila, jak jeho ruce pomalu sjíždějí po krku, rameni a hrudi. Pak se

sklonil a políbil ji.

Udivilo ji, jak silná se jí zmocnila vášeň a jak rychle vzplanula. Lehla si a poddala se jí.

Když Nils usnul, prošla Magdalena jeden pokoj po druhém a všude zatáhla žaluzie. Potom zkontrolovala,

zda jsou domovní dveře pořádně zamčené. Teprve v tu chvíli si poprvé uvědomila, jak málo bezpečnéjsou tyto dveře se třemi tónovanými tabulkami. Kdyby se chtěl někdo vloupat dovnitř, stačilo mu jenrozbít sklo a vstoupit. S okýnkem do sklepa by měl také snadnou práci.

Magdalena se doma nikdy příliš nebála tmy. Ale teď pracovala její fantazie na plné obrátky a způsobovala,

že jí stoupal adrenalin.

Znovu si přečetla textovou zprávu.

Nemíchej se do věcí, do kterých ti nic není. Víme, kde s tím svým malým Číňanem bydlíš. Varujeme tě

jenom jednou.

Vzala si s sebou na pohovku laptop a přes ramena si přehodila deku. I když předem věděla, že je tonesmyslné počínání, zadala do vyhledávače číslo mobilu, z něhož byla esemeska poslána.

Bohužel jsem nic nenašel.

Na dalších vyhledávačích to dopadlo úplně stejně.

Pro vyhledávací dotaz nebyl nalezen žádný výsledek.

Musím to oznámit na policii, uvědomila si. Vlastně bych to měla udělat hned, ale… Najednou dole na liště něco bliklo.

Nová zpráva od Pettera.

Magdalena klikna na Facebook a tam na ni čekalo v chatovací místnosti stručné Ahoj… Rychle odpověděla:

Ahojky.

Zatímco čekala na odpověď, kousala si nehet ukazováčku.

Co děláš?

Sedím tady, jsem vyděšená k smrti, zírám na dveře terasy a představuji si, jak snadno by se dalo rozbít

sklo.

Nakonec napsala:

Nic zvláštního. Nils spí. Koukali jsme na Robinsona. A ty?

Odpověď dorazila rychle.

Tady to vypadá zhruba stejně. Děkuji za procházku. Udělala jsi mi velkou radost.

Magdalena znovu ucítila to teplo. Kurzor blikal a blikal, čekal, až konečně něco napíše. Tohle je

nebezpečné. Nevím…

Bojím se.

Mě?

Mých vlastních citů. Jsem tak hrozně zranitelná, nemám odvahu znovu někomu důvěřovat.

Ale dáme přece jeden na druhého pozor, ne?

Kurzor blikal.

Než Magdalena stihla odpovědět, Petter dodal:

Nedokážeš si vůbec představit, jak strašně jsi mi chyběla, když ses odstěhovala. Všechno najednou

postrádalo smysl…

Magdalena polkla, když si vzpomněla na svou osamělost v ubohém bytě u Gullmarsplanu, pronajatém zdruhé ruky, a na pocit, že se stále beztížně vznáší ve tmě, beztížně a bezvýznamně, když se po nocíchbudívala hrůzou. Na ty nekonečné hodiny po práci, které se pokoušela nějak zabít, na víkendy, kterénebraly konce. Tehdy jsem také utekla, stejně jako teď, pomyslela si.

Jsi tam ještě?

Jasně. Jsem tady.

Napsal jsem něco hloupého?

Ne, ne. Já nevím. Všechno se to odehrává tak rychle. Možná nemůžu…

Magdalena už dál nepsala. Místo toho se odhlásila, zaklapla laptop a schoulila se pod dekou.

18. kapitola

Petra vylezla z manželské postele a začala hmatem pátrat po šatech na židli. Natáhla si včerejší tričko,

vzala kalhoty, flísový svetr a mobil a bosá se vyplížila z ložnice.

Co nejtišeji za sebou zavřela dveře.

Nebylo ještě ani půl šesté, ale z ničeho nic se probrala, jako by ji něco probudilo, aniž by dokázala přesně

určit, co to bylo. Srdce jí stále splašeně bilo. Určitě se to zlepší, až se trochu nadýchám čerstvého

vzduchu, pomyslela si, vklouzla do džínů a oblékla si svetr.

Roy jí ospale přišel v předsíni naproti.

„Půjdeme se trochu projít?“

Pes zavrtěl jen s mírným nadšením ocasem.

„Jenom si dojdu pro ponožky.“

Petra se vydala do prádelny, kde ještě stále ležela na pracovní ploše hromada prádla. Když se vrátila dopředsíně, stál už Roy připraven ke startu, čenich natočený ke dveřím.

Venku panovalo naprosté ticho, z domů v ulici k ní nedoléhal sebemenší hluk. Petra by ráda vyrazila zasedo lesa, ale na to byla příliš velká tma, a tak se museli držet na osvětlených ulicích v obytné zóně. Mělapocit, jako by celou noc pořádně nespala, vlastně jen ležela a neklidně podřimovala někde na hranici mezi

spaním a bděním. Když se naposledy podívala na hodinky, bylo krátce po třetí. Ačkoliv věděla, že by jipříchozí esemeska vzbudila, popadla po probuzení nejdřív ze všeho do ruky mobil. Ale ne, pořád nic.

Jenom přeludy, pomyslela si. Musím zapomenout na práci, vraždu a Heddu Losjö. To, že Nellie neberetelefon, ještě zdaleka neznamená, že zmizela. Nebo je mrtvá.

Ale kde tedy vězí?

Dopolední slunce odrážející se od sněhu tak oslepovalo, až Hanna Wiiková musela přimhouřit oči. Skoronerozeznávala nerovnou stopu, kterou před ní zanechávaly tatínkovy lyže.

„Tati, počkej na mě!“ zvolala. „Skoro nic nevidím!“

„Za chvíli to bude lepší, až si na to tvoje oči přivyknou,“ odpověděl někde před ní, batoh na zádech. „Vlese už to bude dobré, tam je přítmí.“

Hanna udělala několik opatrných bruslařských kroků, šlo to dobře, a brzy ho dohonila. Jeli dál po louce,on napřed, ona za ním. Hanna se na tuhle výpravu těšila celý týden. Sama s tátou. Aniž by kolem nichřádili malí sourozenci jako ječící divoši. Když dorazili k malému sjezdu, vedoucímu dolů k lesu, začala seodrážet. Klouzalo to dokonale, vůbec se neunavila, po sněhu jen svištěla.

Tatínek se pomocí stromečku propracoval na druhé straně prolákliny zase nahoru a pokračoval dál starýmbřezovým lesíkem. Hanna měla tuto část lesa ráda. Na jaře rostla mezi kmeny hustá, světlounce zelenátráva a v létě se tu pásly ovce.

„Myslíš, že chytíme nějakou rybu?“ zavolal otec a ohlédl se na ni přes rameno.

„Ano, určitě nějakou malou ulovíme a náš kocour si pak na ní pochutná, až se vrátíme domů,“ odpověděla

Hanna.

„To se bude tomu malému tlusťochovi líbit.“

„On není tlustý!“

„Ale je, brzy mu budeme muset kupovat pilulky na hubnutí,“ dobíral si ji otec.

Dál ujížděli lesem. Teď už tu nerostly břízy, jen vysoké borovice, jejichž koruny se lehce klátily ve větru. Z

toho strašidelného zvuku šel strach. Naštěstí tady byl táta. Kdyby se náhodou objevili vlci.

„Jedeš moc rychle!“ vykřikla. „Počkej na mě!“

Hanna věděla, že tu jsou vlci. Samozřejmě se k člověku přibližovali jen zřídka, ale když nastal podzim,

slyšeli je výt tři večery po sobě.

„Vlci z tebe mají mnohem větší strach než ty z nich,“ pokoušela se ji kdysi ukonejšit maminka.

Maminka vždycky mluvila pravdu, ale Hanna přesto měla hrozný strach. Mocně se odrážela hůlkami a

vyděšeně se rozhlížela. Takřka každý kámen, každý kořen trčící do vzduchu jako by se na první pohled

pohyboval. Srdce jí pod kombinézou hlasitě bušilo.

Konečně zahlédla mezi stromy probleskovat jezero. Tatínek už byl u posledního kopce před vrstvou ledu.

„Počkej!“ zavolala Hanna znovu.

Zůstal stát a čekal na ni.

„Je to hrozně strmé!“ postěžovala si Hanna a zadívala se dolů.

„Zvládneš to jako nic. Prostě se zkus uvolnit v kolenou a zůstat pohyblivá,“ odvětil otec a rozjel se dolů z

kopce.

Hanna sebrala veškerou odvahu. Už to jednou dokázala. Jen musí zůstat ve stopě.

„Jedna, dvě, tři,“ odpočítala a rozjela se.

Z proudění vzduchu jí slzely oči.

„Do kolen, Hanno!“ vykřikl otec, ale už bylo pozdě.

Malý pařez uprostřed stopy – Hanna ztratila rovnováhu a už ležela jak široká tak dlouhá ve sněhu. Když

se škrábala zpátky na nohy, uvízla jí v závěji rukavice.

„Ztratila jsem rukavici. Pojď a pomoz mi – nemůžu ji najít!“

„Ale Hanno, zvládneš to určitě sama,“ zavolal na ni povzbudivě otec.

Hanna odhrabovala jako divá druhou rukou sníh, díra se čím dál víc prohlubovala a rozšiřovala. Až

narazila na rukavici. Ale leželo tam ještě něco.

Byla to snad šála? Lehce za ni potáhla. Když spatřila mrazem zmodralé ucho, hlasitě vykřikla.

19. kapitola

Petra položila na stůl čisté, čerstvě vyžehlené prostírání a postavila na ně dva šálky na kávu. Lasse seděl

na lavici a sledoval ji.

„Kdy má Nellie přijet autobusem?“

„Pět minut po půl šesté,“ odpověděla Petra a nalila kávu.

Do kuchyně vklouzl Hannes a beze slova otevřel ledničku.

„Dáš si kávu?“ zeptala se Petra.

„Ne.“

Po dlouhém a zevrubném studiu obsahu ledničky vytáhl Hannes máslo a sýr, udělal si čtyři chleby, položilje na talíř a odnesl si je do svého pokoje.

Najednou začal v předsíni vyhrávat Petřin mobil melodii Dire Straits. Petra vystřelila a rozběhla se kbundě, ve které si mobil zapomněla po ranní procházce.

„Sakra!“ zamumlala a pátrala mezi černými sáčky na psí výkaly a starými, suchými pamlsky po telefonu.

Vtom zmlkl.

Když ho Petra konečně sevřela v ruce, spatřila, že jí volal Sven Munther.

Mobil zabzučel. Ve schránce byla nová zpráva. Poslechla si ji:

„Ahoj, Petro, mrzí mě, že tě ruším o víkendu, ale musím tě poprosit, abys přišla do práce. V lese u

Gustavsforsu našli mrtvou dívku. Vypadá to, že byla zavražděna. Zavolal jsem i Folkemu Dag och Nattovi

nebo Nattovi och Dagovi, nebo jak se zatraceně jmenuje. Můžeš ho přivézt. Bratt a já jsme už na místě.“

Petře naskočila husí kůže.

Ne, to nemůže být pravda. To není pravda.

Folke Natt och Dag stál před policejní služebnou a vypadal skoro šťastně. Za normálních okolností by

proti tomu Petra nic nenamítala, koneckonců sedět celý víkend sám v bytě v Hagforsu nebylo nic

veselého, teď ji to ale znervózňovalo.

Folke otevřel dveře na straně spolujezdce, nastoupil a poskládal si dlouhé nohy do prostoru pod

sedadlem.

„Je to daleko?“ zeptal se, zatímco Petra najížděla na retardér, který měl zpomalovat dopravu.

„Moc ne, nějakých dvacet kilometrů odtud směrem na sever. Samozřejmě nevím přesně, kde tu dívkunašli, proto budeme muset zavolat Brattovi nebo Muntherovi, až se k té oblasti přiblížíme.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že se tu toho bude tolik dít,“ poznamenal Folke. „Představoval jsem si, že setady stanu odborníkem na vloupačky do letních chat nebo na vymáhání pokut, ale ne, že se běhemněkolika málo týdnů připletu k vyšetřování dvou vražd.“

„To chápu. Pro nás to je taky velmi nezvyklé.“

Zpravidla se o nováčky starala, všechno jim ukazovala a snažila se jim aspoň trochu propůjčit pocit, žejsou tady doma. Ale vražda neznámé dívky, zmizení Heddy Losjö a sledování ilegálního nevěstince sižádaly veškerý její čas. Teď si uvědomila, že s Folkem od chvíle, kdy na oddělení nastoupil, skoronepromluvila. Proto se pokusila zaplašit hrozné úvahy a zapříst přátelský rozhovor mezi kolegy.

„Kde vlastně bydlíš?“ zeptala se.

„Mám dvoupokojový byt na Tranebergsvägenu. Ten dům je odtud dokonce vidět… Tam vzadu.“

Folke ukázal na tříposchoďový dům na levé straně.

„Není to špatná čtvrť,“ poznamenala Petra.

„Ano, ale bylo by fajn, kdybych mohl mít vlastní vchod a malou verandu.“ Folke se zahleděl na žluté

dělnické řadové domky, které se táhly na opačné straně ulice. „Ale zdejší oblast je asi opravdu oblíbená.

Přesto nebyl problém tady najít byt.“

„Znáš tu někoho?“

Folke se zasmál.

„Ne, ani živou duši. Jeden můj spolužák z vysoké dělá praxi v Karlstadu a samozřejmě jsme se měli vplánu stýkat, ale je to přece jenom dál, než jsem si myslel. Takže trávím poměrně hodně času předpočítačem.“

Projeli Geijersholmem a zabočili do Gustavsforsu. Na holosečích, které se rozkládaly po obou stranáchsilnice, se k nebi tyčily olověně šedé, mrtvé jedle, připomínající stožáry vysokého napětí.

„Proč nevykácejí ty mrtvé stromy?“ zeptal se Folke a ukázal na ně. „Na člověka z nich padá tíseň.“

„Slyšela jsem, že kvůli ptákům. Mnoho druhů si staví hnízda jen na mrtvých stromech.“

Petra si přála, aby Folke prostě mluvil dál a ticho nebylo tak nesnesitelné. Najednou koutkem okazahlédla, jak Folke upřeně zírá na její ruce, svírající volant tak pevně, až jí zbělely klouby.

„Co je s tebou?“ zeptal se. Petra se zhluboka nadechla.

„Moje sedmnáctiletá dcera chtěla jet k jedné kamarádce do Karlstadu, ale od pátku se nám neozvala. Zníto vážně směšně, když to teď tak řeknu, sama si to uvědomuju. Ale po té mrtvé dívce ve sklepě… Jesnadné začít být trochu paranoidní, když máš děti v tomto věku.“

Folke krátce přikývl.

„Ale stejně si zkus nedělat starosti,“ řekl pak.

Petra nestihla pořádně přibrzdit před křižovatkou a vůz to vyneslo nebezpečně daleko doprava.

Když dorazili do vesnice, zahlédli před opuštěnými obchody stát hlídkový vůz. O dveře se opíral Urban

Bratt a čekal na ně.

„Jeďte za mnou,“ vyzval je. „Jsou to ještě asi čtyři kilometry. A je to hodně blízko místa, kde byla

nalezena ta druhá dívka. Musím vás varovat, že to nebude hezký pohled.“

Petra zavřela oči.

Mezi jedlemi už byla vyšlapaná malá stezka a Petra se teď po ní pustila za Folkem a Brattem. Zhruba popěti stech metrech se objevily pruhované policejní pásky. Petra se cítila naprosto vyčerpaná, jako by jísvaly na nohou zaplavila kyselina mléčná, a netušila, jak to vydrží.

Folke se k ní otočil.

„Jde to?“ zeptal se.

„Jsem v pořádku.“

Snažila se kontrolovaně dýchat. Folke po ní stále ustaraně pokukoval.

Za páskou se dva technici z Torsby skláněli nad něčím, co připomínalo tmavý, beztvarý balík šatů. Sven

Munther zvedl ruku k unavenému pozdravu a vydal se jim naproti. Nezvládnu to, pomyslela si Petra. Nezvládnu.

Pomalu se blížila k uzlíčku a ohnutým zádům kolegů, aniž by vnímala Folkeho pohled.

Když byla od cíle ještě asi šest metrů, ustoupil jeden z techniků stranou. Neležel tam člověk, ležela tammršina. Kde se kdysi nacházela tvář, se teď rýsovaly jen zmrzlé kusy masa. Dalo se rozeznat jedno uchospolu s několika zkrvavenými prameny vlasů.

Prameny vlasů, které byly světle hnědé, nikoliv jasně zelené.

Petra klesla na kolena do sněhu. Nevnímala, že jí Folke položil ruce na ramena.

„Je to ona?“

Petra zavrtěla hlavou.

„Ne.“ Vzlykla.

Ztěžka k nim dokráčel Munther. Mezi obočími se mu rýsovala starostlivá vráska.

„Co se děje, Wilanderová?“

Petra si rychle osušila rukavicí oči. Nikdy předtím se nezhroutila na místě činu.

„Bála jsem se, že tady najdu svou dceru,“ zaštkala a pokusila se vstát, ale podlomily se jí nohy. „Celývíkend se nám neozvala.“

„A proč jsi mi nezavolala a neřekla mi to? Kdybych to věděl, vůbec bych tě nevystavoval takovému

traumatu.“

Petra si odkašlala a snažila se zadržet slzy. Klečet před šéfem ve sněhu a plakat jí bylo nevýslovně trapné.

„Práce je práce,“ odvětila a konečně se jí podařilo s Folkeho pomocí vyškrábat se na nohy.

„To je sice možné, ale teď tě pošlu na zbytek dne domů. Pokus se zkontaktovat s dcerou. Uvidíme se

zítra.“

Munther se obrátil na Folkeho.

„Zavezeš Wilanderovou domů a pak se sem hned vrátíš.“

Folke přikývl.

„Děkuji,“ hlesla Petra.

Munther se na ni zahleděl, usmál se a zavrtěl hlavou.

„Postarej se teď hlavně sama o sebe.“

Petra a Folke se mlčky vraceli sněhem. Za jejich zády rámusili technici, rozestavující stojany se

světlomety. Mezi stromy se pomalu snášelo odpolední šero. Asi po stech metrech narazili na LinuseSaxberga z Länstidningenu. Určitě si všiml, že s Petrou není něco v pořádku, protože se právě chystalotevřít ústa, aby se na něco zeptal, nakonec ale mlčel a nechal oba nerušeně projít.

Měla bych se stydět za to, že se mi tak hrozně ulevilo, že ta mrtvá je dcerou někoho jiného, a ne mou

vlastní, pomyslela si Petra. Jednoho dne se mi dostane spravedlivého trestu.

V kuchyni se vznášela vůně skořicového pečiva a okna byla orosená horkem z trouby.

Když zazvonil telefon, položila Gunvor mísu s rozbitým vejcem na dřez, utřela si ruce do zástěry a zvedlasluchátko telefonu připevněného na zdi.

„Berglundová.“

„Ahoj, tady je Christer. Táta asi náhodou není doma?“

„Ale je. Sedí a čte noviny. Počkej chvíli.“

Gunvor položila sluchátko na parapet a vyšla do předsíně.

„Bengte, volá Christer. Vezmeš si to u sebe?“ „Jo.“

Gunvor se vrátila do kuchyně a zavěsila sluchátko.

Christer zněl nějak divně. Hlas měl celý chraptivý a velmi úsečný. Není nemocný? přemítala a znovu

věnovala pozornost dvěma posledním skořicovým věnečkům, které potírala žloutkem. I když teď zdaleka

nejedli tolik kynutého pečiva jako kdysi, pekla Gunvor ze starého zvyku stále z celého kilogramu mouky.

Ovšem šneky už nedělala, byly příliš pracné. Věnečky musely stačit.

„Zajedu na chvíli za Christerem,“ zavolal Bengt z předsíně.

„Tak to mu můžeš vzít jeho čisté prádlo. Je v pytli v prádelně.“

Bengt zmizel dole na schodech a Gunvor vsunula do trouby poslední plech. Potom strčila jeden z kynutých

věnečků do sáčku, a když se Bengt vrátil, vrazila mu ho do ruky.

„Zanes mu to a pozdrav ho ode mě.“

Když Bengt vytahoval ze skříňky vedle domovních dveří klíčky od auta, padl jeho pohled na klíč, který

neznal.

„Ten je od čeho?“ zeptal se a zvedl malou keramickou figurku.

„Od Magdina domu. Chtěla, abychom si ho vzali.“

Bengt pověsil klíč zpátky a zeptal se: „Ona někam odcestovala?“

„Ne, to bych neřekla. Prostě si přeje, abychom měli od ní klíč, kdyby se něco stalo. Kytky asi zalévat

nebudeme muset, protože se nezdá, že by nějaké měla. A pokud se dobře dívám, ani záclony. Není to

trochu neútulné?“

„Nejspíš se k tomu ještě nedostala,“ usoudil Bengt, sebral pytel s prádlem a sáček s pečivem a otevřeldveře. „Neměla bys moc strkat nos do toho, jak to vypadá u jiných doma. Tak zatím.“

Co to má znamenat – nestrkat nos? dumala Gunvor. Lidé ať si dělají, co chtějí, ale nedá se nevšimnout si,že to u Magdy vypadá dost nezabydleně.

Když Petra vešla do kuchyně, zvedl Lasse udiveně oči od novin.

„Ty už jsi zpátky?“

Petra mlčela. Její přítomnost musela jako odpověď postačovat. „Není ti dobře?“

Petra klesla na lavici.

„Už jsem to prostě nevydržela. Ve sněhu tam ležela dívka, zpola sežraná zvěří. Bylo to na mě moc. Ale

aspoň to nebyla Nellie.“

Podepřela si hlavu rukama a zavřela oči.

„Ty sis vážně myslela, že je to ona?“

„A proč ne?“

Petra se najednou cítila úplně vysílená a prázdná. Jen sedět na lavici a nespadnout pro ni představovalovrchol tělesného vypětí.

Zazvonil telefon.

Petra se opřela a pomalu vytáhla telefon z kapsy bundy.

Nellie!

Když Petra uslyšela dceřin nenucený tón, proměnila se její úleva v palčivý hněv. „Kde jsi k čertu celý víkend vězela?“ vykřikla.

„Ale…“

„Copak nechápeš, jaký jsme měli s tátou o tebe strach? Nechápeš to? Dneska našli v lese mrtvou dívku ajá jsem si myslela, že jsi to ty. Jela jsem tam a třásla jsem se, že tě najdu ležet ve sněhu.“

„Ale mami, nabíječka…“

„Nech toho! Přece existují další telefony, z nichž jsi nám mohla zavolat! To bych si o tobě nikdynepomyslela, Nellie. Nikdy. Že se jen tak několik dní neozveš.“

Teprve když uslyšela Nellie vzlykat, vzpamatovala se.

„Mrzí mě to, zlato. Tolik jsem se o tebe bála. Jsi teď v autobuse?“

„Jo. Může mě někdo vyzvednout?“

„Táta pro tebe zajede. A později si o tom ještě promluvíme.“

Lasse, který slyšel každé slovo, zíral na Petru.

„Zatracená holka!“ ulevila si Petra a položila mobil na stůl. „Vyděsila mě k smrti.“

Potom jí vyhrkly slzy.

Když někdo zazvonil u dveří, Christer sebou trhl. Že by to už byl táta? Tak to musel okamžitě skočit doauta. Když Christer vstal od stolu v kuchyni, aby otevřel, bylo mu zle.

Bengt držel v jedné ruce pytel a v druhém sáček s pečivem a udiveně na něj hleděl.

„Ty jsi nemocný?“

„Není mi dobře, ale nevím, jestli jsem nemocný. V každém případě to není nic nakažlivého.“ „Potřebuješ pomoc? Proto jsi chtěl, abych přijel?“

Bengt vyklouzl na rohožce ze zimních bot a následoval ho do bytu.

Christer se posadil na židli, na které seděl celý den a pozoroval hory. Bengt se na něj zamyšleně podíval,

odsunul od stolu druhou židli a usedl.

„Stalo se něco? Začínám si pomalu dělat starosti.“

Christer k němu mlčky přisunul přes stůl krabičku s léky, jako by to byla figurka na šachovnici.

„No teda, moje léky!“ zvolal Bengt a vzal si krabičku.

Když Christer dál nic neříkal, otec notně znejistěl.

„Tak co je?“

Christer se zhluboka nadechl.

„Víš, kde jsem ji našel?“

„Nemám tušení.“

„Ve sklepě s popelnicemi v Abbortorpsvägenu.“

Bengt rychle střelil pohledem k oknu a pak ho znovu upřel na krabičku. Na okamžik to vypadalo, jako by jichtěl od sebe odmrštit, ale místo toho ji sevřel ještě pevněji. Po krku se mu rozlévala temná červeň.

„Sledujeme tam ilegální nevěstinec,“ pokračoval Christer tiše. „Tahle krabička ležela ve stejném sáčkujako hromada použitých kondomů. Takže máme jistotu. Já tedy určitě. A státní zástupkyně ji nejspíš bude

mít taky.“

Bengt otevřel pusu, jako by se chystal něco říct, ale nakonec zůstal mlčky sedět.

„Doufám, že je ti jasné, že jsem se dopustil maření vyšetřování, když jsem tu krabičku ukryl. Když to

vyjde na světlo, vyrazí mě.“ Christer zavřel oči. „Tak strašně se mi to hnusí. Od chvíle, kdy jsem ty léky

našel, jsem ani minutu nespal. Můj vlastní táta běhá za…“

Christer nedokázal tu větu dokončit.

Bengt si odkašlal. Červeň zmizela, ale čelo se mu vlhce lesklo.

„Tvá matka a já…“

Christer vstal tak prudce, až převrátil dřevěnou židli.

„Nech toho! Nechci o matce nic slyšet! Ani jediné slovo, rozumíš?“

Bengt sklopil zrak. Shora působí tak křehce a drobně, napadlo Christera, skoro jako školák. Vidět svého

velkého, silného otce, jak se tady krčí a hanbí, bolelo Christera víc, než čekal. Přesto se nedokázal udržet.

„Je ti doufám jasné, že to je trestný čin! Nejen že je to odporné, ale můžeš za to skončit v base.“

Bengt neodpověděl, místo toho vstal a trhavými pohyby si zasunul krabičku do bundy.

Když se domovní dveře zabouchly, zabořil Christer tvář do dlaní. Třásl se po celém těle.

Člověk nemůže udat vlastního otce, řekl si. To prostě nejde.

Ernst Losjö postavil na konferenční stolek talíř s rajskou polévkou, kterou ohřál přímo z plechovky.

Zařinčelo to a Gabriella zvedla zrak.

Někdy jí záviděl její schopnost ponořit se do letargie, když se skutečnost stala příliš nesnesitelnou. Tehdypřenechávala veškerá rozhodnutí a povinnosti druhým. Jemu. Vlasy měla mastné a rozcuchané,rozprostíraly se po polštáři jako mop. Uplynuly už čtyři dny, co ji naposledy přemluvil, aby se osprchovala.

„Musíš se najíst,“ řekl.

Gabrielle trvalo celou věčnost, než se na pohovce zvedla do sedu. Když konečně seděla se zkříženýma

nohama a vlasy odhrnutými z tváře, podal jí Enrst talíř.

Vtom někdo zazvonil.

„Otevřu,“ prohlásil Ernst a vyšel z obýváku.

Venku na schodech stál policista, kterého Ernst neznal.

„Jmenuji se Urban Bratt,“ představil se a podal mu ruku. „Mohu na chvíli dál?“

Ernst ustoupil do předsíně. Teď se to stane, blesklo mu hlavou.

Policista bez jediného slova sáhl do kapsy a něco vytáhl. Růžová nokia, na níž se na šňůrce pohupoval

malý hnědý opičák z umělé hmoty. Heddin mobil.

Ernstovi stačilo pohlédnout policistovi do tváře, aby pochopil.

Čas se naplnil.

Mám dojem, že když jsme nastoupily do Kosťova auta, zmocnil se mě poprvé pocit, že něco není v

pořádku. Ráda bych vyhledala Anin pohled, pokusila se s ní navázat kontakt, ale hrdost mi ještě

nedovolila, abych přiznala, jak jsem vyděšená.

Oba muži se otočili a prohlíželi si nás, jako by nás oceňovali, potom Kosťa nastartoval a vyrazil.

Srdce mi prudce bušilo v hrudi. Ten hrozný neklid nezmizel ani ve chvíli, kdy jsem vytáhla z kapsy

hotelovou brožuru. Nakonec jsem usnula a probudila se teprve ve chvíli, kdy auto zastavilo přednenatřeným dřevěným domem. Slunce právě zapadalo za jakousi stodolou na spadnutí. Na dvoře stála

další auta.

„Už jsme v Německu?“ zeptala jsem se tiše.

Kosťa se hlasitě rozesmál.

„Ano, jsme,“ odpověděl.

Tohle nebyl hotel a Kosťův smích vůbec neseděl k výrazu jeho očí. Nic do sebe nazapadalo. Kde jsme se

to jen ocitly?

Když otevřeli dveře, aby nás vypustili ven, měla jsem takový strach, že mě skoro neunesly nohy. Chtěla

jsem utéct, ale nedokázala jsem to.

Ovšem Ana ano. Babičko, měla jsi vidět, jak pádila. Vylétla z auta jako blesk, přehnala se přes dvůr avyběhla na silnici. Nikdy jsem ji neviděla utíkat tak rychle.

Kosťa se pustil za ní. Ačkoliv je tlustý jako kulička, uměl taky běhat a metr po metru stahoval dlouhýmanohama její náskok. Zhruba sto metrů od vozu se s řevem vrhl na Anu a začal jí bušit hlavou o zem.

Bušil do ní a bušil, dokud ho ten starší muž nezastavil.

Ana ležela naprosto nehybně na zemi, tak nehybně, až jsem si myslela, že je mrtvá. Kosťa si ji přehodilpřes rameno, jako by byla pytel brambor. Vlasy, celé od hlíny a bláta, se jí pohupovaly sem a tam.

Ten druhý muž mě začal postrkovat do domu. Dělali s námi věci, o kterých nedokážu nikdy, nikdy, nikdymluvit, babičko.

20. kapitola

Než se Magdalena v pondělí ráno vydala k poštovní schránce, pozorně se rozhlížela na všechny strany,potom ale zůstala stát s novinami v ruce, jako by ji zasáhl blesk.

Hedda Losjö nalezena mrtvá. Podezření na vraždu. Ta zpráva stála úplně nahoře na první straně

Värmlandsbladetu.

Hedda Losjö zavražděna? To přece nemůže být pravda. A jak je možné, že se jí o tom za celou neděli nic

nedoneslo? Opravdu se nedívala na zprávy ani neposlouchala rádio?

Magdalena rychle pročítala článek, zatímco nohy ji samy nesly nahoru po schodech.

Dvě zavražděné dívky v okolí Gustavsforsu během několika málo týdnů. Jedna z nich naprosto neznámá,

druhá podle všeho úplně normální teenager. Co se to tady děje? Musím se konečně sebrat, pomyslela si.

Sven Munther se tyčil s červeným fixem před bílou tabulí.

„Tak, moji milí, všechny nás teď čeká pěkně tvrdý oříšek. Dvě mrtvá děvčata.“

Namaloval nahoru na tabuli dva kruhy vedle sebe. Do jednoho napsal „Hedda“, do druhého udělal

otazník.

„Dvě dívky, zhruba ve stejném věku. Obě nalezeny poblíž Gustavsforsu, jedna oblečená, druhá nahá.

Jedna byla pohřešována, druhou nikdo nehledá.“

Pod oba kruhy napsal několik poznámek.

„Jak to spolu souvisí? A souvisí to vůbec nějak?“

Munther se na okamžik odmlčel a sklouzl pohledem po spolupracovnících rozesazených u konferenčního

stolu.

Petra se cítila po včerejším zhroucení stále vyčerpaná, když ale předtím dorazila do kanceláře, mávnutímruky odbyla Folkeho i Muntherovy otázky. Soucit by teď nesnesla.

Urban na opačné straně stolu se tvářil zaujatěji než obvykle, zatímco Christer měl stále nemocenskou.Petra se vůbec nechtěla pouštět do spekulací o tom, zda tu snad existuje nějaká souvislost.

„Heddino tělo jsme poslali do Linköpingu,“ oznámil Munther, „a vzhledem ke stavu jejího tělapředpokládám, že bude nějakou dobu trvat, než odtamtud dostaneme úplnou zprávu.“

„Ale neexistují pochybnosti, že je to ona?“ zeptala se Petra.

„Ne. Měla v kapse mobil, který už identifikovali její rodiče. Kromě toho měla na bundě vyšité své jméno.Zjevně je to drahý model, oblíbený mezi zloději.“

„Kdo uvědomil rodiče?“ zeptala se Petra.

„Já,“ ozval se Urban. „Chápu.“

Zpráva o smrti je zpráva o smrti a nikdy nemůže být ničím jiným, pomyslela si Petra. Přesto by Ernstovi aGabrielle přála, aby se jim dostalo citlivějšího přístupu. Kdyby byl aspoň Christer zdravý.

Munther si odkašlal.

„Není snadné určit, jak vlastně Hedda Losjö zemřela. Okousalo ji nějaké zvíře, liška nebo vlk, takže tento

případ bude představovat pro kolegy z ústavu soudního lékařství výzvu.“

„Je možné, že byla také zastřelena?“ otázala se Petra.

„Tuto otázku si klademe všichni. Uvidíme, jak bude znít odpověď. Jak jsem řekl, měla Hedda Losjö v

kapse bundy mobil. Je už dlouho vybitý, ale možná se brzy dozvíme, co se v něm skrývá. Tímto čestným

úkolem byl pověřen náš nový počítačový mág Folke.“

Folke se stydlivě zavrtěl na židli.

„Měli bychom se také trochu poptat nahoře u chat,“ řekl Munther. „Wilanderová, postaráš se o to?“

Petra přikývla.

„A musíme najít Fredrika Anderberga,“ pokračoval Munther. „Udělejte, co je ve vašich silách.“

Magdalena seděla u svého psacího stolu v redakci a četla si znovu článek, tentokrát důkladněji. Heddu

Losjö nalezl poblíž jezera Knon nějaký muž, který si vyrazil na běžky s devítiletou dcerou.

Policejní šéf Sven Munther byl velmi stručný a nechtěl se blíž vyjadřovat k otázce, zda nebo do jaké míry

policie předpokládá, že mezi oběma vraždami existuje nějaká spojitost. „Musíme počkat na výsledky pitvy

– dříve nemůžeme činit žádné závěry,“ řekl podle článku Moy Axelssonové, která měla o víkendu službu. Ubozí, ubozí rodiče. Jak vůbec může člověk po tak tragickém neštěstí dál žít? Kdyby se něco stalo

Nilsovi…

Syn Barbro si vzal život asi před rokem a ona tady stejně seděla za recepčním pultem a vykonávala svépovinnosti, dbala o sebe, a dokonce se smála. Magdalena nechápala, jak to dělá.

Magdalena svírala v ruce mobil, ale neměla chuť si znovu číst tu záhadnou esemesku. O to se bude muset

postarat policie. Vstala a vzala si bundu.

„Jdu na policii,“ oznámila Barbro a otevřela vstupní dveře.

„Pořádají tiskovku k té nové vraždě?“

„Ne, musím něco oznámit. Dostala jsem velmi nepříjemnou textovku.“

Když se Magdalena posadila ke stolu Petry Wilanderové, došla jí nová zpráva.

Miláčku, nemůžeš jen mlčet. Líbá P.

Magdalena se snažila tvářit pokud možno nezúčastněně, ale soudě podle Petřina výrazu se jí to přílišnepodařilo. Rychle zavřela Petterovu zprávu a našla tu s vyhrůžkou.

„Mohu se podívat?“ zeptala se Petra a vzala jí mobil z ruky.

„Možná je to jenom pitomost, ale vážně mě to pořádně vystrašilo,“ přiznala Magdalena.

Petra mlčky četla text na displeji.

„Víte, kdo by za tím mohl být? Máte nějaké nepřátele?“

„Před pár dny jsem se zapletla do dost nepříjemné situace v Abbortorpsvägenu. Stalo se to večer předtím,

než jsem zavolala Christerovi a informovala ho o svém podezření, že tam někdo provozuje ilegální

bordel.“

Magdalena vyprávěla, jak seděla před bytem, byla odhalena a shozena ze schodů.

„Uhnala jsem si pořádnou bouli,“ řekla Magdalena a sundala si čepici, aby ji ukázala Petře.

„A jéje,“ sykla Petra a soucitně si ji změřila. „Musíte být opatrná. Takhle slídit na vlastní pěst není dobrý

nápad. Ohlásila jste to zranění hlavy policii?“

Magdalena zavrtěla hlavou.

„Ale myslím, že bych to měla udělat. Pozorovali jste dál ten byt?“

Petra zakroutila hlavou, přejela na kolečkové židli ke svému počítači a otevřela nový dokument, aby

sepsala oznámení. Rychle zadala do systému Magdaleniny osobní údaje, fakta o esemesce a ublížení nazdraví. Magdalena se snažila o pokud možno podrobný popis pachatele.

„V každém případě to ověříme. Ale dávejte si pozor.“

Magdalena přikývla a řekla: „Povězte mi, pokud jde o tu vraždu Heddy Losjö…“

Petra se zasmála, načež si s přívětivým, ale rozhodným úsměvem přejela palcem a ukazováčkem po

rtech, jako by si je zapínala na zip.

„O tom si musíte promluvit s Muntherem. Dnes odpoledne uspořádá tiskovou konferenci. Nemyslím si, žetoho bude moci mnoho nabídnout, ale bulvár se samozřejmě doslechl, že tady byly nalezeny dvě mrtvédívky, takže musí s něčím přijít…“

„V kolik hodin to zhruba bude?“

„Čeká ještě na informace z pitvy, takže si nemyslím, že to bude před druhou. A snažte si moc nelámathlavu kvůli té zprávě.“ „Pokusím se,“ odvětila Magdalena a vstala. Ale to se snadněji řekne, než udělá, pomyslela si v duchu a vyšla z místnosti. „Měli na Silvestra domluvenou schůzku!“ Folke Natt och Dag se vřítil do kanceláře Svena Munthera. Jeho šéf sebou trhl a zvedl oči od monitoru. „Omlouvám se,“ hlesl Folke, který si teprve teď uvědomil prudkost svého vpádu. „Nic se neděje. Zdá se, že jsi něco objevil.“ „Jasně!“ zvolal Folke a zamával ve vzduchu několika vytištěnými papíry. „Hedda Losjö a Fredrik Anderbergse měli setkat na Silvestra ve tři hodiny ,na parkovišti‘. Tady!“ Folke ukázal na odeslané a přijaté zprávy, aby Munther mohl sledovat korespondenci.

„Ruším?“ zeptala se Petra.

„Ne, ne,“ odpověděl Munther a pozval ji mávnutím ruky dál. „Folke zjistil, že si Hedda a Fredrik psaliesemesky. Domluvili si na Silvestra schůzku.“

„No to se podívejme,“ řekla Petra. „Jsi vážně dobrý, Folke!“

„Díky.“

Potom se obrátila na Munthera.

„Máme v registrech Anderbergovu DNA?“

„Divil bych se, kdyby ne. Hned zavolám do Linköpingu.“

„Vlastně jsem vám jen chtěla říct, že se k nám dostavila Magdalena Hanssonová, aby oznámila, že jíněkdo vyhrožuje,“ vyprávěla Petra. „Dostala textovou zprávu, kde jí hrozí, že ublíží jí a jejímu dítěti,pokud se nepřestane vměšovat do nějakých věcí. Je přesvědčena o tom, že jde o onen nevěstinec.Zatraceně, pořád mě štve ten film!“

„Prostě na to nemysli,“ chlácholil ji Munther.

„Měli jsme v tom bytě zasáhnout hned, i když by se nám bývalo hodilo víc důkazů,“ pokračovala Petra.„Když uvážíme, jaká je situace, tedy že Magdaleně teď vyhrožují ti pasáci, vzniká otázka, jestli bychom seneměli přece jen pustit do akce. Tady stejně přešlapujeme na místě a jenom čekáme. Anderberg se

vypařil a výsledky z Linköpingu pravděpodobně před polednem nedorazí.“

„Máš pravdu,“ uznal Munther. „Zavolám státní zástupkyni. Hned vzkaž Brattovi, že má jet s námi.“

Když se Magdalena vrátila do redakce, nebyla zrovna moc klidná, ale aspoň něco udělala. Jakmile bude

mít čas, objedná si nové domovní dveře.

Svlékla si bundu, vzala mobil a četla:

Miláčku, nemůžeš jen mlčet. Líbá P.

Potom odpověděla:

Jsem tady. Ale potřebuji přemýšlet.

Vydala se do kuchyňky, aby si nalila velký hrnek kávy, a pokoušela se uspořádat si myšlenky a dát svému

pracovnímu dni nějaký řád. Mohla by se před tiskovou konferencí vydat do města a vyptat se chodců na

jejich pocity a obavy. Dvě mrtvé dívky se přece vymykají všem obvyklostem.

Když usedla se šálkem kávy k psacímu stolu, otevřela tašku s fotoaparátem, vytáhla ho a zapnula. Bateriebyla téměř vybitá. Když ji měnila, zabzučel jí mobil.

Snad bylo jasné, že nemáš chodit na policii, ty krávo.

Magdalena ztuhla a upřeně hleděla na displej.

Co je zase tohle?

Rychle začala na internetu pátrat po stránkách Securu, firmy, která prodávala bezpečnostní dveře. Musí je

okamžitě koupit. Když Kosťa otevřel dveře pokoje, Soňa se s trhnutím probrala. Pasák zařval: „Probuďte se. Oblečte se aposbírejte si věci. Všechny!“

Soňa se pomalu v posteli posadila a zadívala se na něj. Co to říká? Kolik je vlastně hodin?

„Nerozumíte? Rychle! Vstávejte!“

Kosťa se vřítil do pokoje a strhl z ní deku.

„HNED!“ vykřikl a ukázal na Soňu.

Ostatní děvčata, jejichž jména ani pořádně neznala – Dáša, Aljona, Jekatěrina? – už byly na nohou,

oblékaly se a cpaly si věci do igelitové tašky.

Co se tady děje? Kam je odvedou?

Soňa vklouzla do kalhot, když tu otevřel dveře Sergej a hodil na zem jejich boty a bundy.

Ano, jak mě teď najdeš?

Když Petra Wilanderová, Sven Munther, Urban Bratt a Folke Natt och Dag spěšně kráčeli kolem podélné

strany domu, parkoviště před Abbortorpsvägenem zelo prázdnotou. Aby je z oken bytu v domě číslo 12

nikdo nezahlédl, nechali stát auta několik set metrů odtud.

„Je to tam nahoře,“ oznámila Petra a ukázala tím směrem.

„Tohle je vážně roztomilé místečko,“ prohlásil Folke.

Co nejtišeji se proplížili dveřmi a pokračovali vzhůru po schodech. Ve druhém patře stiskla Petra zvonek.

Nic se nestalo. Zazvonila znovu, tentokrát dlouze. Stále žádná reakce. Z bytu se neozýval jediný zvuk.

„Tady je policie!“ zvolal Munther. „Otevřete dveře!“

V bytě dál vládlo ticho.

„Tak si holt otevřeme sami,“ prohlásil.

Dřevo se roztříštilo, když Urban zkušeně vykopl dveře. Ty se rozlétly.

21. kapitola

„Sakra!“ klela Petra, zatímco procházela opuštěným třípokojovým bytem z místnosti do místnosti.

V obývacím pokoji stály dvě postele ze smrkového dřeva a stará manšestrová pohovka, na obrácené

bedně od nápojů z červeného plastu byl malý televizor a v sousední místnosti další dvě dřevěné postele

stejného stylu. Na podlaze se povalovaly dvě pruhované matrace. Ve třetím, úzkém pokoji byla k vidění

jen jediná postel bez povlečení a malý černý stolek s rolí kuchyňských utěrek.

Petra nakoukla pod postele a otevřela dveře koupelny, ale v bytě nebylo po nikom ani vidu ani slechu.

„Museli jsme je těsně minout,“ ozval se Munther z kuchyně. „Konvice na kávu je ještě teplá.“

„Pojďte sem,“ zavolal Folke a zvedl igelitku.

Ležely v ní dva robertky a černý kožený bič.

„Byla schovaná úplně vzadu ve skříni,“ vysvětlil.

„Není pochyb o tom, co se tady dělo,“ řekl Munther. „Zavolám techniky, postarají se o otisky prstů. Ať

zajistí tolik stop, kolik to jen půjde. A musíme zjistit, kdo si ten byt pronajal. Kdo je G. Lind?“

Petra se opřela o stěnu a povzdechla si.

„Kam zmizeli? A kdo je varoval? Přece nemůže být náhoda, že se vypařili těsně předtím, než jsme se tady

objevili.“

„Vítám vás všechny na této malé tiskové konferenci,“ začal Sven Munther a přejel pohledem ponovinářích, kteří se tísnili kolem konferenčního stolu. „Sice vám toho nemohu mnoho nabídnout, přesto

vás rád vidím.“

Magdalena se usadila mezi novinářkou z večerníku a reportérem z TV4. Linus Saxberg zaujal místo vnáležitém odstupu na druhé straně stolu.

„Takže, poblíž Gustavsforsu byly nalezeny dvě nezletilé mrtvé dívky,“ pokračoval Munther. „Protoženemáme v druhém případě stále k dispozici závěry z pitvy, je těžké říct něco přesnějšího. Proto budejednodušší, když se budete ptát a já se vám pokusím podle svého nejlepšího vědomí a svědomí

odpovídat.“

O slovo se přihlásila kolegyně z večerníku.

„Domníváte se, že by tady mohl řádit sériový vrah?“

„Na první pohled jsou oba tyto případy vraždy velmi rozdílné,“ odvětil Munther. „Jedinou shodou je věkdívek a místo, kde byly nalezeny. Stále nevíme, zda Hedda Losjö, kterou jsme našli včera, nezemřelapřirozenou smrtí.“

„Ta první dívka byla sexuálně zneužívána,“ ozval se Linus Saxberg. „Došlo k tomu i v případě Heddy

Losjö?“

„Na to dnes bohužel nedokážu odpovědět.“ „Existuje něco, co by nasvědčovalo, že tomu tak je?“

„Ne.“

Než mohl kolega položit další otázka, Magdalena si odkašlala.

„Máte už nějakého podezřelého?“ zeptala se.

„Máme podezřelého, přinejmenším pokud jde o případ Heddy Losjö.“

Ostatní novináři se probrali k životu.

„O koho jde?“ zeptal se Linus Saxberg. „To vám bohužel nemohu prozradit.“

„A na čem se zakládá vaše podezření?“ zeptala se žena z večerníku.

„Ani to nemohu v této chvíli komentovat.“

Magdalena pomalu ztrácela trpělivost. Jaký to má smysl tady sedět, když jim Munther nemůže nic říct?Zdálo se, že stejnou otázku si kladou i ostatní přítomní. Po několika dalších, nic neříkajících odpovědíchukončil Sven Munther tiskovku a vydal se za televizními reportéry ven, aby jim poskytl několikindividuálních rozhovorů.

Magdalena vrátila zápisník zpátky do tašky a oblékla si bundu.

Petra Wilanderová opustila výjimečně policejní stanici hlavním vchodem. Mohla by na Městský bytový

úřad klidně zavolat, ale měla pocit, že potřebuje trochu na čerstvý vzduch.

Krátce kývla na Munthera, který stál s mikrofonem pod bradou před policejním znakem na zdi, a přešla

parkoviště.

„Bytový úřad je ve druhém poschodí, jihozápadní křídlo,“ vysvětlil jí muž na recepci a ukázal na strop.

Petra poděkovala, prošla velkou zasklenou halou a vydala se po schodech nahoru.

Dveře bytového úřadu byly otevřené, a když zaklepala, zahleděl se na ni přes brýle na čtení muž s řídkými

vlasy a patkou. „Dobrý den, jmenuji se Petra Wilanderová a jsem od policie.“ Petra mu podala ruku.

„Thorbjörn Hermansson. Co pro vás mohu udělat?“

Vypadá, jako by ho někdo vypral v moc horké vodě, takže úplně ztratil barvu, prolétlo Petře hlavou porychlém pohledu na mužovy bledé prsty a řídké vlasy. Potom mu vyprávěla o prohledání bytu vAbbortorpsvägenu a zeptala se, s kým byla uzavřena nájemní smlouva.

„Číslo bytu je 1132, ve druhém poschodí domu číslo 12,“ vysvětlila a posadila se na židli pro návštěvníkypřed psacím stolem.

„Co to bylo za prohlídku?“

„K tomu nemohu nic bližšího říct.“

„Aha,“ odtušil Thorbjörn Hermansson a lehce protáhl ústa.

Potom přistoupil k polici a vyhledal příslušný pořadač na spisy.

Petra si sundala čepici a čekala. Thorbjörn Hermansson byl zjevně mužem se spoustou času.

„Číslo 1132 říkáte. Tady je smlouva. Posledního půl roku je vedena na jakéhosi Sorana.“

„Fajn. Potřebovala bych kopii.“

Thorbjörn mlčky přikývl a odešel z kanceláře.

Když se vrátil, prošla Petra rychle oba listy, aby vzápětí zjistila, že chybí osobní číslo i číslo telefonu.

„Není osobní číslo u takových smluv povinné?“ zeptala se.

Thorbjörn Hermansson zrudl. „Copak tam není?“

„Ne. Myslela jsem, že jste v podobných věcech vždy důkladní.“

„To také jsme. Dokonce velmi důkladní. Muselo dojít k chybě.“

Petra si ho měřila pohledem tak dlouho, až sklopil zrak.

„Na dveřích bytu stojí G. Lind. Víte, zda byl byt pronajat další osobě?“

Thorbjörn Hermansson zavrtěl hlavou.

„Ne. Nemám tušení.“

Hermansson si přihladil pěšinku a potáhl si manžety košile.

Co mu je? pomyslela si Petra.

„Nesnáším, když mám chyby ve spisech,“ pronesl Thorbjörn, jako by jí četl myšlenky.

Petra se na něj tázavě zahleděla.

„Loni na jaře jsem měl slabou mrtvici, spadl jsem ze židle zrovna ve chvíli, kdy jsem si sedal ke snídani, anepamatuji si, co se dělo následující týden. Ležel jsem tehdy v nemocnici v Karlstadu. Lékaři říkali, žejsem měl štěstí, že jsem se tak rychle zotavil. Na začátku podzimu jsem se už mohl vrátit do práce. Jsemsi ovšem vědom toho, že nepracuji tak dobře jako předtím, neustále dělám chyby. Kdybych o tom ovšemněkomu řekl, poslali by mě do invalidního důchodu, a to by mě zabilo. Omlouvám se, že vás tím zatěžuji.

Moc vás prosím, abyste to nehlásila mému šéfovi.“

„Dobře,“ souhlasila po jistém váhání Petra. „Ale potřebuji pomoc ještě v jedné věci. Ráda bych věděla, jakbyl placen nájem, tedy z jakého bankovního účtu byly převáděny peníze.“

Thorbjörn zasunul pořadač zpátky do police a posadil se k počítači.

„Žádné konto tady není, peníze jsou každý měsíc přesně třináctého složeny v bance,“ prohlásil poněkolikerém kliknutí myší. „Žádný odesílatel není uveden.“

„Tady v Hagforsu, nebo kde?“

„Pokud mohu soudit, pokaždé někde jinde. Někdy je to tady, jindy v Munkforsu nebo Filipstadu. Mohuvám ty údaje vytisknout, pokud si přejete.“

„Dobře,“ souhlasila Petra a unaveně se usmála. „Ano, a pak bych asi ještě měla zmínit fakt, že dveře bytu

jsou rozbité.“

„Chápu. Ten dům za pár měsíců stejně strhnou, takže si myslím, že to už nehraje velkou roli.“

„Děkuji vám za pomoc,“ rozloučila se Petra.

Sven Munther seděl u stolu, skloněný nad růžovou nádobkou s jídlem a novinami. Petra otevřela ledničku,

vytáhla si kuřecí frikasé a vložila ho do mikrovlnky. Když se talíř začal uvnitř točit, opřela se o dřez a

masírovala si spánky.

„Bolí tě hlava?“ zeptal se Munther a vzhlédl.

„Není to tak hrozné,“ odpověděla Petra a několikrát zamrkala.

Ve skutečnosti už pulzující bolest získala nadvládu a pro Petru bylo naprostou záhadou, jak dokáže něco

sníst.

„Jak to šlo na bytovém úřadě?“

Petra mu povyprávěla o neúplné nájemní smlouvě a nájmu, placeném vždycky anonymně.

„Znáš Thorbjörna Hermanssona?“ zeptala se, vytáhla jídlo z mikrovlnky a zavřela dveře. „To je ten

chlápek, který tam pracuje.“

Munther přimhouřil oči a chvíli přemýšlel.

„Thorbjörn Hermansson. Jméno mi připadá povědomé, ale nedokážu si ho spojit s obličejem.“

Petra se posadila naproti Muntherovi. Z vůně kari se jí dělalo zle, ale rozhodla se, že se přece jen pokusíněco sníst, a napíchla si na vidličku kousek kuřecího masa.

„Připadal mi nějaký divný,“ pokračovala. „Nejdřív se podobal postavě z filmu s Martinem Beckem.Osamělý týpek, který stojí na začátku filmu s psíkem pod pouliční lampou a působí tak podezřele, že těokamžitě napadne, že je to vrah. A potom byl najednou naprosto zoufalý, když jsem poukázala na fakt, že

ve smlouvě chybí osobní číslo.“

Petra odložila vidličku. Na čele jí vyrazil pot.

„To zní opravdu zvláštně,“ řekl Munther. „Není ti něco? Jsi celá bledá.“

„Vážně? No, tak či onak si nemyslím, že nás tahle stopa někam dovede.“ Petra si vzala z papírové krabiceubrousek a rychle si otřela ústa. „Bohužel.“

„Škoda. V tom případě budeme muset s tím bordelem počkat a soustředit se na vyšetřování vraždy.“Zdálo se, že se Muntherovi ulevilo. Nejspíš se bojí, že jeho lidé obojí nezvládnou, uvědomila si Petra. „Alejestli ti není dobře, běž domů a odpočiň si.“

„Zvládnu to,“ ujistila ho Petra a polkla.

Magdalena hleděla přimhouřenýma očima na monitor a pročítala si svůj text o všeobecných obaváchpanujících v Gustavsforsu. To jsou tedy pěkně povrchní žvásty, pomyslela si a přesunula článek do složky

se zprávami.

Potom otevřela nový dokument, aby napsala článek o tiskové konferenci. Jak by měla začít? Jaká je ta

správná perspektiva? Prošla si poznámky, musela ale konstatovat, že v nich nemá žádné podstatné

informace. Kromě skutečnosti, že policie tápe, a to se těžko dalo považovat za zprávu dne. Podívala se na hodinky. Bylo už za deset minut pět, bude muset text dopsat doma. A tak sáhla po

telefonu a zavolala Svenu Muntherovi.

„Máte štěstí, právě jsem chtěl jít domů,“ řekl Munther. „Jak se vám daří? Wilanderová nás informovala o

té esemesce.“

„Jde to.“

„Dávejte na sebe pozor. S takovými lidmi se nežertuje.“

„Když vy dostanete ta prasata a postaráte se o dívky, které mají ve své moci, já si už na sebe pozor

dám.“

Munther souhlasně zabručel.

„Ale proto vám nevolám,“ pokračovala Magdalena. „Ráda bych se dozvěděla něco bližšího o tom, co se

stalo Heddě Losjö.“

„To jsem si mohl myslet. Ale jak jsem už řekl dnes ráno, nevíme skoro nic.“

„Neříkal jste, že tělo ohlodala zvěř?“

„Přesně tak. Ale upřímně řečeno, myslím si, že byste s ohledem na rodinu…“

Munther se najednou odmlčel. Zašustil papír a ozvalo se nezřetelné „Díky moc.“

„Jste tam ještě?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

„Neuhádnete, co mi právě předali. Předběžnou zprávu z ústavu soudního lékařství v Linköpingu.“

Magdalena zadržela dech a čekala.

„Dívka byla podle všeho uškrcena.“ „Uškrcena?“

„Ano, vypadá to tak. Ale víc vám momentálně nemohu prozradit. Musíme si to v klidu projít a pak

uvidíme, jak budeme pokračovat.“

„Co byste řekl čistě intuitivně? Může se jednat o stejného pachatele?“

„Intuice nepatří k mým silným stránkám. Proto se k tomu nemohu vyjadřovat. A ještě něco: Byl bych moc

rád, kdybych mohl zůstat v anonymitě, přinejmenším v zítřejším vydání.“

Nils se s prskáním vynořil z oblaku pěny do koupele. Černé vlasy se mu lepily k hlavě a voda stékala ve

stružkách po tváři.

„Kolik vteřin?“ vydechl a otíral si oběma rukama pěnu z obličeje.

Magdalena, která seděla vedle vany na sedátku toalety, se s předstíranou vážností zadívala na hodinky.

„Čtyři.“

„Ještě jednou. Teď zlomím rekord. Řekni připravit, pozor, teď, mami.“

„Jsi připraven?“

Nils horlivě přikývl.

„Fajn. Takže připravit, pozor… Teď!“

Nils si naplnil plíce vzduchem a znovu zmizel pod vrstvou pěny. V místnosti se vznášela vodní pára,zrcadlo nad umyvadlem bylo orosené. V páté vteřině se Nils znovu vynořil.

„Kolik? Kolik sekund?“

„Pět!“

„Rekord!“ zvolal Nils a široce se usmál, aniž by věnoval sebemenší pozornost pěně, která se mu kvůli

tomu dostala do úst.

„Výborně.“

Magdalena se snažila soustředit na hru. Nejdřív byla jeho učitelkou plavání a dávala mu různé úkoly –plavat jako ryba, bublat jako kávovar, dotknout se nosem dna vany – a potom nastal čas na rekord v

zadržování dechu pod vodou.

Za normálních okolností ji takové hry s přidělenými úlohami nebavily, ale dnes večer v nich viděla vítanoupříležitost, jak přijít na jiné myšlenky.

Snad bylo jasné, že nemáš chodit na policii, ty krávo.

Ukázalo se, že na dodání nových dveří bude muset čekat dva týdny. Celé dva týdny. Připadalo jí to jakověčnost.

A Hedda Losjö byla uškrcena.

Znovu se objevila Nilsova rozzářená tvář a Magdalenu náhle přepadlo špatné svědomí.

Musím se víc snažit opravdu si na něj najít čas, věnovat se mu a naslouchat mu. Uvědomila si, jak moc

rozvod i dvoje stěhování poznamenaly její vztah s Nilsem a jak často byla během posledního roku

myšlenkami úplně jinde. To se teď změní, přísahala si.

Nils se právě připravoval na další pokus o rekord, když Magdaleně zazvonil mobil.

„Jestli chceš, můžeš se ještě chvíli koupat. Půjdu to vzít.“

Magdalena se zachvěla chladem, když otevřela dveře a do tváře ji udeřil studený vzduch. Cestou do

kuchyně popadla pletený šál, ležící na opěradle pohovky.

Byl to Petter.

„Ahoj,“ pozdravila Magdalena a vrazila si telefon mezi bradu a rameno, aby si mohla přes sebe přehodit

šál.

„Ruším?“ zeptal se.

Řekni mi, jestli ruším, pravil, když přišel, a já hned půjdu. Nejenže rušíš, odpověděla jsem, obracíš celou

mou existenci vzhůru nohama. Vítej.

Stará báseň Eevy Kilpi jí vytanula na mysli úplně z ničeho nic. Jak dlouho ji nečetla?

„Ne, nerušíš,“ odvětila Magdalena a posadila se ke kuchyňskému stolu.

„Určitě?“

„Ano, určitě. Nils sedí ve vaně. Právě zdolal rekord v zadržování dechu. Pět vteřin.“

„Aha. No to se podívejme.“ Petter se tiše zasmál. „Budu každopádně stručný. Měla bys chuť ke mně přijít

v sobotu na večeři?“

Magdalena mlčela. Večeře? Byl to dobrý nápad?

„Můžeš o tom ještě popřemýšlet,“ pokračoval, „zatímco budeš současně přemýšlet o všech ostatních

věcech. Ať je to cokoliv, o čem hloubáš.“

Magdalena zavřela oči.

„Jsi tam ještě?“ zeptal se Petter.

„Ano, ano, jasně. Přijdu ráda. Nils stráví víkend u otce.“

„To opravdu rád slyším,“ odvětil Petter teď trochu hlasitěji. „Dokážu si představit, že máš v tuhle dobu

ještě spoustu práce. Ale brzy se zase ozvu.“

Magdalena se rozloučila, zavěsila a usmála se. V sobotu.

Najednou se ozvala rána. Trhla sebou a rozhlédla se. Co to bylo? Neslo se to jakoby zdola, přímo pod ní.

Spadla snad ve sklepě nějaká krabice na stěhování? Ale to nebylo možné.

Strach jí sevřel hrdlo.

Byl někdo v domě?

Magdalena upřela pohled na sklepní dveře v předsíni. Teď někdo stiskne kliku, pomyslela si. Nějaký

šílenec teď projde dveřmi.

Ale nic se nestalo. A zdola se také už nic neozývalo. „Mami!“

Magdalena si odkašlala a chystala se odpovědět, ale vtom už Nils volal znovu: „Mami! Už se nechci

koupat!“

Nemotorně vstala a vydala se do koupelny. Vyhnula se ovšem dveřím do sklepa, místo toho prošla jako

předtím obývacím pokojem.

Jenom si něco namlouvám, chlácholila se. Naprosto zbytečně se rozčiluji. Tak je to.

Petra váhavě zaklepala na dceřiny dveře. Zatímco čekala na pozvání vstoupit, prohlížela si rozzlobeně

nesčetné zbytky lepicí pásky, jimiž Nellie tvrdošíjně otapetovala dveře. Plakáty dávno zmizely, ale dveře

nikdo neočistil.

Když nikdo neodpověděl, zaklepala znovu, tentokrát energičtěji.

„Jo, pojď dál.“

Nellie zněla unaveně. Petra opatrně otevřela dveře a snažila se vypadat vesele a uvolněně.

„Můžu na chvíli za tebou?“

„Jasně,“ opáčila Nellie, zaklapla laptop a opřela se o stěnu.

Petra se posadila na židli u psacího stolu.

„Ještě jsme si nestihly popovídat o víkendu.“

„Mrzí mě, že jsem nezavolala. Bylo to ode mě hloupé.“

„Na to teď zapomeňme,“ pravila Petra. „Je to za námi a dopadlo to dobře. Jak ses měla?“

„Dobře.“

Nellie si prohýbala prsty jeden po druhém, až jí praskaly klouby.

„Copak jste dělaly?“

„Nic zvláštního.“

„Ale něco jste přece musely celý víkend dělat, když jsi ani neměla čas zavolat domů.“

„To má být nějaký výslech, nebo co?“ zeptala se Nellie naštvaně.

Co to s ní je? Copak nedokáže odpovědět na úplně normální otázku?

„Takže jste celý víkend nic nedělaly.“

„Asi tak.“

Nellie ještě jednou zapraskala klouby, tentokrát už ne tak hlasitě.

Petra pochopila, že rozhovor je u konce, a vstala, ovšem ještě naposledy střelila po Nellie pohledem vnaději, že dcera něco dalšího řekne. Nellie místo toho znovu sáhla po laptopu a rozevřela ho.

„Už moc neponocuj,“ řekla Petra a zavřela dveře.

Když Nils usnul, pátrala Magdalena v celém domě po klíči, který by pasoval ke dveřím do sklepa. Jediný,který našla, vězel ve dveřích malého pokojíku na východní straně, který měl jednou sloužit jako pokoj prohosty. Tento klíč se hodil ke všem dveřím od ložnic v horním patře, ale ne ke dveřím do sklepa.

Musím se uklidnit, nabádala se. Musím. Nic se nezlepší, když budu mít strach a znejistím tím Nilse.

Než se vydala nahoru, zajistila kliku domovních a sklepních dveří opěradlem židle.

Nils ležel na zádech a spal, paže zkřížené nad hlavou, pusu otevřenou.

Vypadá tak uvolněně, pomyslela si Magdalena. A tak hrozně bezbranně.

Potom udělala něco, co nikdy předtím neudělala. Zašla si do ložnice pro deku, odnesla si ji do Nilsova

pokoje, odsunula ho trochu stranou a lehla si vedle něj do postele.

Ale nejdřív zamkla dveře.

22. kapitola

Petra položila Christerovi na stůl šálek kávy. Hlava ji už zdaleka nebolela tak strašně jako včera. „Jsem moc ráda, že jsi zase tady,“ řekla a opřela se o rám dveří. „Chyběl jsi mi.“

Christer zlehka usrkl kávu.

„Ano, zpátky ve vosím hnízdě,“ odpověděl a prohlížel si obsah šálku. Stále nevypadal úplně v pořádku.

„Je pravda, že Heddu Losjö uškrtili? Psali to dnes ve Värmlandsbladetu.“

„Ano,“ přitakala Petra. „Včera odpoledne jsme dostali předběžnou zprávu. Ale já jsem to novinámneprozradila, přísahám.“

Přehnaně mávla rukou v obranném gestu, aby Christera trochu vylákala z jeho ulity.

Když dál mlčky zíral do šálku, pokračovala: „Slyšel jsi, že jsme včera udělali šťáru v tom nevěstinci? Když

jsme vpadli do bytu, byla konvice na kávu ještě teplá, ale nikde nebyla živá duše.“

„Hm, to je ale smůla!“

Hm, to je ale smůla. To bylo všechno, co k tomu mohl říct?

„Jak se ti vlastně vede?“ Petra se snažila zachytit Christerův pohled. „Je všechno v pořádku?“

„Ale jo – proč by nemělo být?“

„Jak to mám vědět? Jsi nějaký divný. Ale je fajn, že jsi zpátky. Půjdeme? Porada začne za chvíli.“

Magdalena položila na psací stůl Länstidningen a prolistovala si první část.

Jupí! zajásala v duchu. Konečně odkázala toho Saxberga do patřičných mezí. V jeho článku nebylo ani

slovo o tom, že Hedda Losjö byla uškrcena.

Její dva články zabíraly skoro celou dvoustranu. Když zazvonil telefon, zvedla ho v dobré náladě.

„Dovol, abych ti poblahopřál k sólokapru,“ ozval se Bertilsson.

„Díky,“ odvětila Magdalena. „Tohle se mi povedlo. Předtím jako by se proti mně všechno spiklo.“

Bertilsson zamumlal něco nesrozumitelného.

„V každém případě ses pořádně pomstila. Co máš dnes v plánu?“

„No, určitě budu sledovat vyšetřování obou případů vražd. Kromě toho tady mám už dávno zamluvenou

práci pro ekshäradskou přílohu, která vyjde příští týden, o tom keramikovi z Edebäcku. Teď se to ovšem

moc nehodí. Dostanu nějakého fotografa, jak jste mi slíbili?“

„Samozřejmě. Pošlu ti Jense Sundvalla. Už jste spolu přece pracovali.“

Magdalenu to potěšilo.

„To je perfektní.“

„Dobře, to by bylo prozatím všechno,“ loučil se pomalu Bertilsson. „Dnes odpoledne si ještě promluvíme.“

Vypadá to, že práce a úspěchy jsou pro mě pořád důležité, pomyslela si Magdalena. Přitom jsem si

představovala, že se klidně obejdu bez vzrušení, které mi přináší. Zjevně jsem se mýlila.

Když se Sven Munther objevil ve dveřích, rozvláčné ranní rozmluvy u konferenčního stolu rázem utichly.

„Hedda Losjö byla uškrcena,“ začal a zamával ve vzduchu několika listy papíru formátu A4. „Protože tady

všichni včera nebyli, když dorazila zpráva, prošel bych ji rád ještě jednou.“

„Vlastně to už ani není nutné, když jsme si to už přečetli v novinách u snídaně,“ poznamenal Urban.

„Slečna Hanssonová je znovu v akci. Nebo paní Hanssonová. Je vdaná?“

„Rozvedená. A co to s tím má společného?“ zeptal se Christer.

„Samozřejmě nic. Každopádně nic, co by se mě týkalo,“ pravil Urban a kolem koutků mu pohrával slabý,

potměšilý úsměv.

Munther si vysunul židli, posadil se a posunul si brýle na špičku nosu.

„Dceru Losjöových zabili na Silvestra nebo na Nový rok, stejně jako tu dívku ve sklepě. Tělo ohlodali

patrně vlci. Než sněhová pokrývka příliš zesílila, zúčastnili se prý hostiny na mrtvole i ptáci.“

Petra před sebou znovu uviděla dívčinu znetvořenou tvář.

„Kromě podlitin na krku nemá žádná zranění,“ pokračoval Munther. „Proto je zvláštní, že měla na šatech

tolik krve, hlavně na zádech. Navíc byly na jejích rukou, rukavicích a na bundě nalezeny stopy spermatu.

Snad se brzy dozvíme, komu patří.“

Munther si sundal brýle, uchopil je za nožičku a pohupoval jimi sem a tam.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se. „Udělal to tentýž pachatel, nebo za tím stojí dva? Zabil Fredrik Anderberg

obě dívky, jenom Heddu, nebo žádnou?“

„Fredrik a Hedda se chtěli na Silvestra setkat, aspoň tolik víme,“ ozvala se Petra. „A je pořád nezvěstný.

Ale jestli zastřelil tu dívku ze sklepa? No, já nevím.“

„Mezi oběma děvčaty musí existovat nějaká spojitost,“ poznamenal Urban Bratt. „Někteří z vás

předpokládají, že ta dívka ve sklepě měla něco společného s nevěstincem, ale mně samotnému je zatěžkouvěřit, že by Hedda Losjö měla něco do činění s prostitucí.“ Munther odložil brýle a předklonil se. „Znamená to, že se domníváte, že se jedná o dva různé pachatele?“ zeptal se. „Co si myslíš ty,

Berglunde?“

Christer zvedl oči od zápisníku.

„Myslím, že bychom měli udělat všechno pro to, abychom našli Anderberga. Až ho budeme mít, vyjasní sespousta otázek sama od sebe. Pokud tomu dobře rozumím, máme přinejmenším v případě Heddy Losjö

dobrý vzorek DNA.“

Munther přikývl a obrátil se na Urbana Bratta.

„Jak jsme na tom s Anderbergem? Pořád si vystačí bez peněz?“

„Ano,“ odpověděl Urban. „Právě jsem se dotazoval v bance. Od chvíle, kdy zmizel, si nevybral žádné

peníze.“

„Je zvláštní, že člověk může tak jednoduše zmizet z povrchu zemského,“ divil se Munther. „A ta volva?“

„Prošli jsme teprve třetinu,“ vysvětlil Urban, „ale budeme na tom dnes dál pracovat.“

„Můžeš jim pomoct, Christere.“

Christer přitakal.

„A ty, Petro?“

„Napadlo mě, že zkusím štěstí v bance Nordea a zeptám se, jestli si někdo nevzpomíná na člověka, kterýby skoro každý měsíc platil třináctého nájem bytovému úřadu.“ „No, den je dlouhý a může se stát spousta věcí,“ konstatoval Munther. „Hodně zdaru vám všem. Setkáme

se znovu těsně před tiskovou konferencí dnes odpoledne.“ Magdalena si nastoupila k Jensu Sundvallovi do auta a zapnula si bezpečnostní pás. Rozhovor proběhlvýborně a určitě z něj vznikne dobrá reportáž – příjemná –, i když bylo skoro nemožné soustředit se nakeramiku, když na ni čekaly neobjasněné vraždy dvou dívek.

„Nebylo to vůbec špatné,“ pronesl Jens, a jak couval, položil ruku za Magdaleninu opěrku. „Kdy budeš mít hotové fotky?“ zeptala se Magdalena a zamávala na rozloučenou z okýnka. „Myslím že zítra. Stačí to? Příloha má přece vyjít až příští týden a dnes večer mířím na hokej.“

„To je v pořádku,“ přitakala Magdalena a vyhrabala z tašky mobil.

Tisková konference na policejním oddělení, kterou zmeškala, už určitě skončila.

„Musím si krátce zavolat,“ oznámila a strčila si do ucha sluchátko.

Třikrát to zazvonilo, potom záznamník oznámil, že Sven Munther má jednání.

„Nejsem z těch vražd moudrá,“ řekla, když ukončila hovor.

„Vážně je to naprosto nepochopitelné,“ souhlasil Jens. „Policie dokonale tápe ve tmě.“

„Ano, dá se to tak říct,“ přitakala Magdalena. „Vypadá to, že se ještě nikam neposunuli. A teď, když byla

nalezena Hedda Losjö, jsou lidé velmi rozrušení a mluví o sériových vraždách a já nevím, o čem ještě.“

„Což se dá pochopit,“ poznamenal Jens a zpomalil, když vjeli do Bergsängu.

„Kromě toho to vypadá, že někdo v nájemním bytě v Hagforsu provozuje nevěstinec,“ pokračovala

Magdalena.

„Děláš si legraci?“ Jens se na ni udiveně podíval.

Magdalena mu stručně povyprávěla, jak vyzvídala, jak ji shodili ze schodů a jak informovala policii, která

ovšem následně selhala.

Teď už Jens opravdu žasl.

„A potom mi někdo psal výhrůžné esemesky,“ pokračovala Magdalena a procházela složku s přijatými

zprávami.

„Zní to, jako bychom tady byli na Divokém západě.“

„Přesně tak. Ale policie podle všeho neměla čas se tím zabývat a musí se věnovat důležitějším věcem.“

Magdalena mu nahlas přečetla obě zprávy.

„Možná jsem úplně mimo mísu, ale mám dojem, že ta dívka ve sklepě nějak souvisí s oním nevěstincem.“

Jens se na ni tázavě zadíval.

„A proč si to myslíš?“

„Nikdo ji nepohřešuje. A ty tři dívky, které vedli do bytu, když jsme čekali na parkovišti, vypadaly stejně

staré jako oběť ve sklepě. Jak jsem říkala, je to jenom dojem.“

Jens se zamyslel.

„Slavná ženská intuice? No, možná máš pravdu. Každopádně jsi probudila mou zvědavost. Nemůžeme

tam zajet?“

Magdalena zaváhala.

„K bordelu? Já nevím.“

„Kde je to?“ zeptal se Jens.

„V Abbortorpsvägenu, přímo u Folkets parku.“

„Jenom se tam koukneme,“ prosil Jens. „Pojeď a ukaž mi to, prosím.“

Neměla bych to dělat, prolétlo Magdaleně hlavou. Ale měla takovou radost z Jensova zájmu, že

souhlasila. „Ale nevylezu z auta.“

Když přijeli do Hagforsu, projeli kolem staré benzínky Shell a podélnou proláklinou v terénu. Na kruhovém

objezdu ukázala Magdalena doleva.

„Ach, tady to znám,“ řekl Jens. „Několikrát jsem v tom parku byl, i když už je to dávno.“

„Číslo 12 je na samém konci ulice.“

Stmívalo se. Dům s potemnělými okny a zrezivělými odvodními rourami nevypadal zrovna přívětivě.

Jens zabočil na opuštěné parkoviště, vypnul motor a zůstal sedět.

„Útulné, co?“ poznamenala Magdalena.

„Jo, hodně útulné.“

Jens se zadíval na vchod čísla 12 a potom se natáhl po tašce s výbavou, která ležela za sedadlem řidiče.

„Asi by bylo hloupé brát s sebou velké nádobíčko a přitahovat na sebe pozornost. Vystačím si s tímhle,“

řekl a zvedl kompaktní fotoaparát.

Magdalena přikývla.

Jens si strčil přístroj do kapsy bundy, vystoupil z auta a přešel parkoviště. Magdalena spatřila, jak mizí ve

vchodě, a najednou na ni padla tíseň. Snad ji z oken ve druhém patře nikdo neuvidí.

Ale Jens se krátce poté znovu vynořil ze dveří. Vydal se k autu a rezignovaně mávl rukou.

„Policajti už tu byli,“ oznámil a posadil se na sedadlo řidiče.

„Už tady byli?“

Jak je to možné? divila se Magdalena. A proč jí o tom nikdo neřekl?

„Dveře jsou vyražené a mají policejní pečeť,“ pokračoval Jens.

Než stihl domluvit, strčila si Magdalena do ucha sluchátko.

„Musím okamžitě zjistit, co se stalo,“ řekla a vybrala číslo Petry Wilanderové. „Dobrý den, Petro, tady je

Magdalena z Värmlandsbladetu. Chtěla jsem se zeptat, jak proběhlo prohledání toho nevěstince.“

Petra chvíli mlčela a pak se zeptala: „Jak vůbec víte, že jsme tam byli?“

„No, vzhledem k tomu, že dveře jsou vyražené a je na nich policejní pečeť, předpokládám, že jste tam

byli.“

Petra dál mlčela.

„Zůstane to jen mezi námi,“ začala.

Magdalena zpozorněla.

„Naprosto. Můžete se na mě spolehnout.“

„Byt byl prázdný,“ oznámila Petra. „Ale…“

„Ale všechno nasvědčuje tomu, že tam takový podnik provozovali, takže zbývá otázka, kam zmizeli pasáci.A proč se vypařili tak najednou. Minuli jsme je nanejvýš o půl hodiny.“ „Opravdu?“ zeptala se Magdalena. „A co teď budete dělat?“ „Samozřejmě je musíme najít. Za normálních okolností bychom na to nasadili všechny síly, ale víte, jak to

u nás vypadá.“

„Ano, to chápu. Vážně to nemáte jednoduché.“

„Mimochodem,“ pokračovala Petra úsečněji, „nedomluvily jsme se, že budete opatrná?“

„Jsem opatrná. Ale je těžko se do toho nevměšovat, když vím, co se tady děje. Jak pokračují vyšetřování

vražd?“ zeptala se Magdalena, aby změnila téma. „Stále žádní podezřelí?“

„Sledujeme různé stopy,“ odpověděla Petra. „Zavolejte Muntherovi, možná vám prozradí víc.“

Magdalena poděkovala a zavěsila.

Jens nastartoval a vyjel z parkoviště. Na Parkvägenu zabočil doleva, projel kolem Lidlu a vjel na

Dalavägen.

„S tím nevěstincem je to vážně mrzuté,“ pravila Magdalena a opřela se loktem o podpěrku na okně.„Ráda bych věděla, kdo je varoval.“

Musela myslet na dívky, které zahlédla onoho večera. Kde jim byl asi konec? Najdou je? Informace, kamje přesunuli, se mezi zákazníky určitě rychle rozkřikne. Kdyby byla muž, mohla by třeba předstírat, že má

zájem o placený sex.

Střelila pohledem po Jensovi. Byl schopný fotograf a současně energický a sympatický člověk. Možná jí

pomůže.

„Měl bys čas na rychlou kávu, než se vydáš zpátky na jih?“ zeptala se, když zahnul na Köpmangatan.

„Ráda bych si s tebou o něčem promluvila.“

Jens se na ni překvapeně podíval.

„A o čem?“

„Napadlo mě, že bychom mohli ten bordel najít a pasáky natočit na skrytou kameru.“

Jens si ji upřeně změřil.

„Vážně by ses toho odvážila?“ zeptal se. „Po těch esemeskách?“

„Mám strach, ale nesmím se jím nechat ovlivnit.“

„Fajn,“ usmál se Jens. „Pokud máš odvahu ty, tak já taky.“

„Určitě nebude snadné ten podnik najít, ale možná se můžeme nejdřív podívat na internet. Nějak si tam

přece zákazníci musejí najít cestu.“

Jens přikývl.

„Máš kameru?“ zeptala se Magdalena. „Ale předpokládám, že bude potřeba něco lepšího než obyčejný

amatérský přístroj.“

„Vlastní výbavu nemám, ale můžu si ji půjčit. Nepochybuji, že to zvládneme.“

To opravdu doufám, pomyslela si Magdalena. Neúspěch je vyloučen.

Varujeme tě jenom jednou.

Nákyp s masovou klobásou čekal v troubě a Magdalena postavila na stůl tři talíře. Měla dobrou náladu,těšila se na spolupráci s Jensem a byla spokojena s průběhem svého pracovního dne. Po drobnémnáznaku, jak by bylo zajímavé napsat pár řádek o neúspěšném zátahu na nevěstinec, se Sven Muntherkrajně neochotně zmínil o „mužském známém“ Heddy Losjö, kterého má policie v hledáčku. A tak jí i vzítřejších novinách vyjde celkem slušný článek.

„Teď sice budu znít jako ten idiot Hasse, ale jak si vůbec můžeš dovolit tady sama bydlet?“ zavolalaJeanette z obýváku. „A jaké tu máš obrazy! Jen tenhle nad pohovkou je větší než celá moje koupelna.“

„Kariéra v realitách!“ odpověděla jí nahlas Magdalena, zatímco chystala příbory.

„Kariéra v realitách?“ zeptala se Jeanette a vynořila se v kuchyňských dveřích.

„Koupila jsem za 700 000 jednopokojový byt v Södermalmu a prodala ho za 1,3 milionu, potom jsme si s

Ludvigem společně pořídili třípokojový byt za 2,7 milionu, opravili ho a zbavili se ho za 3,4 milionu anakonec jsme koupili dům v Bromma za 4,1 milionu, od základu ho zrekonstruovali a prodali za zhruba 7milionů.“

Jeanettiny oči se zvětšovaly s každou vyslovenou částkou.

„To je šílené.“

„Já vím,“ přitakala Magdalena, slila vodu z brambor a začala je mačkat na kaši. „Vážně je to čiré šílenství.Dokud člověk bydlí ve Stockholmu, všechny peníze jsou vázány vysokými úvěry, je to něco jako dětsképeníze na hraní, prostě jen čísla na papíře. Ale od doby, kdy jsem se přestěhovala sem, jsou najednouvelmi skutečné. Samozřejmě jsem musela taky zaplatit pěkně mastné daně, ale tak to prostě je.“

Magdalena nalila do hrnce s bramborami teplé mléko a vše zamíchala. Pozvat Jeanette na večeři bylospontánním rozhodnutím, které vyplynulo ze směsi naléhavé potřeby mít večer společnost a špatnéhosvědomí, že se jí od Toreho smrti takřka neozvala.

„Posaď se,“ vyzvala ji. „Jak se vlastně máš?“

„Zlepšuje se to, ale pořád to stojí za kočku. Už jsem mu několikrát skoro zavolala. A teprve když jsemsvírala sluchátko v ruce, jsem si uvědomila, že už není mezi námi.“

Magdalena přikývla a pohladila Jeanette po paži. Potom zavolala k jídlu Nilse.

Zatímco Nils seděl u stolu, točil se rozhovor kolem jeho učitelky, slečny Fridy, spolužáků z přípravky a

herní konzole Nintendo DS, kterou dostal od Ludviga.

„Dala by sis kávu?“ zeptala se Magdalena Jeanette, když Nils vstal a zmizel, aby stihl poslední část pásma

pořadů pro děti.

„Raději čaj.“

Magdalena naplnila rychlovarnou konvici a začala uklízet nádobí.

Vypadalo to, jako by se domluvily, že nebudou hovořit o smutku po Torem ani o vraždách dívek.

Magdalena předpokládala, že Jeanette během týdne nedělala nic jiného, než že hovořila s rozčilenými

zákazníky o vraždách.

„Hádej, koho jsem potkala,“ vyzvala Jeanette se širokým úsměvem. Jeanette se na ni podívala a okamžitě si její úsměv správně vyložila. „Ne! Děláš si srandu?“

Magdalena zavrtěla hlavou a postavila na stůl dva šálky na čaj a plechovou dózu s čajovými sáčky.

„Jak to šlo?“

Magdalena jí podrobně povyprávěla o procházce, jízdě taxíkem a setkání v supermarketu.

„Jsi zamilovaná?“ zeptala se Jeanette.

Magdalena se napila čaje a usmála se nad okrajem šálku.

„Nemusíš mi odpovídat,“ pochopila Jeanette, „je to na tobě vidět už z dálky.“

Potom náhle zvážněla.

„Ale je možné jednoduše začít znova od začátku? Po všem, čím jste si prošli?“

Magdalena pokrčila rameny.

„Nevím. Prostě to musím zkusit – jinak to nejde. Pozval mě v sobotu k sobě na večeři.“

Když to vyslovila, měla pocit, že zrudla jako rajské jablko.

„K němu domů? Do Sunnemo?“

Magdalena přikývla.

„To je skvělé! Mám vážně velkou radost, Magdo. A v neděli budu čekat na podrobnou zprávu. Chci vědět

všechno.“

Magdalena vylila starý čaj do výlevky a uložila šálky do myčky.

Jeanette se zdržela až do půl desáté. Když Magdalena uložila Nilse do postele, dívaly se na televizi, pak si

zapálily svíčky, seděly na pohovce, povídaly si a poslouchaly nejnovější cédéčko Larse Winnerbäcka.

Magdalena celý večer nepátrala po podivných zvucích ani nekoukala po dveřích do sklepa.

Když teď utírala kuchyňský stůl a ukládala plechovku s čajem zpátky do police, zazvonil telefon.

Ludvig. Ach ne!

S nechutí si přitiskla mobil k uchu.

„Tady Magda.“ „Ahoj. Jak se máš?“

„Díky, dobře. Máš na srdci něco zvláštního? Chtěla jsem jít totiž zrovna do postele.“

„Ano, mám.“

Magdaleně neuniklo, jaké napětí se vznáší v jeho hlase.

„Nils k nám tento víkend nemůže přijet. Ebba má zdravotní problémy a museli jsme na pohotovost…“

Nechci nic slyšet, nechci nic slyšet.

„… a teď je mimořádně důležité, aby měla klid a nenamáhala se. Proto musím tento víkend odvolat.“

Magdalena cítila, jak se v ní rozhořívá hněv.

„A co brání Ebbě, aby odpočívala, zatímco u tebe bude Nils? Koneckonců má trávit čas s tebou.“

„Hrozně mě to mrzí, ale tentokrát to jinak nejde.“

„Takže ty nechceš vidět svého syna, nebo co? Myslíš, že ho prostě můžeš ignorovat, když ti do toho něco

vleze?“

„Nech toho! Podobná obvinění nehodlám poslouchat. Kdybys chtěla, abych se s ním vídal častěji, nemělases stěhovat tak daleko! Moc rád bych měl Nilse každý druhý týden u sebe, vodil ho do školy a všechnoostatní, to dobře víš. Moc mi chybí.“

Magdalena hovor jednoduše přerušila a hodila mobil na kuchyňskou linku. Potom přešla do obývacího

pokoje a ulehla na pohovku.

Jak to Nilsovi zítra vysvětlí? A večeři s Petterem bude muset taky zrušit, nedalo se nic dělat.

Ledaže…

Magdalena se podívala na hodinky – dvacet minut po desáté. Ne, v tak pozdní hodinu už nemůže volat. Atak vzala z konferenčního stolku zapnutý laptop. Petter byl online, vpravo vedle jeho jména svítil na chatu

zelený bod.

Magdalena otevřela chatovací okno a napsala:

Ahoj.

Puls se jí zrychlil, zatímco čekala na odpověď. Konečně dorazila Petterova odpověď.

Ahoj! Jak se máš?

Magdalena psala rychle a horečně: Zrovna teď jsem totálně naštvaná. Nemůžu v sobotu přijít. Nils nepojede za otcem – Ludvig zrovna odřeklnávštěvu. To je škoda. Moc jsem se těšil.

Já taky!

Než Magdalena pokračovala v psaní, chvíli rozvažovala, jestli ještě není příliš brzy na to, aby seznámila

Nilse s Petterem.

Nechceš místo toho přijít k nám? Možná už v pátek?

Jasně, rád! Kdy?

Přijď kolem šesté. Dobrou noc!

Teprve když Magdalena ukončila chat a zůstala sedět na pohovce, uvědomila si, jaké ticho v domě

panuje.

V noci jsme se plavili lodí. Kosťa několikrát odvedl Anu. Během té doby jsem musela čekat v posteli.Myslím, že začala nenávidět své kadeřavé vlasy.

Když jsme opustili palubu a pokračovali dál autem, bylo už ráno. Krajina byla nejdřív plochá, pole se táhlana všechny strany. Některá byla tak žlutá, až z toho bolely oči.

Ana toho moc nenamluvila a většinou koukala z okna. Tu a tam jsem se ji pokoušela přivést na jinémyšlenky tím, že jsem na něco ukazovala, na dům nebo na zvíře na okraji cesty, ale vůbec ji to

nezajímalo. Nic ji nedokázalo vytáhnout z ulity, do které se uchýlila.

Po několika hodinách jízdy zastavil Kosťa na benzince. Muž, se kterým jsem musela jít na záchod, měl nakrku zlatý řetěz a na hrudi spoustu bílých chlupů. Uvnitř to páchlo starou močí.

Příště jsme zastavili v kempu. Byla tam spousta vysokých stromů a byl večer, ale pořád světlo. Bylo tam i

malé jezero.

Muž byl tentokrát trochu mladší, měl hnědé, nakrátko ostříhané vlasy a zpočátku se zdál milý, ale nebyl. Když si Ana sedala do auta, všimla jsem si, že má bolesti. Slyšela jsem ji občas zasípat, ale nechtěla o

tom mluvit.

Když jsem ji prosila o odpuštění, neodpovídala. Bylo to, jako by mě neslyšela. Ale uchopila mě za ruku apevně mi ji stiskla.

Ach, babičko.

23. kapitola

Když se rozezvučel radiobudík, protáhla Petra tvář bolestí, a jakmile se na Lasseho straně rozsvítilalampička na nočním stolku, zakryla si oči polštářem.

Celou noc se pořádně nevyspala, záchvat migrény přišel pomalu a plíživě. V záři lampičky se proměnil v

rudý výbuch bolesti.

Poprosila Lasseho o sklenici vody, tablety v kuchyňské skříňce a mobil. Po krátké zprávě Svenu

Muntherovi a dvou prášcích se pokusila znovu usnout.

To je typické, pomyslela si. Proč zrovna teď, kdy si opravdu nemůže dovolit být nemocná? Tak hrozné to

nebylo už celá léta.

Dopoledne uplynulo v neklidném omámení. Před očima jí tanuly a zase mizely obrázky Heddina

znetvořeného obličeje, mrtvoly nahé dívky ve sklepě a Nellie, shrbené nad počítačem v posteli. Když záchvat konečně povolil a Petra se podívala na radiobudík na nočním stolku, bylo 11:28. Cítila se,jako by ji moře vyvrhlo po ztroskotání lodi na pláž. Opatrně se pokusila posadit v posteli. Šlo to, i když sejí točila hlava. Potom vstala a pomalu se vypotácela na nejistých nohou z ložnice.

Když Roy uslyšel, že se otvírají dveře, vyběhl z předsíně a strčil jí čumák do dlaně.

„Nejdřív se osprchuju a pak se projdeme.“

Když se opláchla a oblékla si čisté věci, napsala Lassemu esemesku:

Postarám se o Roye, takže se nemusíš v poledne vracet domů. Líbám!

„Tak co, vyrazíme, starý brachu?“

Magdalena procházela ve fotoaparátu snímky, které nafotila ve stjernsforském mlýně. Ať se snažilasebevíc, nepodařilo se jí zjevně zachytit atmosféru, jakou očekávala. Vysoká místnost, stěny obílenévápnem, světlo pronikající oknem, nic z toho tam nebylo. Výsledek byl nic neříkající. Trapně nic neříkající.

Nakonec se rozhodla pro fotografii vousatého umělce, jak stojí vedle jednoho ze svých obrazů, černěbublajícího potoka v zasněžené krajině.

Magdalena vrátila fotoaparát do tašky a sešla po strmých, úzkých schodech. „Kdy to vyjde v novinách?“

„Napíšu k tomu komentář ještě dnes, takže to vyjde snad už zítra, ale slíbit to nemůžu. Přeji vám hodně

úspěchů na sobotní vernisáži.“

„Děkuji, to se mi bude hodit.“

Magdalena se rozloučila a vydala se k autu, které předtím zaparkovala kousek výš na ulici.

Projela kolem jezdecké školy, panského sídla a říčky a pak pokračovala dolů po úzké, klikaté cestě.

Vlastně by bylo mnohem rychlejší vydat se po hlavní silnici vedoucí Uddeholmem, ale Magdalena nikam

nespěchala.

Když dojela do Hagälvenu, zahlédla povědomou postavu. Nebyla to Petra Wilanderová na procházce s

norským losím psem?

Když se Magdalena ocitla na její úrovni, zastavila a spustila okénko.

„Dobrý den!“

Petra přešla silnici a přistoupila k autu.

„Máte dneska volno?“ zeptala se Magdalena.

„Ne, přepadla mě migréna a zrovna jsem vstala.“

„Tak to je nepříjemné. Jste i trochu bledá.“

Velký pes tahal za vodítko a chtěl pokračovat v procházce.

„Royi, čekej,“ nařídila mu Petra a obrátila se na Magdalenu.

„Už jste obědvala?“

„Ne,“ odvětila Magdalena s těžko skrývaným údivem.

„Právě jsem se chtěla vrátit domů a něco si ohřát. Je toho dost, kdybyste chtěla přijmout mé pozvání.

Chtěla bych si s vámi trochu popovídat.“

„Ráda,“ přitakala Magdalena. „Proč ne?“

„Bydlím v Tjernevägenu, druhý dům po pravé straně. Můžete tam zajet a počkat na mě, za pět minut

jsem u vás.“

Magdalena našla žlutý cihlový bungalov bez problémů a zaparkovala před ním.

„Takže tady bydlíme,“ oznámila Petra, která právě dorazila s Royem a vydala se k domovním dveřím.

V předsíni Petra pustila psa z vodítka, zatímco Magdalena si sundala bundu a pověsila ji na věšák vedle

péřových bund a lyžařských kombinéz.

„Našla jste místo? Ty věšáky jsou pořád plné,“ povzdechla si Petra a zmizela v kuchyni.

Co po mně Petra vlastně chce? přemítala Magdalena. Posadila se na stoličku a vyzula si nové zimní boty.

Plánovala to? Skoro to tak vypadalo.

Když Magdalena vstoupila do kuchyně, vytáhla už Petra z ledničky dvě plastové misky a dala na talíř rýži

se sekanou.

„Posaďte se!“ vyzvala Magdalenu a kývla k lavici.

Zatímco se jídlo ohřívalo, nachystala Petra příbory, sklenici červené řepy a dvě sklenice na vodu. Potomnakrájela rajče a položila je i s prkýnkem na stůl.

Magdalena se rozhlížela po kuchyni a zkonstatovala, že se jí tady líbí.

„Jak pokračuje vyšetřování vražd?“

„Pokud mám být upřímná, nemůžeme se hnout z místa,“ přiznala Petra. „Prostě tomu nerozumím. Hedda

a ta dívka. Obě jsou mrtvé, ale nemáme nic, co by je spojovalo. Podivná náhoda.“

Postavila talíř s horkou sekanou před Magdalenu na stůl.

„Prosím.“

„Děkuji. Je od vás moc milé, že jste mě pozvala na oběd.“

„Naprosto spontánní nápad. Možná ne zrovna chytrý,“ usmála se Petra. „Ale předpokládám, že všechno,

co si tady řekneme, zůstane mezi námi.“

„Samozřejmě,“ opáčila Magdalena a ochutnala jídlo. „A co ten nevěstinec? Máte něco?“

Petra zavrtěla hlavou.

„Možná nebyl můj záchvat migrény přece jenom tak překvapivý.“

Magdalena nevěděla, co by měla říct, protože nechtěla být dotěrná. Pokud vás pozvou na oběd, měli

byste aspoň trochu dodržovat dekorum.

„Jak dobře znáte Christera?“ zeptala se náhle Petra.

Ta otázka přišla tak nečekaně, že Magdaleně cukla ruka s nožem, jímž právě krájela červenou řepu.

„Christera?“

„Ano, slyšela jsem, že se znáte, ale nevím odkud.“

„Přátelila jsem se s jeho mladší sestrou Tinou a často jsem bývala u nich doma. Ochomýtala jsem se unich, jak se dneska říká.“

„Aha. A víc v tom nebylo?“

Magdalena si vzpomněla na to jednou v parku, během onoho léta, než se přestěhovala do Stockholmu,ale to se asi nedalo počítat.

„Ne, nic víc. Mohu se zeptat, proč to chcete vědět?“

Petra se napila vody, potom pokračovala: „Pracuji už s Christerem velmi dlouho, ale nikdy se nechoval takpodivně jako v poslední době.“

„Co znamená podivně?“

„Za normálních okolností je velmi ponořený do práce a důkladný. No, vždyť ho znáte a víte, co myslím. Jeto nejschopnější policista, s jakým jsem kdy spolupracovala. Ale teď je duchem nepřítomný,nesoustředěný a popudlivý. Je z něj jiný člověk.“

Petra se zadívala z okna, ponořená v myšlenkách. Magdalena čekala, až bude pokračovat.

„Možná bych vám to neměla říkat, ale… Jednoho večera jsme seděli s Christerem v autě a sledovali tennevěstinec. Když jsme se vrátili na oddělení, zamkla jsem kameru do skladu. Abyste se dostala dovnitř,potřebujete čipovou kartu a zadat kód. Dalšího rána tam ty záběry nebyly.“

„Ano, vzpomínám si, že jste říkala, že se důkazy ztratily. Ale vy si myslíte, že s tím má Christer něcospolečného?“

„Nevím. Vážně nevím! Ale byli jsme tam jen my dva a nedokážu si to nijak jinak vysvětlit. A zrovna vechvíli, kdy jsme chtěli prohledat ten byt, se všichni vypařili. Nechápu, co se tu děje. Je to jako prokleté,jako by nám někdo schválně házel klacky pod nohy.“

Magdalena dojedla, odložila příbor a dospěla k rozhodnutí. Bude Petře důvěřovat stejně jako ona jí.

„S kolegou Jensem Sundvallem jsme se rozhodli, že natočíme ty pasáky na skrytou kameru.“

Petra na ni nechápavě zírala.

„Co to říkáte?“

„No, policie teď má plné ruce práce s vyšetřováním vražd a my coby novináři můžeme pracovat jinak než

vy.“

„Myslíte si, že je to jenom hra? Copak jste se nepoučila tou příhodou na schodišti?“

Magdalena sklopila zrak, pak se podívala na Petru.

„Opravdu mám hrozný strach, ale prostě to musím zkusit. Koneckonců tady jde o lidské životy. Jens a jámožná získáme díky svému materiálu opravdového sólokapra a snad se ty důkazy budou dát uplatnit ipřed soudem.“

Petra se zamyslela. „Nelíbí se mi to.“

Magdalena si přesto vyložila její odpověď jako souhlas.

Magdalena se opřela na kuchyňské židli. Vážně by si měla zařídit pořádnou pracovnu se slušnou židlí adobrým osvětlením. Při pátrání po informacích o bordelu v Hagforsu teď surfovala několik hodin na

internetu, ale nic nenašla.

Vyvěšují pasáci ve městě cedulky, aby si k nim zákazníci našli cestu? zeptala se v duchu a zívla. Nebo tovšechno funguje přes šeptandu?

Z těch stránek s nabídkami sexu se jí dělalo zle. Už nemohla dál. Taky bylo skoro jedenáct.

Bylo rozumné vůbec dál sledovat stopy těch šílenců? Petřina reakce ji ještě víc zneklidnila. Celý večervyhlížela z okna a poslouchala, zda neuslyší něco divného.

Během posledních nocí čím dál hůř spala. Nejen proto, že sdílela postel s Nilsem, ale také proto, že sebudila při sebemenším hluku. Když třeba zaskřípala radlice sněžného pluhu o okraj chodníku, vystřelila,zůstala sedět jako svíčka a srdce jí divoce bušilo.

Měla vůbec právo tak ohrožovat Nilse?

Magdalena vstala a přešla do obývacího pokoje. Chtěla si pustit televizi, zůstala ale stát s dálkovýmovládáním v ruce před zasklenými dveřmi verandy. Dřevěné zábradlí pokrývala vysoká vrstvaneporušeného sněhu a tři jedle na hranici pozemku vrhaly ve světle pouličních lamp do zahrady zubaté

stíny.

Najednou na domovní dveře někdo zaklepal. Trojí energické zabušení na skleněnou tabulku. Magdalena se vyděsila tak, že zadržela dech a rázem jí vyschlo v ústech.

Kdo to je? V tuhle hodinu?

Vplížila se do předsíně. Venku za sklem se rýsovala vysoká postava.

Kéž bych aspoň měla bezpečnostní řetízek, prolétlo jí hlavou, zatímco se blížila ke dveřím, kéž bych…

„To jsem já, Stefan,“ ozvalo se za dveřmi.

Magdalena otočila roztřesenýma rukama klíčem a otevřela.

„Vylekal jsem tě?“ zeptal se.

„Trochu.“

„Ze mě nemusíš mít strach. Viděli jsme, že ještě svítíš, ale nechtěl jsem zvonit, ať nevzbudím Nilse.

Tady.“ Stefan jí podával igelitku. „To jsou ty záclony, které sis objednala.“ Magdalena ji vzala.

„Jéje, skoro jsem zapomněla,“ vydechla. „Vůbec netuším, jestli tady mám dost peněz.“

„To nic, to se započítá až vyhlásíme osobní bankrot,“ usmál se křivě Stefan. „Vyřešte si to s Dianou.“

„Kolik vám dlužím?“

„V tašce je účet. A mimochodem, Nils má vážně na ledě talent. Bruslil často?“

„Nijak zvlášť,“ odpověděla Magdalena, „jenom na malé dráze na hřišti.“

„No, chtěl jsem ti to říct. Je fakt dobrý. Takže, dobrou noc.“

Magdalena zavřela dveře, pečlivě je zamkla a opřela se o stěnu.

Přicházím o rozum?

24. kapitola

Magdalena se rozloučila v přípravce s Nilsem, a jakmile nechala školní dvůr za zády, nasadila si sluchátkaa zavolala Jensu Sundvallovi. Zatímco poslouchala vyzvánění, kroutila hlavou na všechny strany, aby si

uvolnila krk, ztuhlý po nocích strávených v jedné posteli s Nilsem. „Jak to šlo?“ zeptala se, když to Jens zvedl.

„Blbě. Nic jsem nenašel.“

„Já taky ne. Nevím, jaké máš plány na víkend, ale možná bys sem mohl přijet, večer si vyjít a předstírat,

že hledáš placenou společnici. Pracovat v utajení, takříkajíc. Na internetu asi nic neobjevíme.“

Jens byl zjevně někde na cestě; Magdalena slyšela v pozadí zabouchávání dveří od auta a tlumený zvuk

dopravy.

„To už mě taky napadlo. Co myslíš, který den by byl nejlepší? Dnešní večer nebo zítřek?“

„Zítra se v hotelu Jonte koná diskotéka. Vždycky tam chodí spousta lidí, hlavně začátkem měsíce.“

Jens přemýšlel.

„Vlastně už mám na tento víkend nějaké plány, ale myslím, že je můžu odložit na jindy. Půjdeš se mnou?“

„Myslím, že bude lepší, když vyrazíš na lov sám. Tady mě všichni znají a lidi by se měli na pozoru, kdyby

nás viděli spolu.“

„Máš pravdu. Jenom si zařídím pár věcí a znovu ti zavolám.“

Magdalena zavěsila.

Dobrá, zabručela si pod nosem. Snad se teď konečně něco začne dít.

Magdalena zašroubovala víčko řasenky, strčila si ji do taštičky s líčidly a zadívala se na sebe v zrcadle.

Celý den jí hořela tvář. Přitiskla si dlaně na líce. „Jenom klid,“ nabádala se. „Jen se společně najíme.“

Podívala se na hodinky. Tři čtvrtě na šest. Žebírka byla v troubě, salát čekal omytý v míse na dřezu. Tři

talíře na stole.

U dveří někdo zazvonil.

„Otevřu,“ zavolala Magdalena, když procházela kolem schodů do prvního patra.

Klíč jí klouzal v prstech.

„Ahoj, jdu brzo?“ zeptal se Petter, který stál s kyticí bílých tulipánů v ruce na schodech.

Firemní dodávku zaparkoval na opačné straně ulice před domem.

„To nevadí,“ ujistila ho Magdalena s bušícím srdcem. „Pojď dál.“

Petter jí předal tulipány. Tentokrát neměl čepici, místo toho si svázal husté vlasy vzadu gumičkou.

„Pořád máš bílé nejraději?“ zeptal se a váhavě ji objal.

Magdalena nevěděla, co na to říct. Petter vyklouzl z bot, a když se k ní znovu otočil, měl najednou ve

tváři vážný výraz.

„Co se ti stalo?“ Pohladil špičkami prstů modřinu na Magdalenině čele.

„Ach, tohle. Upadla jsem.“

„Ty jsi upadla?“

„Ano, ale nic to není.“

Petterova tvář se najednou ocitla blíž. Jemný, horký polibek chutnal po vanilce.

Když Magdalena zaslechla, že po schodech sbíhá Nils, odtáhla se.

„Tohle je Petter,“ představila přítele a objala Nilse paží kolem ramen.

„Aha,“ utrousil Nils.

„Ahoj,“ pozdravil ho Petter a sundal si bundu. „Nedávno jsme se potkali v supermarketu. Máš suprovnísvetr. Taky máš rád Super Maria?“

Nils přikývl.

„Jak jsi daleko?“

„Třetí úroveň v pátém světě.“

„Ty jo,“ žasl Petter a pověsil si bundu na věšák.

„Ale Melvin je už v sedmém světě,“ pokračoval Nils.

„Tak to bych ti možná mohl ukázat pár vymakaných triků,“ řekl Petter. „Kdybys chtěl.“

Nils horlivě přitakal.

„Ano. Mohl bys mi pomoct dostat se do velkého zámku?“ vyzvídal. „Chtěl bych vědět, jak vypadá Bowser.“

„Jasně.“

Nils odběhl pro Nintendo.

„Takže ty hraješ Super Maria,“ usmála se Magdalena.

„Koupil jsem ho pro holky, ale teď jsem to já, kdo ho hraje nejvíc.“ Petter se na ni zahleděl a uchopil ji za ruku.

Myslí na to, co já?

Když se Nils vrátil, pustila Magdalena Petterovu ruku.

„Trochu si pohrajte a já se mezitím postarám o jídlo,“ řekla.

Nils si přitáhl pokrývku až k nosu, takže mu byly vidět jenom tmavé, rozzlobené oči.

„Stáhni si tu deku, ať vidím celou tvoji hezkou tvářičku,“ požádala ho Magdalena a zatahala za látku. Ale

Nils držel pevně.

Magdalena ho pohladila po hlavě.

„Zlatíčko, nemůžeš mi vysvětlit, proč se tak zlobíš?“

„Jste zamilovaní, ty a Petter?“ ozvalo se tlumeně zpod přikrývky.

„Neslyším tě,“ zalhala Magdalena.

Nils si neochotně stáhl deku pod bradu. Drobné rty měl pevně stisknuté.

„Takže znovu, zlato.“

„Jste zamilovaní, ty a Petter?“

Magdalena ho znovu pohladila po vlasech a odpověděla: „Myslím, že ano.“

Nils stiskl rty ještě pevněji.

„Tobě se to nelíbí?“

Nils energicky zavrtěl hlavou, až mu vlasy poletovaly sem a tam.

„A proč ne? Přece jste se dobře bavili, když jste si spolu hráli.“

„Nechci, aby se sem nastěhoval.“

„S tím si nemusíš dělat starosti, miláčku. Ale něco ti povím. Před mnoha, mnoha lety jsme už s Petterem

spolu bydleli.“

„Kdy to bylo?“ Nils vykulil oči.

„Je to už velmi, velmi dlouho. Než jsem potkala tátu.“

„Ach tak,“ pravil Nils zamyšleně. „A to jste bydleli tady?“

Magdalena se usmála.

„Ne, v tomhle domě ne. Měli jsme malý byt v jednom z těch vysokých domů vedle supermarketu.“

„Aha.“

Z kuchyně se ozýval rachot, umývání porcelánu, řinčení příborů.

„Dobrou noc, můj malý princi.“

Magdalena ho políbila, vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

Když se vrátila do kuchyně, Petter právě zhasínal zářivku nad čistým dřezem.

„Byl jsem tak smělý,“ oznámil.

Zadívali se jeden druhému do očí. Z Petterova účesu se uvolnil tmavý pramínek vlasů.

„Spí?“

„Za chvilku,“ odpověděla Magdalena.

Potom k němu natáhla ruku.

„Pojď.“

Teď už nebylo cesty zpátky. Vášeň byla jako prudce se ženoucí řeka, vířící, burácející, životu nebezpečná.

Magdalena stáhla Petterovi gumičku z vlasů, zabořila mu do nich prsty a přitáhla si ho k sobě. Jeho ruce jí

spočinuly na zádech, pod blůzkou, na břiše, na prsou. Na krku cítil Magdalenin těžký dech.

„Tak strašně jsem po tom toužil! Nikdy bych si nepomyslel…,“ zašeptal a posadil ji na linku.

Magdalena ho objala nohama kolem pasu, vyhrnula mu svetr a přetáhla mu ho přes hlavu.

Najednou její zrak padl na kuchyňské okno.

„Tady ne,“ vydechla.

Klesli na podlahu a tam se to stalo, na koberci před rachotící myčkou.

25. kapitola

Christer Berglund si položil noviny vedle hrnku s kávou, a zatímco si mazal chleba, přelétl zrakem prvnístránku. Dnes nic o dívkách z Hagforsu, přinejmenším ne na titulní straně. Ale také nebylo co psát.Nepostoupili ve vyšetřování ani o krok dál.

Listoval dál a četl si dopisy čtenářů, potom různé zprávy. Tu a tam si ukousl kousek chleba, aniž bypřitom odvrátil zrak od novin.

Najednou byla tady. Magda. I když ve městě pracovala už přes měsíc, Christer si pořád nemohl zvyknoutna to, že ráno najde její jméno v novinách. Dnes byl přiložen dokonce i její malý snímek. Článek,pojednávající o umělecké výstavě ve mlýně ve Stjernsforsu, zaujímal celou stranu. A opatřila ho i třemi

povedenými barevnými fotografiemi.

Christer četl článek slovo za slovem a představoval si, jak Magdalena při jeho psaní seděla za počítačem aruce jí létaly po klávesnici. Ruce s krátce zastřiženými nehty, které působily v těch jeho tak drobně akřehce.

Christer se opřel, natáhl se po konvici s kávou a dolil si. Měl před sebou celou volnou sobotu. Co budě

dělat, aby zabil čas?

Možná by měl zajet domů k mámě a tátovi. Jednou to koneckonců bude muset udělat.

Prolistoval noviny, dopil kávu a musel konstatovat, že ani televizní program nenabízí tento večer nic

zábavného.

Potom vytáhl ze skříně velkou modrou tašku Ikea a začal do ní strkat špinavé prádlo. Jediným trhnutímstáhl z postele prostěradlo a nacpal ho dovnitř, vzápětí vytřepal přikrývku z povlečení. Koš na prádlo vkoupelně byl skoro plný. Aby posbíral všechno, musel ještě vytáhnout ze zásuvky v kuchyni dvě menší

igelitky.

Nějak už tenhle víkend přežiju, řekl si, vyšel ven a zamkl za sebou dveře.

Christer zaparkoval před domem Gunvor a Bengta a zůstal sedět v autě. Děsil se toho, jak půjde dovnitř,setká se s otcem a pohlédne matce do očí. Děsil se všeho. Nakonec přece jen otevřel dveře vozu a

vystoupil.

V tu chvíli se otevřely dveře Magdalenina domu a jeho majitelka vyběhla ve světle modrém županu ke svépoštovní schránce. Na štíhlých, holých nohou měla nazuté vysoké kozačky s kožešinou, vlasy jí volně

povlávaly. Christer strnul.

Když ho Magdalena zahlédla přes střechu auta, zůstala stát a přitáhla si župan pevněji k tělu. „Ahoj,“ pozdravila tiše a jednou rukou sáhla do schránky, zatímco druhou si přidržovala župan, aby jí

nesklouzl.

„Ahoj,“ odvětil. „Dneska ti vyšel dobrý článek.“

Magdalena si přitiskla noviny k hrudi a tázavě se na něj podívala. Poprvé tuto zimu měla ruměné tváře.

„O Stjernsforsu,“ vysvětlil.

„Ach, už ho vydali? To je skvělé.“

Je vážně moc hezká, pomyslel si Christer. Díky světlým, skoro bílým řasám vypadala jako sněhová

královna.

„Jak se máš?“ zeptala se a změřila si ho.

„Dobře, děkuji.“

„Slyšela jsem, že jsi byl nemocný. Už jsi v pořádku?“

Christer přikývl.

„Teď ale musím honem dovnitř – je tu zima,“ řekla Magdalena a zadívala se na své holé nohy. „Určitě se

brzy uvidíme. Ať chceš, nebo ne.“

Než vyběhla nahoru po schodech a zmizela v domě, obdařila ho širokým úsměvem.

Christer se za ní díval a cítil, jak mu prudce tluče srdce.

Kdyby… Ne, zaplašil tu myšlenku. Všechno to byl samozřejmě klam. Tak trávil svůj čas. Klamy.

Vytáhl ze zadního sedadla tašky a přešel k domu. Cestou kradmo nakoukl do Magdalenina kuchyňského

okna, ale jediné, co rozeznal, byla holá jabloň, která se zrcadlila ve skle.

Jako vždycky vešel, aniž by zaklepal. „Ahoj!“

„To jsi ty, Christere?“

Gunvor vyšla v zástěře a v mokrých rukách držela škrabku na brambory.

„Dlouho jsme se neviděli. Polož to prádlo tamhle, postarám se o ně.“ Ukázala škrabkou na přetékající

igelitky. „Mám ještě čisté povlečení, můžeš si ho vzít, až pojedeš domů.“

Christer následoval matku do kuchyně a posadil se na své obvyklé místo.

„Otec se vydal na nákup,“ prohodila Gunvor přes rameno.

Christer si oddechl.

„Šel pěšky?“

Christer se podíval z okna mezi rostlinami v květináčích, které stály na parapetu. Volvo bylo zaparkovanépod přístřeškem. „Ano, představ si to. Vážně začal používat ten krokoměr, který dostal od Tiny k Vánocům. To je k

neuvěření.“

Christer si nevzpomínal, že by někdy otce přistihl na procházce, aspoň ne od chvíle, co už neměli Jeppa,

svého psa, a to už bylo dobrých patnáct let.

„Mimochodem, mohl bys zajet s naším autem na myčku?“ zeptala se Gunvor. Christer přikývl. Nebude špatné mít něco na práci, čas aspoň bude ubíhat rychleji.

„Najíš se s námi, až se vrátíš?“ „Uvidíme.“

Christer věděl, jak je matka vždycky smutná, když se nezdrží na jídlo. Na druhou stranu si nedokázalpředstavit, že s nimi bude sedět u stolu a klábosit o běžných věcech, když jediné, co se mu honilo hlavou,byla představa otce v posteli s nějakou nezletilou holkou.

„Hned vyrazím,“ řekl Christer, vstal a vzal si klíčky od auta.

Magdalena sundala ze sporáku kastrůlek s vajíčky a přidržela ho pod vodovodním kohoutkem.

„Nilsi, snídaně je hotová!“ zvolala a postavila vajíčka v kalíšcích na stůl: Vajíčko pro Nilse putovalo dokalíšku s bílou stopkou a modrým králíčkem, její do kalíšku s květinovým vzorem.

Zacupitaly váhavé kroky. „Nemám hlad.“

„Ale podívej, kolik dobrot tady máme! Vajíčka, džus, a dokonce jsem koupila tvůj oblíbený jogurt. Pojď aposaď se.“

Aniž by se na matku byť jen jedinkrát podíval, odtáhl si Nils kousíček židli a nasoukal se na ni tak, že

narážel hrudníkem do okraje stolu.

Magdalena se usadila naproti němu, nalila mu do sklenice trochu džusu, strčila do toustovače dva krajíčkybílého chleba a stiskla páčku. „Co bys chtěl dneska dělat?“ Nils bez přestání míchal jogurt.

„Přál by sis něco zvláštního?“

Rozhodla se, že nebude uražené míchání jogurtu raději komentovat. Když plátky chleba vyskočily ztoustovače, namazala si je pro sebe. Nejdřív marmeládou, pak sýrem. Byl to zlozvyk, který odkoukala odLudviga. Dvě různé věci na jednom chlebě by bylo v jejím rodném domě něčím neslýchaným. Takové

plýtvání!

„Chybí mi táta,“ začal Nils a vytáhl lžičku plnou jogurtu z kelímku, aby pak nechal její obsah pomalu

skapávat zpátky.

„Ano, to chápu. A vím, že ty mu taky moc chybíš.“

Teď by mě měla slyšet terapeutka, pomyslela si.

Při vzpomínce na včerejší večer naskočila Magdaleně husí kůže. Upravila si župan a přitáhla si pásek.

Nils se koukal z okna, drobný spodní ret vzdorně vysunutý.

„Stýská se mi po tatínkovi.“

Najednou u dveří někdo zazvonil.

Magdalena si prohrábla rukou vlasy. Na okamžik se jí zastesklo po Stockholmu. Tam lidé v sobotu ráno

nezvonili u dveří bez ohlášení.

Venku stál Melvin v zimní kombinéze, tlustou čepici úhledně zavázanou pod bradou. Za ním se tyčil

Stefan.

„Můžu si hrát s Nilsem?“ zeptal se Melvin a upřel na ni oči.

„Jasně, pojď dál.“

Magdalena ustoupila stranou. Melvin se usadil v předsíni na zemi a začal si oběma rukama zouvat boty.

„Nebude vadit, když tady pár hodin zůstane?“ zeptal se Stefan. „Chceme zajet do obchodu se stavebními

potřebami. Diana chce nakoupit nějaké harampádí do sklepa, o kterém je přesvědčená, že hobezpodmínečně potřebujeme. A Melvin tam chodí stejně nerad jako já. Naposledy nám utekl a museli

jsme ho nechat vyvolávat.“

„Možná bys měl použít tuhle taktiku taky,“ navrhla Magdalena. „Klidně tady může zůstat, nemáme s

Nilsem žádné zvláštní plány.“

Už se skoro zapomněla stydět za župan a rozcuchané vlasy.

„Utéct – to není špatný nápad,“ poznamenal Stefan.

Copak nikdy nespí? prolétlo Magdaleně hlavou. Všimla si, že se mu na horním rtu třpytí drobné krůpěje

potu.

„Jak se máš?“ zeptala se. „Je všechno v pořádku?“

„Ale ano, díky, všechno je v pohodě,“ odpověděl Stefan a otevřel vstupní dveře. „Jenom je mi trochu

horko.“

„Jeď opatrně.“

Magdalena zamkla dveře a vrátila se ke stolu se snídaní. Tousty teď byly tvrdé, sýr zprůhledněl a viselpřes okraje chleba. Kluci si hráli nahoře. Vylila kávu do odtoku, nalila si čerstvou a zamyšleně hladila pracovní desku. Potom vytáhla z kapsy

županu mobil a napsala zprávu:

Díky za včerejšek. Chybíš mi. Brzy na viděnou. Maggie.

Maggie. Nikdo kromě Pettera jí tak nikdy neříkal.

Když esemesku odeslala, zjistila, že má nepřečtenou zprávu od Jense.

Dnes večer v Jonte. Ozvu se.

Christer zesílil autorádio. Od chvíle, kdy si koupil své první auto, černého golfa s bílými pruhy na předníkapotě, jezdíval na myčku minimálně jednou za měsíc. Tehdy ho nic neuspokojovalo víc než lesknoucí selak, čistá sedadla a gumové rohože bez štěrku a bláta. Někdy si ho kamarádi dobírali a ptali se ho, jestlise nemají zout, než nastoupí k němu do auta, ale Christer si z toho nikdy nic nedělal. Jenom závidí,přesvědčoval se, zatímco se oháněl pěnícími houbami a voskovanými hadry.

Teď naplnil kbelík horkou vodou, vytáhl z obalu odmašťovací houbu a ponořil ji do vody. Když se povrchpokryl vrstvou bílé pěny, začal krouživými pohyby omývat střechu auta. Důvěrně známá, monotónní práce

ho uklidňovala.

Pohrával si s myšlenkou, že ten úsměv, který Magdaleně pohrával na rtech u poštovní schránky, opravdupatřil jemu.

A kdyby si s ní zkusil vyjít? Vyjít si. Co to vlastně v Hagforsu znamenalo? Něco takového se dělalo vefilmech a televizních seriálech. Měli by se posadit ve Florencii a dát si steak? To asi sotva. A pozvat ji ksobě domů na večeři by bylo asi trochu troufalé.

Chodí občas někam? Mohl by se jí na to zeptat, aby zjistil, jak bude reagovat. Uplynulo už několik let, cosi naposledy s někým někam vyrazil. O Vánocích někdy chodíval se sestrou do hotelu Jonte. Od chvíle,kdy se přestěhovala do Göteborgu, se z toho stala tradice, kterou Tina jen zřídka nedodržovala, aleChrister se většinou cítil odsunutý na druhou kolej, když se s výkřikem vrhala kolem krku známým akamarádům. Samozřejmě měl taky bývalé spolužáky, kteří přijížděli na Vánoce domů a vrhali se kolemkrku jemu, ale vždycky mu to připadalo trochu neupřímné.

Rád by si vyrazil na ples Rallye Sweden, ale to míval vždycky službu.

No, zeptat se můžu, pomyslel si a začal vodou z hadice oplachovat vůz pokrytý pěnou.

Když Christer otevřel dveře na straně řidiče a sehnul se, aby vytáhl rohože, zavadil pohledem o pártmavých skvrn na sedadle. Byly dvě, jedna kruhová a velká jako mince, druhá tři až čtyři centimetrydlouhá a s rozmazanými okraji. Christer si navlhčil ukazováček a začal třít okrouhlou skvrnu. Špička prstu

se zbarvila do ruda.

Napřímil se. Mohla by to být krev?

Znovu se sklonil nad sedadlem řidiče, aby pátral po dalších skvrnách. Klouzal pohledem po sedadle aprostoru pro nohy. Vytáhl rohožku pod pedály a prohlížel si ji ve svitu zářivky.

S toutéž hektickou energií zkontroloval Christer celý vnitřní prostor vozu. Klekl si na zadní sedadlo,zkoumal potah a podlahu. Když skončil, otevřel kufr.

Vytáhl lékárničku a gumové holínky, položil je na zem a pak pozorně zkoumal prsty černý kobereček. Covlastně hledal? Snad si nemyslel…

V tu chvíli je uviděl. Úplně vzadu leželo několik dlouhých, kudrnatých pramínků vlasů. Christer je vzal dodlaně a prohlížel si je.

Co teď? Má zavolat techniky? Státní zástupkyni? Nechat otce zatknout z důvodného podezření z vraždy?

Vražda.

Ne. To není možné. To nesmí být.

Než Christer zabouchl kufr, vrátil pramínky vlasů zpátky na místo. Pod plastovou rohožku. Christer beze slova otevřel dveře domu svých rodičů a pověsil klíčky od auta zpátky do skříňky. „Už jsi skončil?“ zavolala Gunvor z kuchyně. „To ale byla rychlost.“

„Ano.“ Christerovi hrozilo, že mu selže hlas. „Musím jít. Ozvu se.“

Než Gunvor stihla vyjít do předsíně, zamířil Christer k autu.

Koutkem oka při tom zahlédl, jak se u Magdaleny otevřely dveře, a otočil tím směrem hlavu.

Nestál to tam na schodech Petter Björkman? A v předsíni uviděl Magdalenu, jak natahuje krk a líbá ho na

ústa.

Bylo to jako rána do žaludku. Samozřejmě že klamal jen sám sebe, od samého počátku jen snil s

otevřenýma očima.

„Christere! Chriiistere! Zapomněl sis prádlo!“

Matka stála v dřevácích na schodech, v natažené ruce se jí klátila bílá igelitka.

Ještě tohle. Musí tak křičet?

Christer se obrátil, vzal tašku, tiše poděkoval a vydal se zpátky k autu.

Musím odtud pryč, prolétlo mu hlavou. Musím pryč.

Místo aby zamířil rovnou domů, zahnul Christer ze Storgatanu vlevo na Ekshärad. Neměl tušení, kam

jede, prostě jel. Jel a jel. Projel Bergsängem, aniž by se namáhal zpomalit na padesátku, a pak

pokračoval k severu.

Co se to děje? Co to otec provádí?

Christere! Chriiistere! Zapomněl sis prádlo!

Kdo si vlastně myslím, že jsem? ptal se sám sebe. Myslel jsem si snad, že zůstanu všeho ušetřen jen

proto, že jsem policajt? Domníval jsem se, že znám vlastní rodiče? Namlouval jsem si, že všechno navždy

zůstane tak, jak bylo?

A jaké to vlastně bylo?

Christere! Chriiistere! Zapomněl sis prádlo!

Jak se dostaly ty podivné skvrny a dlouhé vlasy do otcova auta?

Jsem přesně tak hloupý a směšný, jak si vždycky všichni mysleli. To se nikdy nezmění. Ať dělám cokoliv,ať se sebevíc snažím oklamat sám sebe, nikdy tomu ani náznakem neuniknu. Lidé se mi budou smát zazády, pokud můj otec… A když přijdu o práci kvůli zatajování důkazů a maření vyšetřování…

A máma… Zničí ji to. Chudák máma.

Aniž by tušil, kde vlastně je, stál Christer najednou na úzké lesní cestě a plakal. Čepice a rukavice zůstalyv autě. Když si zasunul ruce do podpaždí a zaklonil hlavu, vysoké jedle jako by ho nehlučně sevřely v

kruhu.

Tanec kata začít tančit čas je nejvyšší, dokud kat je daleko a nás nevidí a neslyší. Všichni, kdo kruh chtějírozšířit náš, nechť jim srdce zachvátí žár.**)

**) Domaredansen – švédská lidová písnička, zpívaná a tančená v kruhu.

A pak Christer udělal něco, co neudělal od svého dětství: Sepjal ruce a zahleděl se skrz koruny jedlí k

bílému zimnímu nebi.

„Dobrý bože, co si mám počít? Pomoz mi.“

U baru v Jonte byl nával. Magdalena měla pravdu, pomyslel si Jens, když se snažil střetnout pohledem s

barmanem, který točil jedno velké pivo za druhým.

Když Jens konečně dostal pivo, usadil se na barovou stoličku a rozhlížel se kolem sebe.

Jak by to měl navléct?

Na opačné straně baru stál pohledný blonďák, po jeho boku malá brunetka, která si celou dobu

upravovala dekolt a pohazovala vlasy sem a tam. Blonďák projevoval jen mírný zájem a klouzal pohledem

po shluku lidí mezi stoly. „A ty jsi kdo?“

Jense vytrhla ze zamyšlení mladá žena v džínách a černém saku.

„Nikdy předtím jsem tě tady neviděla. Přistěhoval ses sem?“ pokračovala a začala si pohrávat se svými

polodlouhými, kadeřavými vlasy.

„Ne, jsem tady jenom na návštěvě,“ odpověděl Jens a usrkl pivo.

„To je škoda. Mimochodem, jmenuju se Anna-Lena.“

Podala mu ruku.

„Jens.“

„Půjdeš tančit?“

„Na tanec si moc nepotrpím.“ „Škoda.“

Blonďák teď zmizel od baru a jeho místo zaujal neforemný muž v kožené vestě a bílém tričku. S ním semožná bude dát mluvit, napadlo Jense, přičemž se musel vysmát svým předsudkům. Proč by měl někdo vkožené vestě zrovna vědět něco o bordelech? Ale někde začít musí. Anna-Lena nebude jako zdroj určitěpřínosná.

Ach ano, Anna-Lena.

Pořád tam stála, už se ale netvářila tak nadšeně.

„Kdybys změnil názor na tanec, dej mi vědět. Tak zatím.“

Protáhla se mezi dvěma dívkami, které zvedaly ruce, aby si objednaly.

Jens si dopřál další doušek piva a postavil se na špičky, aby měl lepší přehled po lokále. Blonďák byl pryč.

„Kamaráde. Sem zvědavej, jestli dneska večer ňákou klofnu.“

Mladý muž v pečlivě vyžehlené košili zasunuté do kalhot se vedle Jense pevně přidržel okraje barového

pultu a snažil se vylézt na stoličku, aniž by spadl.

„A jaké jsou šance?“ zeptal se Jens. „Stojí za starou belu.“

Mladík nakonec přece jen dokázal odolat fyzikálním zákonům a vysoukat se na židli, pro jistotu se ale

pořád držel pultu.

„Proč jsou všechny baby tak natvrdlé? Vůbec netuší, co je pro ně dobrý.“

Teď je třeba přistoupit na jeho hru, pomyslel si Jens a naklonil se k novému známému způsobem, který

se, jak doufal, dal chápat jako důvěrný.

„Svatá slova. Všichni ženské strašně přeceňujou. Ale jedno umí dobře.“

Chlapík v košili se ušklíbl. „Ty seš z Torsby?“

Jens přikývl. Vědomě přehnal přízvuk.

„To máme váženého hosta a pěkně z daleka.“

Muž v černé kožené vestě se mezi ně natlačil, postavil si pivo na pult a podal jim ruku. Očividně se cítil ve

svém koutě sám.

„Totta.“

Muž v košili se představil jako Simon.

„Takže na zdraví,“ řekl Totta a připil si nejdřív s Jensem a pak se Simonem.

Jens se znovu napil.

Jak to má vlastně udělat? Každá věta, kterou si v duchu připravil, zněla hrozně strojeně.

„Aspoň že brzy začne Rallye Sweden,“ řekl. „Konečně se začne něco dít.“

Trefa. Totta i Simon se rozzářili.

„Doufejme, že zima vydrží a nedopadne to jak v posledních letech, kdy jeli na štěrku,“ utrousil Totta.

Simon si prohrábl pečlivě pěstěný účes a přikývl.

„Jo, bylo by to pěkně blbý, kdyby rallye přesunuli výš na sever, jak se o tom mluvilo před několika lety.

Něco pořádně hustýho by se tady konat mělo.“ Jens příliš nevěděl, jak pokračovat v rozhovoru. Vlastně stěží existovalo něco, co mu bylo lhostejnější, nežkde se bude odehrávat Rallye Sweden. Možná bylo hloupé pouštět se do takového tématu, když nevědělskoro nic o jezdcích ani různých značkách aut. Ale pak si uvědomil, že se doslechl něco o tom, že by měla

přes starý kopec na slalom vést nová speciální trať.

„Skvělý nápad, že budou sjíždět Värmullsasen,“ poznamenal. „Pro publikum to bude super.“

„To je pravda,“ přitakal Simon. „I když já osobně si nejradši vyjedu na skútru na nějaké mokřiny,

rozdělám si tam oheň a dám si něco dobrého. To je život. A je i fajn dát si i kapku něčeho ostrého.“

Totta přikývl.

„Kdo si myslíte, že letos vyhraje?“ pokračoval Jens.

Podívejme, jde to jako na drátkách. Dospělí chlapi mají přece společné zájmy.

„Doufám, že P-G Andersson, ale nebude to lehké. Grönholm je taky nebezpečný.“

Simon jeho názor nesdílel.

„Podle toho, co jsem slyšel, není Grönholm vůbec ve formě. Můj žhavý tip je Hirvonen.“

„A co ty?“ obrátil se Simon na Jense. „Kdo je letos tvůj favorit?“

„Můj favorit? No… Taky bych řekl, že Hirvonen,“ dokázal se na poslední chvíli vykroutit Jens.

Když Totta dopil pivo, objednal Jens další rundu.

„Máš úroveň,“ konstatoval Totta a ponořil si polovinu knírku do pěny. „Dík.“

„Jo, přesně tak,“ souhlasil Simon a připil Jensovi na zdraví.

Totta a Simon se dál bavili o rallye. Jens se spokojil s tím, že se tvářil zaujatě, přikyvoval nebo vrtěl

hlavou a v místech, kde se zdálo, že se to očekává, se hlasitě smál.

Možná přišla ta správná chvíle, pomyslel si pak. Dvě piva ho trochu zbavila nervozity.

„Poslyšte,“ začal a pronikavě se na Tottu a Simona podíval. „Pojďte ke mně trochu blíž. Takže, já slyšel,

že se dá… No, že se tady ve městě dají sehnat děvky,“ zašeptal. „Nevíte o tom náhodou něco?“

Totta se ušklíbl, ale zúžily se mu oči.

„Co tím chceš k čertu říct?“

„Jenom jsem myslel, že byste…“

„Nemůžu mluvit za tohohle chlapa vedle sebe, ale myslíš, že vypadám jako někdo, kdo si musí za jízdu

platit?“

Tohle vůbec nefungovalo.

„Ne, ale…,“ koktal Jens. „Tak jsem to nemyslel. Jenom mě napadlo…“

Než mohl Jens zareagovat, praštil ho Totta pěstí do hrudi. Stolička se zakymácela a převrátila.

Jens přistál na podlaze tak tvrdě, až si vyrazil dech a před očima se mu zatmělo.

„Co se to tu děje?“

Vedle nich se vynořil blonďák, kterého si Jens všiml už předtím, a shlížel na něj.

Jens viděl dvojitě. Několikrát zamrkal a zhluboka se nadechl.

„Kde to bolí?“ vyptával se blonďák dál.

„To je dobrý. Jenom se mi trochu točí hlava.“

Jens se pomalu posadil.

„Chyť se,“ řekl blonďák a podal mu ruku.

Jens popadl jeho silnou paži a vyškrábal se na nohy. Bolelo ho rameno, ale raději se o tom nezmiňoval.

„Co se vlastně stalo?“

„Někdo mi asi strčil do židle,“ zalhal Jens.

Uvědomoval si, že říkat pravdu by rozhodně nebyl dobrý nápad.

„Jmenuju se Folke,“ představil se blonďák.

Folke. To se k němu vůbec nehodilo.

Mezitím tlačenice u baru trochu polevila. V šatně stáli lidé frontu na bundy. Na taneční ploše vyhrávalo

poslední blues večera a dřevěné hodiny na stěně za barem, s vyřezávanou mapou Värmlandu a římskými

číslicemi na ciferníku, ukazovaly pět minut před druhou.

No super, to jsi fakt zvládl na jedničku, pomyslel si ironicky Jens.

„Jsem tady poprvé,“ svěřil se Folke.

„Vážně? Já taky. A líbilo se ti tady?“

Drobná brunetka s výstřihem kroužila kolem Folkeho, ale nezdálo se, že by ji vnímal. Pokrčil rameny.

„Šlo to.“

Jens vytáhl peněženku a bílý gumový štítek ze šatny.

„Děkuji za pomoc. Možná se ještě uvidíme.“

„To se nedá vyloučit,“ opáčil Folke s úsměvem.

26. kapitola

Christer stál u okna, oblečený jen do spodků, a hleděl na prázdné parkoviště před supermarketem. Bylokrátce po osmé, ráno bylo šedivé a mlhavé a velké hromady sněhu kolem parkoviště byly zešedlé starýmštěrkem.

Po dlouhé bezesné noci se konečně rozhodl, co udělá.

Vytáhl z nabíječky na parapetu bezdrátový telefon a vyťukal číslo rodičů. Zvedl to Bengt.

„Voláš brzy,“ řekl. „Stalo se něco?“

Christer nemluvil s otcem od chvíle, kdy se střetli kvůli krabičce z lékárny. Toto bude pravděpodobně na

dost dlouho naposledy, co s ním mluvím, pomyslel si.

„Ano, dá se to tak říct.“

„Tak co se děje?“ znejistěl Bengt.

„Máma mě včera poprosila, abych vám umyl auto.“

„No a?“

„Našel jsem na sedadle skvrny od krve.“

„Co to říkáš?“

Christer slyšel, jak Bengt lapá po dechu.

„Nevím, jestli si uvědomuješ, že policie pátrá v souvislosti se smrtí té dívky ve sklepě po vašem typu

auta.“

Bengt mlčel. Christer se pokusil představit si jeho výraz. Byla matka někde poblíž?

„Snad si nemyslíš…“

„Jak mám ještě vědět, co si myslet? Jednoho dne jsem zjistil, že můj vlastní táta běhá za prostitutkami,potom najdu v jeho autě krvavé skvrny.“ Hlas mu přeskočil do fistule. „Nevím si s tím rady, chápeš?Rozhodni se sám. Buď to auto vyčistíš, nebo popřemýšlíš, jak se tam ty skvrny mohly dostat, a necháš

policejní techniky, aby zajistili stopy.“

Bengt dál mlčel.

„Jak jsem řekl, rozhodni se sám,“ pokračoval Christer. „Já už v žádném případě nemůžu dál.“

Potom zavěsil.

Vůbec jsem se nezmínil o těch vlasech, uvědomil si.

Magdalena seděla se zkříženýma nohama na podlaze v Nilsově pokoji. Nils otevřel sáček číslo sedm s

legem a vysypal všechny díly. Petter se soustředěně skláněl nad plánkem.

„Dobrá, tak se na to podíváme. Měli bychom začít s takovouhle šedivou destičkou.“ Petter ukázal na

obrázek v sešitě. „Vidíš ji někde?“

„Tady je!“ zvolal Nils a zvedl příslušný díl.

Velká policejní stanice s garáží a vězením, dědečkův vánoční dárek, nabývala pomalu obrysy. Magdalena

si přitáhla kolena k bradě, objala si nohy pažemi a jednoduše je pozorovala.

„Další díl je dlouhá osmička,“ pokračoval Petter a ukázal na ni.

Nils se připlazil kousek blíž, aby viděl na obrázek, pak začal prohledávat hromadu kostek. Rychle našel tu

správnou.

„Perfektní. Zasaď ji sem,“ ukázal Petter, zasunul si za ucho pramínek vlasů a střelil pohledem poMagdaleně.

Ta se usmála.

Dole v kuchyni zazvonil její mobil, a tak vstala a seběhla po schodech dolů. Možná se konečně ozýváJens. Během dopoledne se mu už pokoušela dovolat a poslala mu i esemesku, ale nedostala odpověď.

Ano, byl to on.

„Ahoj. Jak to včera šlo?“ zeptala se a zavřela za sebou dveře.

„Bez úspěchu.“

Jens zněl vyčerpaně a zklamaně.

K čertu, ulevila si Magdalena v duchu. Taková smůla.

„Musím dnes jet bohužel domů, ale za pár dní se sem pokusím dostat znovu. Zvládneme to.“

„Jasně že to zvládneme. Jeď opatrně! Zítra to ještě probereme.“

Magdalena byla rozčarovaná. Z jakéhosi důvodu se domnívala, že Jens vyhrabe něco použitelného.

No dobrá, povzdechla si v duchu a vyšla po schodech zpátky nahoru.

„Koukej, mami, vězení,“ halekal Nils a otvíral a zavíral dvě zamřížované brány.

„Ano, vidím,“ odpověděla Magdalena a znovu se k nim posadila.

„Tady musí sedět všichni zločinci. Mám pravdu?“

„Ano, tady musí sedět všichni zločinci.“

Petra Wilanderová seděla s dálkovým ovládáním v ruce a s dekou kolem ramen v rohu pohovky a

přepínala programy. Copak opravdu nedávají na žádném kanále nějaký slušný film? Třeba romantickou

komedii? Chtěla vytěžit z nedělního večera tolik odpočinku a energie, kolik to jen půjde.

Zítra bude zase pokračovat stres a honička na vraha.

Lasse se vynořil v obývacím pokoji, čerstvě vysprchovaný.

„Jak to šlo?“

„Docela dobře. Trochu mi to podkluzovalo, ale stopy byly hezké. Úplně čerstvé.“

Posadil se vedle ni na pohovku.

Taky bych měla někdy něco podniknout, pomyslela si Petra. V tu chvíli se v pokoji objevila Nellie, bosá a

ve svém starém, červeně károvaném flanelovém pyžamu.

„Ahoj,“ pozdravila tiše a posadila se do nejvzdálenějšího křesla.

„Ahoj, zlato,“ odpověděla Petra. „Jak se máš?“

„Chtěla bych s vámi o něčem mluvit.“

Zpola ležící Petra se napřímila.

Co se děje?

Lasse, který si také všiml, jak napjatě zní dceřin hlas, odvrátil zrak od televizoru.

„Stalo se něco?“ zeptala se Petra.

Není nemocná? Nebo těhotná?

Nellie několikrát otevřela a zavřela ústa a škrábala si černý lak na nehtech.

Milá, sladká Nellie, tak řekni něco!

Nakonec se zhluboka nadechla.

„Tak teda. Já… mám ráda holky. Jako… zamilovávám se do holek.“

„Aha,“ hlesl Lasse a zrudl ve tváři jako rak. „A kdy jsi na to přišla?“

Nellie pokrčila rameny. I ona zčervenala. Žíla na čele, která se vždycky objevovala, když byla rozrušená, jí

naběhla. Petra musela potlačit nutkání vyskočit, sevřít ji do náruče a kolébat ji sem a tam jako malé dítě.

Malá Nellie. Jak dlouho se jim to už asi pokoušela říct?

„Prostě to vím. A vím to už dlouho.“

„Aha,“ zopakoval Lasse.

„A já už se bála, že se stalo něco zlého,“ poznamenala Petra.

Co by teď měla říct? Srdečně blahopřeji? To je hezké? Co se od ní v podobné situaci čeká?

Nemohl by mi někdo dát scénář? pomyslela si. Nemohl by mi někdo říct, jak se teď mám chovat? Ještě

nikdy si nepřipadala v nějaké situaci tak nejistá.

„Nám je jedno, do koho se zamiluješ. Rozhodující je, abys byla šťastná. Pojď.“

Lehce zaklepala na polstrování pohovky.

Sama slyšela, jak strojeně to zní, ale zdálo se, že jí to Nellie nemá za zlé, protože vstala a nechala Petru,

aby ji objala.

Jak se třese, uvědomila si Petra. Drahé, milované děvčátko.

„Mám postavit na čaj?“ zeptal se Lasse.

V jeho scénáři jsou teda pěkně hloupé věty, pomyslela si Petra. Kdy vůbec naposledy „postavil na čaj“?

„Doufám, že sis nemyslela, že se na tebe budeme zlobit? Natolik dobře nás snad znáš,“ řekla a uvolnila

objetí.

„Ne, ale stejně.“

Lasse se vrátil s podnosem, na kterém stály šálky a čajová konvice.

„Mám v Karlstadu přítelkyni,“ oznámila Nellie a vzala si šálek.

„Ach tak,“ hlesla Petra.

Přítelkyni. To už znělo opravdu vážně. Proto se celý víkend neozvala?

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Petra co nejpřirozeněji.

„Matilda,“ odvětila Nellie a sklopila zrak. Znovu zrudla, ale tentokrát byl ruměnec světlejší. „Navštěvuje

uměleckou třídu na lyceu. Pochází z Deje.“

„A s ní si celé večery chatuješ?“

„Přesně tak.“

Lasse se posadil do křesla.

Je to pro něj obtížnější než pro mě, uvědomila si Petra. Snažila se vyložit si jeho výraz. Co se mu honí

hlavou?

„Samozřejmě bychom ji rádi poznali, že, Lasse?“

Lasse sebou trhl.

„Ano, samozřejmě. V každém případě.“

Lasse stáhl žaluzie, vyklouzl z tepláků a ponožek a uložil obojí na houpací křeslo v ložnici.

„Myslíš, že ji to přejde?“

Petra odhrnula přehoz – výjimečně pořádně ustlala postel – a udiveně se na něj zahleděla.

„Přejde?“

„Ano. Je přece ještě tak mladá.“

„Myslím, že v tomhle ohledu bychom si neměli dělat žádné plané naděje,“ zklamala ho Petra.

Lasse nastavil budík a vlezl si k ní pod pokrývku.

„Bereš to zjevně naprosto klidně,“ podivil se. „Vím, že jsem staromódní, ale totálně mě to šokovalo.“

Petra mlčela a přemýšlela. Brala to opravdu klidně? Při pohledu zvenku to tak možná mohlo vypadat, alev nitru se zdaleka necítila být tak politicky korektní a svobodomyslná, jak si donedávna myslela. Styděla

se za to.

„Tušila jsi to?“ zeptal se Lasse. „Já teda ne.“

„Já taky ne,“ odpověděla Petra. „To je divné, co?“

Petra se otočila k Lassemu a upravila si polštář.

„Abych byla upřímná, nejsem zdaleka tak moderní, jak jsem si myslela, a vyvádí mě to z míry. Doufám, že

to nebude mít moc těžké. Koneckonců všichni neskrývají své předsudky tak ušlechtile jako my dva.“

Lasse se usmál.

„A to jsem se tak těšila, až ze mě jednou bude babička.“

„Co se dá dělat,“ řekl Lasse a na chvíli se zamyslel. Potom pokračoval: „Ale člověk si dnes může poříditděti různými způsoby. Třeba to přece jenom půjde.“

„Jo, představ si, že by naše vnouče mělo dvě mámy a dva táty,“ řekla Petra. „A dvě babičky z matčinystrany a dva dědečky z matčiny strany. Budu moct mluvit o štěstí, když budu babička číslo jedna.“

„A navíc ty boje, kde se budou slavit Vánoce!“

Aspoň že to dokážeme brát s humorem, pomyslela si Petra.

Pak se neubránila vzpomínce na dceřiny ruměné tváře, když mluvila o Matildě. Svěřila se jim, důvěřovalajim. To bylo dobře. Nellie se měla fajn, byla zamilovaná. Od této chvíle k sobě budou otevření a upřímní aznovu se po tom všem tajnůstkářství za laptopem sblíží.

Ale jedno po druhém, řekla si Petra.

27. kapitola

Když Petra přišla na okrsek, nalila si ze všeho nejdřív šálek černé kávy.

U dveří Folkeho kanceláře zůstala stát. Musím se pokusit být trochu společenská, řekla si, a nesmím

připustit, aby ze mě byla kvůli mému stresu a frustracím mizerná kolegyně.

„Dobré ráno. U tebe všechno v pohodě?“

„Ale jo,“ odvětil Folke a zvedl oči od obrazovky. „A u tebe?“

„Jde to. Dneska v noci jsem moc dobře nespala, ale jinak je všechno v pořádku. Podnikl jsi o víkendu

něco zajímavého?“

Pořád se trochu styděla za svůj výstup v lese. Folke se o ni tak pečlivě staral, doprovodil ji k autu, a

dokonce ji zavezl domů.

„Byl jsem v Jonte.“

Holky musely být bez sebe, pomyslela si Petra, posadila se na židli pro návštěvníky a sundala si čepici.

„A jaké to bylo?“

„Docela dobré. Bylo tam dost lidí.“

Najednou se ze své kanceláře vyřítil Urban.

„Konečně! Konečně máme nějakou stopu na Fredrika Anderberga! Včera večer použil u Statoilu v

Munkforsu svoji kreditku!“

Po chodbě k nim přicházel Sven Munther.

„Zaslechl jsem zrovna něco o Fredriku Anderbergovi?“

„Ano,“ přitakal Urban. „Soudě podle jeho pohybu na účtu byl včera u Statoilu v Munkforsu.“

„Takže neutekl daleko? To zní slibně,“ pronesl Munther. „Vytiskni ve formátu A4 jeho pasovou fotografii a

rozdej ji v obchodech v okolí. Řekni lidem, aby nám zavolali, jestli se znovu objeví. A dej se do toho hned,počkáme s poradou, až se vrátíš.“

„Mám novinky,“ oznámil Munther a vzhlédl od svého zápisníku. „Krev na šatech Heddy Losjö patří té dívceze sklepa. Právě nám to oznámili z ústavu soudního lékařství. Asi se mnou budete souhlasit, že obě zabil

tentýž pachatel. Sice si nemůžeme být stoprocentně jistí, ale mnohé tomu nasvědčuje.“

„Sakra,“ zvolal Urban.

„Kromě toho jsem se dozvěděl, že Anderberg nikdy nemusel podstoupit test na DNA, a podle všeho není v

registru ani nikdo jiný, komu by odpovídaly vzorky spermatu, nalezené u Heddy.“ Munther se napil kávy.

„Berglunde, vypadáš, jako by ti něco vrtalo hlavou,“ obrátil se na Christera.

„Ne, ne…,“ zamumlal Christer.

„Co ty dvě dívky spojuje?“ zeptala se Petra. „Nerozumím tomu. Nějaká souvislost tady přece musí

existovat.“

Zdálo se, že stejnou otázku si kladou všichni.

„Jak to šlo v Munkforsu?“ zeptal se Munther Urbana. „Je teď samozřejmě ještě důležitější, abychom

Anderberga našli.“

Urban začal: „Muž, se kterým jsme hovořili, nebyl včera v práci, ale vyhledal Anderbergovu stvrzenku o

zaplacení, z níž vyplývá, že kupoval benzín, nějaké potraviny a palivové dříví.“

„Palivové dříví?“

„Ano, možná se ukrývá v nějaké chatě.“

Munther přikývl.

„Co myslíte, můžeme předpokládat, že se zdržuje někde v okolí?“

Christer vzhlédl a řekl: „Řekl bych, že ano. Kdyby nakupoval v Munkforsu hned po svém zmizení, byl by

už nejspíš dávno za horama. Ale pokud nakupuje tak blízko Hagforsu, musí to znamenat, že je nedaleko.“

Ostatní zabručeli na souhlas.

„Už ho v Munkforsu někdy někdo viděl?“ zeptal se Munther.

Urban zavrtěl hlavou.

„Vyptávali jsme se ve všech obchodech s potravinami i na benzinkách, ale nikdo ho nespatřil.“

„No dobře, teď tam visí jeho fotografie. Doufejme, že mu dříví a jídlo dlouho nevydrží. Myslím, že ho brzy

dostaneme, co vy na to?“

Nikdo neodpověděl.

Magdalena otočila klíčem v domovních dveřích a několikrát zalomcovala klikou, aby se ujistila, že je

opravdu zamčeno. Když vyšla na ulici, zadívala se nahoru ke kuchyňskému oknu a prohlížela si své dílo.

Ano, ujde to. Krátké záclony velmi dobře chránily před zvědavými pohledy. To bylo nejdůležitější.

„Musím domů?“ zeptal se Nils a zvedl zrak od hromady sněhu na okraji silnice.

„Ne, ještě si můžete chvíli hrát. Stavím se na chvíli za Melvinovou mámou.“

Diana už také pověsila nové záclony v ložnici, dlouhé fialkové s potiskem rákosí. Magdalena několikrát

stiskla zvonek a vešla.

„Chci ti zaplatit svůj dluh,“ řekla, když se Diana objevila v předsíni.

Vydaly se do kuchyně a posadily se. Na stole ležela pošta, účty a dopis z finančního úřadu. Diana rychle

shrnula obálky na hromadu, položila je na kuchyňskou linku a usmála se na Magdalenu.

Magdalena její úsměv opětovala a vytáhla z peněženky několik bankovek.

„Jak postupuje vyšetřování vražd?“ zeptala se Diana a vzala si peníze.

„Vypadá to, že ty dívky zavraždil stejný pachatel,“ vyprávěla jí Magdalena. „Policie má stopy nasvědčující,

že obě vraždy spolu souvisí, ale nechtějí sdělit, o co se jedná.“

„Podívej – mám husí kůži, když se o tom jenom zmiňuješ,“ řekla Diana, vytáhla si rukáv svetru a ukázala

jí světlé chloupky na předloktí. „Doufám, že brzy dostanou toho, kdo to udělal. Do té doby nebudu moct

klidně spát.“

„Ano, musíme doufat,“ opáčila Magdalena a vyhlédla z okna.

„Chystáš se doma provádět nějaké úpravy?“ zeptala se Diana.

Nalila vodu do kávovaru a umístila filtr do držáku.

„Ne,“ odpověděla Magdalena, „nic podobného nemám v úmyslu.“

„To je škoda, viděla jsem o víkendu stát před domem Björkmanovo auto. Je zatraceně pohledný. Nebyloby špatné mít ho pár týdnů v domě.“

Diana se zachichotala.

„Kdybych neměla Stefana…,“ zašeptala s hranou důvěrností a postavila na stůl dva šálky.

„Ať tě to ani nenapadne,“ zahrozila Magdalena a pokoušela se vypadat přísně.

Diana vykulila oči.

„Děláš si legraci?“

Magdalena si všimla, jak jí cukají koutky. Nikdy neuměla nasadit správnou pokerovou tvář.

„To je neuvěřitelné!“ zvolala Diana.

Tolik na téma udržet něco v tajnosti, pomyslela si Magdalena. Trvalo to dva dny. Ale určitě bylo lepší

vyložit karty na stůl dřív, než Nils začne vyprávět o „mámině novém kamarádovi“.

„Stará láska a tak dál,“ pokračovala Diana. „Sotva ses přestěhovala zpátky. Bože, to je romantické!“

Magdalena si přitáhla katalog ležící na stole a začala v něm listovat.

Najednou jí připadaly nové záclony příliš krátké.

Babičko, přestěhovaly jsme se. Jak mě teď Ana jenom najde? Naše matrace leží natěsnány vedle sebe na

zemi. V noci bývá pořádná zima. Podobnou zimu jsem nikdy nezažila. Přes den je slyšet hluk a hlasy a

někdy i velmi hlasitá hudba. Myslím, že jsme nad nějakou restaurací.

Ostatní děvčata pořád brebentí, většinou rusky. Nechápu, jak to dělají, jak se vůbec může skrývat v

člověku tolik slov. Hlavně jedna z nich, Aljona, nezavře pusu. Mezi námi, připadá mi dost bláznivá, trochu

jako Alessandra u nás doma. Má krátké vlasy, skoro jako kluk, a když si z ní ostatní utahují, nechápe to, i

když těm vtipům rozumím dokonce i já. Ale stejně se směje. Zní přitom jako malá koza.

Já skoro nic neříkám. Protože mám potíže s jazykem a taky – nemám vlastně co říct.

Povídám si raději s tebou.

Babičko, v břiše mi něco roste. Prosím, prosím, nezlob se na mě. Jsem si tím teď naprosto jistá. Už jsem

se pokoušela bít se pěstmi do břicha, ale nepomohlo to. Musí to být nějaká zrůda, vlasatá, příšerná zrůda

s vrásčitým obličejem a slizkýma očima. Jak by to mohlo být něco jiného?

Požírá mě to. Žvýká to a roste.

28. kapitola

V úterý ráno se Sven Munther usadil se dvěma šálky kávy na židli pro návštěvníky v Petřině kanceláři.Ještě ani nestihla pustit počítač. Často Munthera obdivovala, že takřka bez ustání hýří energií a elánem, ikdyž mu do důchodu chybělo už jen pár let. Bude mít i ona v budoucnu tolik životního elánu? Někdy otom vážně pochybovala.

Teď ale šéf vypadal vyčerpaně, bílé vlasy mu nad pravým uchem trčely jako zelektrizované.

„Děkuji, to je milé,“ řekla a napila se kávy. „Jak se máš?“

„Já vlastně nevím,“ odpověděl Munther. „Není to všechno tak jednoduché.“

„Myslíš s těmi vraždami?“

Munther se pokusil uhladit si odstávající vlasy a zamyslel se.

„Ano. V Karlstadu už začínají remcat, že se nehneme z místa a potřebujeme pomoc.“

Možná by to bylo správné, napadlo Petru. I když sama nebyla nadšená, když se jí pod nohy pletli lidé

zvenku přesvědčení o své výjimečnosti, nemohla se zbavit pochybností, že to zvládnou sami.

„Nejspíš se jich zmocňuje panika, protože se do toho obula média,“ konstatoval Munther. „Nazývají to

,lesní vraždy‘.“

Petra se rozhodla, že si své pesimistické úvahy nechá pro sebe. Místo toho rychle pronesla: „Koneckonců

víme, že se Anderberg potlouká někde poblíž. Myslím, že ho brzy najdeme.“

Munther pokrčil rameny. Vlasy za uchem mu už zase odstávaly.

„Možná ze mě mluví hrdost, ale nechci prostě dát těm týpkům z Karlstadu za pravdu.“

Než pokračoval, střelil pohledem směrem k chodbě.

„A doma jsem pod tlakem, Kajsa vykopala válečnou sekeru. Holky chytily plané neštovice. Jedna podruhé. Dnes je to už jedenáctý den, kdy si Kajsa musela vzít kvůli dětem volno. Totálně z toho šílí.“

Vždyť jsem to tušila, usmála se v duchu Petra. Není za tím jenom práce. Munthera nedokázalo nic tak

vyvést z míry jako problémy doma. Ale Kajsu chápala. „To bych taky vyšilovala,“ poznamenala.

„Ano, já vím a nic jí nevyčítám. Ale my tady řešíme dva případy vraždy. Co mám dělat?“

„Hele,“ řekla, „vím, že je to těžké, ale zkus se dnes dostat co nejdřív domů, postarej se o děti a dopřejKajse trochu času pro sebe. Někdy není nic víc potřeba.“

Když člověk vidí, že mu ten druhý vychází vstříc, dokáže ze sebe vykřesat více sil, zatímco hádky o to, kdoje vyčerpanější a koho je třeba víc litovat, vedou jenom k tomu, že je člověk ještě vzteklejší a unavenější.A ještě víc vyvádí.

„A ještě něco,“ dodala. „Řekni jí, že chápeš, jak je vyčerpaná a jak se zlobí, ale nevyprávěj jí nic o práci.Momentálně je totiž Kajsa toho názoru, že stíhat vrahy, nechat se špatně citovat novináři a zpochybňovat

svou práci okresní kriminálkou je úplná pohoda.“ Munther vstal. Jestli se Petra nemýlila, vypadal už zase lépe.

„Za čtvrt hodiny porada.“

Jens Sundvall nechal malou sportovní tašku v hotelovém pokoji a sešel dolů do restaurace. Byl nervózní.

Dnes musel zabodovat, protože nemohl pendlovat každý druhý den mezi Karlstadem a Hagforsem, aniž

by z toho něco bylo. Dnes už vyzkoušel restauraci a pizzerii – bez úspěchu.

Na rozdíl od sobotního večera byl lokál skoro prázdný, u stolků u okna s výhledem na Parkvägen seděli

jen dva muži.

Jens neměl moc hlad, a tak se posadil k baru a objednal si plzeňské.

„Jste tady pracovně?“ zeptal se barman v černé košili, zatímco otvíral láhev a stavěl ji na pult.

„Ano.“

„A co děláte?“

„Poradce, momentálně u Uddeholm Tooling,“ odpověděl Jens a lokl si dobře vychlazeného piva.

„Bydlíte tady poprvé?“ vyptával se barman dál. „Vůbec vás neznám.“

Jens přikývl a začal ukazováčkem seškrabávat etiketu na láhvi.

„Vadilo by vám, kdybych si přisedl?“

Když Jens zvedl zrak, vyhoupl se už muž, který seděl zprvu vzadu v lokále, vedle něj na barovou stoličku.

Bylo mu kolem padesátky, na sobě měl džíny, sako a košili s rozepnutým límcem. Vlasy prokvetlé stříbrem

nosil ostříhané nakrátko. Zvedl ukazováček.

„Jako vždycky?“ zeptal se muž za barem, a aniž by čekal na odpověď, začal čepovat velké pivo.

„Aha, vy jste štamgast,“ utrousil Jens.

„Ano, v poslední době tady každý týden strávím pár nocí.“

„A co tady děláte?“ zeptal se Jens.

„Rekvalifikační počítačové kurzy pro úřad práce. Mimochodem, jmenuji se Tomas.“

Natáhl k Jensovi ruku.

„Emil,“ představil se Jens a potřásl mu pravicí.

„Začal jsem teď dělat i kurzy o tom, jak se píše životopis a tak,“ pokračoval Tomas. „A kurzy pozitivníhomyšlení. To je důležité.“

„Pozitivní myšlení?“

Jens si se zamrazením vzpomněl na takzvaný kurz hledání práce, který musel absolvovat mezi dvěmazaměstnáními na dobu určitou. Nikdy dřív nezažil nic tak ponižujícího. Přijde čas na opakování, teď, kdymu končí další smlouva?

„Ano, je důležité, aby člověk sebou nepohrdal jen proto, že nemá práci. Kvůli tomu nejste přece horší.“

To je pravda, pomyslel si Jens a nahlas řekl: „Já osobně jsem přesvědčen, že nezaměstnaní chodí na úřadpráce proto, že hledají zaměstnání, a ne proto, že by chtěli, aby jim někdo vnucoval psychologickou

pomoc.“

Muž mávl odmítavě rukou.

„O tom nic nevím. Pracovní úřad si mě pozve a zaplatí mi. Jsem rád, že chtějí moje příjemné, malé

přednášky, protože tak aspoň nejsem bez práce.“

„Tak tedy na zdraví,“ řekl Jens a ťukl svým pivem do Tomasovy sklenice.

Naštěstí nevypadal dotčeně.

„A ty?“ zeptal se Tomas. „Kde pracuješ?“

„Jako poradce. Pracuji na řešeních podporujících rozhodování.“

Neříkal tomu tak vždycky jeho švagr?

„Řešení podporující…“

„Jde o to pomáhat firmám lépe poznat vlastní činnost. Zakládat úložiště dat. A zhruba v tomto bodě taky

přestávám mluvit o své práci.“

Tomas se usmál.

„To chápu. To znamená, že trávíš hodně času na cestách?“ „Ano,“ odvětil Jens. „Bohužel. Nenávidím to. Ty ne?“

Tomas zvedl ruku, aby si objednal další pivo.

„Jak kdy,“ odvětil pak. „Někdy není špatné vypadnout z domu.“

„Máš rodinu?“

Tomas přikývl.

„V tom případě nejsi pro mou otázku ten správný,“ usoudil Jens, „ale…“

„Copak?“

„Prostě se někdy cítím osamělý, když tak cestuju. Neslyšel jsi náhodou, kde se tady ve městě… dá koupitspolečnost? Nechápej mě prosím špatně, ale koneckonců nemám rodinu a…“

„Sex?“ zeptal se Tomas. „Prostitutky? To je ta společnost, o které mluvíš?“

Jens se mu snažil číst ve tváři. Schytám teď další rány? prolétlo mu hlavou. Přesto zlehka přikývl.

Tomas beze slova vytáhl peněženku a vylovil z ní starou stvrzenku.

„Máš něco na psaní?“

Když Jens zavrtěl hlavou, položil Tomas stejnou otázku barmanovi, který před něj mlčky položil na pult

propisku.

Že by to vážně fungovalo?

Tomas něco naškrábal na účtenku a zašeptal: „Musíš zavolat do pizzerie Florencie a objednat si pizzu číslo

105, Paradiso speciál – napíšu ti to, abys nezapomněl.“

Potom k Jensovi přisunul lístek.

„Můžeš si ji pak nechat doručit i na nějakou adresu.“

Když Jens zavolal, ležela Magdalena v teplákách a vlněných ponožkách na pohovce, laptop na klíně.

„Dokázal jsem to,“ oznámil. „Přece jenom to vyšlo.“

„Vážně?“

Magdalena odložila počítač na konferenční stolek.

„Ano, myslím že to mám.“ „To je super. Povídej!“

Seděla teď jako svíčka, nohy zkřížené pod sebou.

„Seděl jsem dnes večer u baru v hotelu v Hagforsu. Teď jsem zrovna na pokoji. Každopádně tam byloskoro liduprázdno, ale nakonec jsem narazil na chlápka, který je něco jako konzultant na pracáku,

obchodní cestující se specializací na pozitivní myšlení.“ Magdalena se usmála.

„Musím ale konstatovat, že nebyl zrovna moc charismatický. Myslel jsem, že tihle lidé mají větší osobní

kouzlo, něco jako američtí kazatelé.“

Tak přejdi konečně k věci, pomyslela si Magdalena.

„Stačí zavolat do pizzerie Florencie.“

Magdalena vstala.

„Do Florencie? Vážně? To není možné!“

Nedovedla si představit, že by s tím měl Jörgen něco společného.

„Poslouchej. Objednáš si Paradiso speciál,“ pokračoval Jens, „číslo 105.“

Paradiso speciál. Tak prosté.

„Jsi vážně zatraceně dobrý!“

„To ani ne,“ řekl Jens, „někdy je holt třeba mít trochu štěstí.“

„Ne, na to je potřeba víc než jen štěstí. Je to fantastické.“

„Co navrhuješ, jak budeme pokračovat?“ zeptal se Jens netrpělivě.

„Musíš zavolat do pizzerie a nahrát si ten rozhovor,“ pronesla Magdalena. „A když to klapne, domluvíš si

schůzku s holkou. Kdy bys mohl přijet a natočit to?“

„Bohužel musím až do pátku po večerech pracovat, takže nedorazím dřív než v sobotu.“

„Dobře. Tak se do toho dáme v sobotu.“

Magdalena se podívala na hodinky. Bylo čtvrt na deset. Během pracovního týdne zavírali ve Florencii v

deset.

„Ale zavolat můžeš ještě dnes večer,“ poznamenala. „Rozhovor můžeš zaznamenat na nahrávací zařízení vredakci. Nils teď spí, takže se odtud nemůžu hnout, ale když se stavíš a vezmeš si klíč, můžeš tam zajetsám. Ovšem musíš si pospíšit, ve Florencii za tři čtvrtě hodiny zavírají.“

„Hned vyrazím.“ S těmi slovy ukončil Jens hovor.

Když Magdalena předala Jensovi klíč od redakce, nedokázala zůstat v klidu sedět. Nervózně pobíhala z

pokoje do pokoje.

Zvládne to? Co když se prozradí? Co když je oba prokouknou?

Nemíchej se do věcí, do kterých ti nic není. Víme, kde s tím svým malým Číňanem bydlíš.

V obýváku zvedla obal od DVD a uložila ho zpátky do malého červeného kovového kufříku.

Aby jen tak nečinně neposedávala, otevřela jednu ze tří beden na stěhování, které se stále vršily v koutě,

a duchem nepřítomně začala ukládat do police jednu knihu za druhou. Abecední pořádek už byl stejněnarušený a nehrál momentálně žádnou roli. Kniha Gitty Serenyové Albert Speer: Zápas s pravdou skončilvedle Tunströmova Vánočního oratoria, Vlk hledá svou smečku Ulfa Lundella přistál vedle Popálenéhodítěte Stiga Dagermana. Dá to do pořádku jindy.

Když měla druhou krabici skoro celou vybalenou, zaklepal někdo tiše na dveře.

Konečně!

Magdalena hodila zpátky do krabice brožované vydání Strindbergova Syna služky, na němž byla ještě

vzadu přilepená červená cenovka, a pospíchala do předsíně.

Venku stál Jens a vítězoslavně svíral mezi palcem a ukazováčkem malou kazetu.

„Bingo!“ prohlásil se širokým úsměvem.

„Vyšlo to?“

„Jestli máš magnetofon, můžeš si to poslechnout.“

A jéje, kdy naposledy poslouchala doma kazetu? Její stereofonní soustava neměla kazetový přehrávač,Nilsův CD přehrávač na tom byl podobně. Možná by to šlo na starém radiomagnetofonu v prádelně. Kdyby byla Magdalena sama doma, neodvážila by se v tuto pozdní hodinu sejít do sklepa, ale teď tady byl

Jens. Rychle prošla kolem temné garáže a dveří do sklepa na zásoby, které byly maličko pootevřené. Když se vrátila zpátky nahoru, seděl už Jens u kuchyňského stolu. „Prosím,“ řekla Magdalena, postavila magnetofon na stůl a zastrčila ho do zásuvky pod oknem. Jens po ní střelil mazaným pohledem, zasunul kazetu do přístroje a stiskl přehrávání.

Když Magdalena zaslechla Jörgenův hlas, naskočila jí husí kůže.

„Pizzerie Florencie.“

„Dobrý den. Jmenuji se Tommy a chtěl bych si objednat jednu Paradiso speciál.“ Magdalena na Jense povzbudivě kývla.

„Okeej.“

„Tedy, myslím číslo 105.“

„Chápu. Na kdy?“

„Na sobotu večer. V osm hodin, kdyby to šlo.“

„To by neměl být problém. Na jakou adresu?“

„Vargbyn. Ještě nevím, jaké číslo, ale včas bych vám zavolal.“

„Samozřejmě.“

„Kolik to stojí?“

„Pět stovek na půl hodiny. Nějaká zvláštní přání?“

V tomto místě Jens zjevně trochu ztratil nit.

„Věk? Vzhled?“ vyptával se Jörgen.

„No, já nevím. Co mi můžete nabídnout?“

„Všechny jsou mladé a svěží, je jim sotva dvacet. Jedna je dlouhovlasá blondýnka, další brunetka se

středně dlouhými vlasy, jedna je nakrátko ostříhaná hnědovláska a jedna je lehce nazrzlá.“

Popis odpovídá těm děvčatům z parkoviště, uvědomila si Magdalena.

„Barva vlasů není důležitá,“ řekl Jens, „ale chtěl bych holku s pořádnýma kozama.“

„Není problém.“

Když rozhovor skončil, zmáčkl Jens stop.

„Jo!“ zvolala Magdalena. „Kdybys nebyl tak nadaný fotograf, mohl bys zkusit přijímačky na hereckou

školu.“

„No jasně,“ ušklíbl se Jens. „Nedovedeš si představit, jak jsem byl nervózní.“

Magdalena zůstala sedět a nevěřícně zírala na přehrávač. Opravdu slyšela správně? Jörgen?

„Mohla bys nám ve Vargbynu pronajmout nějakou chatu?“ zeptal se Jens.

Magdalena se na něj podívala. Vypadal vyčerpaně, ale spokojeně.

„Samozřejmě. V sobotu v osm hodin. A ty se postaráš o vybavení.“

Jens přikývl.

Varujeme tě jenom jednou.

„Zvládneme to, co říkáš?“ zeptala se Magdalena.

Najednou dostala hrozný strach.

„Jasně, že to zvládneme,“ přitakal Jens. „Na to vem jed!“

Kosťa ukázal lahví vodky na Sergeje a povytáhl obočí.

Když Sergej zavrtěl hlavou, odšrouboval uzávěr a naplnil si sklenici do poloviny.

„Jörgene?“

„Ne, k čertu. V práci ne. To přece víš.“

Aniž by hnul brvou, Kosťa láhev zase zavřel a odložil ji na stolek, který stál vtěsnán mezi červenými

bednami na nápoje a lepenkovými krabicemi. Z pizzerie k nim doléhal slabý šum hlasů. Byl to klidný

večer.

„Co uděláme s tou těhulí?“ zeptal se Sergej.

Kosťa pokrčil rameny.

„I když zapomeneme na její břicho, není na ni spolehnutí. Není sice tak divná jako ta druhá coura, ale v

pohodě taky není. Nedivil bych se, kdyby se pokusila zblbnout ty nové.“

Kosťa se pohodlně rozvalil na židli. Pod hnědou koženou bundou, pořád zapnutou až ke krku, se mu

rýsovalo vypasené břicho.

„Úplně se jí zbavit by bylo plýtvání.“

„Na to jsi měl myslet předtím, než jsi ji skoro ubil k smrti. Už ji kurva nemůžeme nikomu ukázat. Bez zubů

vypadá skoro jak nějaký zasraný hokejista.“

„Dokud neotevře hubu, je to přece jedno. A mluvení se od ní nechce,“ prohlásil Kosťa a ušklíbl se. „Pár

vybitých zubů na správném místě může být naopak výhoda.“

Sergej se zasmál.

„Každopádně je zbouchnutá,“ připomenul Kosťa.

Jörgen, který se až dosud skláněl nad papíry a jen poslouchal, pronesl: „Musíme to nějak vyřešit.“

Gunvor Berglundová si oblékla proužkovanou noční košili a zadívala se na sebe v koupelně do zrcadla.

Proč si na to nedokážu zvyknout? přemítala v duchu. Proč mě pokaždé tak překvapí, když uvidím v

zrcadle tu starou ženu, kterou mám být podle všeho já?

Vzala z police nad umyvadlem kousek vaty a nastříkala na něj neparfémovanou pleťovou vodu. Pomalými

pohyby si čistila póry a roztržitě přitom pozorovala vrásky v koutcích úst, které její výraz měnily vešpatně naladěného buldoka. Když skončila, otevřela dózu s krémem Clarins a nabrala si trochu naukazováček.

Pak se Gunvor znovu zahleděla na vlastní tvář.

Jak se to říká? Stárnout není vůbec tak špatné, když člověk vezme v úvahu, že existují i horší věci. Nebotak nějak podobně. Měla bych být vděčná.

Když se vrátila do ložnice, ležel Bengt na své straně manželské postele a luštil křížovku.

„Zapnul jsi předehřívání motoru?“ zeptala se a vlezla si pod pokrývku.

„Jo.“

Když Gunvor ulehla, všimla si, že Bengt nevyplnil v křížovce jediné políčko.

„Je těžká?“

„Jsem utahaný, budu pokračovat příště.“

Položil noviny nahoru na hromadu starých vydání Hemmets Journalu, ležící na poličce pod nočním

stolkem. Potom se obrátil na bok. „Dobrou noc.“

„Dobrou,“ odpověděla Gunvor, vzala si svoji křížovku, kterou začala luštit včera večer, a nasadila si brýle

na čtení.

Dokáže osvěžit na tři.

Země stíhaná katastrofami na čtyři.

Vůbec nic ji nenapadalo. Ne, taky jsem příliš unavená, pomyslela si a zhasla lampu.

V pokoji teď vládla naprostá tma. Slyšela, jak Bengt vzdychá a převrací se ve spánku.

Co se mu asi celou tu dobu honí hlavou? ptala se v duchu. V poslední době byl nezvykle nesoustředěný a

odpovídal na její otázky velmi úsečně.

Možná si jen dělá starosti s nějakými bolístkami, jak to čas od času přepadalo i ji.

Někdy Gunvor trnula strachem, že by se Bengtovi mohlo něco stát. Jak by to zvládla? A jak by se vedlo

jemu, kdyby zůstal sám? To by asi bylo ještě horší. Vzali se, když jí bylo jednadvacet a jemu šestadvacet,

a postupem doby si rozdělili každodenní úkoly.

Ne, Gunvor nikdy pořádně nepochopila tu novou rovnoprávnost, kdy najednou měli všichni dělat všechno.

Oba by měli umývat stejné množství talířů a střídavě sekat trávník. Na vlastní oči přece věděla, jaký boj

museli svádět Tina a Mats, aby si zorganizovali práci, vyzvedávání dětí, vaření a úklid.

Bengt se pořád převaloval.

„Trápí tě něco?“ zeptala se.

Gunvor se k němu přisunula blíž a položila mu ruku na prsa, ale Bengt předstíral, že si toho nevšiml, a

odvrátil se od ní.

29. kapitola

Magdalena kráčela s kamerou v tašce přes rameno po ulici Skolgatan. Projekt Evropské unie veVzdělávacím středisku nebyl nijak zvlášť zajímavý, ale malý článek dá určitě dohromady, i když fotografienebyla moc oslnivá: smějící se muž před počítačem. Kolik podobných už ve svém životě napsala a

nafotila?

V kapse bundy jí zazvonil telefon. Když Magdalena zjistila, že volá Ludvig, měla sto chutí přístroj zaseschovat. Jenom neříkej, že Nils nemůže přijet ani tento víkend, pohrozila mu v duchu, než neochotněstiskla zelené tlačítko.

„Ahoj, tady je Ludvig.“

„Já vím,“ opáčila stroze.

Zněl nervózně. Prosím ne…

„Dorazí zítra Nils, jak jsme se domluvili?“ Magdalena si oddechla.

„Ano, samozřejmě. Moc se na tebe těší,“ odpověděla.

„Taky se na něj těším.“ Několik vteřin vládlo ticho. „A co jinak? Co ten sériový vrah?“

To si najednou nezávazně povídáme, nebo co? pomyslela si Magdalena. Domnívala jsem se, že doba

zdvořilostních frází pominula.

„Mám hodně práce. Vypadá to, že tady přece jenom nebudu psát jen o schůzích Červeného kříže a

výstavách psů.“

„To už mě taky napadlo,“ pronesl Ludvig, „ale zjevně máš přece jenom pořád dost času na zábavu.“

„Dost času na zábavu?“

Co mělo znamenat zase tohle?

„Viděl jsem, že sis pořídila přítele.“

Volá mi tři hodiny poté, co jsem si změnila status na Facebooku, povzdechla si v duchu Magdalena.

„Myslela jsem, že jsme rozvedení a ty čekáš dítě se sedmadvacítkou, nebo jsem něco špatně pochopila?“

„Jde mi hlavně o Nilse.“

„Aha, takže tobě jde o Nilse,“ řekla Magdalena. „Už je mi to jasné. Sleduješ mě na Facebooku jenom kvůli

Nilsovi.“

„Působí to trochu – zoufale. Nemyslíš si, že ho to musí mást?“

Magdalena si hlasitě povzdechla.

„Chápu, že je pod tvou úroveň se zeptat, o koho jde, ale já budu tak hodná, že ti to řeknu. Je to Petter.“

„Ten Petter?“

„Ano. Ten Petter. Jak víš, známe se poměrně dobře. A teď to položím, než se pořádně naštvu.“ Magdalena ukončila hovor a zasunula mobil zpátky do kapsy.

Idiot!

Ale poprvé po dlouhé době nebyl hněv nepříjemný a paralyzující, nýbrž skoro hezký.

Musím si znepřístupnit facebookovou stránku, uvědomila si.

Teď stála před Florencií, kde vládl polední shon. Všechny stolky u oken obsadili úředníci z obecní rady a

podnikatelé. Před nimi ležely talíře s hamburgery a plněné pizzy Calzone. Nervózně přidala do kroku.

„Ahoj, Magdaleno.“

Na chodníku před pizzerií stál Jörgen a kouřil. Magdalena ho skoro porazila, když zahýbala za roh.

„Ahoj.“

„Máš pěkně naspěch,“ poznamenal a vyfoukl nosem kouř. „Ženeš se za sólokaprem?“

„Ne, jenom mi je trochu zima,“ odvětila Magdalena a polkla.

Snaž se chovat normálně.

Jörgen se jí mlčky zadíval do očí. Potom zvedl zrak.

„Zranila ses?“

Ukázal si s ustaraným výrazem na čelo.

„Jenom malá nehoda. Nic vážného. Promiň, spěchám.“

Magdalena rychle pokračovala dál.

„Pozdrav Nilse,“ pronesl Jörgen za jejími zády. „Máš milého kluka.“

I když se Magdalena snažila uklidnit, poslední kousek cesty do redakce skoro běžela. Zatímco se vyhýbalazledovatělým místům na chodníku, jak nejšikovněji dokázala, tiše nadávala. Když konečně otvírala dveře,

bušilo jí srdce až v krku.

Barbro si právě oblékala kabát a udiveně se na ni podívala.

„Stalo se něco?“ zeptala se.

„Jsem jenom trochu vystresovaná,“ odpověděla Magdalena a cestou do kanceláře se s námahou usmála.

„Hodně práce.“

„Musíš trochu zvolnit. Dlouhodobě není dobré nasazovat takové tempo. Takže na viděnou zítra.“

Magdalena usedla k psacímu stolu a sundala si čepici. Pořád se jí nedařilo zklidnit dech.

Pozdrav Nilse. Máš milého kluka.

Jörgen si stáhl gumičku z vlasů, přidržel si ji mezi zuby a znovu si upravil vlasy do ohonu. Potom seposadil ke Kosťovi ke stolku a hlasitě oddechoval.

„Pořádný polední šrumec,“ poznamenal.

„Jak to myslíš?“

Kosťa si utrhoval kousky trojúhelníkového pizza chlebu a jeden po druhém si je strkal do úst.

„Polední shon. Spousta lidí.“

„Jo, jasně. Dobrý pro prachy.“

Jörgen se ušklíbl a otevřel si láhev nízkoalkoholického piva.

„Měl by ses konečně naučit švédsky, ty zatracený Poláku,“ řekl a šlápl Kosťovi na nohu.

„Já nejsem Polák, sakra!“

„Jenom jsem si dělal srandu.“

Kosťa nevypadal zrovna pobaveně, přiměl se ale k úsměvu a pokyvoval hlavou nahoru a dolů Jo, jo, jo.

„Víš, koho jsem potkal venku?“ utrousil Jörgen a napil se z láhve.

Kosťa zavrtěl hlavou.

„Tu reportérku. Nesmíme ji dál spouštět z očí.“ Jörgen položil láhev na stůl a složil si ruce za hlavou. „Aještě něco. Mám řešení pro tu problémovou holku. Dobré řešení.“

„Stejné?“

„Ne, ne. Tentokrát je to chlápek nahoře v Sysslebäcku. Je trochu zvláštní.“ Jörgen si zaklepal ukazovákemna čelo. „Má divný choutky a tak. Koupí ji od nás. A až s ní skončí, tak… No, problém bude vyřešen.

Dostaneme za ni deset tisíc. To je docela dobrý.“

„Kdy ji tam máme odvést?“ zeptal se Kosťa.

„Domluvili jsme se na sobotě. Sobotě dopoledne.“

Petra si nevzpomínala, že by někdy viděla Svena Munthera tak rozrušeného. Nejenže byl Fredrik

Anderberg spatřen na benzince v Munkforsu, ale jeden ze zaměstnanců čerpací stanice ho „právě

pronásledoval autem“.

Christer Berglund sešlápl plyn až k podlaze a hnal se skrz Rada daleko za hranicí povolené rychlosti,

zatímco signální majáček na střeše civilního vozu blikal a houkal.

„Kde teď jsou? Přepínám!“ zeptala se Petra do vysílačky.

„Skoro dole v Ransäteru. Přepínám!“

Protože se nejbližší dosažitelná hlídka zdržovala ve Stölletu, nařídil Munther Petře, Christerovi a Urbanovi,

aby jeli do Munkforsu. „Chyťte toho bastarda!“

„Za jak nebezpečného ho považujete? Znáte ho přece z dřívějška,“ ozval se Urban ze zadního sedadla.

„Většinou byl zapletený do rvaček pod vlivem alkoholu a krádeží,“ odpověděl Christer, „ale teď je

podezřelý z vraždy, takže těžko říct.“ Petře se zrychlil puls. Pokud konečně chytí Fredrika, skoro jí nebude vadit, že schytala víkendovou službunavíc. Oba službukonající policisté v Torsby si uhnali střevní chřipku. Nebylo ovšem stále jasné, s kýmbude pracovat. Ještě nedávno by doufala, že to bude Christer, ale teď jí to bylo jedno. To pomyšlení ji

naplnilo smutkem a pokradmo se podívala na kolegu.

Co se mu pořád honí hlavou?

Když projížděli Munkforsem, zavolala Petra znovu radiocentrálu a obdržela popis cesty, kterou uhánělo

volvo.

„Kdo že ho to pronásleduje?“ zeptal se Urban.

„Nějaký chlapík pracující u Statoilu,“ odpověděla Petra. „Doufejme, že si zachová chladnou hlavu a

nebude si zbytečně hrát na hrdinu. Musí to být tam vpředu.“

Ukázala na cestu, která mizela patnáct metrů od nich mezi stromy.

Christer odbočil.

Teď postupovali vpřed pomaleji. Cesta byla tak úzká a klikatá, že mohli jet rychlostí nanejvýš pětatřicet

kilometrů za hodinu. Přesto musel Christer prudce dupnout na brzdu, protože přímo za zatáčkou najednou

blokoval cestu nabouraný automobil. „Ale ne!“

Petra vystoupila a rozběhla se k vozu.

Na sedadle řidiče se krčil mladý muž. Tvář měl zkrvavenou a celý se třásl.

„Co se stalo? Jsme od policie.“

„J-já nemůžu ven,“ vykoktal mladík. Cvakal zuby. „Dveře se zasekly. Je taková zima.“

Petra k sobě mávnutím přivolala Christera a Urbana. Potom se znovu obrátila na muže.

„To udělal Fredrik Anderberg?“

Mladík přikývl.

„Jak se jmenujete?“ „Malte.“

„Dobře, Malte. Máte velké bolesti?“

„Moc ne, ale je mi zima.“

Zatímco Christer a Urban vylomili dveře a pomáhali Maltemu, zavolala Petra sanitku a odtahovku. Maltebude určitě v pořádku, pomyslela si Petra, jen když se brzy dostane do tepla a ošetří ho. Ale jak sedostanou se svým autem dál, když jim v cestě stojí rozbitý opel?

„Urbane, počkej s Maltem v autě, dokud nepřijede sanitka. Půjdeme s Christerem napřed a zkusíme najít

Anderberga.“

Urban po ni rozzlobeně střelil pohledem, ale nic nenamítl.

Christer, který za celý den skoro neřekl slovo, se přidal k Petře, společně prošli kolem havarovaného auta

a pokračovali dál po cestě.

„Je to pořádný idiot,“ utrousila Petra.

„Urban?“

„Ne, Anderberg. Musí být pod velkým tlakem. Je třeba se mít na pozoru.“

V lese panovalo naprosté ticho. Mlčky kráčeli vedle sebe.

Po kilometru stromy prořídly. Před hnědým domem mezi několika planými jabloněmi stálo černé volvo.

Petra a Christer si vyměnili rychlý pohled.

„Určitě nás už uviděl,“ řekla Petra. Christer přikývl. „Půjdeme dovnitř, nebo počkáme na posily?“

„Každopádně se můžeme pokusit si s ním promluvit.“

Popošli ještě kousek. Potom Christer zvolal: „Anderbergu! Tady je policie! Vyjděte ven!“

Kdyby všude neleželo tolik sněhu, obešli by dům.

„Vyjděte ven!“ opakoval Christer nahlas.

Najednou se za oknem něco pohnulo. O pár vteřin později se pootevřely dveře.

Petra a Christer se na sebe udiveně podívali.

„Jde ven,“ oznámila Petra.

Anderberg rozrazil dveře a vyšel se svěšenýma rukama a skloněnou hlavou na verandu.

„Nic jsem neprovedl,“ hlesl.

„Opřete se rukama o stěnu a zůstaňte hezky klidně stát,“ vyzval ho Christer.

Když ho Anderberg poslechl, vyšli Petra s Christerem nahoru po schodech.

„Neřeknu jediné slovo bez svého právníka, abyste věděli,“ prohlásil Fredrik Anderberg, když mu Petra

dávala želízka. „Ani slovo.“

30. kapitola

Kennet Bäck, právní zástupce Fredrika Anderberga, se posadil vedle svého klienta, na sobě pomačkanýoblek a na nose červené brýle na čtení.

Když Petra začínala u policie v Hagforsu, připadalo jí trochu divné, že na stanici nebyly žádné opravdovévýslechové místnosti, nýbrž že se všechno, od přijímání udání až po výslechy pachatelů trestných činů,odehrávalo ve vlastní kanceláři. Mezitím si na to zvykla, i když jí bylo v některých případech nepříjemné,že všichni zřetelně vidí rodinné fotografie na jejím psacím stole. Rychle posunula rámečky, aby na něFredrik Anderberg ani Kennet Bäck zepředu neviděli.

„Takže,“ začala a zapnula nahrávací zařízení. „Výslech Fredrika Anderberga, podezřelého z vraždy HeddyLosjö. Dnes je pátek, dvacátého sedmého ledna, šestnáct hodin třicet dvě minuty. Výslech vede Petra

Wilanderová.“

„Můj mandant prohlašuje, že je nevinný,“ ozval se Kennet Bäck.

„Dobře,“ přitakala Petra a pokoušela se zachytit Anderbergův pohled. Fredrik měl kšiltovku staženouhluboko do čela. „V Heddině počítači jsme našli e-mail, který jste jí poslal krátce před Silvestrem. Stojí vněm následující: ,Heddo! Říkám ti, že mám plné zuby všeho, co provádíš! Jestli mě nepřestanešpronásledovat, tak fakt za sebe neručím. Je to jasné?‘ Napsal jste to?“

Kennet Bäck změnil polohu a přehodil si nohu přes nohu.

„Opakuji otázku: Napsal jste to?“

Anderberg sotva znatelně přikývl.

„Ano, nebo ne?“ „Ano,“ zašeptal.

„Ta slova jsou jednoznačná,“ pokračovala Petra. „Kromě toho jsme objevili textové zprávy, z nichž

vyplývá, že jste si na Silvestra domluvili schůzku ,na parkovišti‘. Kde se to parkoviště nachází?“

Anderberg zaťal ruce v poutech v pěst a mlčel.

„Kde jste se chtěli sejít?“

„Před starou školou.“

„V Gustavsforsu?“

Anderberg přikývl.

„Setkávali jste se tam vždycky?“

„Ne, bylo to poprvé. Ale já jsem nic neprovedl.“

Petra chvíli mlčela a nechávala Fredrika dusit se ve vlastní šťávě.

„Když jsme Heddu našli, měla na rukou i na oblečení stopy spermatu. Uděláme vám testy DNA a zašleme

je k analýze. Je to vaše sperma?“

Anderberg neodpověděl.

„Nezabil jsem ji,“ pronesl tiše a poprvé pohlédl Petře do očí.

Byl to rychlý, ostýchavý pohled. Pak si dál prohlížel vlastní ruce.

„V tomto okamžiku toho hodně svědčí proti vám,“ upozornila ho Petra. „Dokonce velmi hodně.“

„Ale já to stejně neudělal. Zatraceně, je to pravda.“

„Řekněte mi, co se stalo. Podle toho, jak to momentálně vypadá, nemáte co ztratit.“

Anderberg přemýšlel, Petra čekala. Kennet Bäck se vrtěl na židli.

Nakonec začal Anderberg mluvit, pohled upřený na ruce. „Potkali jsme se na parkovišti a rozdali jsme sito. Pak jsem řekl, že bychom se už neměli vídat. Totálně ji to vytočilo. Začala do mě bušit pěstmi asnažila se mě zfackovat. Naštvalo mě to a vystrčil jsem ji z auta. Potom začala kopat do dveří. Když jsemse rozjel, rozběhla se přes parkoviště a utíkala po cestě k elektrárně. Od té doby jsem ji neviděl.“ Přejel si

kloubem ukazováčku pod nosem. „Možná mi nevěříte, ale tak to bylo.“

Magdalena nabodla na vidličku masovou kuličku a podívala se na hodinky. Pronajala na zítřejší večerchatu ve Vargbynu a promluvila si s Jensem, který si krátce předtím vyzvedl u jednoho známého

kamerové vybavení.

Deset minut po jedné. Teď už musel být Nils s dědečkem na cestě do Filipstadu. Byla otci velmi vděčná,že byl i tentokrát okamžitě ochotný odvést Nilse na autobus. Nemohla by si jen tak brát každý druhýpátek odpoledne volno, aby urazila těch zhruba šedesát kilometrů.

Ráno byl Nils ještě v dobré náladě, ale když ho Magdalena odváděla do přípravky, působil najednouuzavřeně. Nedokázala z něj nic dostat. Možná to souviselo s dlouhou cestou autobusem, možná sestrachem z odloučení nebo se za tím skrývalo ještě něco jiného.

Magdalena se vždycky cítila naprosto bezmocná a frustrovaná, když se tak stáhl do sebe a nechtěl nicprozradit. Snad se teď má dobře, pomyslela si a zamyšleně žvýkala masovou kuličku.

Konečně byl pátek. Nejdříve zavolá – možná po sté tento týden – na policii, ale pak… večeře u Pettera.

Během uplynulých dní a nocí si poslali nesčetné esemesky, ale na schůzku neměli čas. Teď zbývaly zpracovního dne ještě tři hodiny a třiačtyřicet minut, lépe řečeno tři hodiny a dvaačtyřicet minut, aleprotože Magdalena skoro každý den jen něco rychle snědla u pracovního stolu a každý večer ještěpracovala doma, mohla si dovolit odejít pro jednou dříve. Natáhla se po telefonu.

Tři hodiny a jednačtyřicet minut…

Magdalena zavěsila a hvízdla.

„To je bomba!“ zašeptala.

Zatčen pětadvacetiletý mladík, podezřelý z vraždy Heddy Losjö. Nepodařilo se jí zastihnout Christera,Petru ani Svena Munthera, ale Urban Bratt jí podrobně odpověděl na otázky a zněl navýsost spokojeně,když líčil včerejší policejní zásah u Ransäteru, a jak pronásledovali a chytili podezřelého. Dokonce jípověděl, že pětadvacetiletý mladý muž a Hedda udržovali „úzký vztah“. Nebylo pochyb o tom, co toznamenalo. Fakt, že se mladík odmítal k činu přiznat, Bratt zjevně považoval za pouhou podružnost.

Magdalena otevřela nový dokument, a než se dala do psaní, poslala Petterovi krátkou zprávu.

Bohužel dorazím později. Musím něco napsat. Přijdu co nejdřív. Líbá M.

Odpověď přišla okamžitě:

Počkám. Stýská se mi.

Magdalena sestavila text co nejrychleji a vložila ho do složky se zprávami. Povedl se jí a obsahoval hodně

podrobností. Možná byl trochu dlouhý, ale Bertilsson jí nechal volnou ruku. Potom vypnula počítač a

zhasla světlo.

Když vyšla ven, znovu jí zabzučel telefon. Tentokrát to byla zpráva od Ludviga a Magdalena ji hned

otevřela.

Nils dorazil. Cesta proběhla dobře. Jenom abys věděla. Magdalena si uvědomila, že jí po tváři kane slza. Samotnou ji udivilo, jakou pocítila úlevu. Dobré nebe, naco jsem to vlastně myslela? Co to žiju za nenormální život? Když konečně dorazila domů, blížila se sedmá. Chtěla se ještě vysprchovat a upravit, ale když vešla do

prázdného obydlí, cítila takovou tíseň, že jen rychle zašla do koupelny a sbalila si do kabelky toaletní

potřeby. Potom se vydala do ložnice a vzala si z nejvyšší zásuvky komody čisté kalhotky.

To má být ono? přemítala Magdalena a naklonila se přes volant, aby si mohla lépe prohlédnout červený

dřevěný dům s mansardovou střechou, vysokými okny a verandou, která zaujímala skoro celé průčelí. Ale

zjevně ano, protože vedle kůlny stála pod jednoduchým přístřeškem firemní dodávka.

Netušila, co si představovala, ale určitě ne tohle.

Z takřka všech oken v přízemí se linulo hřejivé světlo. Než stihla stisknout zvonek, dveře se otevřely.

Magdalena polkla, když uviděla Pettera stát ve dveřích, v nízko posazených džínech, limetkově zeleném

tričku s potiskem na hrudi a dvěma úzkými koženými náramky na zápěstí.

„Konečně, viděl jsem tě přijíždět,“ uvítal ji a vtiskl jí na rty polibek.

Potom jí sundal z ramene tašku a postavil ji na zem, aniž by Magdalenu byť jen na okamžik spustil z očí.

„Magdo, tak jsem se na tebe těšil! Co jsi měla tak důležitého?“

Zavedl ji do rozlehlé kuchyně, ve které se nacházela jak stará kamna na dřevo, tak i indukční sporák.

Kolem dřevěného stolu, natřeného olejovou barvou, stály různé modely nebesky modrých židlí.

„Policie zatkla pětadvacetiletého mladíka, který je podezřelý, že zavraždil Heddu Losjö. Ale to nám teď

může být jedno.“ Magdalena se rozhlédla. „Máš to tady moc pěkné.“

„Ano, taky se mi to zamlouvá,“ odpověděl Petter a zvedl s tázavým výrazem ve tváři do vzduchu láhev

vína.

Magdalena přikývla. Když Petter odstraňoval papírový obal chránící hrdlo a zašroubovával vývrtku,

nedokázala odtrhnout zrak od jeho rukou. Naplnil sklenice do poloviny a jednu jí podal. Pak ji objal kolem

ramen a odvedl do obývacího pokoje, kde v kachlových kamnech praskal oheň.

Když spatřila, že už prostřel stůl a položil jejich talíře vedle sebe před pohovkou, ucítila v břiše chvění.Petter musel cítit to samé, protože najednou postavil svou sklenici s vínem na stůl, objal jí rukama šíji a

políbil ji.

Magdalena také odložila sklenici, vsunula Petterovi ruce pod tričko a stáhla ho s sebou na pohovku.

31. kapitola

Soňa se dotkla Dášina rozpáleného čela. Tmavě hnědé vlasy se jí lepily ke tváři. Aljona a Jekatěrina

neklidně spaly pod pokrývkami a také ony ztěžka dýchaly otevřenými ústy.

Jak vysokou asi mají horečku?

Soňa tiše vstala, přešla k zamknutým dveřím a opatrně zaklepala. Nic se nestalo. Copak tam nikdo nebyl?

Přitiskla ucho ke dveřím a naslouchala. Ale ano, vzadu slyšela dřeváky toho Jörgena.

Je to opravdu nutné, pomyslela si, aby ospravedlnila hlasitější zaklepání.

Ale teprve když zabušila na dveře oběma pěstmi, uslyšela, jak se blíží klapot dřeváků.

Jörgen otevřel dveře a upřeně se na ni zadíval. Zasyčel něco, čemu nerozuměla.

Soňa ustoupila stranou a ukázala na dívky na podlaze. Když Jörgen popošel kousek do místnosti a spatřil

horečkou ruměné tváře, udělala gesto, jako by pila ze sklenice vodu, a ukázala na spící.

Zdálo se, že Jörgen pochopil.

O pár minut později se vrátil se třemi sklenicemi vody a krabičkou bílých tablet. Potom odešel.

Prášky byly zataveny v řadách ve stříbrné fólii a daly se vytlačit palcem do dlaně. Soňa starostlivě

pomohla Dáše, aby se posadila, podala jí sklenici vody a tabletku. Dáša se na ni podívala tak udiveně,

jako by se jí všechno jen zdálo. Ale pak přece jen polkla prášek a napila se ze sklenice.

„Napij se ještě,“ nabádala ji Soňa. „Je to důležité.“

Teď mluvím jako babička, prolétlo jí hlavou.

Když Dáša dopila vodu a znovu se ponořila do dřímoty, provedla Soňa totéž s Aljonou a Jekatěrinou.

Potom se posadila vedle dívek na podlahu a opřela se o stěnu.

Postarám se o vás, slíbila jim v duchu. Nenechám vás na holičkách. Už nikdy nikoho nenechám na

holičkách.

Když se Magdalena probudila, zprvu netušila, kde je, ale jakmile vedle sebe na polštáři uviděla Petterovu

rozcuchanou čupřinu a ucítila na břiše jeho těžkou paži, usmála se.

Petter spal hluboce, druhou paži měl zasunutou pod polštářem. Magdalena se obrátila na bok a Petterova

ruka sklouzla dolů a přistála jí na kyčli.

Vargbyn, napadlo ji. Dnes to přijde.

Nemohla si pomoci a musela odhrnout stranou zbloudilý pramínek vlasů, který Petterovi sklouzl na nos.

Vzbudil se a zmateně se na ni podíval, pak ale následoval úsměv. Oči měl malé a unavené. Moc toho

nenaspali.

Políbil ji a řekl: „Nedokážeš si vůbec představit, jak jsem rád, že jsi zase tady.“

Magdalena si položila hlavu na jeho paži a jemně ho hladila po břiše.

„Pověz mi…,“ začala váhavě. „Myslíš někdy na Jonathana?“

Petter se několikrát nadechl.

„Často,“ přiznal. „A taky jsem hodně přemýšlel o tom, co to s námi udělalo.“

Smutek nás rozdělil, pomyslela si Magdalena. Odtrhl nás od sebe.

To už se nikdy nestane.

Jörgen si nalil šálek kávy a opřel se o prázdný vál.

„To je v prdeli, že musely onemocnět zrovna v sobotu. Všechny tři,“ utrousil. „O kolik prachů tím

přijdeme?“

Kosťa si zapálil cigaretu a opřel se hlavou o stěnu.

„Co uděláme s tou, co chceme prodat? Mám ji odvézt teď hned?“

Jörgen zavrtěl hlavou.

„Ne, to nejde. Ty tři nám budou dneska k ničemu. Necháme ji tady večer pořádně zamakat a zítra ji

můžeš odvézt do Sysslebäcku. Zavolám tomu chlápkovi a řeknu mu to. Kdo chce kvalitu, musí si počkat.“

Kosťa nehnul brvou a pomalu vyfoukl nosem kouř.

„Fajn. Co jim je?“

„Netuším. Prostě tam leží. A ta Soňa celou dobu buší na ty zasraný dveře a furt něco chce. Vodu a léky.Skoro jsem nemohl pracovat, celou dobu tu kurva dělám poskoka.“

„Poskoka?“ „Sluhu. Otroka.“

Kosťa odklepal popel do sklenice na stole.

„A když budou muset do nemocnice?“ „Nebudou,“ odsekl Jörgen a dopil zbytek kávy.

Magdalena pomalu projížděla mezi kempinkovými chatkami ve Vargbynu, roztroušenými mezi jedlemi.

Skoro všechno vypadalo jako kdysi, i když chatky se zdály být menší a omšelejší než v dobách jejího

dětství, kdy se sem jezdívala koupat.

Na kraji kempu objevila číslo čtrnáct. Jens zjevně ještě nedorazil. Po jeho autě nebylo ani památky.

Kde mám zaparkovat? ptala se v duchu. Nemůžu se přece postavit přímo před chatu.

Přibrzdila, projela kolem čtrnáctky a pokračovala k vodě, ale jen sto metrů odtud cesta náhle končila u

malé otočky na konci slepé ulice.

Kde schová auto? Jela zase zpátky a pátrala po odklizených bočních cestách, které by mohla využít.

Mezi korunami stromů jasně zářil měsíc v úplňku. To jim komplikovalo plány. Počítali s Jensem s tím, že

se budou moci ukrýt ve tmě, ale teď bylo světlo skoro jako ve dne.

Jediné použitelné místo k parkování, které dokázala najít, bylo před chatkou číslo sedm. Nebyl to zdaleka

dokonalý úkryt, ale neměla jinou možnost. Snad měsíc v nejbližších hodinách zmizí za mraky, pomyslela si

a vypnula motor.

Ticho jí nahánělo strach. Aby přišla na jiné myšlenky, zavolala Jensovi. Ale sotva zaslechla první tónvyzvánění, zahlédla, jak odbočuje z hlavní silnice, takže přerušila spojení, vystoupila z vozu, zamkla ho amávla na něj.

Jens zastavil a otevřel jí dveře.

„Jsi připraven?“ zeptala se Magdalena a skočila na sedadlo spolujezdce.

Jens přikývl a zaparkoval vedle schodů ke čtrnáctce. Zatímco otevíral kufr a vytahoval kamerovévybavení, odemkla Magdalena dveře a vešla do chatky.

Zařízení bylo jednoduché. V jednom koutě stál konferenční stolek z borového dřeva, několik židlí apohovka s chrpově modrým potahem. Ve druhém rohu se nacházely dveře, vedoucí do malé kuchyňky, ana podélné straně vedly další dveře do ložnice. Někdo naštěstí zapnul topení, takže tu panovalo příjemné

teplo.

Jens si odložil černou tašku na podlahu a zavřel dveře.

„Co myslíš?“ zeptala se Magdalena. „Vyjde to?“

Teď byla opravdu nervózní. Co když se jim nepodaří zachytit na film nic použitelného? Nebo co když seprozradí? Polkla a podívala se na hodinky. Pět minut po sedmé. Měli zhruba hodinku, aby rozmístilivybavení a vymysleli nějaký smysluplný plán.

Jens se zul a rychle prohlédl chatku.

„Je to dokonalé,“ zhodnotil to pak a trochu odhrnul záclonu. „Mám dvě kamery. Jednu schováme tady.

Díky tomu zachytíme vstupní dveře.“

„Druhá by měla mířit tak, že budeme mít v záběru pohovku.“ Magdalena ukázala příslušným směrem.

„Možná bychom ji mohli postavit na židli a něco přes ni přehodit. Deku nebo přehoz z postele.“

Jens přikývl.

„Výborně,“ pronesl a přemístil jednu dřevěnou židli z kouta s pohovkou na opačnou stranu místnosti.

Potom vytáhl z černé tašky obě kamery a zkontroloval baterie i paměťové karty.

„Dělal jsem to už stokrát,“ přiznal, „ale člověk si nemůže být nikdy jistý, že nepřehlédne nějakou

maličkost. Je to stejné, jako když cestuješ do zahraničí a pořád kontroluješ jízdenky a pas, i když víš, že

je máš v tašce.“

Magdalena se měla zdržovat venku poblíž chaty, aby dávala pozor, dělala snímky obyčejnýmfotoaparátem a zavolala policii, kdyby se něco zvrtlo.

Když Jens rozestavil a nainstaloval kamery, podal Magdaleně těžký Canon s teleobjektivem. Znovu kouklana hodinky. Bylo dvacet minut před osmou.

„Poslyš,“ obrátila se na Jense, „nechám tě tady teď samotného. Hodně štěstí.“

„Díky.“

Když Magdalena vyšla na verandu, přivítala ji zima. Stáhla si čepici přes uši a rozhlédla se. Kam se ukryje?

Nejlépe u sousední chaty, rozhodla se, vydala se po cestě zbavené sněhu a zamířila k domku číslodvanáct. Poslední úsek musela jít prachovým sněhem.

Tady měla dobrý výhled na vstup i parkoviště, ale sama nesměla být vidět. Měsíc dál svítil stejně jasnějako předtím a nebyly tu žádné hromady sněhu, za kterými by se mohla schovat.

Rychle začala ušlapávat u stěny chatky sníh a budovat si jakousi jeskyni. Protože v ruce svíralafotoaparát, nemohla si pomoci rukama, musela se spokojit s dusáním podrážkami. Pořádně se potila a pot

jí stékal dolů po zádech.

V tu chvíli mezi stromy zazářila světla reflektorů. Sakra! Ještě zdaleka neskončila, ale to teď bylo jedno.Musela se rychle přikrčit do jámy.

A mobil! Musí bezpodmínečně vypnout zvonění!

Zatímco Magdalena lovila telefon v kapse, projelo auto kolem a zaparkovalo vedle Jensova vozu. Setřáslarukavici do sněhu a přepnula na tichý režim. Vypínat mobil úplně nechtěla, co kdyby…

Oddechla si.

Rychle si znovu natáhla rukavici a vykoukla z prohlubně. Muže za volantem poznala okamžitě – to on ji

tenkrát shodil ze schodů. Zato dívku na zadním sedadle nepoznávala. Na parkovišti ji nezahlédla.

Magdalena zvedla fotoaparát a udělala rychlou sérii snímků: Jak muž vystupuje, otevírá dívce dveře,

postrkuje ji před sebou do schodů a klepe na dveře.

„Koukej, ať to zvládneš, Jensi,“ zašeptala.

O několik minut později se dveře zase otevřely a Magdalena se přikrčila v jámě, jak to jen šlo. Když

vyhlédla přes okraj, stál muž pořád venku, kouřil a hleděl do tmy.

Okamžitě se znovu ukryla. Pomalu ztrácela cit v nohách, ale neodvažovala se pohnout dřív, než muž zavře

dveře auta a motor naskočí.

Opatrně si protáhla nohy a snažila se pohnout chodidly. Zima jí pronikala až do morku kostí a bolela ji

kolena. Jak dlouhá vlastně může taková půlhodina být? Když se podívala na hodinky, ke svému zoufalství

zjistila, že uplynulo teprve čtvrt hodiny.

Co se asi v chatce děje? přemítala. Poradí si Jens?

Konečně zaslechla, jak nahoru po schodech opět míří kroky. Když muž a dívka vyšli ven, vykoukla zpoza

sněhového valu. Muž strkal dívku před sebou k autu. Když ji srazil na zadní sedadlo, zabouchl dveře.

Magdalena se nemohla dočkat, až vůz konečně odjede. Kolena se jí podlamovala, ve stehně měla křeč a

prsty na nohou postrádaly cit.

Potácivě vyšla na cestu a vydala se k chatce. Když vešla do tepla, vystřelil Jens z pohovky. „Vyšlo to!“ zvolal a vítězoslavně zvedl paže do vzduchu. „Zatraceně, Magdaleno, vyšlo to!“

Magdalena se samou úlevou a radostí rozesmála.

„Teda pokud budou ty záběry za něco stát, ale to snad budou,“ opravil se Jens. „Měla jsi tu holku vidět.“Zvedl kameru z křesla. „Vypadala jako kostra. Celá bledá a hubená. Jenom břicho měla pořádné. Zajímalo

by mě, jestli není těhotná.“

„Myslíš?“ zeptala se Magdalena a posadila se na pohovku.

„Jistý si nejsem, ale vypadalo to divně. Přiměl jsem toho pasáka, aby se trochu rozpovídal. Hledají novýbyt a momentálně mají čtyři holky. Všechno probíhá přes pizzerii. Vážně, Magdaleno, tohle předčilovšechna moje očekávání.“

Posadil se vedle ní na pohovku a položil kameru na stůl.

„Pokud nedostanu smlouvu na dobu neurčitou, poslechnu tvoji radu a půjdu na hereckou školu,“ řekl. „Ateď se na to podíváme.“

Jens podržel displej tak, aby na něj oba viděli.

Magdalena hleděla přimhouřenýma očima na malou obrazovku a viděla na ní Jense, jak kráčí k pohovce ausedá na ni. Brzy poté k němu přistoupila dívka, naprosto nehlučně. Bez jediného slova se začala svlékat.

„You don´t have to,“ zastavoval ji Jens.

Ovšem zdálo se, že mu dívka nerozumí, protože si přetáhla přes hlavu košili. Ačkoliv byla tak hubená,břicho měla nepřirozeně oblé. Zarazila se teprve ve chvíli, kdy Jens zvedl ruku a druhou ji popadl za paži.

„Do you speak English?“ zeptal se.

Děvče, které teď před ním stálo s obnaženými ňadry, na něj jen nechápavě hledělo. Potom se spustilo na

kolena a začalo mu rozepínat opasek a poklopec.

„No,“ zadržel ji Jens a jemně jí odstrčil ruce.

Mlčela a tázavě se na něj dívala. Jens poklepal na pohovku, aby se posadila, potom sebral košili a

teplákovou bundu, které ležely na zemi, a podal jí je.

Dívka se oblékla a pokrčila rameny.

Jens si přitiskl ukazováček na ústa – tiše, nic neříkej! – a ukázal na dveře.

Potom uchopil její drobné ruce do dlaní. Chci ti pomoct.

Najednou to v dívčiných očích zajiskřilo.

Jens zastavil přehrávání.

„Konec je nejlepší. Druhý film ukazuje průběh celého obchodu.“

Magdalena byla v šoku. Ubohá dívka.

„Jsi vážně dobrý!“

„My jsme dobří. Byl to tvůj nápad, Magdaleno, nezapomeň. Připadá mi šílené, že ses do toho vůbec

pustila.“

Magdalena to nechala bez komentáře a místo toho poznamenala: „Teď si prohlédneme ten druhý film!“

Kosťa vyjel z parkoviště, ale neměl z celé záležitosti dobrý pocit. Jako by měl sen, na který se pokoušel

rozpomenout, ale nedařilo se mu to.

Něco tady nebylo v pořádku, ale co?

V kempu byly všechny chatky neobydlené a temné, jen v čísle čtrnáct se svítilo. Ale stálo tu nějaké další

auto, elegantní, tmavě modrá audina. Že tady bylo prázdno, nebylo vzhledem k roční době nic divného.

Kdo by tady uprostřed zimy bydlel?

Kosťa zabočil na hlavní silnici, zesílil autorádio na maximum a roztržitě bubnoval prsty do volantu. Další

štace měla následovat o půl hodiny později v Rostbrännarevägenu.

Tmavě modré audi!

Kosťa samým úlekem nechtěně sundal nohu z plynu a zpomalil.

Tmavě modré audi měla přece ta ženská, co seděla na schodišti a špehovala je, ta zatracená reportérka!

Kosťa upravil zpětné zrcátko a natáhl krk, aby viděl na dívku na zadním sedadla.

Usmívala se. Seděla a usmívala se pro sebe. Nikdy předtím nic podobného neudělala.

Do prdele! Instinkt mu říkal, že by měl obrátit auto a vrátit se k chatě, ale co mezitím udělá s tou

zkurvenou courou vzadu? A kromě toho možná nebyli jenom dva.

Kosťa se opřel a vylovil z kapsy kalhot mobil. Jörgen to zvedl při druhém zazvonění.

„Myslím, že nás podvedli!“ vykřikl Kosťa.

„O čem to sakra mluvíš? Uklidni se přece!“

V pozadí se ozývala změť hlasů a cinkání nádobí.

„Jsem si skoro naprosto jistý, že jsem zrovna viděl auto té reportérky.“

„Jak, viděl?“ zeptal se Jörgen rozzlobeně. „Kde?“

„Tam, kde jsme byli. U té chaty.“

Najednou zněl Jörgen napjatě a stroze.

„Jsi si jistý?“

„Úplně ne. Ale vypadalo hodně podobně.“

„Kde teď jsi?“

Hluk kolem Jörgena už nebyl tak výrazný. Nejspíš vyšel ven, aby mohl nerušeně mluvit.

„V Uddeholmu,“ odpověděl Kosťa.

„Je ti snad jasné, že jsi měl zjistit, jestli to opravdu byla ona, a ne hned odfrčet pryč. Seru ti na tvoje

dohady.“

„Ten chlap měl také vlastní auto. Možná jich tam bylo víc.“

„Proč – dělali fotky nebo tak?“ vyptával se Jörgen.

Zněl nervózně.

„Nevím.“

Kosťa odbočil na zavřenou benzinku a zastavil.

„Teď mě poslouchej,“ nařídil Jörgen. „Pokud to byla ona a oblafli nás, musíš to vyřídit! Je ti to jasné?

Jinak jsme totálně v prdeli.“

„Jo,“ odpověděl Kosťa. „Ale problém je ta coura na zadním sedadle. Nevím…“

„Vyřeš to, Kosťo. Do prdele, je mi úplně jedno, jak to uděláš, ale vyřeš to,“ zahřímal Jörgen. „Za každou

cenu.“

Když Magdalena zahnula na hlavní silnici a uviděla uhánět Jensova saaba opačným směrem zpátky doKarlstadu, strčila si do ucha sluchátko a vytočila číslo mobilu Petry Wilanderové. V prstech u nohou stálepostrádala cit. Petra zvedla telefon po třetím zazvonění.

„Wilanderová.“

„Dobrý den, Petro, tady je Magdalena Hanssonová. Máme je. Ty pasáky.“

„Vážně?“

Petra zněla překvapeně a trochu zaskočeně.

„Ano. V jedné chatě ve Vargbynu jsme nainstalovali kamery.“

„Super! Srdečně blahopřeji k sólokaprovi!“

„Díky,“ odpověděla Magdalena, „ale článek není nejdůležitější. Dívky, zdá se, že jsou čtyři, drží v pizzerii

Florencie. Myslím, že byste se tam měli co nejrychleji rozjet. Pošlete tam nějakého kolegu, který je veslužbě.“

„Vlastně dnes večer mám službu já.“

Magdalenu to udivilo.

„Ach tak, vůbec jsem netušila, že i vy jezdíte na hlídky.“

„Musela jsem zaskočit. Zrovna teď jsme v Ekshäradu. Ve Wermlandii je párty. Trochu dohlížíme na

pořádek a tak.“

Magdalena byla netrpělivá a zklamaná. Přála si, aby se dívky okamžitě dostaly na svobodu, trpěly už dost

dlouho. Sjížděla teď v Hagforsu z dlouhého kopce u stanice technické kontroly směrem k čerpací stanici.

„Máme tady někoho, o koho se budeme muset postarat, potom vyrazíme,“ řekla Petra.

„Věděla jsem, že se na vás mohu spolehnout. Brzy na viděnou.“

Magdalena hodila mobil na sedadlo spolujezdce, široce se usmála a zpomalila, aby zabočila do ulice

Storgatan.

Nevšimla si, že ji sleduje černé volvo.

Podle Kosťova způsobu řízení Soňa poznala, jak pasák zuří. V každé zatáčce se musela přidržovat madla u

dveří, aby se nepřekotila na sedadlo. Naštěstí jí teď už nebylo tak špatně.

Co se vlastně děje a kam to jedou?

Muž v té chatce byl tak jiný než všichni ostatní, se kterými se setkala v této hrozné zemi. Měl přívětivé

oči, a i když nerozuměla všemu, co říkal, vycítila, že jí chce nějak pomoci. Nedíval se na ni, jako by byla

věc, místo toho viděl ji.

V další zatáčce se musela chytit oběma rukama. Kola se protáčela na sněhu a Kosťa zuřivě bouchal do

volantu.

Sledují to tmavé auto před sebou? Kosťa se na něj pověsil hned ve chvíli, kdy se před nimi vynořilo, apokaždé, když zabočilo, měnil směr také.

Najednou zůstalo stát v úzké ulici. V některých domech se svítilo a v jednom viděla Soňa dvě děti, chlapcea holčičku, jak sedí u stolu a jedí chléb. Co kdyby rozrazila dveře, vyběhla nahoru po schodech azazvonila? Dohonil by ji Kosťa?

Než stihla tu myšlenku dovést do konce, pokračoval Kosťa pomalu dál. Tmavé auto zaparkovalo předžlutým domem a v okně vpravo vedle vstupních dveří zahlédla Soňa ženu se světlými, dlouhými vlasy, jak

prochází místností.

Kosťa zabručel něco nesrozumitelného, zastavil za nejbližším rohem pod velkým stromem a vypnul motor.Domy tady měly předzahrádky a nestály tak těsně u sebe.

Než Soňa stihla zareagovat, Kosťa vystoupil, prudce otevřel zadní dveře a vytáhl ji na ulici. Pevně ji držel

jednou rukou a druhou otevíral kufr.

„Jestli se pokusíš utéct, zabiju tě, rozumíš?“

Srazil ji dovnitř a zaklapl víko.

Bengt seděl se sklenicí nízkoalkoholického piva ve velkých dlaních sám u kuchyňského stolu. V obývacímpokoji hrála televize, a když se trochu naklonil na stranu, viděl Gunvor sedět na pohovce, s tváří ozářenousvětlem televizoru.

Několikrát se ho zeptala, jestli se také nechce dívat, koneckonců nemohl přece sedět jen tak sám ve tmě,ale on pokaždé odmítl. Nedokázal už sledovat celý film a vždycky ho přivádělo do rozpaků, když Gunvor

komentovala děj nebo mluvila o nějakém zvratu a on neměl tušení, co má na mysli.

Ta krev v autě, kde se tam vzala?

Kdyby se zranil a krvácel, pamatoval by si to. Něco takového by si snad ještě pořád pamatoval. Musel

auto někomu půjčit, občas to tak dělával. Ale komu? Nic ho nenapadalo.

Když Gunvor vešla do kuchyně, trhl sebou.

„Co tady posedáváš a hloubáš?“ zeptala se a položila mu ruku na rameno. „Není ti nic, Bengte?“

Bengt mlčky hleděl do sklenice s pivem.

„Mám o tebe strach.“

Gunvor se posadila naproti němu, vzala si z mísy s ovocem pomeranč a začala ho loupat. Slupky dávala

na ubrousek.

„Snažil jsem se vzpomenout, jestli jsem někomu v poslední době nepůjčoval auto,“ řekl Bengt.

„Proč?“

„Jenom tak. Nejde o nic důležitého.“

Gunvor přemýšlela a dělila pomeranč na plátky.

„Ne, pokud si vzpomínám, nikomu jsi ho v poslední době nepůjčil. Naposledy to bylo na Silvestra, kdy ho

potřeboval Stefan.“

Magdalena zamkla domovní dveře a rozsvítila v předsíni. Do kolika asi bude muset Petter dnes večer

pracovat? Dům jí připadal větší a tmavší než kdykoliv předtím. Bylo tady ticho a klid.

Rychle poslala esemesku:

Jsem doma. Práce šla skvěle. Kdy přijdeš? Strašně mi chybíš. Líbám.

Potom si zula kozačky a svlékla zimní kalhoty.

Mobil zabzučel.

Hodně zakázek v Ekshäradu. Dorazím co nejdřív, ale bude to ještě pár hodin trvat. Miluju tě.

Miluju tě?

Magdalena ucítila v krku knedlík. Můžu mít strach, pomyslela si a polkla, ale stejně to musím zkusit.

Musím si projít celou tu cestu ještě jednou.

Taky tě miluju. I když si trochu nevěřím.

Odpověď dorazila o tři vteřiny později.

Ale ano, věříš ;-)

Pár hodin, pomyslela si Magdalena a vydala se do kuchyně, rozsvítila lampu nad stolem, zapnula rádio a

nalila vodu do varné konvice. Chodidla jí pomalu roztávala, ale pořád bolela.

Vytočila Jensovo číslo a přešla do obýváku.

„Jakpak se vede?“ zeptala se a rozsvítila stojací lampu vedle pohovky.

„Nemohlo by to být lepší, ale jsem utahaný jako kotě. Nejspíš za to může napětí, které teď ze mě padá. A

co ty?“

„Totéž,“ odpověděla Magdalena. „Zavolala jsem z auta na policii. V Ekshäradu je nějaká slavnost, ale

každopádně se pokusí ještě dnes večer dostat do Florencie.“

„To je dobře.“

Když Magdalena rozsvítila lampičky na stěně vedle velké dřevěné skříně, zašla k oknu vedle dveří na

terasu, aby rozsvítila lampu i tam.

V tu chvíli spatřila nějakého muže, jak vybíhá po schodech nahoru. Zůstala ohromeně stát a z těla jako byjí vyprchala všechna síla. Mobil jí vyklouzl z prstů a s rachotem přistál na parketách.

Zaslechla vlastní přidušený výkřik, potom se roztříštily skleněné dveře.

32. kapitola

Magdalena nedokázala uvažovat. Zachvácena panikou utekla do předsíně a odtud do koupelny.

To není pravda, to prostě nemůže být pravda…

Zavřela za sebou dveře a klesla na vanu.

Slyšela teď, jak se dveře na terasu s hlasitým skřípáním otvírají, a pak zaduněly v obývacím pokoji těžké

kroky.

Ne…

Muž zacloumal klikou.

Mám jedinou šanci.

Magdalena si přitáhla kolena pod bradu a zakryla si uši. Na umyvadle stály vedle sebe dva bíléporcelánové pohárky, v jednom Nilsův malý modrý zubní kartáček s potiskem Spidermana, ve druhém její

šedozelený.

Dnes večer zemřu, prolétlo jí hlavou. Zabije mě.

To poznání jí skoro vyrazilo dech.

Když se znovu zadívala na kartáčky, stékaly jí po tvářích slzy.

Ne, nemůžu už tady vysedávat – musím se bránit. Rozhlédla se. Ale čím? Může něco odtud použít jako

zbraň?

Tyč sprchového závěsu? Dobře cílená rána by ho možná dokázala připravit o půdu pod nohama.

Magdalena se postavila na vanu a popadla tyč, aby ji uvolnila. Držela podstatně pevněji, než

předpokládala.

Bušení do dveří ustalo. Místo toho se kroky vzdalovaly dolů po schodech do sklepa.

Co to provádí? Kdyby tady aspoň bylo okno, kterým by mohla vylézt ven! Možná bych se měla vykrást

pryč, dokud tu není, pomyslela si, ale v tu chvíli se už kroky vracely.

Uslyšela škrábavý zvuk a strnula. Odšroubovává kliku!

Magdalena dál cloumala tyčí a nakonec se na ni pověsila celou vahou, ale tyč držela pevně. Když se dveře rozlétly, stála na okraji vany a pořád pevně svírala tyč.

Ne!

Muž se vřítil dovnitř, stáhl Magdalenu dolů a odvlekl ji do předsíně, kde na podlaze ležel rozházený obsah

její kabelky.

Výkřik jí uvízl v hrdle, z úst se nevydral jediný zvuk.

„Vyfotila jsi nás?“ vyjel na ni muž a obkročmo se na ni posadil.

Magdalena neodpověděla, nemohla.

Úder pěstí do tváře přišel naprosto nečekaně. Bolest chutnala kovově, po krvi. Před očima se jí roztančily

mžitky.

„Odpověz!“

Magdalena lapala po dechu, ale neúspěšně.

„Kde je foťák a kde je ten druhý chlap?“

Když Magdalena dál mlčela, uštědřil jí několik pořádných facek, potom jí začal bušit hlavou o zem, tvrději

a tvrději.

„Kde.“ Prásk. „Je.“ Prásk.

„Ten foťák.“

Magdalena cítila v ústech teplou krev, stékající jí po bradě.

Najednou se výraz v mužově tváři změnil z hněvu v pohrdání. Sklonil se nad ni a zašeptal: „Ty hnusná

malá děvko.“

Potom pustil její vlasy a vyhrnul jí svetr.

Teď přišel výkřik.

Magdalena křičela, jak nejhlasitě dovedla, než se jí po úderu do spánku definitivně zatmělo před očima.

Bengt si lokl piva a tázavě se zadíval na Gunvor.

Stefan? Půjčil auto Stefanovi? Když to říkala, tak to asi byla pravda. Gunvor měla vždycky pravdu.

„Proč se ptáš?“ podivila se Gunvor a překousla plátek pomeranče přesně uprostřed.

„Jenom tak.“ „Jenom tak?“

Bengt se zamyslel. Mohl s tím mít něco společného Stefan? Co by měl dělat? Měl by se ho zeptat, jestli sináhodou nevzpomíná na krvavé stopy v autě?

Musím zavolat Christerovi a říct mu to, pomyslel si. To je určitě dobrý nápad.

Gunvor složila ubrousek se slupkami od pomerančů a unaveně vstala. Bengt ji sledoval pohledem, jakkráčí ke dřezu a hází ubrousek do odpadkového koše. Duchem nepřítomně přihlížel, jak vytahuje azavazuje plný sáček.

„Mohl bys to vynést?“ zeptala se. Bengt se zvedl a vzal pytel s odpadky.

Na nebi jasně zářil měsíc. Jeho světlo bylo tak bílé, že Bengt zůstal stát u popelnice a zvedl oči k měsíci vúplňku, visícímu nízko nad jejich domem.

Právě když se otáčel, zaslechl pronikavý výkřik. Že by liška? Ne, to určitě ne.

A zase. Znělo to, jako by to přicházelo z Magdalenina domu. Bengt vyběhl nahoru po schodech kdomovním dveřím, aby měl lepší rozhled. V kuchyni u Magdy se svítilo, také v obývacím pokoji zářila malálampa, ale v ostatních oknech byla tma. Ve sněhu se rýsovaly čerstvé stopy, které vedly podél zdi a

mizely za rohem domu.

Bylo to tady zase, ten výkřik. Zcela jistě se nesl odtamtud. Panika a pronikavost vznášející se v tom křiku

vylekaly Bengta k smrti.

Prudce otevřel dveře.

„Gunvor, u Magdy v domě někdo křičí. Musíme zavolat policii.“

Gunvor se vynořila v předsíni.

„Co to říkáš?“

„Zavolej policii! U Magdaleny není něco v pořádku. Možná se k ní někdo vloupal. Okamžitě jim zavolej!“

Bengt spěchal do sklepa.

Teď kulovnici na losy.

Na schodišti zaklapaly Gunvořiny dřeváky.

„Zavolala jsem na policii! Ale Bengte, snad nechceš…“

„Než dorazí poldové, může to trvat hodinu,“ řekl Bengt, prosmýkl se kolem ní a pádil nahoru po schodech,jak nejrychleji ho nohy nesly. Nahoře vytrhl ze skříňky klíč s malou keramickou figurkou. „Bengte! Buď opatrný!“ zanaříkala Gunvor.

Bengt bez jediného slova otevřel dveře a zmizel.

V kufru auta byla zima, ledová zima, a tma jako v pytli. Soňa cvakala zuby. Zmrznu tady, zanaříkala v

duchu. Musím odtud pryč.

Neodvažovala se bušit a křičet. Bylo jí jasné, že kdyby ji uslyšel Kosťa, bylo by po všem.

Jestli se pokusíš utéct, zabiju tě, rozumíš?

Místo toho začala ve tmě šátrat kolem sebe. Přejížděla konečky prstů po žebrované gumové rohoži pod

sebou a pak pokračovala nahoru ke studenému víku zavazadlového prostoru. Kov byl zprvu úplně hladký,

potom se trochu boulil dopředu. Kde byl zámek? Nějak se přece musel dát otevřít. Ale jak?

Soně se podařilo přetočit se na záda. Konečně narazila na něco, co musel být zámek. Všelijak ho tiskla a

snažila se za něj potahovat a posunovat jím, ale nic se nedělo.

Dobrý Bože, pomoz mi!

Když už skoro ztratila naději, narazily její prsty na bovdenové lanko. Nejprve za něj opatrně potáhla, alevíko se neotevřelo. Potom zatáhla trochu silněji.

Cvak.

Kufr se otevřel. Při tom zvuku sebou až trhla.

„Děkuji,“ zamumlala. „Děkuji.“

Opatrně víko trochu nadzvedla a vykoukla na úzkou ulici.

Všude vládlo ticho. Kde je Kosťa?

Když se Magdalena znovu probrala k vědomí, ležela na podlaze v kuchyni, paže zkřížené nad hlavou. Když

se pokusila pohnout, zabolela ji zápěstí. Koutkem oka zahlédla, že muž jí spoutal ruce koženým řemenema postavil jí mezi paže nohu kuchyňského stolu. Muž seděl vedle ní a upřeně si ji měřil.

Její snaha kopnout ho nohou mu jen vyloudila na rtech úsměv.

Vypadá jako dítě, pomyslela si, jako zlomyslné dítě, které našlo na ulici zvláštní hmyz a těší se, až mu

utrhne nožičky nebo křídla.

Magdalena cítila, jak jí sundává ponožku. Potom jí roztáhl čelisti a strčil jí ponožku do úst. Nedokázala

potlačit dávivý reflex a zkroutila se, ale ponožka jí vyplňovala patro a pevně tlačila na čípek.

Magdalena trhala páskem a smýkala nohou od stolu, zmítala se ze strany na stranu a divoce kolem sebekopala.

Ne, ne.. Já nechci… Já nechci…

Když muž bleskurychle vyskočil a popadl ji za kotníky, vzdala se. A když jí rozepnul džíny a stáhl jí je znohou, zavřela oči. Vnímala, jaká je na podlaze zima, když na ní leží bez kalhotek, ale když jí odtlačil

kolena od sebe, nedokázala už klást odpor. Ne.

„Pusť ji!“

Co to bylo? Najednou sevření povolilo a Magdalena otevřela oči. Ve dveřích stál Bengt a mířil na muže

zbraní.

Muž ji nechal na pokoji a zůstal sedět před lednicí.

„Lehni si na zem!“ vykřikl Bengt.

Jak tam stál s puškou, byl skoro k nepoznání. Ten se ale dokázal rozzuřit!

Muž si lehl s roztaženými pažemi na břicho.

Magdalena se obrátila na bok a podařilo se jí nadzvednout nohu stolu, takže se osvobodila. Uvědomila si,

že zrudla, protože Bengt ji vidí, jak tady dřepí bez kalhotek a vytahuje si rukama z úst ponožku celou od

krve.

Po tváři jí volně stékaly slzy.

Gunvor přecházela po kuchyni sem a tam. Kéž by jen policie dorazila rychle! Pouhé pomyšlení na Bengta,

ozbrojeného kulovnicí na losy, ji děsilo k smrti. Bengt svou zbraň doma ještě nikdy nenabil. Co se to u

Magdaleny vlastně děje? Proč tak křičela?

Gunvor přistoupila v ložnici k oknu a snažila se zahlédnout, co se u sousedky děje.

Najednou u dveří někdo zazvonil. Jednou, dvakrát.

Na schodech stála vychrtlá dívka s kruhy pod očima, v příliš tenkém oblečení a letních botách. Pohledem

těkala sem a tam mezi Gunvor, Magdaleniným domem a silnicí. Ruce měla pevně zkřížené na hrudi.

„Ale děvenko, pojď dál,“ vyzvala ji Gunvor a vpustila ji do předsíně. „Co se proboha stalo?“

Dívka neodpověděla, místo toho jen upírala na Gunvor vylekané oči. Vypadala velmi vyděšeně a třásla se

po celém těle.

Když ji Gunvor vedla do kuchyně, dívka se rozkašlala. Byl to hrozný záchvat, kašel jí trhal hruď, dívka se

musela schoulit a dlouho lapat po dechu.

Žádný div v takovém oblečení, pomyslela si Gunvor a usadila ji na židli. Napínala uši, zda zvenku něco

nezaslechne. Kde se tady jen vzalo to děvče? Co se to tu děje?

Teď už se ale policie určitě brzy objeví.

Magdalena chtěla vstát, ale nohy ji neunesly. A tak se proplazila kolem Bengta do předsíně. Tam zůstala

sedět, opřená o stěnu.

Musím zavolat policii, uvědomila si. Kde mám mobil? Znovu se pokusila vstát a tentokrát to šlo lépe.

Dveře na terasu byly stále otevřené a v obývacím pokoji byla hrozná zima. Na podlaze mezi střepy ležel

její telefon. Magdalena opatrně prošla mezi nimi a zvedla ho.

„Jestli se pohneš, střelím!“ křičel Bengt v kuchyni. „A policie je už na cestě!“

Magdalena se vrátila do předsíně, znovu klesla na podlahu a zavřela oči.

V dálce slyšela, jak se otvírají a zavírají vstupní dveře, a cítila závan ledového průvanu.

„Jak je vám?“

„Když Magdalena otevřela oči, uviděla před sebou dřepět Petru.

„Nic moc,“ vzlykla Magdalena.

Na rtech cítila krev a třásla se na celém těle.

„Je po všem,“ konejšila ji Petra a pomohla jí sundat z rukou kožený pásek. „Máme ho. Všechno je podkontrolou. Už se nemusíte bát.“

Potom Petra něco řekla policistovi, který prošel kolem nich, ale Magdalena nerozuměla ani slovo.

„Jste v šoku, proto se tak chvějete,“ vysvětlila jí Petra. „Folke vám přinese deku. Mám někoho uvědomit?“

Petter…

V tu chvíli se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Jens. Magdalena si objala nohy pažemi.

„Pane Bože!“

„Slyšel jsem v telefonu, že se něco stalo. Okamžitě jsem se rozjel zpátky, ale byl jsem až u Ransäteru.“ Jens poklekl vedle Petry a Folke přinesl z pohovky v obýváku pokrývku. Magdalena si ji ovinula co nejtěsněji kolem těla, ale stále se třásla. „Co ty tady děláš?“ obrátil se Folke na Jense.

Když Jens zaváhal, Magdalena zašeptala: „Jsme kolegové.“

„Fajn,“ přitakal Folke a zmizel v kuchyni.

„Tady na podlaze je zima,“ řekl Jens Magdaleně, když v předsíni osaměli. „Mám ti pomoct vstát? Můžu tě

odvést do ložnice.“

Magdalena se beze slova předklonila a zvedla ruku, takže ji Jens mohl popadnout v podpaží a pomoci jí

na nohy.

„Stál na terase a pak jednoduše – bum – rozbil tabulku,“ vyprávěla, zatímco kráčeli nahoru po schodech.

„Nikdy předtím jsem nezažila takový strach.“

V ložnici si Magdalena zalezla i s dekou pod peřinu.

„Doufám, že můj…“

Přemýšlela, jaké slovo by se nejlépe hodilo.

„… že můj přítel brzy dorazí. Můžeš se ještě chvíli zdržet? Nechtěla bych být sama.“

Jens přikývl.

Magdalena poslala Petterovi esemesku.

Prosím, přijeď rychle. Něco se stalo.

Když Bengt policistům vysvětlil, co se stalo, jak uslyšel z Magdalenina domu křik, popadl zbraň a přiběhl

sem, mohl odejít domů. Magdalena spala, ale její kolega u ní chtěl zůstat.

Gunvor ho přivítala v předsíni. Byla bledá jako křída.

„Pane Bože, jak jsem se o tebe bála! Viděla jsem, jak odváděli do auta nějakého vysokého muže. A tady u

nás sedí dívka, která neumí ani slovo švédsky.“ „Dívka?“ podivil se Bengt.

„Ano, krátce poté, co jsi odešel, zazvonila u dveří a byla hrozně vyděšená. Nevím, kde se tady vzala.“

Snad to není…

„Každopádně jsem jí uvařila horké kakao a udělala pár chlebů, snědla ale jenom jeden. Musí mít ovšem

určitě hlad, protože je hubená jako lunt.“

Gunvor zavedla Bengta do kuchyně.

Na židli tam seděla dívka s dlouhými vlasy, spadajícími jí na ramena.

Byla to ona.

Když Bengt přešel práh, trhla sebou a sklopila zrak.

Co jsem to udělal?

„Ach,“ povzdechla si Gunvor, „nevím, co dělat. Kdo to je?“

„Zavolám Christerovi,“ prohlásil Bengt.

„Má dnes večer službu?“ zeptala se Gunvor.

„To si nemyslím. Ale to děvče potřebuje pomoc a my jí pomůžeme.“

„Maggie. Jsem tady.“

Když Magdalena otevřela oči, seděl na okraji postele Petter a hladil ji po vlasech. Lampička v okně ložnice

svítila.

„Tvůj kolega mi všechno řekl. Sakra, Magdo… Vyděsila jsi mě k smrti.“

Pomalu vysunula ruku z hromady pokrývek a nahmatala jeho.

„Pojď,“ řekla a stáhla ho k sobě. „Zahřej mě. Tak dlouho jsem na tebe čekala.“

33. kapitola

Christer Berglund a Petra Wilanderová mlčky dojeli z policejní stanice na ulici Stjernsnäsvägen. Bylo

slunečné a průzračné nedělní ráno, dokonalý zimní den na bruslení a lyžování.

Oknem viděli Stefana a Dianu, jak sedí se svými třemi chlapci u stolu a snídají.

Tohle asi patří k tomu nejhoršímu, co jsem v tomto povolání zažil, pomyslel si Christer, když kráčeli ke

vstupním dveřím.

Když je Stefan viděl přicházet, zarazil se s chlebem v ruce. Christer koutkem oka viděl, jak je sleduje

pohledem.

Zazvonili, Stefan přišel otevřít. Aniž by se na policisty podíval, sejmul z věšáku bundu a oblékl se.

„Co se děje?“

Diana za ním vyšla do předsíně. Hlas měla ostrý a rozrušený.

„Tati, kam jdeš?“ zeptal se nejmladší syn a potáhl Stefana za paži. „Kam jdeš, tati?“

„Musím na chvíli pryč,“ zašeptal Stefan, obul se a na hlavu si narazil čepici se znakem IK Vikings.

Všechno se to odehrávalo velmi pozvolna, jako ve zpomaleném filmu.

„Stefane? Co se to děje?“ vykřikla Diana a popadla ho za bundu, aby ho přiměla se otočit a podívat se na

ni.

Teď se v předsíni objevili i starší synové a vykulenýma očima hleděli na rodiče.

Stefan se pomalu otočil a dlouze se na Dianu zadíval.

„Odpusť.“

Stefan seděl zhroucený na židli v Christerově kanceláři. V pravidelných intervalech svíral čelisti tak pevně,

až Christera rozbolely při tom pohledu zuby.

Policista se zhluboka nadechl a zapnul záznamové zařízení.

„Výslech Stefana Engströma, neděle, 29. ledna. Je dvanáct hodin třicet jedna minuta. Přítomni jsou

vyšetřovatelé Christer Berglund a Petra Wilanderová, dále Engströmův advokát Kennet Bäck.“

Krátká odmlka.

„Jste podezřelý z vraždy neznámé mladistvé dívky. K vraždě došlo na Silvestra poblíž Gustavsforsu.Můžete se k tomu vyjádřit?“

„Přiznávám se.“

Christer cítil, jak mu buší srdce.

„Proč jste tu vraždu spáchal?“

„Byl jsem k tomu donucen.“

„Můžete to vysvětlit blíže?“ požádala ho Petra.

Stefan vzhlédl a těkal pohledem z Christera na Petru a zase zpátky. Pak se zjevně rozhodl a začalpřerývaně vyprávět.

„V posledních letech jsme prožívali těžké období, Diana a já, co se týče peněz… no, a taky našeho vztahu.Ale hlavně šlo o peníze. Začali se nám hromadit dluhy, vlastně už od doby, kdy Oliver a Robin byli malí.Bylo třeba koupit nové kočárky, hezké oblečení, a to vše dvakrát. Dřel jsem a dřel a Diana rozhazovala

peníze plnými hrstmi.“

Stefan vypadal unaveně, zdálo se, že s obtížemi vyslovuje každé slovo.

„Po nějaké době už to nešlo a začali jsme žít na dluh, pomocí různých kreditek. Párkrát jsme měliskutečnou krizi, tehdy nám už skoro klepal exekutor na dveře. V takových chvílích mi vždycky vypomohlbratr Jörgen. Možná mu bylo líto kluků. Ale jinak vlastně nevím, proč to dělal. Zpočátku jsem vůbecnechápal, kde všechny ty peníze bere, byl jsem jenom rád, že nás znovu a znovu zachraňuje. Teď, předVánoci, přišla další krize. Zatraceně vážná. Exekutor nám vyhrožoval zabavením majetku a dražbou domu.

Museli bychom žít deset, patnáct let na pokraji existenčního minima. Jörgen byl ochoten nám ještě

jednou pomoci, ale žádal protislužbu.“

Stefan se odmlčel a protáhl tvář.

„Můžu dostat sklenici vody?“

Petra odešla z kanceláře a vrátila se s velkou sklenicí. Stefan ji vypil skoro jedním douškem.

„Takže vy jste vraždil pro peníze?“ zeptala se Petra.

„Byla to tak strašná spousta peněz, netušil jsem, jak bychom to zvládli.“

Stefan se dal do pláče, zprvu nehlučně, potom vzlykal, tvář ukrytou v ohybu paže.

Ubozí kluci doma, pomyslel si Christer.

„Jörgen tvrdil, že tu holku nebude nikdo postrádat,“ pokračoval Stefan, když se trochu uklidnil.

Víčka měl nateklá a na spáncích se mu leskly krůpěje potu.

„A vy jste si myslel, že v takovém případě o nic nejde, že?“ vyptávala se Petra dál.

Stefan neodpověděl.

„Proč vlastně měla zemřít?“ zeptala se Petra.

„Jörgen říkal, že je vzpurná a nespolehlivá.“

„Byla vzpurná?“

Stefan polkl. Slzy mu dál stékaly po tváři.

„Čistě ze zvědavosti,“ začal Christer, „proč jste pak schoval její tělo do sklepa?“

Stefan si utřel hřbetem ruky nos a na okamžik to vypadalo, jako by nerozuměl otázce.

„V tu chvíli mě nic lepšího nenapadlo. Byla hrozná zima, všude spousta sněhu, a tak mě napadlo, že ji

později schovám líp.“

„Ale proč zrovna tam?“

„Nevím, jestli si na to vzpomínáš,“ vysvětloval Stefan, „ale moje matka žila několik let s Göranem

Thellinem, když jsme byli malí.“

Christer zavrtěl hlavou. Když jsme byli děti, nechtěl jsi se mnou nikdy mít nic společného, řekl si v duchu.Takže jak to mám vědět?

„Byl hrozně odporný a využíval každou záminku, aby mohl mámu bít. A taky byl šílený pedant. Jezdívalijsme tenkrát hodně právě na tu chatu. Nevím, možná jsem si myslel, že bych se tak mohl trochu pomstít.

Ale ta druhá holka byl omyl.“

Stefan se nadechl a přejel si rukou po tváři.

„Už jsem se chtěl vrátit k autu, když jsem ji najednou uviděl. Kde se tam vzala? Tu otázku si kladu znovua znovu. Musela urazit několik kilometrů po štěrkové cestě. Prostě nepochopitelné. Stála naprostonehybně pod jedlí, a kdyby na sobě neměla tu červenou bundu, nejspíš bych si jí vůbec nevšiml.“

Stefan vzlykl.

„Když si všimla, že jsem ji uviděl, dala se na útěk. Měla dost velký náskok, ale sedl jsem do auta a rozjelse za ní. Ve světle reflektorů připomínala zvíře. Sakra, ta pádila! Ale potom přelezla hromadu sněhu arozběhla se do lesa. Dupl jsem na brzdu a běžel za ní. Zmocnila se mě panika. Já…“

Stefan se odmlčel a opřel si hlavu o ruce zkřížené na stole. Celé tělo se mu třáslo. Chvílemi se zdálo, že

jeho záchvat pomine, ale pokaždé propukal znovu.

Uplynulo několik minut.

„Musím zavolat domů,“ zašeptal Stefan do desky stolu. „Prostě musím.“

Když se Magdalena probudila, měla pocit, že ji bolí všechny svaly v těle.

„Jak ti je?“ zeptal se Petter.

Musel dlouho sedět na okraji postele a pozorovat ji ve spánku. Najednou Magdalena znejistěla. Jak asivypadá? Když si vzpomněla, co se stalo, nemohl na ni být hezký pohled.

„Jde to.“

Pokusila se usmát.

„Nezajedeme k doktorovi?“ zeptal se a pohladil ji palcem po tváři. Magdalena už při tom jemném doteku stáhla tvář.

„Ne, ne, spraví se to.“

„Proč jsi mi neřekla, co máte v úmyslu? Nedokážeš si představit, jaký jsem měl včera strach.“

„Věděla jsem, že by ses mi v tom pokusil zabránit. Mrzí mě to.“

„Ale musíš mi takové věci říkat, to je ti snad jasné.“ Petter upravil Magdaleně dlouhé pramínky vlasů.

„Nesmí se ti nic stát.“

Magdalena sklopila zrak. Co ji to vlastně napadlo?

„Kolik je hodin?“ zeptala se.

„Půl jedné.“

„Půl jedné? To jsem spala celou věčnost.“

Pokusila se v posteli posadit, hlava ji ale rozbolela tak, že hned klesla zpátky na polštář.

„Musím vyzvednout Nilse ve Filipstadu,“ řekla a zavřela oči.

„Dnes určitě nemůžeš řídit. Pojedu s tebou. Máš hlad?“

Magdalena přemýšlela. Ne, vlastně ani neměla.

„Pojď,“ vyzval ji Petter a pomohl jí posadit se na okraj lůžka.

Potom vzal župan, přehodil jí ho přes ramena a pomohl jí vklouznout do rukávů.

Magdaleně se točila hlava.

Možná mám otřes mozku, napadlo ji, zašátrala po Petterově paži a s námahou vstala.

„Budeme postupovat pěkně pomalu a opatrně,“ řekl Petter.

V obývacím pokoji nebylo po událostech včerejšího večera takřka ani památky. Skleněné střepy někdo

zametl. Jediné, co připomínalo vetřelce, byla lepenka, která zakrývala díru ve dveřích na terasu.

„Dáš si kávu?“ zeptal se Petter, když vešli do kuchyně.

Magdalena přikývla.

„Musím ti něco říct,“ pravil Petter a nalil jí kávu z kávovaru.

Jeho hlas zněl tak vážně, že Magdalena skoro dostala strach.

„Před několika hodinami přišla policie a odvedla Stefana.“

„Stefana?“ zeptala se Magdalena a vyhlédla z okna. „Co znamená odvedla?“

V domě na opačné straně ulice panoval klid. Dokonce ani lampičky na parapetu v kuchyni nesvítily.

„Dorazili Christer a nějaká policistka a zazvonili, o pár minut později vyšli ven i se Stefanem. Diana bylana zhroucení a její syn, ten Nilsův kamarád…“

„Melvin.“

„Ano, Melvin stál bosý na schodech a plakal.“

Stefan!

Najednou zazvonil Magdaleně v kapse županu telefon. Zatímco Petter naléval do kávy mléko a pokládalšálek na stůl, Magdalena vylovila přístroj.

„Magdalena Hanssonová.“

„Ahoj, Magdo, tady Christer. Jak ti je? Slyšel jsem o včerejšku.“

„No, ujde to.“ Christer si odkašlal.

„Musím ti něco říct.“

Sotva Petter vypnul motor, zaslechla Magdalena, jak si Nils odepíná bezpečností pás.

„Můžu si hrát s Melvinem?“

Magdalena opakovaně polkla, ale nedokázala zadržet slzy a rychle si je otřela. Odkašlala si.

„Zlatíčko, myslím, že Melvin není doma.“

„Tak později, až přijde domů?“

Magdalena si znovu odkašlala.

„Můžete si hrát někdy jindy, Nilsi. Koneckonců se musíš ještě vykoupat.“

„Dobře,“ souhlasil Nils a otevřel dveře auta.

Magdalena musela celý den myslet na to, co jí vyprávěl Petter. Jak Christer a Petra odváděli Stefana k

autu a jak Diana stála na schodech. A jak Melvin volal otce.

Co mám říct? ptala se Magdalena sama sebe v duchu. Co si s tím mám počít? Člověk se může dopustittolika chyb, ale je tu i něco, co se dá udělat správně?

Pokusila se zakrýt modřiny na tváři make-upem, ale otok byl v každém případě vidět. Když se Nils zeptal,co se stalo, lhala a tvrdila, že upadla na ulici. Nils se tvářil nedůvěřivě, ale spokojil se s tím. Otázkou teďbylo, jak dlouho se spokojí s tím, že je Melvin „pryč“.

A jeho otec také.

Petter vytáhl Nilsovu tašku z kufru a Magdalena se snažila vystoupit z auta tak, aby si Nils nevšiml, jakmoc to bolí.

Ernst Losjö usedl na Heddino lůžko, na němž ležela Gabriella a objímala dceřin polštář. Její hubené tělo

tvořilo pod pokrývkou písmeno S.

Potřebuji ji cítit, prohlásila předtím. Heddina nevypraná noční košile se stala prostředkem k mazlení,

kterým si znovu a znovu přejížděla pod nosem sem a tam.

Teď si sundala košili z tváře a tázavě se na něj podívala.

„Nešťastná náhoda?“

Ernst přikývl.

„Petra Wilanderová mě informovala, že Hedda se náhodou stala svědkyní vraždy té dívky ze sklepa. Ví

Bůh, co tam dělala. A že ji vrah pronásledoval lesem a… Dnes všechno přiznal.“

Nešťastná náhoda. Jako by šlo o zásah bleskem nebo autonehodu.

„To znamená, že to ten pětadvacetiletý mladík neudělal?“

„Ne.“

Gabriella si přitiskla polštář na prsa ještě pevněji.

„Nechápu to,“ zašeptala. „Nechápu, jak se to mohlo stát a jak to máme vydržet. Musíme stát při sobě,

Ernste. Že ano?“

Gabriella se v posteli posadila.

„Přece mě neopustíš, Ernste? To bys přece neudělal.“

Ernst Losjö se nezmohl na odpověď a jen ji pohladil po ruce. Potom odešel z pokoje.

Christer Berglund klesl na lavici v kuchyni. To byl teda den! Byl teď tak unavený a hladový, že nedokázal

odmítnout matčinu nabídku, aby s nimi pojedl.

Když usedal, vyhnul se Bengt jeho pohledu a zahleděl se z okna.

„Zase začalo sněžit,“ konstatoval. „Přitom předpovídali sněžení až na dnešní noc.“

„Hm,“ zabručel Christer.

Bengt vstal a Christer s údivem sledoval, jak přistupuje ke kuchyňské skříňce a začíná z ní vytahovat talíře

a sklenice. Také Gunvor, která na sporáku něco míchala na pánvi, se na něj tázavě podívala, když Bengt

začal trochu neobratně prostírat stůl.

„Máme jenom zbytky,“ řekla. „Našla jsem v mražáku ještě trochu chili con carne.“

S výjimkou Bengtova cinkání příbory pak v kuchyni znovu zavládlo ticho.

„Takže, dobrou chuť,“ popřála jim Gunvor a postavila pánev na stůl.

Posadila se na židli, stojící nejblíže sporáku, a nechala nejdřív Bengta a Christera, aby si posloužili, teprve

potom si sama naložila na talíř.

„Co myslíš, kdy nám vrátí auto?“ zeptal se Bengt.

„Pravděpodobně ještě den či dva bude trvat, než technici všechno dokončí,“ odpověděl Christer.

Gunvor se zjevně nechystala začít jíst, místo toho si položila předloktí na stůl.

„Nemůžu přestat myslet na Stefana,“ přiznala. „Kdo by si to byl pomyslel! Vždyť se k nám vždycky choval

tak hezky. A pak Diana, ubohé děvče. To je zvláštní, že lidé, o kterých si člověk myslí, že je zná, můžou

mít takové tajnosti.“

Christer měl dojem, že ucítil, jak otec vedle něj ztuhl, ale možná si to jenom namlouval.

„Ano, to je pravda,“ přikývl. „Lidé, kterým věříš, můžou být skutečná prasata, to je pravda. A přece jsipokaždé dokonale překvapená, když se to skutečně stane.“

Nemohl to nechat jenom tak.

„Můžete mi někdo podat sůl?“ zeptal se Bengt.

Gunvor i Christer sáhli po solničce, ale Christer byl rychlejší.

„Prosím,“ řekl a poprvé po dlouhé době se podíval otci do očí.

Petra vyšla z policejní budovy, a než se vydala na cestu domů, zabloudila pohledem k pizzerii Florencie.

Nevěstinec opravdu provozovali na protilehlé straně ulice.

Ale teď bylo po všem. Konečně.

Navzdory úlevě pociťovala i zklamání. Jak se jen mohlo stát, že úplně obyčejný otec rodiny, který měl

práci a dům, muž, jenž jí v tolika ohledech připomínal Lasseho, byl dvojnásobným vrahem? Jak bezbřehé

muselo být jeho zoufalství, když ho přimělo přijmout úkol popravit nezletilé děvče starou závodní pistolí?

Ubohé děti. A jeho žena. Copak nic netušila?

A co to bylo za chlapy, kteří si kupovali od těch mladých holek sex? Že vypadají úplně normálně, zjistila už

při sledování bytu v ulici Abbortorpsvägen.

Ne, musím přijít na jiné myšlenky, napomenula se, když zabočila do jejich ulice. Teď konečně máme čas

objasnit ta vloupání do skladů v obchodech.

Petra si oklepala na nejhořejším schodu sníh z bot a otevřela dveře.

„Ahojky,“ zavolala trochu hlasitěji než obvykle, když vešla dovnitř. „Jsem doma.“

Magdalena položila laptop na kuchyňský stůl a zvedla víko. Dům Stefana a Diany se utápěl ve tmě.

Dlouho jen seděla a hleděla na něj.

Začalo sněžit. Vločky vířily ve svitu pouliční lampy.

Opravdu Stefan vraždil pro peníze? Tvrdil to Christer, ale jí to připadalo naprosto nepravděpodobné.

Zapnula počítač, vzala si k ruce poznámky z rozhovoru a dala se do psaní.

Devětatřicetiletý muž z Hagforsu zatčen za dvojnásobnou vraždu. Policie sdělila: „Přiznal se.“

V neděli dopoledne byl ve svém domě v Hagforsu zatčen devětatřicetiletý muž. Byl podezřelý z vraždy

nezletilé dívky, která byla nalezena ve sklepě chaty u Gustavsforsu.

Svou vinu nepopřel a přiznal se i k vraždě Heddy Losjö, která byla nezvěstná od Silvestra.

„Samozřejmě je to velká tragédie pro všechny zúčastněné,“ prohlásil Christer Berglund, zástupce

policejního šéfa v Hagforsu.“

Magdalena psala pomalu, opakovaně něco mazala a měnila. Vlastně bych to neměla psát sama,

pomyslela si. Druhý článek dostal titulek:

Dívka ze sklepa byla obětí obchodování s lidmi z Moldávie – tři muži obžalováni z kuplířství

Dívka, která ležela mrtvá ve sklepě, představovala od svého nalezení pro policii záhadu. Mezitím se

ukázalo, že dívka (16 let) byla spolu se svými vrstevnicemi nucena k prostituci. Nezletilé byly od minulého

léta prodávány zákazníkům v Nordvärmlandu.

V sobotu večer provedla policie na základě tipu z Värmlandsbladetu zátah v nevěstinci v centru Hagforsu.

„Pomocí tlumočníka jsme už dívky vyslechli, zbývá ovšem několik věcí, abychom si vytvořili celkový

obrázek celé sítě,“ říká Petra Wilanderová, policistka z Hagforsu.

Jens Sundvall jí poslal e-mailem asi deset momentek ze záznamů z Vargbynu. Ze žurnalistického pohledu

byly fantastické, přesto Magdalena pociťovala při jejich prohlížení nekonečnou prázdnotu.

Tady předávají šestnáctiletou dívku fotografovi z Värmlandsbladetu.

Pomocí skryté kamery dokázal tým z Värmlandsbladetu odhalit organizované kuplířství.

A pak poslední článek, o Torem.

Policie otevírá případ po nových svědeckých výpovědích

V polovině ledna byl ve svém bytě v Abbortorpsvägenu nalezen mrtvý devětaosmdesátiletý muž. Tehdy

nebylo pochyb, že zemřel přirozenou smrtí. V souvislosti s obžalobou z kuplířství se nyní objevily novésvědecké výpovědi, které poukazují na to, že by muž mohl být zavražděn.

„Zahájili jsme předběžné vyšetřování,“ řekl Christer Berglund, zástupce velitele policie v Hagforsu.

Když Magdalena konečně poslala ústřední redakci všechny články, fotografie a jejich popisky, bylo krátce

před desátou. Po krátkém telefonickém rozhovoru se šéfem noční směny a bručivých, lhostejných

odpovědích na přemrštěnou chválu vypnula laptop a zaklapla ho.

Venku stále sněžilo, vločky teď byly hustší a hustší a vjezd do garáže Stefana a Diany pokrývala

rovnoměrná vrstva prašanu.

Magdalena si vyhrnula rukávy svetru a zadívala se na svá zápěstí s oděrkami po koženém řemenu.

Pak znovu zabloudila pohledem k oknu na vytrvalé sněžení venku.

Najednou zahlédla jakousi postavu, která právě přecházela ulici a mířila ke Stefanovu a Dianinu domu. Byl

to Bengt.

Lehce předkloněn vyšel nahoru po schodech, aby si vzal hrablo na sníh, které tam stálo opřené o zeď.Pak začal odhazovat sníh.

Je mrtvá. Naše Ana je mrtvá. Vlastně jsem to celou dobu věděla, a přece – když mi to policisté sdělili,jako by se hluboko v mém nitru něco zlomilo. Možná mi puklo srdce. Babičko, viděla jsem její fotografie.Jakmile zavřu oči, znovu se objeví.

Ležela jsem v nemocnici. Zrůda v mém břiše je teď pryč. V prvních dnech, když jsem se procházela, jsemv břiše cítila příjemné lehké píchání.

Zítra začne soudní proces. Mám z něj hrozný strach, i z toho, že uvidím Kosťu a Sergeje. Ale všichni senás snaží uklidnit a říkají, že všechno bude v pořádku a že už nám nikdo znovu neublíží. Dokážu to. Když

jsem zvládla všechno ostatní, zvládnu i tohle.

A pak se vrátíme domů, Ana a já.

Doufám, že mi dokážeš odpustit.

Doslov a poděkování

Na podzim 2001 byl za kuplířství odsouzen muž, který dopravil z Moldávie do Hagforsu čtyři nezletilédívky a přinutil je k prostituci. Jako zpravodajská redaktorka u Expressen jsem sledovala soudní proces vKarlstadu a s pomocí tlumočníka jsem vedla dva rozhovory s dívkami. Jedna z nich se jmenovala Soňa.Jinak je můj román vymyšleným příběhem.

Hagfors je Hagfors, ale někdy jsem si dovolila trochu pozměnit skutečnost. Všechny možné podobnosti sžijícími osobami jsou čistě náhodné.

Psaní je osamělá činnost vyžadující trpělivost. Proto byla veškerá pomoc k nezaplacení. Tato kniha by

nikdy nevznikla bez následujících lidí.

Můj dík si zaslouží…

… Eva Falleniusová, která „s velkým nadšením“ přečetla první část mého rukopisu a na jaře 2009 se mnouuzavřela smlouvu na knihu. Na tento telefonní rozhovor nikdy nezapomenu.

… Karin Linge Nordhová, která byla nejen mou lektorkou, ale také službu konající psycholožkou, když byly

mé pochybnosti nejsilnější. Bez tvého povzbuzení bych to nikdy nedokázala.

… John Häggblom, můj chytrý redaktor, za společný smích, cenná setkání a trpělivé odpovědi na mé stálese opakující vystrašené e-maily. Jsi skvělou kombinací přímosti a dobrosrdečnosti.

… Ann-Helen Laestadiusová, Lena Karlsdotter Lindehagová a Kristin Gunnarssonová, protože jste si ne

jednou, nýbrž mnohokrát našly čas na to, abyste četly, udělaly si názor a povzbudily mě.

… Hakan Karlsson a Monica Gustafssonová, kteří také četli a objevili chyby, které ostatním unikly.

… Eric Bengtsson, redaktor deníku Värmlands folkblad v Hagforsu, který mi uprostřed noci odpovídal na

Facebooku na naléhavé otázky.

… Kajsa Wahlbergová, expertka na potírání obchodu s lidmi u spolkové kriminální policie, za dlouhé a

vyčerpávající interview.

… Dennis Byberg, velitel kriminální policie v Hagforsu, a všichni jeho kolegové, kteří mě přivítali sotevřenou náručí a jednoho šedivého listopadového dne mi všechno ukázali.

… Niklas, protože jsi to se mnou nejen vydržel, když jsem celou zimu seděla zachumlaná do deky a včepici před počítačem, ale také mezitím uklízel a skládal prádlo.

… máma a táta, protože jste mě vždycky podporovali, bez ohledu na to, co jsem udělala. Mám vás moc

ráda.

Díky všem!

A jak se říká v situacích, jako je tato: Všechny případné chyby beru na sebe.