Sympatická advokátka z Reykjavíku, Tóra Gudmundsdóttir, přijíždí na Vestmannské ostrovy, aby pomohla svému mandantovi Markúsi Magnússonovi. Před více než třiceti lety skončil jeho rodný dům při erupci sopky pod vrstvou lávy a popela. Nyní jej archeologové chtějí vykopat, ale Markús trvá na tom, že má právo vstoupit do domu jako první. Hrůzný nález ve sklepě ale udělá z banálního civilního případu vyšetřování několikanásobné vraždy.

Markús, který není schopen podat rozumné vysvětlení, se rázem stává prvním podezřelým.

Bylo by ale možné, aby ještě ve školním věku zavraždil čtyři muže a jednomu z nich nadto uřízl hlavu? A co s tím vším má společného jeho mladická láska Alda? Tóra pevně věří v Markúsovu nevinu a chce vypátrat, co se opravdu stalo. Avšak nejdůležitější svědkyně právě zápasí se smrtí a další byla s největší pravděpodobností

zavražděna. Staré události vyplouvají na povrch jen neochotně. Dramata, tragédie a vášně dávno minulých let však přesto stále číhají pod povrchem a ty, kterých se týkají, nepouštějí ze svých sítí tak lehce.

A právě jako ve dvou předešlých románech, ani tentokrát nepůjde jen o spletitý kriminální příběh plný nečekaných obratů, bez jakých se žádná napínavá detektivka neobejde. Kromě toho opět nahlédneme i do Tóřina soukromí, tak podobného každodennímu shonu všech žen, které chtějí skloubit rodinu s kariérou.

Dcerka školního věku, syn, který ji příliš brzy udělal babičkou, ani její neuvěřitelná sekretářka Bela jí to opravdu nijak neulehčují. A v neposlední řadě čtenáře jistě potěší sugestivní líčení severské přírody a svérázných obyvatel téhle krásné vzdálené země.

Yrsa Sigurđardóttir

žHAVÝ

HROB

Smrt se jí často zdávala lákavá. Dnes však na ni vůbec nemyslela, což vzhledem k okolnostem bylo velice nešťastné.

Jak pomíjivý a bezvýznamný je nakonec život.

Její otec býval pilířem rodiny, ale už měsíc poté co zemřel, si jen těžko vybavovala jeho tvář. A to přesto, že patřila k těm, kteří k němu měli nejblíže. Jak rychle na něho zapomenou ostatní?

Od chvíle, kdy opustil tento svět, a tím i ji a její sestru, už na něho nikdo nemyslel. Bylo to, jako by se na této zemi nikdy neobjevil. Když nyní hleděla do tváře vlastnímu osudu, bylo jí jasné, že i její minulost by mohla být navěky zapomenuta. Nikdy by neměla čistý stůl. Nikdo

by nedokázal objasnit tehdejší události. Zatmělo se jí před očima, ale jakž takž se udržela při vědomí. Příště by byla ztracena.

Kéž by jen mohla jasně myslet a nebyla tak vyčerpaná. Dokázala by se bránit, místo aby tu jen tak ležela a nechávala všemu volný průběh.

Věděla, že spolkla léky. To vysvětlovalo její neradostný stav. Na nočním stolku stála lahvička s prášky, kterou tam ale nepostavila: silné pilulky proti bolesti, které dostala po posledním záchvatu. Lahvička stála v její skříňce s léky celé měsíce netknutá. Bylo nemyslitelné, aby ji sama vyndala a dobrovolně spolykala větší množství tablet. Možná jí ten lék někdo namíchal do jídla.

Znala chuť těch pilulek. Víno ji nemohlo zakrýt.

Tu ohavnou pachuť v ústech po vyzvracení nemohl způsobit alkohol. Znovu začala zvracet a zavřela oči, třebaže měla strach, že je už nikdy neotevře. Něco těžkého však tlačilo na její tělo, takže nemohla dýchat, a instinktivně oči opět otevřela. V příští chvíli jí na ně někdo položil ledovou dlaň.

Rozbušilo se jí srdce. Druhá ruka jí stiskla ústa a zaryla prsty do tváře. Bezmocně kopala nohama. Kdosi jí vytáhl jazyk a hned nato pocítila bodavou bolest. Po jazyku se jí pomalu

rozléval pálivý pocit jako při injekci. Nakonec jí někdo sevřel nos.

Její myšlenky byly stále mlhavější. Je v nemocnici u nějakého lékaře? Nic neviděla ani necítila. Někdo jí tiše šeptal do ucha: „Brzy bude po všem, uvolni se. „ Byl to lékař nebo zdravotní sestra? Napjatě se pokoušela vzpomenout, kdo je u ní, snad to věděla, ale nedokázala si vybavit jméno ani tvář, neměla představu o místě, kde se nachází, a nevěděla ani, kolik času uběhlo. Je den, nebo noc? Je to, co se děje, skutečné?

Neznámý jí uvolnil ústa a tlačil teď na jazyk, až jí příšerně zduřel. Pokoušela se jím pohnout, ale nešlo to. Neprodělala záchvat mrtvice? Silné prsty jí náhle zatlačily jazyk do jícnu. Jakkoli se snažila bránit, nedokázala jím vůbec hnout. Ten, kdo na ní seděl, jí koleny tiskl paže k matraci. Zoufale se snažila rozpomenout, co ví o mozkové příhodě.

Může při ní ochrnout jazyk?

V hlavě se jí jako v tunelu rozléhal tlumený hukot. Zkoušela promluvit, myslela si, že ze sebe dostane pár slov alespoň jako u zubaře, ale z břišní dutiny vyšlo jenom zasténání. Když jí ten člověk vecpal jazyk ještě pevněji do hrdla, zachroptěla, vytřeštila oči a zírala na známý strop.

Pak ji prsty přestaly svírat, tlak na žaludek a paže povolil. žádnou úlevu však nepocítila, dál zoufale lapala po dechu. Ač šílená strachem, pokoušela se jasně myslet. Jazyk jí pevně vězel v jícnu a nedalo se jím hnout. Nohy sebou cukaly a zmítaly se na matraci. Rukama si divoce šátrala po krku a ústech, nehty drásaly hladkou bílou kůži.

Potom všechno zčernalo a ona odcházela ze světa jako její otec. Křik, který se tak usilovně pokoušel vydrat z jejího těla, odumřel. Hlava jí pomalu klesala na stranu, až nakonec zůstala s prázdnýma očima ležet v krvavé skvrně. Chvíli bylo ticho. Potom někdo zapnul přehrávač cédéček na nočním stolku a zazněla hudba.

Krátce nato za sebou host taktně zavřel dveře ložnice.

Kapitola první

Pondělí 9. července 2007

„Snad Markús nehodlá uklízet sklep?

Komické je už to, že dolů chtěl každopádně jako první, není tam přece nic jiného než haraburdí.“

Tóra Gudmundsdóttir se zdvořile usmála na archeologa Hjörta Fridrikssona, který stál mlčky vedle ní. Skutečně to trvalo už dlouho. Tóra se cítila stále stísněněji; pach požáru a popílek jí dráždily sliznici a měla strach, že se střecha každou chvíli zřítí. Když procházeli domem, museli na místě, kde se uvolnil strop, obcházet velkou hromadu popela na koberci. Při tom pohledu si Tóra pevněji přitáhla ochrannou helmu. Nervózně sledovala hodinky. Ze sklepa

zazněla tlumená rána. Co tam ten člověk dělá?

Markús usoudil, že to stihne „za chvíli“, ale jak Tóře, tak archeologovi připadal tento časový údaj značně neurčitý. Jistě bude hned tady,“

prohodila nejisté a upřela oči na zničené dveře do sklepa. Potom vrhla kradmý pohled na strop, připravena včas utéct.

„Nedělejte si starosti.“ Hjörtur ukázal nahoru.

„Kdy by to ten strop neunesl, už by se byl zřítil dávno.“ Povzdechl si a přejel dlaní po neoholené bradě. „Netušíte, co tam vlastně tropí?“

Tóra zavrtěla hlavou. O úmyslech svého mandanta nehodlala s nezúčastněnou osobou spekulovat.

„Něco vám přece říct musel. Lámeme si tím hlavu. Já mám dojem, že za tím bude porno.

Ostatní si to myslí taky.“

Tóra pokrčila rameny. Už ji to také napadlo.

Nedovedla si však představit, co na něm mohlo být tak ošemetného, aby se nikomu neznámému nesmělo dostat do rukou. Krátký film s postelovou scénou s majiteli domu? To sotva. V

sedmdesátých letech neměl skoro nikdo kameru.

Kromě toho bylo značně nepravděpodobné, že by takové filmy přečkaly katastrofu bez poškození. A Markúsi Magnússonovi bylo asi tak patnáct, když

dům zavalily láva a popel. Přesto musel mít pádný důvod, proč trval na tom, že do sklepa vstoupí jako první. Tóra vzdychla. Proč jen se musí pořád dokola potýkat s takovými patáliemi?

Neznala jiného advokáta, který by měl tolik skurilních případů a mandantů jako ona.

Umínila si, že se Markúse zeptá, pokud vůbec někdy z toho sklepa vyleze –, proč si vybral právě její malou kancelář, aby mu pomohla dosáhnout soudního zákazu vykopávek. Schovala nos do roláku a dýchala skrz látku. Bylo to tak lepší.

Hjörtur se ušklíbl.

„Věřte mi, že si zvyknete. Pár dní to ovšem trvá.“

Tóra vyvrátila oči v sloup. „Doufám, že se nebude chtít tam dole znovu usadit,“ zamumlala do svého pulovru. Pak rolák zase stáhla a usmála se na Hjórta. Vděčila mu za to, že vše dosud dobře probíhalo a že dostali aspoň dočasné povolení, což ovšem slibovalo jen omezený úspěch, neboť Markús a jeho rodina už neměli na dům žádný nárok. Ten se stal i s veškerým zařízením majetkem města Vestmannaeyjabaer; to bylo bez debat, ačkoli Markús se to pokoušel zpochybnit. V první řadě se o to přel s Hjörtem Fridrikssonem, který nyní stál vedle ní. Byl

vedoucím projektu Pompeje severu, při němž bylo vykopáno mnoho domů zasypaných popelem při sopečném výbuchu v Heimaey roku 1973. Tóra si s ním po telefonu i elektronickou poštou vyměnila podrobné informace a hladce se dohodli. Trvalo sice dost dlouho, než se s nimi sešel, ale byl vstřícný a nedal se vyvést z míry, ani když se k němu Markús několikrát zachoval dost ohavně. Tóřin mandant se zdráhal uvést důvody, proč je proti vykopávkám v rodném domě; neustále řečnil o nedotknutelnosti soukromí

a všemožnými

způsoby

případ

komplikoval. Tóra se Hjörta věcně zeptala, nemůže-li prostě vykopat nějaký jiný dům, kterých tu koneckonců bylo dost. To ale nepřicházelo v úvahu, protože dům Markúsových rodičů patřil k těm několika málo betonovým stavbám v tomto místě, a proto přečkal katastrofu lépe než jiné domy. Smyslem celé věci nebylo vykopávat nepoužitelné trosky.

Při Tóřině pátrání po způsobu, jak by se vykopávky daly dočasným opatřením zastavit, se ale ukázalo, že Markúsovi jde jenom o sklep.

Hjörtur tedy navrhl, že dům se vykope a provětrá, načež bude smět Markús jako první vstoupit do sklepa a vzít si tam, co jenom bude chtít.

A tak tu nyní stáli, archeolog a advokátka, a zírali na poničené dveře, zatímco muž, který byl v roce 1973 pubertální kluk, bojoval o podlaží níže s nějakým hrozným tajemstvím.

„No konečně!“ podotkla Tóra, když na schodech ze sklepa zaslechla kroky.

„Doufejme, že našel, co chtěl,“ pravil Hjörtur s jistou dávkou pochyb. „Co bude dál, pokud vyjde s prázdnýma rukama?“

Tóra hleděla ke dveřím.

Napjatě sledovali, jak se na nich pohnula klika. Ale dveře se otevřely jen na úzkou škvíru.

Oba se na sebe udiveně podívali.

„Markúsi,“ otázala se Tóra klidně, „něco se děje?“

„Můžete sem přijít?“ zazněl tlumený hlas z druhé strany dveří. Slabý svit baterky se sunul po podlaze a zasáhl Tóřiny nohy.

„Já? Mám jít dolů?“ Vrhla na Hjörta bezradný pohled.

„Ano,“ odpověděl Markús podivným tónem.

„Potřeboval bych, abyste něco posoudila.“

„Mám něco posoudit?“ opakovala, aby získala čas.

„Ano. Z právního hlediska.“

„Mohu vám kdykoli vyhotovit právní posudek, Markúsi. S námi advokáty se to má tak, že nemusíme všechno, čím se zabýváme, vyzkoušet na vlastní kůži. Není tedy důvod, abych šlapala tam dolů. Povězte mi, oč jde, a já vám dám písemný posudek ve své kanceláři.“

„Musíte sem sejít. Nepotřebuju písemný posudek. Stačí mi ústní.“ Na chvíli se odmlčel.

„Prosím. Přijďte sem na moment.“ Markúsův hlas nikdy nezněl tak mírně, postrádal obvyklou aroganci a nadutost.

Hjörtur tím nebyl zrovna nadšen, ale kývl na Tóru. Ta váhala. Neměla nejmenší chuť snášet ještě větší dávku tmy a zápachu, ale musela se teď a tady rozhodnout. Škubla sebou. „No dobrá.“

Hjörtur jí podal svou svítilnu. „Půjdu tam dolů s vámi.“ Tóra otevřela dveře natolik, aby se jimi protáhla. Smrtelně bledý Markús stál na schodech a paprsky její baterky ho zalily strašidělnou září. Polkla. Bylo tu ještě víc prachu a smradu. „Tak co mi chcete ukázat? Pospěšte si!“ Markús sestupoval po schodech do tmy.

Světlo jeho baterky toho s prachem a popelem moc nezmohlo, takže konec schodiště mizel v temnotě. „Nevím, co bych měl říct.“ Markús

působil nepřirozeně klidně. „Musíte mi věřit, že jsem sem nepřišel proto, abych… Tóro, musíte ty vykopávky bezpodmínečně zastavit a dát dům opět zasypat.“

Tóra si svítila pod nohy. Rozhodně netoužila na schodech klopýtnout a zřítit se po hlavě do sklepa. „Je to něco, o čem jste předtím nevěděl?“

„Nu, dalo by se to tak říct. Kdybych měl v úmyslu to skrýt, nikdy bych žádné vykopávky nepřipustil. To mi můžete věřit.“ Markús stanul na podlaze sklepa. „Zdá se mi, že teď jsem opravdu v pasti.“

Tóra sešla po posledních schodech a postavila se vedle něho. „Co tím myslíte?“ zeptala se a svítila kolem sebe. Všechno, co mohla postřehnout, vypadalo zcela nevinně: staré sáňky, vyboulená ptačí klec, nespočet beden a ohromné množství rezavých a zaprášených krámů.

„Pojďte se mnou.“ Markús ji vedl k přepážce a posvítil na podlahu.

Tóra přivřela oči, ale viděla jenom tři hromádky šedého popela. Přejížděla po nich světlem své baterky. Chvíli trvalo, než jí to došlo, a svítilna jí málem vypadla z rukou.

„Můj bože!“ Automaticky namířila světlo na tři obličeje, najeden po druhém. Vpadlé tváře, hluboké oční důlky, široce otevřená ústa, úplné mumie. „Co je to za lidi?“

„Nemám zdání!“ vydechl Markús jako bez ducha. „Hraje to nějakou roli? Každopádně jsou mrtví už pěkně dlouho.“ Zacpával si nos, ačkoli žádný mrtvolný puch tu cítit nebyl. Zkřivil tvář a odvrátil oči od té tristní podívané.

Tóra se naopak od mrtvol nemohla odtrhnout.

Markús měl naprostou pravdu: všechno to pro něj vypadalo špatně. „A co už byste asi chtěl ukrývat, když ne tady tohle?“ zeptala se a rozhněvaně dodala: „Dát zasypat dům, jako by se nic nestalo, na to můžete rovnou zapomenout!“

Proč je všechno tak komplikované? Nemohl ten člověk prostě vyjít ze sklepa s náručí zaprášených pornofilmů? Otočila k němu světlo baterky. „Tak mluvte.“ Nemohla se dívat na výraz jeho obličeje, nebylo to nic zábavného. „Horší už to být nemůže.“

Markús chvíli mlčel. Pak si odkašlal a namířil svítilnu na místo těsně vedle sebe. „Mohu to všechno vysvětlit,“ řekl, aniž zvedl oči.

„Proboha, to je…“ Tóře vypadla baterka z ruky.

Kapitola druhá

Pondělí 9. července 2007

„Opravdu nevím, jestli mám mít radost z toho, že k podivnému nálezu mrtvol a části lidského těla došlo zrovna teď, těsně předtím, než tady skončím.“ Policista těkal zrakem z jednoho na druhého.

Tóra

Gudmundsdóttir,

archeolog

Hjörtur Fridriksson a Tóřin mandant Markús Magnússon se nervózně usmívali. Seděli na policejní stanici na ostrově, kde museli nekonečně dlouho čekat na vrchního velitele, který nyní seděl před nimi. Zřejmě si osudný sklep prohlédl, protože před rozhovorem s nimi chtěl na vlastní oči vidět, oč jde. „Mám těsně před důchodem,“ dodal pak Gudni Leifsson. „Skoro po

čtyřiceti letech služby.“ Založil si paže na hrudi.

„To mi byl čert dlužen.“ Tóra se křečovitě snažila projevit zájem o jeho úctyhodnou životní dráhu, ale nijak zvlášť se jí to nedařilo. Nejraději by se byla zeptala, kolik je hodin, aby nezmeškala poslední let do Reykjavíku. Policejní šéf pokýval rozvážně hlavou a mlaskl jazykem. „Něco takového jsem každopádně nikdy neviděl.“

Zašklebil se. „Nepřichystal osud úřadům v Reykjavíku ošklivou, ale pěkně ošklivou hru?“

Tóra pozvedla obočí, a ačkoli tento neobvyklý výslech nechtěla v žádném případě protahovat, zeptala se: Jak to myslíte?“

„Nedivím se, že se na to ptáte. Reykjavíčtí právníci se zřejmě nestarají o to, co se děje v téhle pustině.“ Starý muž se na ni káravě podíval.

„Nedávno bylo zdejší kriminální oddělení z úsporných důvodů přeloženo na pevninu. Naše zločiny

asi

nebyly

tak

významné,

aby

ospravedlnily náklady na jeho provoz.“ Usmál se na trojici lidí před sebou. „Až do dneška.“ Upřeně se zahleděl Markúsovi do očí a pokračoval: „Tři mrtvoly a jedna hlava.“ Znovu se ušklíbl. „Už jako kluk sis potrpěl na špatné vtipy, milý Markúsi, ale tohle přesahuje všechny meze. Příliš velký skok od krádeže rebarbory k masové vraždě!“

Markús se k němu naklonil: „Přísahám, že o těch mrtvolách nic nevím. Nemám s tím nic společného.“ Sebejistě se opět opřel o opěradlo židle a setřel trochu prachu z rukávu své bundy.

Tóra si v duchu povzdychla. Dřív než Markús stačil všechny ujistit, že tou hlavou ve sklepě pohnul jen bezvýznamně, chopila se slova. „Než

budeme pokračovat, ráda bych věděla, zda to má být oficiální výslech.“ Už se ale nezmínila o tom, že v takovém případě by bylo značně choulostivé vyslýchat je společně, především Markúse a Hjörta. Jejich zájmy byly zcela protichůdné.

„Pokud ano, ráda bych jako Markúsova advokátka vyjádřila pochyby o tomto postupu.“

Policejní šéf Gudni nasál mezi zuby vzduch, jako by si chtěl pročistit mezery mezi nimi. Je možné, že v Reykjavíku panují jiné móresy, paní advokátko,“ pravil chladně. Jistě tam všechno probíhá podle předpisů. Ale tady mám hlavní slovo já. A pokud si chci s vámi chvíli jen tak poklábosit, tak to taky udělám. To nikomu neškodí. Nejméně vašemu mandantovi.“ Věnoval Tóře studený úsměv. „Leda byste si myslela, že má v tom mordu prsty. Ty mrtvoly jsou pořádně letité. Je možné, že je v době, kdy byl ještě zelenáč, všechny zamordoval.“ Hlasitě si odkašlal.

„Já mám ale pocit, že to tak není. Myslím si, že existuje rozumné vysvětlení, a doufám, že je bez zbytečných formalit najdeme. To mi snad nikdo nebude mít za zlé!“

Tóra položila Markúsovi konejšivě ruku na rameno. „Než budeme pokračovat v řeči, ráda bych si se svým mandantem promluvila. A pak bude všechno pokračovat podle předpisů, aby bylo jasno.“

Gudni pokrčil rameny. Na svůj věk vypadal dobře, byl štíhlý a vůbec ještě nezačal plešatět.

Tóra si všimla, že je neuvěřitelně podobný Clintu Eastwoodovi, a nejradši by mu strčila do koutku úst párátko, aby ta podoba byla dokonalá. Chvíli na ni upřeně hleděl, jako by věděl, na co právě myslí, a pak se otočil k Markúsovi, který strnule seděl vedle něho. „Co ty na to, milý Markúsi?“

Oslovený se nervózně vrtěl na židli. Seděla před ním autoritativní osoba z jeho dětství, která si pamatovala, jak kradl zeleninu ze sousedovy zahrádky. „Nic jsem neprovedl,“ zamumlal a úkosem pohlédl stranou, na Tóru. „Musíme to projednávat tak přísně formálně?“

Tóra se zhluboka nadechla. „Milý Markúsi,“

pravila doufajíc, že přesně napodobí tón policejního šéfa, „ve sklepě jste mě požádal o

pomoc a dostane se vám jí. Půjdeme na chvíli ven a promluvíme si mezi čtyřma očima. Pak se rozhodnete, co chcete udělat. Pro mě za mě můžete jet s Gudnim k němu domů a nechat se vyslýchat u kuchyňského stolu za přítomnosti jeho paní a kočky.“

„Moje žena je mrtvá,“ podotkl Gudni ledově, „a mám psa.“

Během celého rozhovoru se Hjörtur držel stranou a dění sledoval mlčky. Teď si ale vzal slovo. „Přišlo by mi nesmírně vhod, kdyby se ta věc dala ukončit. Musím se co nejrychleji vrátit do práce, aby si kolegové nemysleli, že se mi něco stalo. Vědí, že jsem byl v domě, který jste zapečetili, a jistě zaslechli, že něco není v pořádku.“

Gudni na něho hleděl jako němý. Tóra usoudila, že takové mlčení je při výslechu jeho tajnou zbraní. Patrně doufá, že lidi začnou mluvit, protože to nepříjemné ticho prostě nevydrží. Archeolog se však do této léčky očividně nechytil. Gudnimu se ve tváři mihl úsměšek.

„Dobře,“ řekl pak, „Nechci riskovat, Hjörte, že vaši vědečtí kolegové vytasí tužky a začnou sepisovat váš nekrolog.“ Přejel pohledem od zrudlého archeologa k Tóře. „Prosím. Venku na

chodbě vás nikdo nebude rušit.“ Rozmáchlým gestem ukázal na dveře. „My zůstaneme tady, kdybyste nás chtěli opět poctít svou přítomností.“

„Markúsi, jak si to představujete?“ sykla na něho Tóra sevřenými rty. Jdete si do sklepa pro čísi lebku a pak o tom chcete plkat s policií, aniž

byste měl sebemenší tušení, jak jste na tom po právní stránce! Je vám jasné, do jakých potíží se můžete namočit?“

Markús chtěl napřed protestovat, ale vztek ho brzy přešel, takže se spokojil hlasitými povzdechy. „Vy nevíte, jak to tady chodí. Tenhle člověk představuje ostrovní policii. Sám. I když tu jsou další policajti, hlavní slovo má on. Většinou uvede všechno do pořádku bez dalších potíží pro zúčastněné. A já si myslím, že by prostě bylo lepší si s ním promluvit. Uslyší-li, co musím říct, bude všechno v pohodě. Kromě toho jsem nic nespáchal.“

Tóra by nejraději zvýšila hlas, ale nakonec moudře zůstala jen u toho, že svá slova zdůrazňovala lehkým bubnováním na stěnu. „Ten případ Gudnimu dlouho nezůstane. Mrtvoly a hlavy rozhodně nenechají malému úředníčkovi, ten si pro mě za mě může svým neortodoxním způsobem řešit krádeže rebarbory, ale tady jde o

něco jiného. Nejspíš se toho ujme kriminálka z Reykjavíku včetně zajištění stop, a musíte počítat s tím, že si bude počínat jinak než tenhle Gudni.

Bez ohledu na to, zda jste něco spáchal nebo ne, bude pro vás neporovnatelně lepší, proběhne-li vše korektně. Při neformálním výslechu může Gudni později uvést všechno, co řeknete. A Hjörtur to může potvrdit jako svědek. Jinak by to bylo velmi lehkomyslné.“

„Chápu,“ pronesl Markús tiše.

Tóra si oddechla. Bylo jí toho muže líto, veškerá přezíravost už z něho vyprchala. Zřejmě v tom sklepě prodělal šok a Tóra mu uvěřila, že ty tři mrtvoly a hlavu nikdy předtím neviděl. Ve zmatku, který vznikl, když prosili Hjörta, aby přivolal policii, se ale Tóra nedostala k tomu, aby se Markúse zeptala na očividné rozpory. Poté co spatřila znetvořenou tvář odříznuté hlavy, která vypadala, jako by vyplazovala jazyk, byla tak zničená, že v tom sklepě prostě nedokázala s Markúsem mluvit. „Nemohl byste mi vysvětlit, jak je možné, že jste chtěl ze sklepa vynést hlavu, o níž jste údajně nic nevěděl?“ Chvíli váhala a hleděla Markúsovi do očí. Pak mu oznámila: „Až

nyní vyslechnu vaši verzi události, počkáme, až

Hjörtur odejde, vejdeme dovnitř a necháme

Gudniho rozhodnout, zda vás chce oficiálně vyslechnout, nebo to nechá těm, kteří ten případ převezmou.“

„Dobrá.“ Markús se zhluboka nadechl.

„A když něco řeknu, zůstaňte v klidu a nechte mě mluvit. Právě tak, když vám doporučím, abyste neodpovídal.“

„V pořádku.“ Zkroušeně se na ni usmál. „Kde jste vlastně byla, když se provalila ta velká loupež

rebarbory? Musel jsem po celý měsíc každý večer trhat plevel ve školní zahradě.“

Tóra mu odpověděla pousmáním. Rozhlédla se kolem sebe, aby se ujistila, že nenaslouchá někdo z Gudniho podřízených. „A teď mi povězte o té hlavě.“

Gudni se opřel na židli a ze staromódního elektrického psacího stroje vytáhl poslední list papíru. Pečlivě jej uchopil, poklepal na něj a pak ho položil na psací stůl před Tóru a Markúse.

„Všechno podle předpisu. Přečtěte si to. Pak bys měl, Markúsi, svoji výpověď potvrdit, aby byly splněny všechny formality a tvoje advokátka mohla klidně spát.“

Tóra nasadila úsměv. Nakonec vše proběhlo uspokojivě. Markús byl sice jako podezřelý vyslechnut, ale vzhledem ke skutkové podstatě se

s tím muselo počítat. Nejdůležitější bylo, že už se nevzpíral.

Gudni sepjal ruce a předklonil se. „Krátce shrnuto, pochopil jsem následující: Pozdě večer 22. ledna 1973 tě navštívila Alda Thorgeirdóttir a požádala tě, abys pro ni uschoval malou bedýnku. Byl jsi do Aldy zamilovaný, koneckonců tehdy to bylo nejhezčí děvče na celém ostrově –, a tak jsi bez zbytečných otázek bedničku převzal. Pak jsi ji odnesl do sklepa vašeho domu. A řekl sis, že ji později ukryješ lépe. K tomu však nikdy nedošlo, protože té noci vybuchla sopka. Rodiče tě vzbudili, odvedli na loď a spolu s bratrem evakuovali na pevninu. Na lodi jsi potkal Aldu. Ta se tě zeptala, cos udělal s bedničkou, a tys jí to řekl. Takže kvůli tomu pozdvižení zůstala ve sklepě. Neptal ses Aldy, co v ní je, neboť sis nechtěl zahrávat s její důvěrou, která ti chutnala tak sladce.“ Gudni se na Markúse ušklíbl a ten zčervenal. „Třicet let se nic nedělo, dokud nespatřil světlo světa projekt Pompeje severu. Alda se s tebou spojila a úpěnlivě prosila, abys kvůli té bedně zabránil vykopání domu, a ty ses ani teď nezeptal na její obsah.

Pořád ještě jsi do ní zabouchnutý?“

Markús znovu zrudl. „Ne, my… my jsme o tom prostě nemluvili.“

„Nu, co naděláš. Nakonec jste se dohodli, že zajdeš do sklepa a bedýnku Aldě přineseš. Když

ses ale očití ve sklepě, chtěl jsi přece jen zjistit, co je uvnitř, a ven se vykutálela vysušená hlava. V

tom okamžiku jsi spatřil tři mrtvoly, které tam dřív nebyly.“

„Hlava se nekutálela,“ namítl Markús poněkud dotčeně. „Lekl jsem se a bednička mi vyletěla z rukou. Hlava vypadla a přistála na tom místě, kde je teď. Nekutálela se. Myslím, že jsem do ní přitom, jak jsem uskočil, kopl. Každopádně skončila vedle mrtvol, a tak jsem si jich také poprvé všiml. Ve sklepě byla velká tma a hodně prachu.“

Tóra vpadla Markúsovi do řeči dřív, než mohl své líčení, jak hlava putovala po podlaze sklepa, dále rozvinout. „Nu, já si myslím, že bude nejlépe, když si svou výpověď ještě jednou přečtete, třebaže ji Gudni tak pěkně sestavil, a pak vypadneme. Policie bude podle ní sledovat stopy.

Mám za to, že si promluví s Aldou. Ta by měla o původu té hlavy vědět víc než vy.“ Tóra mrkla na hodinky. S trochou štěstí by mohla stihnout poslední letadlo domů. Zdá se, že Markús je v

tom nevinně, ačkoli ho kriminálka určitě bude chtít ještě jednou vyslechnout. Doufala, že Alda jeho výpověď podpořit. Jinak by se jeho situace mohla podstatně zhoršit, ať už jde o tu hlavu nebo o tři mrtvoly. Alda by rozhodně měla vysvětlit, odkud se ta hlava vzala. Tóra se kradmo podívala na hodinky a pak na Markúse. Ten dosud

pročítal

první

stranu

policejního

protokolu. Vzdychla si a zadoufala, že letadlo bude mít zpoždění.

Kapitola třetí

Úterý 10. července 2007

Některé dny v životě advokátky Tóry Gudmundsdóttir byly horší než jiné: když se například při cestě do práce musela vrátit, aby vypnula kávovar, nebo když jí volali ze školy a prosili, aby si přišla pro dceru Sóley, protože o přestávce začala krvácet z nosu. A pak existovaly naprosto hrozné dny: když měla splatit astronomický účet, a její PIN při internetovém převodu peněz nefungoval, když jí do jejího auta natankovali místo nafty benzin a tak podobně. V

takové dny nic nešlo tak, jak mělo, ani doma, ani v kanceláři.

Nebyla ještě ani středa, a Tóře už bylo jasné, že nastal jeden z těch příšerných dní. Začal dlouhým hledáním klíčků od auta, který se našel mezi věcmi jejího syna Gylfiho. Pak se ukázalo, že lednice je téměř prázdná, a chleba, který chtěla dát dceři do školy, začal plesnivět. Cestou domů z letiště chtěla ještě nakoupit, ale letadlo z Vestmannských ostrovů přistálo tak pozdě, že všechny obchody už měly zavřeno. V kanceláři to nebylo o nic lepší: připojení k internetu nefungovalo kvůli údajné „aktualizaci routeru“ u správce sítě, kromě toho nešel telefon, neboť jeden horlivý elektrikář nedopatřením přestřihl kabel. Sekretářka Bela byla vynervovaná a odmítala pro služební hovor použít vlastní mobil, takže Tóřin partner Bragi jí rezignovaně přenechal svůj. Volajícím klientům by tahle slečna nejraději hodila něco na hlavu, nakonec byla proslulá vším jiným jenom ne vstřícností a ochotou.

Jakmile telefon znovu začal fungovat, ozval se Markús. „Tóra? Nemůžu zastihnout Aldu.“ Z tónu jeho hlasu zazníval strach.

„Měl byste s ní mluvit teprve poté, co ji vyslechne policie, Markúsi. Jinak to bude vypadat, že se pokoušíte ovlivnit její výpověď. A to

je to poslední, co chceme.“ Tóra docela chápala, že chce vědět, zda ta žena potvrdí to, co vypověděl. Pochybovala však, že by to zjištění něco přineslo. Buď řekne Alda pravdu, nebo bude lhát, aby zachránila vlastní kůži.

„Je to ale divné,“ mínil Markús, „v poslední době jsme byli často ve styku a vždycky přiběhla, když jsem jí zavolal. Nikdy mě nenechala ve štychu.“ Chvilku váhal. „Třeba na mě kašle, co myslíte?“

Tóra si byla jistá, že má pravdu, ale nechtěla mu přilívat oleje do ran. Samozřejmě se to dalo vysvětlit i jinak. „Poslyšte, měli bychom zůstat v klidu, dokud nebudeme vědět něco určitějšího.“

Podívala se na hodinky. „Mám za to, že policie už

ji kontaktovala a musí zapsat její výpověď. Pokud vypoví něco jiného než vy, znovu si vás předvolají.

V tom případě máte nárok na moji přítomnost.“

Markús se zhluboka nadechl. „Alda by mě nikdy nepředhodila lvům.“

„Snad ne,“ odvětila Tóra a napadlo ji, že totéž

si zřejmě myslel Androkles o Římanech, než ho uvrhli do arény známé jako Circus maximus.

„Mohla bych přirozeně zavolat příteli Gudnimu a poptat se, jak se věci mají. Netuším, zda by mi

vůbec něco pověděl, ale vezmeme-li v úvahu, jak málo dbá na formality, není to vyloučeno.“

„Myslíte si, že mu ten případ pořád patří?“

zeptal se Markús s nadějí v hlase. „Můžu mu zavolat sám.“

„To v žádném případě. Nechci, abyste s ním mluvil sám. Promluvím s ním já. I kdyby ten případ už převzala policie v Reykjavíku, určitě ho bude informovat. Je to ostatně jeho revír.“

„Měl bych zatím znovu zkoušet sehnat Aldu?“

„Na to zapomeňte,“ odvětila Tóra důrazně.

„Kdy jste s ní mluvil naposledy?“

„Předevčírem večer jsem ji měl chvíli na drátě.

Ten večer, než jsme letěli na ostrov. Řekl jsem jí, že je to na dobré cestě, že smím vstoupit do domu.“

„Rozumím. A myslíte si, že Alda o těch třech mrtvolách věděla, nebo že má se smrtí těch lidí něco společného? Případně se smrtí muže, kterému patří ta hlava?“ Tóra si nepamatovala, že by někdy někomu položila takovou hrůznou otázku.

„To je naprosto vyloučeno. Jí tehdy, když

došlo k erupci té sopky, bylo taky teprve patnáct.

Nikdy by neublížila mouše. Ani tehdy, ani dnes. A sotva očekávala, že kromě její bedýnky najdu ve

sklepě ještě tři mrtvoly. Kdyby o nich věděla, určitě by po mně chtěla, abych zabránil těm vykopávkám. Přinejmenším by mě varovala.“

„Ano, to je možné,“ pravila Tóra zamyšleně.

„Přesto se dá mluvit o dost podivné náhodě, když

se vjednom sklepě najde bedna s uříznutou hlavou a tři mrtvoly.“

„Už se staly podivnější věci,“ namítl Markús poněkud rozladěně.

„Jste si tím jistý?“ zeptala se Tóra dobromyslně. Rozloučili se a spolumajitelka advokátní kanceláře si rychle uvařila kávu. Malé posilnění před hovorem s Gudnim nemůže uškodit.

Gudni Leifsson, policejní šéf Vestmannských ostrovů, zhasl svítilnu, když sestoupil do sklepa.

Reflektory reykjavícké kriminálky osvětlovaly místo nálezu těl dostatečně. Gudni se postavil vedle vedoucího výjezdové skupiny, velmi mladého muže, který se představil jako Stefan, když výjezdovka večer předtím přiletěla malým vrtulníkem. Stávalo se až příliš často, že Gudni narazil na kolegy, kteří ještě nebyli na světě, když

on nastupoval k policii. Bylo očividně načase, aby už se odebral na zasloužený odpočinek. Gudni

hleděl na podlahu. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se klidně.

Stefan se trhnutím otočil a okamžitě nasadil mrzutý výraz: reykjavíčtí kriminalisté nijak netoužili, aby se do jejich práce pletl vesnický policajt. Zprávě, kterou si Stefan včera vyslechl, když s několika ještě mladšími a bezejmennými muži jel do tohoto domu, nevěnoval mnoho pozornosti. Jeho kolegové za celou dobu neřekli jediné slovo. „Snad to nebude tak hrozné, jak to na první pohled vypadá, ne?“ nechtěl se Gudni dát rozmrzelostí mladého muže ovlivnit.

Ještě nic nevíme,“ utrousil Stefan. Odvrátil se od Gudniho a znovu sledoval šetření na místě činu. Jak to může být méně hrozné, než jak to vypadá?“

„No,“ pokrčil Gudni rameny, „já myslím, že by mohlo jít o pozůstatky nešťastných lupičů, které tu uvěznil výbuch sopky a oni se udusili. Popel zasypal dům teprve později. Otrlí zločinci by měli dost času dorazit sem odkudkoli a včas zmizet. O

výbuchu se tehdy psalo po celém světě.“

Stefan se na Gudniho nevěřícně podíval. „To nemůžete myslet vážně.“ Ukázal na tři mrtvoly, které ležely na zádech vedle sebe. „Jak si to představujete?

Vzduch

venku

začne

být

nedýchatelný a lupiči běží do sklepa, aby si tady ustlali? Sotva tu mohli najít něco cenného.“

Otočil se opět ke svým kolegům. „Udušení leží většinou na břiše, leda by zrovna spali, když k tomu dojde. Pokoušejí se odplazit se ven.

Nepoloží se tak jako tihle tady a obvykle neztrácejí hlavy.“ Ukázal na místo, kde ležela hlava, než ji odklidili.

Ještě poznáte, že v tomto životě nic neplatí všeobecně,“ pronesl Gudni s ledovým klidem.

Nebyl to první reykjavícký hejsek, s nímž se střetl. „Domnívám se, že tuhle věc by mohla objasnit Alda. Aspoň pokud jde o tu hlavu. Už

jste s ní mluvili?“

„Pokud vím, nebyla zatím k zastižení,“

odpověděl Stefan, aniž by Gudniho poctil pohledem. „Budeme to dál zkoušet. Doufejme, že dnes to vyjde. A pak se důkladněji pobavím s tím Markúsem Magnússonem, který chtěl tu hlavu odnést. Silně pochybuji, že mluvil pravdu. Jeho výpověď se mi zdá značně nevěrohodná a hloupá.“

„Vždyť to taky je hlupák. A vždycky byl.“

Gudni rozsvítil baterku a bez rozloučení kráčel ke schodům.

Dís zatroubila, naklonila se nad volant a zírala ven přes přední sklo. Malý řadový domek vypadal opuštěný. Znovu se opřela do sedadla.

Co si ta Alda myslí? Už dva dny nepřišla do práce. Přitom byla ztělesněná svědomitost, vždy přesná a ochotná sloužit přesčas. Takovou zdravotní sestru aby člověk pohledal. Dís věděla, že Agust i ona by bez Aldy ve své lékařské praxi měli potíže. Platili jí slušnou mzdu a až do včerejška pracovala Alda výtečně. Dís vůbec nemohla pochopit, proč se včera neomluvila, a to právě v den, kdy měli na programu čtyři plastické operace. Dís a Agust, oba chirurgové, museli společně operovat a vzájemně si asistovat, bez Aldiny pomoci se nemohli vystřídat, takže jim musel pomáhat anesteziolog. Její nepřítomnost byla nanejvýš podivná. Proto se Dís rozhodla, že se k ní v polední přestávce vypraví. Znovu upřela zrak na její domek a uvažovala, co se jí mohlo přihodit. žila sama a byla bezdětná. Mohlo se tedy stát, že ztratila vědomí, a nikdo o tom neví.

Dís vystoupila z auta.

Šla ke garáži, která spojovala Aldin dům se sousedním, a snažila se nahlédnout dovnitř škvírou vedle malých dvířek v hnědě natřených garážových vratech. Zdálo se jí, že vidí její novou,

zelenou toyotu, ale nebyla si tím jistá. V každém případě to bylo špatné znamení. Bez auta nemohla být Alda nikde daleko, a pokud byla doma, proč nezavolala? Dís došla k domovním dveřím. Zazvonila a slyšela, jak zvonek uvnitř drnčí. Stáhla prst z tlačítka a přiložila ucho ke dveřím. Neozval se žádný lidský zvuk. Vyhrávalo tam však rádio. Přitiskla ucho na dveře silněji a druhé si ucpala. Je to tak! Poznala dokonce píseň. Byl to starý šlágr od Vilhjálma Vilhjálmssona o chlapci, který volá na svého otce.

Dís sáhla na kliku a stiskla ji. Nebylo zamčeno.

„Aldo!“ žádná odpověď - jen Vilhjálmův melancholický hlas, který prosil otce, aby na něho počkal. Dís rozrazila dveře. „Aldo! Jsi doma?“ žádná odpověď. Píseň dozněla a za pár vteřin se rozlehla znovu. žádné rádio, ale přehrávač cédéček, nastavený na opakování. Dís pomalu kráčela ke schodům do prvního patra.

Jestli je Alda nemocná, leží určitě nahoře v ložnici. Dís tu už jednou byla, když Alda se svým tehdejším partnerem pozvali ji a Agusta na večeři. Dís se pak divila, že po rozvodu už Alda neměla žádný trvalejší vztah. Byla to velmi atraktivní žena před padesátkou, která o sebe dbala, byla šarmantní a sebejistá. „Aldo?“

Nic. Hudba byla s každým krokem hlasitější.

Hlas Vilhjálma Vilhjálmssona se dral ze zpola otevřených dveří. Dís zahlédla krajkový přehoz na postel. Kopla do dveří a zakryla si ústa. Hudba vycházela z přehrávače na nočním stolku; vedle stála prázdná láhev od whisky, otevřená lahvička od léků a injekční stříkačka. Alda ležela uprostřed postele. Dís bylo okamžitě jasné, že na oživovací pokusy už je pozdě.

Kapitola čtvrtá

Úterý 10. července 2007

Tóra se vzdychajíc svezla na židli dopředu.

Přemýšlela, koho by mohla požádat, aby vyzvedl její dceru, už podruhé za sebou. Matka nepřicházela v úvahu. Tají pomohla z bryndy už

včera večer, když trčela na Vestmannských ostrovech, a kromě toho chtěli rodiče do divadla.

Tóra by musela hezky dlouho poslouchat matčiny nářky, kdyby zmeškala inscenaci, na niž se několik měsíců těšila. Otec by byl jistě vděčný, kdyby byl návštěvy divadla ušetřen, ale Tóra jim nechtěla nabourat plány, protože matčino zklamání by jistě trvalo déle než otcův vděk.

Rozhodla

se

tedy,

že

zavolá

svému

exmanželovi. Hannese tím určitě nepotěší. Jeho práce lékaře u záchranky byla stejně náročná jako její právnická praxe. Brával si děti každý druhý víkend, a pokud si to mohl zařídit, tak i v jiné dny, ale okamžitě zaskočit mohl jen zřídkakdy. Hannes měl novou ženu a nový život, který se v první řadě točil kolem nich dvou, zatímco Tóra se sama sobě mohla věnovat ze všeho nejméně, většinu času věnovala práci, oběma svým dětem a vnukovi, kterému byl právě rok. Krom toho tady bylo ještě čtvrté dítě: snacha Sigga, ani ne sedmnáctiletá, o rok mladší než

Tóřin syn Gylfi. Těmto mladičkým rodičům se nějakým zázrakem podařilo udržet svůj vztah navzdory ztroskotání na cestě k dospělosti.

Bydleli střídavě jeden týden u Tóry, zatímco druhý týden byla Sigga s malým u rodičů, bez Gylfiho. Mezi Sigginými rodiči a Gylfim panoval chladný odstup; nedokázali mu odpustit, že jejich tak mladou dceru přivedl do jiného stavu. Bylo to nepříjemné všem, především Gylfimu, ale Tóra byla ráda, že zůstává doma, kdykoli je Sigga u rodičů. Měla tak syna alespoň trochu pro sebe i potom, co nechtěně rozmnožil lidstvo.

Tóra bradou přidržela sluchátko a otočila k sobě vnukovu fotografii, zatímco vyťukávala Hannesovo číslo. Malý byl po nesčetných návrzích mladých rodičů, které Tóru vždycky upřímně vyděsily, pokřtěn jménem Orri. Byl neodolatelný: blonďaté vlásky, veliká kukadla a buclaté tvářičky, ačkoli už ho dávno nekrmili z láhve. Když se Tóra koukla na jeho fotku, zahřálo ji to u srdce a potěšilo ji, že příští týden bude mít Orriho u sebe, třebaže to bude opět hrozně stresující. Usmála se na obrázek a exmanžel to na druhém konci drátu konečně zvedl. „Zdravím tě, Hannesi. Můžeš mi prokázat malou laskavost?

Nestihnu dneska vyzvednout Sóley…“

Z hřiště Tinna sledovala, jak sanitka zahýbá na příjezdovou cestu k domu. Napřímila se na houpačce a lehce se pohupovala dopředu a dozadu. Byla ráda, že neměli zapnutou sirénu, nemohlo tedy jít o nic vážného. Možná ta paní jenom upadla a zlomila si nohu. Její kamarádka si taky jednou zlomila nohu a odvezla ji sanitka.

Tinna nadouvala líce a vyfukovala vzduch, zatímco přemýšlela. Tlusté tváře. Hubené tváře.

Tlusté tváře. Hubené tváře. Náhle s tím přestala a pohroužila se do sebe. Tohle byl důkaz, že člověk nemusí jíst, aby byl tlustý. Stačí k tomu vzduch.

Strnula. Bylo tu plno vzduchu. Všude byl vzduch a nedalo se před ním nikam schovat. Musí zkusit méně dýchat.

Ze směru, kde stála sanitka, zazněl tupý úder. Třeba právě chytili nějakého zločince.

Kdyby ten dům měl tenčí stěny, mohla by vidět dovnitř. Přimhouřila oči, ale nedokázala nic rozeznat. Přesto se muselo něco stát; policejní auto, které přijelo předtím, mělo modrý majáček a houkačku. Když si její kamarádka na školním dvoře zlámala nohu, nepřijel žádný policejní auťák, takže ta paní zřejmě neměla nehodu.

Kdyby tam byl lupič, policisti by ho jistě chytli a strčili do basy. Ta paní byla moc hodná a nezasloužila si nic zlého. Houpačka zavrzala.

Tinna spatřila, jak ze sanitky vystoupili dva muži a vynesli nosítka. Tiše si vzdychla. To nevěstilo nic dobrého. Jak se teď s tou paní sejde? Co když

bude muset na kdovíkolik měsíců do nemocnice?

Když do ní naposled odvezli ji, vrátila se domů až

za čtyřicet dní. Tak moc se toho ale nezmění. Její věc může klidně počkat. Je zvyklá dlouho čekat.

Tinna si na houpačce stoupla, aby lépe viděla.

Pevně se držela, protože z toho, jak rychle vstala, se jí zatočila hlava. Když zavře oči, závrať ji vždycky rychle přejde. Když oči opět otevřela,

muži s nosítky už byli v domě. Venku byl klid.

Má jít domů, nebo počkat, až tu paní vynesou?

Nikam nespěchala, doma beztak nikdo nebyl.

Matka pracuje do pěti. Nikdo na ni nečeká.

Pokrčila kolena a houpala se ve stoje. Dělalo jí dobře cítit vzduch ve vlasech a houpala se stále rychleji, až ji napadlo, že vzduch není její přítel.

Srdce jí

tlouklo až v krku, než se jí podařilo houpačku zastavit. Uvažovala, co by měla paní říct, jak by ji měla přimět k tomu, aby pochopila, kým vlastně je. Tinna se usmála. Asi by byla překvapená a možná i ráda. Přesně si vzpomínala, jak se té hodné paní dotklo, když táta po jejích slovech tak hnusně vyletěl. Táta je pěkný idiot. Pitomý ochlasta, který Tinně rozumí právě tak málo jako máma. Ta je ale ještě horší, mluví věčně jen o jídle a pořád brečela. Proto byla Tinna nakonec ráda, že může být každý druhý víkend u otce, protože ten si jí v podstatě nevšímal. Občas jí sice řekl, že by měla něco sníst, ale nehlídal jí každé sousto jako matka. To se jí hodilo. Tátovi byla Tinna lhostejná. Vůbec si nevšiml, že slyšela všechno, co se večer událo mezi ním a tou paní.

Vklouzla do domu nepozorovaně. Protože táta hulákal a zuřil, nechtěla na sebe upoutat

pozornost. Věděla, jak se udělat nenápadnou; byl to ostatně její cíl, stát se nakonec neviditelnou.

Tiše se přikradla ke dveřím do obýváku a poslouchala. Pak se vyplížila ven, a když ta paní vycházela z domu, předstírala, že právě přichází.

Táta měl mizernou náladu, sotva jí odpověděl na pozdrav, ale nedala na sobě nic znát. Táta pak byl stejný jako vždycky a nezajímal se o nic jiného než o fotbal v televizi.

Ani ta paní tak jako táta netušila, že je Tinna slyšela. Nakonec možná ani nevěděla, že existuje.

Na rozdíl od táty by ovšem byla ráda, kdyby se Tinna hovoru zúčastnila, a určitě by se s ní chtěla seznámit. Tinna znala její jméno a telefonní číslo z lístečku, který nechala pro otce na stole. Pěkně si s tím vyhrála, protože táta lístek roztrhal na malé kousíčky a hodil na podlahu, takže je musela nejprve složit jako hlavolam. Podle jména a čísla telefonu nebylo těžké zjistit adresu. Tinna sem často zašla jen proto, aby dům pozorovala, aniž dobře věděla proč. Včera večer se však stalo něco, co pozorně sledovala. Myslela na malý papírek, který odněkud přiletěl a uvízl na jednom keři. Sebrala ho a schovala doma. Byl důležitý. Dobře to věděla. Jednoho dne se ukáže proč.

Opět se usadila na houpačce a zaklesla hnědé řetízky do ohbí útlých loktů. Pach železa na pažích jí připomněl loňské léto, kdy se pokoušela otočit houpačku kolem horního ráhna, protože by tím spálila tisíc kalorií. Na pravé noze dosud měla ošklivou jizvu, protože ten pokus skončil katastrofálně. Tehdy ji vzduch nedělal tlustou, ale štíhlou. Všechno bylo tak hrozně složité, zákonitosti se měnily, a pokud Tinna nechtěla být tlustá a stále tlustší, musela se mít neustále na pozoru.

Nastražila uši. Z ulice k ní doléhaly mužské hlasy. Opatrně se znovu postavila na houpačku, aby to všechno viděla. Jako první se objevil policista a otevřel zadní dveře sanitky.

Následovali ho muži s nosítky a dívka strnula.

Přivřela oči a vyděsila se. Jak si to vysvětlit?

Možná že se ta paní nachladila a musí být v teple. Seskočila z houpačky a rychle zamířila k chodníku. Policista u dveří ji zpozoroval a poslal ji pryč. „Tady není nic ke koukání. Upaluj domů,“

křikl na ni.

Tinna nereagovala. Obvykle se panovačných, důležitých lidí bála, ať už šlo o doktora, ředitele školy nebo řidiče autobusu. Teď ale policistu nevnímala a nemohla odtrhnout oči od bílého

prostěradla.

žena

se

nehýbala.

Nebyla

nachlazená. Byla mrtvá a s ní umřela i Tinnina naděje na jiný, lepši život, v němž by byla krásná a žádoucí. Ta paní uměla dělat lidi krásnými.

Říkala to. Tinna se rázem otočila a běžela pryč, aniž věděla, kam míří. Poběží-li dost rychle, bude možná rychlejší než její myšlenky a unikne nepříjemnému pocitu, že otec té ženě mohl ublížit. Nebylo by to poprvé. Nebo to mohl mít na svědomí návštěvník, který se vykradl z domu.

Návštěvník, kterému patřil ten lísteček. Tinna tyhle myšlenky vyhnala z hlavy a myslela jen na to, jak spálit kalorie. Spálit, spálit, spálit.

„Cože? Mrtvá?“ Gudni zamyšleně svraštil čelo.

Zavřel oči a pomalu si masíroval spánky. Protože mluvil do telefonu, nemusel kontrolovat výraz svého obličeje. Na počátku své policejní dráhy se naučil pokud možno nedávat najevo citové vzrušení. Nepřipadalo mu to zvlášť těžké, ale přesto bylo často lepší být sám a nechat zklamání či ve vzácnějších případech radosti volný průchod. Zhluboka se nadechl. „A příčina smrti?“

„Nebyla dosud provedena pitva, ale vypadá to, že spáchala sebevraždu,“ odpověděl Stefan. Z

jeho hlasu se nedalo vyčíst žádné vzrušení. U

kriminálky v Reykjavíku zřejmě byly takové

případy na denním pořádku. „Soudím, že zítra budeme vědět víc. Právě jsem obdržel zprávu a chtěl jsem vás o tom uvědomit. Osobně jsem na místě činu nebyl. Vrátím se zítra ráno do města a doufám, že se dovím něco bližšího.“

„Kde ji našli?“ Gudnimu se nezdálo, že by Alda volila takové východisko, ale znal ji pouze jako dítě a bezstarostnou puberťačku a doufal, že její osud nemá nic společného s událostmi, k nimž kdysi došlo na Vestmannských ostrovech.

„V jejím domě,“ odpověděl Stefan. „Našla ji její kolegyně. Chtěla se podívat, proč nepřišla do práce.“

„To ale náš nález těl strašně komplikuje,“

usoudil Gudni. „Přinejmenším nebude Alda moci potvrdit Markúsovu výpověď.“

„Až zjistíme přesný čas smrti, budeme moci uvážit, zda si nevzala život právě kvůli téhle věci.“

„Pak by ale zanechala dopis na rozloučenou nebo něco jiného, co by Markúse zbavilo podezření,“ mínil Gudni. „Muselo jí být jasné, že je jedinou osobou, která může jeho výpověď potvrdit. Anebo o jeho verzi oné události a nálezu těch mrtvol nevěděla vůbec nic.“

„Nerad

bych

na

počátku

vyšetřování

spekuloval o jakýchkoli eventualitách. Neznáme

ani příčinu smrti. Jak to vypadá, spáchala sebevraždu, ale kdo ví, zda to nebyla nehoda nebo něco ještě horšího. Zítra její dům prohledáme a něco se tam už najde.“

„Doufejme, že ne další mrtvoly. Nebo chybějící trup k hlavě.“ Gudni se ušklíbl. „A nezapomeňte na sklep!“ Odložil sluchátko a zadíval se na ně.

Něco tu nehrálo.

Tóra postavila na stůl papírovou tašku s nákupem a začala hledat mobil. Vyzváněl tlumeně, a tak se pokoušela si vzpomenout, zda jej strčila do levé či pravé kapsy kabátku, nebo do kabelky. Nakonec ho našla v levé kapse mezi drobnými a doklady o výběru peněz z bankomatu. Na displeji spatřila Markúsovo jméno a rozhodla se, že to nevezme. Může počkat do zítřka. Odložila mobil a začala chystat jídlo, které koupila cestou domů. Brzy přijde Hannes se Sóley. Vytrhl Tóře trn z paty, na její prosbu zareagoval dokonce přátelsky a navrhl, že si s dcerou zajdou zaplavat. Tóra doufala, že to vydrží i do budoucna a vztah s bývalým manželem bude konečně přátelštější.

Nyní její mobil zapípal. Jenže místo aby se podívala na esemesku, pokračovala ve vybalování

nákupu a zapnula troubu. Přečetla si návod z obalu na lasagních a strčila velký kus, navzdory pokynům výrobce, do studené trouby. Nakonec to vyjde nastejno: jídlo se v ní taky zahřeje, jen o něco později. Pak si vzala mobil, zašla do obýváku a svalila se na pohovku.

Zpráva byla od Markúse: Alda je mrtvá. Policie se mnou chce brzy ráno mluvit. Zavolejte mi.

Tóra si povzdechla. Vypadá to, že tenhle mandant jí vydrží pěkně dlouho. Sedla si a vyťukala jeho číslo. Buď je to největší smolař na celém Islandu, nebo za tím vězí něco vážnějšího.

Kapitola pátá

Středa 11. července 2007

Markús si nervózně mnul čelo. Tóra už měla mandanty, kteří se ocitli v pěkné bryndě. Nebylo k ničemu vést velké řeči, že všechno bude zas dobré, že by si neměli dělat starosti, že z toho budou za chvíli venku a tak dále. Vrátili se právě z policejního výslechu. Mohlo to proběhnout hůř, ale také lépe. Markús protestoval, když chtěli provést zkoušku na sliny a vlasy, ale nakonec svolil.

„Markúsi, dobré je, že se vás prakticky neptali na váš vztah k Aldě. Buď věří, že zemřela přirozenou smrtí, nebo vás z její vraždy nepodezírají.“ Ostře na něho pohlédla. „Špatné je,

že Alda už nemůže potvrdit vaši výpověď o bedničce s hlavou.“

„Nepovídejte!“

Tóra jeho tón ignorovala. „Určitě jste si o té věci nemailovali nebo o ní nemluvili před svědky?

Třeba před kolegy v práci?“ Markús vlastnil firmu, která prodávala náhradní díly k lodním motorům. Tóra sice o této branži nevěděla zhola nic, ale bylo jí známo, že si Markús v obchodě vede dobře a má hodně zaměstnanců. Zřejmě i oni si počínali výborně, protože v žádném případě nebyl nepostradatelný, nemusel překládat žádné schůzky ani rušit dohodnuté termíny.

„Nikdo o našich záležitostech nevěděl,“

odpověděl pevně. „S Aldou jsem si většinou telefonoval a zpravidla jsem přitom byl sám.

Setkávali jsme se jen nepravidelně, většinou ve dvou. Pokud u toho výjimečně někdo byl, o té… o tomhle tématu jsme nemluvili. E-mail používám jenom služebně. Nepatřím k lidem, kteří si posílají vtipy nebo fotky svých koček.“

Nic takového si o něm Tóra ani nemyslela.

„Nejsou tedy žádní svědci?“

Markús mrzutě zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Policisti špicovali uši, když jste říkal, že vám Alda ten večer, než jsme letěli na Vestmannské

ostrovy, zavolala. Z toho by se dalo odvodit, že ten hovor se uskutečnil těsně před její smrtí.“

Tóra listovala ve zprávě, kterou jí po výslechu poskytli. „Říkal jste, že se Alda chovala podivně, byla nezvykle popudlivá a nesoustředěná, buď proto, že si dělala starosti kvůli vaší cestě, nebo u ní někdo byl, a ona nemohla volně mluvit.“

„To byl jen takový pocit. Neříkala, že tam někdo je, ale vyznělo to tak.“

„Ptám se vás na to proto, že možná existuje svědek vašeho posledního rozhovoru. To by nám pomohlo, zejména pokud se Alda zmínila o bedničce nebo o jejím předání.“ Povzbudivě se na Markúse usmála.

Na čele mu vyskočily vrásky. „Samozřejmě si už nevzpomínám na všechny detaily, ale jsem si téměř jistý, že o ničem takovém tehdy nemluvila.

Jen mě požádala, abych byl opatrný a vzal si igelitovou tašku, protože ta bedýnka už by mohla být zpuchřelá.“ Markús se otřásl. „Měla mi radši říct, co mě čeká. Přece si nemohla myslet, že jen tak šoupnu lidskou hlavu do tašky a vynesu ji, jako by se nechumelilo. Ani bych sejf nedotkl.“

„Uvážíme-li ale, co všechno jste pro ni do té doby udělal, aniž byste se na cokoli tázal, mohla si myslet, že všechno půjde stejně hladce dál.“

„Byl jsem tehdy ještě skoro dítě. Od těch časů se leccos změnilo.“

„Ano, to je mi jasné,“ odvětila Tóra, „jenže Aldě to asi tak docela nedošlo.“

Markús se na židli narovnal. Nevypadal jako hloupý kluk. Měl nepochybně jistý mužný šarm.

Rysy jeho tváře byly výrazné, ale nikoli hrubé.

Tóře se zdálo, že si barví vlasy, neviděla jedinou šedivou nitku, třebaže už mu táhlo na padesátku. Markús dbal o svůj zevnějšek, což se projevovalo i na bezpochyby drahém ošacení.

Tóra odsunula zprávu. „Zeptám se policie, jestli měla Alda ten večer návštěvu. Třeba budeme mít štěstí.“ Pohlédla Markúsovi do tváře.

„Kromě toho jde samozřejmě o to, co jste prohlásil: že jste o těch třech mrtvolách nevěděl.

Jakou taktiku zvolíme? Jste jediný, kdo byl proti vykopání domu. Je jasné, že ten, kdo tam ta těla ukryl, by se tomu snažil zabránit za každou cenu.“ Další slova volila velmi pečlivě. „Pokud vím, vaši rodiče dosud žijí. Nutili vás snad oni k tomu, abyste nedovolil ve sklepě kopat?“

Markús chvíli mlčel a zíral na Tóru. „Jestli tím chcete naznačit, že s tou věcí mají něco společného, jste na špatné cestě.“

„Neodpověděl jste na moji otázku,“ namítla Tóra klidně. „Nutili vás k tomu?“

Markús se sarkasticky ušklíbl. „Otec má Alzheimera. Není schopen někoho k něčemu nutit. Matka je sice při zdravém rozumu, ale byla jiného mínění než já.

Vykopávky se jí dokonce zdály lákavé.

Doufala, že se při nich najde náš starý servis.

Otec tehdy zachránil většinu vybavení, ale ne všechno. Ten servis zřejmě nepokládal za tak důležitý.“

Tóra přikývla. Ten muž se patrně soustředil hlavně na přístroje. „Někdo ale musel ty mrtvoly do sklepa dopravit. Nenapadá vás, kdo by to mohl být?“

Markús zavrtěl hlavou. „Nevzpomínám si sice na každého jednotlivého obyvatele ostrova, ale je naprosto šílené si myslet, že by někdo, koho jsem znal, ty tři muže zavraždil. žili tam úplně normální lidi, typické rodiny námořníků.“

Markús si opět masíroval čelo. „Nejvíc si pamatuj u své kamarády, ale to byli přirozeně samí pubertální kluci.“

Jste si naprosto jistý, že s tím váš otec nemohl mít nic společného?“ zeptala se Tóra. Jde nakonec o dům vašich rodičů a já si neumím moc

dobře představit, že by se do něj někdo vloupal, aby tam schoval mrtvoly.“

„Vloupal? Tam se nikdo nemusel vloupávat.

Nezamykalo se. Svoje domy všichni nechávali otevřené, aby záchranné týmy mohly volně vcházet i vycházet.“ Najednou působil klidněji. „V

noci, kdy sopka vybuchla, se najednou objevila spousta cizích lidí. Přesná čísla neznám, ale záchranné práce byly velmi rozsáhlé; účastnili se jich nejen místní. A náš dům nebyl zasypán okamžitě.“

Tóra chvíli uvažovala. „Myslíte si tedy, že tam ty mrtvoly dopravil někdo ze záchranářů?“

Markús pokrčil rameny. „Co já vím! Jediné, co vím na sto procent, je, že já v tom nijak nejedu.“

Tóra doufala, že to je pravda. Vždy bylo příjemnější stát na správné straně. „Počkejme na pitevní zprávu.“ Usmála se na Markúse. Jak asi dopadla pitva oddělené hlavy? „Možná že ti muži zemřeli přirozenou smrtí nebo se v sklepě udusili.

Nemohlo se to stát při jediné smrtelné nehodě při té erupci?“

„Při té sopečné explozi k žádné smrtelné nehodě nedošlo,“ namítl Markús podrážděně, jako by z ní Tóra obvinila jeho osobně.

„Ne?“ podivila se. „Vždycky jsem měla za to, že jeden mrtvý tam byl. A to právě v jednom sklepě.“

„Jo tak. Ten se nepočítá. Byl to alkoholik.“

Tóřin udivený výraz ho přiměl k bližšímu vysvětlení. „Vloupal se do sklepa jedné lékárny, aby tam ukradl líh. S tou erupcí to nijak nesouviselo.“

Až na to, že jedovaté výpary, které ho udusily, vypustila sopka. Tóra však neměla chuť se o tom dohadovat. Znovu si přitáhla zprávu a listovala v ní. „Ještě jednou: Neptali se vás, jestli jste někoho z těch mužů už někdy předtím viděl?“

Markús se zarazil. „Ne, na to se mě tedy neptali. Stav těch mrtvol nebyl ostatně takový, aby se daly identifikovat. A ve sklepě byla dost tma.“

„Jste tedy přesvědčený, že jste je nikdy neviděl?“

Markús pomalu kroutil hlavou. „Ne, to nejsem, na to bych je musel vidět ještě jednou za lepších podmínek, ačkoli si nemyslím, že by to k něčemu vedlo.“

Tóra v duchu viděla ty zpráchnivělé a zaprášené mrtvoly, které se bez lékařského zkoumání nedaly identifikovat. „Jsou to určitě cizinci. Může se stát, že nějaký Islanďan zmizí

beze stopy, ale tři muži najednou, vyloučeno.

Přesněji řečeno čtyři.“ Hlava jí dosud připadala tak neskutečná, že ji skoro zapomněla započítat.

„Třeba to byli námořníci. Posádka lodi, kterou postihlo neštěstí.“

„Jak by se taková posádka dostala do našeho sklepa?“

„Dobrá otázka. Počkáme na pitvu. Soudím, že vás policie znovu předvolá, až obdrží pitevní zprávu. Do té doby se budu snažit najít někoho, kdo by mohl potvrdit to, co jste vypověděl o Aldě a o bedničce.“

Markús vstal a skepticky se zašklebil. „To je značně nepravděpodobné. Jediný, kdo by to mohl udělat, byla ona.“

Tóra věděla, že to s ním nevypadá nijak růžově. Markús z toho může vyváznout bez maléru, jenom kdyby se zjistilo, že se ti muži ve sklepě udusili. Znovu však zapomněla vzít do úvahy hlavu. Jak se tohle dá k čertu vysvětlit?

Stefan položil sluchátko, zavřel oči a počítal do deseti. Zachvěl se. „To bylo soudní lékařství,“

sdělil policistovi, který seděl před ním. Nutil se zachovat klid. „Patolog pochybuje, že Alda spáchala sebevraždu. Při pitvě vyšly najevo neobvyklé věci.“ Udělal malou pauzu, než se

dostal k jádru problému. „Jak je možné, že jste prohledali jenom ložnici? To ztratíte rozum, když

u toho pro jednou nejsem?“ Ukazováčkem poklepal na štůsek papíru, aby dodal svým slovům důraz. Mladý policista zčervenal. Stefan si nebyl jistý zda studem nebo zlostí. „Zapečetili jste dům, aby bylo každému jasné, že nesmí dovnitř, nebo jste za sebou jenom zavřeli dveře?“

„Nooo…“ Mladému muži zákona zrudly tváře ještě víc. „No?“

„Dům jsme nezapečetili. Vždyť to vypadalo na sebevraždu. Neviděl jsem něco takového poprvé.“

„Nemachruj!“ zasyčel Stefan. „Je mi šumafuk, jestli jsi viděl tisíc sebevražd nebo jednu. Tady jde o tenhle jediný případ a já nemám nejmenší chuť nechat se od soudního patologa poučovat, jak by měla vypadat práce mých lidí.“ Celý se napružil.

„Nepořídili jste žádné fotografie místa činu a vaše zpráva se týká jedině ložnice. Kromě toho v ní není ani zmínka o krvi, přičemž podle stavu mrtvoly tam musely být krvavé skvrny.“

„Byla tam krev,“ zamumlal mladý policista, který už byl červený jako rak. „Drobné krvavé skvrnky vlevo a vpravo na hlavě, pocházely od poranění na tváři a krku té ženy.“

„A to mi říkáš jen tak?“ prskal Stefan. „Mám za tebe doplňovat hlášení? To snad není pravda!“

„Bylo nám řečeno, že si ty rány způsobila sama. Pod nehty měla útržky kůže a krev.“ Mladý muž

se vzchopil.

„Lékař

od

záchranky

diagnostikoval sebevraždu a ty krvavé skvrny takhle vysvětlil. Proto jsem neviděl důvod, proč to uvádět ve zprávě. Všechno prostě ukazovalo na sebevraždu, a tak jsme z toho vycházeli.“

Zkoumavě se zadíval na svého nadřízeného. „Co vlastně vyšlo při té pitvě najevo?“

„Zdá se, že nejde o otravu. Patolog porovnal krev a obsah žaludku s léky, co ležely na nočním stolku. A v těle životu nebezpečnou dávku nezjistil.“

Mladý policista zvedl obočí. „Co bylo tedy příčinou smrti?“

Stefan už byl mnohem klidnější. Přišlo mu vhod, že lékař ze záchranky udal jako příčinu smrti sebevraždu, neboť to do značné míry chránilo jeho lidi před výtkami. „Soudní lékař se domnívá, že ta žena byla udušena.“

„Udušená?“ opakoval policista. „To jako uškrcená?“

Stefan zakroutil hlavou. „To zatím není jasné.

Patolog nevylučuje nemoc, ale chce, abychom dům zemřelé důkladněji prohledali.“

„Rozumím.“ Mladému muži se viditelně ulevilo, že se Stefan uklidnil. „Končí nám šichta, chcete teda, abychom hned ráno…?“

„Ne. Vyrazíte okamžitě.“ A ostře spustil: „Prozkoumáte každý milimetr a pak, jde-li o místo vraždy, napíšete precizní zprávu jak se sluší. Ráno chci mít kopii na svém psacím stole.“

Ukázal na dveře. „Na tvém místě bych si pospíšil, abys ještě stihl kolegy a nezůstalo to na krku jenom tobě.“ Mladý policista otevřel ústa, ale neřekl nic. Vykročil ke dveřím. Když už stál mezi nimi, Stefan dodal: „Zjisti všechny telefonáty z její pevné linky i z mobilu, především v ten nedělní večer. Hlavně mě zajímá, jestli ten den nevolala ze svého mobilu Markúsi Magnússonovi, a pokud ano, jak dlouho ten hovor trval a kdy přesně to bylo. Jasný?“ Jo, jasný.“

Dveře za ním zaklaply. Stefan hleděl na jejich světlé táflování a přemýšlel. Bylo mu jasné, že musí zavolat svému kolegovi na Vestmannských ostrovech a uvědomit ho o průběhu vyšetřování.

To ale mohlo počkat. Nejdřív zajede do zemské nemocnice, vyhledá soudního lékaře a dá si

předložit pitevní nález. Vstal. Musel si přiznat, že to není jediný důvod, proč tam chce jet. Patolog se zmínil, že tělo té ženy bylo „kosmeticky silně vylepšeno“, což byla formulace, kterou hned nepochopil. Jeho žena ale pořád mluvila o tom, že by si chtěla nechat zvětšit ňadra, a tak mu přišlo docela vhod, že se může na něco takového podívat. Třeba jí to potom doporučí.

Kapitola šestá

Sobota 14. července 2007

Jedinými hosty při vyhlašování výsledků soutěže v sobotu ráno byly děti, které získaly nějakou cenu, a jejich rodiče. Sóley seděla mezi matkou a bratrem Gylfim a culila se od ucha k uchu. Soutěž byla součástí kulturního týdne městské knihovny a děti měly namalovat nějaký domácí přístroj, který usnadňuje rodině práci.

Sóley horlivě malovala celé odpoledne. K Tóřinu údivu pak soutěž vyhrála, ačkoli dosud žádný větší talent v uměleckých oborech neprokazovala.

Vítězka z nejvyšší věkové kategorie se vracela na své místo s kyticí a šekem od sponzora, největší elektrárenské společnosti v zemi. Jako dalšího

vítěze vyvolala knihovnice Sóley a ta se s rozpálenými lícemi vydala vpřed.

„Srdečné blahopřání k první ceně,“ pravila knihovnice a potřásla jí útlou rukou. Ukázala na obraz, který spolu s ostatními oceněnými výtvory visel na mobilním panelu. Když Tóra uslyšela, že Sóley vyhrála, řekla si, že asi neměla velkou konkurenci. „Musím uvést, že jde o umělecky velmi zdařilý obraz žehličky,“ hlásila knihovnice, zatímco Sóley přebírala velkou obálku a kytici.

Tóra povytáhla obočí. Proč Sóley namalovala zrovna žehličku? Její exmanžel si ji po rozvodu odnesl s sebou, protože Tóra na své hadříky žádnou nepotřebovala. Byla by si myslela, že Sóley nejspíš vůbec neví, jak taková věc vypadá.

Nicméně se jí obrázek i bez předlohy podařil. Tóra odvrátila zrak od panelu a hrdě pohlédla na dceru, ta stála s cenou v náručí vedle knihovnice a civěla na špičky svých bot. Zdálo se, že jí co nejdříve vytrysknou slzy.

„To není žehlička. To jsou sáňky!“ vyhrkla. A podrbala se na rtu.

Nyní pro změnu zrudla knihovnice, ale hned z toho vybruslila prohlášením, že se přeřekla.

Gylfiho záchvat smíchu situaci nijak nevylepšil.

Když pak všichni stáli před obrazem, ještě se chichotal.

„Fakticky to ale vypadá jako žehlička,“

konstatoval. „Proč jsi vlastně chtěla malovat sáně? To přece není žádný domácí přístroj.“

Tóra přispěchala Sóley na pomoc. „Ale ano, je, na venkově bývaly sáňky praktickou součástí domácnosti.“ Stiskla své dosud zaražené dceři ruku. „Neposlouchej ho. Gylfi nemá tušení, jak vypadají sáňky.“ Totéž ovšem mohlo platit i o Sóley. „Na oslavu dnešního dne vás zvu na zmrzlinu,“ navrhla potom. Pak si prohlédla i ostatní obrazy. „Sóley, ten tvůj je nejhezčí.

Opravdu!“

„Ne-e, je ošklivý. Měla jsem radši namalovat dveře.“

V klidnější chvíli by Tóra své dceři vysvětlila význam pojmu domácí přístroj. „Ale co, bezdůvodně jsi nevyhrála. Je to nejlepší práce.“

Políbila Sóley na čelo a zaškaredila se na Gylfiho, který chtěl znovu vyprsknout smíchy. „Buď tak laskav a najdi mi nějakou knihu o výbuchu sopky na Vestmannských ostrovech,“ požádala ho. Gylfi přijde na jiné myšlenky a jí jen prospěje, pokud se o událostech z roku 1973 doví něco bližšího.

Tóra ukončila hovor s Bragim, spolumajitelem kanceláře, a hlasitě vzdychla. Po dnu, kdy všechno probíhalo jinak, než bylo naplánováno, byla vyčerpaná. Markús jí zavolal, že ho znovu vyslýchali, tentokrát pro podezření z viny na smrti Aldy a mužů ve sklepě. Markúsův telefonát byl výkřikem o pomoc, a tak místo aby šla s dětmi do kina, skončila Tóra na policejní stanici.

Musela si vyslechnout stejné otázky jako při posledním výslechu a nadto další, týkající se Aldy. Všechny se točily kolem toho, zda ji Markús v neděli večer nenavštívil. Ten to popíral a trval na své verzi, že s ní pouze telefonoval. Tvrdil, že ji neviděl už celé týdny, ale nakonec přiznal, že s ní v sobotu vypil sklenku vína.

Tóra by byla nejradši zařvala, když s tím Markús vyrukoval. Naštvala se, protože se pokusil svou návštěvu ututlat. Takové chování mohlo podezření vůči němu jenom posílit. Na konci výslechu policie přikročila k otázkám na jeho nejbližší příbuzné, což ho přimělo k bezmála agresivním reakcím. Chvíli si Tóra myslela, že ho za ten jeho výbuch vzteku zatknou, ale nakonec se jí podařilo ho uklidnit. Když se ocitli venku, zeptala se, proč tak přehnaně reagoval. Markús

pravil, že si dělá starost o své letité rodiče. Policie ovšem chtěla mluvit i s jeho starším bratrem Leifem, který vedl rodinné rejdařství na Vestmannských ostrovech. Markús požadoval, aby byla Tóra přítomna u všech těchto rozhovorů, ale pak uznal, že to vzhledem ke konfliktu zájmů není možné. Tóra se mu pokoušela vysvětlit, že policie si tak nepočíná proto, aby ho zahnala do úzkých, ale proto, že hledá i důkazy jeho neviny.

Nebyla si jistá, zda ho přesvědčila, ale prozatím byl s jejím vysvětlením spokojen.

Tóru ale zneklidňovalo něco jiného, její nadcházející cesta na Vestmannské ostrovy. Měla by tam vyhledat lidi, kteří by mohli objasnit nález mrtvol ve sklepě nebo dosvědčit setkání Markúse s Aldou těsně před výbuchem sopky. Asi dvě třetiny obyvatel se po skončení sopečné katastrofy vrátily na ostrov, bylo jich tedy dost na to, aby mohli vědět něco důležitého. Protože tisk už se začal nálezem mrtvol zabývat, bylo jen otázkou času, kdy padne Markúsovo jméno.

Zdálo se však, že zatím mají novináři málo informací, a Tóra nemohla jinak než obdivovat jejich schopnost psát stále dokola o případu, aniž

by přinášeli něco nového. To samozřejmě nemůže trvat příliš dlouho, aby policie neztratila tvář,

musí už každou chvíli zveřejnit výsledky vyšetřování. Markúsovo jméno by se sice objevit nemuselo, ale fakt, že existuje hlavní podezřelý, by se utajit nedal. A pak už by na veřejnost rychle prosáklo, kdo to je. Markús musí být zbaven jakéhokoli podezření, a to rychle.

Tóra však nemohla mnoho udělat, pokud nedostane pitevní zprávu a výsledky šetření na místě činu. A potom zase nebude mít čas zajet na ostrov a mluvit s možnými svědky. Teď, anebo nikdy! Thór, její mladší kolega z kanceláře, byl bohužel příliš vytížen na to, aby ji mohl doprovázet. Tóra považovala za důležité, aby přitom měla druhý pár očí a uší, ale jediné, které byly k dispozici, patřily její sekretářce Bele. Bragi správně připomněl, že je úplně jedno, zda Bela sedí v recepci, nebo se zdržuje kdekoli jinde.

Proto se nejlépe hodí na její asistentku.

Tóra by byla nejraději poprosila Matthiase, aby přijel na ostrov. Určitě by se na místě objevil co nejdříve, ale odporovalo to jejímu záměru dopřát mu klid k úvahám o jeho budoucnosti.

Německá banka, v níž pracoval, nedávno koupila jednu islandskou banku. Výsledkem byla nabídka, aby vedl bezpečnostní oddělení v hlavní islandské pobočce. Šlo o stejnou práci, jakou

vykonával v Německu, ale byla lépe placená, což

Tóru překvapilo méně než jeho. Při jeho rozhodování ovšem větší roli než pracovní náplň hrálo stěhování na Island. Znal tu jenom ji a její děti, a tak Tóra nechtěla jeho rozhodnutí nijak ovlivňovat. Kdyby ho sem lákala, cítila by se morálně zavázána udržovat jejich vztah. Kdyby ho odrazovala, mohl by si zase myslet, že už o něho nestojí. Tóře bylo už delší dobu jasné, že její budoucí životní partner musí žít ve stejné zemi jako ona. Proto jejich vztah závisel na jeho rozhodnutí. Doufala, že přijede, neboť ho měla ráda a stála o společný život. Kromě toho byl na Islandu jistý nedostatek pořádných mužů přiměřeného věku. Z těch, s nimiž se v poslední době setkala, se jí žádný nelíbil ani po páté skleničce. Ti, kteří by ji zajímali, byli buď příliš mladí, nebo zadaní, případně gayové. Na Vestmannských ostrovech možná muži ještě přebývají. Belin doprovod tak může přijít vhod.

Na rozdíl od ní vypadala Tóra jako vystřižená z obálky Playboye. Rychle podobné úvahy zahnala a navolila číslo své sekretářky.

Sóley usnula. Protože v televizi nedávali nic rozumného, začala Tóra listovat v knize

Pamětihodné události let 1971-1975 z řady Naše století. Zdědila tuto edici po dědovi, a ačkoli ji moc často nevyužívala, umožňovala dobrou orientaci. Příslušný svazek nebyl příliš tlustý a určitě

neposkytoval

vyčerpávající

přehled

tehdejších událostí, ale o čtyřech nezvěstných mužích by v něm jistě byla zmínka. Přelétla rok 1973 až k létu, kdy konečně přišla řeč na sopku.

Markúsův rodný dům byl sice zasypán už během prvního měsíce, ale Tóra v žádném případě nechtěla něco přehlédnout, a tak listovala až k nadpisu ze čtvrtého července: Vulkán přestává soptit.

Pořád ale nemohla najít nic, co by mohlo jakkoli souviset s mrtvolami ve sklepě. Koncem března se severně od ledovce Langjókull zřítilo letadlo s pěti muži na palubě, ale záchranná četa nalezla vrak i pasažéry. Všichni byli mrtví.

Koncem ledna zmizela britská plachetnice Cuckoo se čtyřčlennou posádkou. Uprostřed měsíce vyplula z Thorlákshófnu a pak už ji nikdo nespatřil. O pár stránek dál stálo, že na břeh byly vyplaveny zbytky lodi a pozůstatky jednoho člena posádky. Mělo se za to, že loď se vším všudy ztroskotala vinou špatného počasí. Teprve na konci knihy Tóra zpozorněla. Šestičlenná skupina

horolezců

se

ztratila

při

sestupu

z

Landmannalaugaru. Šlo o čtyři zahraniční geology a dva islandské horské průvodce, kteří se v krajině výtečně vyznali. Jenže si ani nemusela lámat hlavu tím, jak by mohla část skupiny hledat útočiště před nečasem na pevnině v jednom sklepě na Vestmannských ostrovech, neboť se vzápětí dočetla, že se muži našli vyčerpaní a podchlazení v jedné horské chatě.

Zabloudili ve sněhové vichřici, která náhle vypukla, a tu chýši objevili náhodou. Pak Tóra našla další příspěvek o nezvěstných, kteří nebyli nikdy nalezeni. V únoru ztroskotala u jižního pobřeží

loď

Sjóstjarnan

s

desetičlennou

posádkou. Námořníci se mohli zachránit na dvou nafukovacích člunech, ale už nikdy se neobjevili.

Bylo to pět Islanďanů a pět lidí z Faerských ostrovů, z toho devět mužů a jedna žena.

Markúsův rodný dům však byl v době, kdy loď klesla ke dnu dost daleko od Vestmannských ostrovů, už zřejmě zasypaný. Tóra zklamaně obracela stránky dál, až ji zaujal jiný článek.

Psalo se v něm o spoustách novinářů, kteří přijeli na Island, aby informovali o erupci vulkánu.

Nestálo tu ale už nic o tom, že by jeden z nich, nemluvě dokonce o čtyřech, zmizel. Jistě by bylo

nápadné, kdyby se čtyři žurnalisté zaměstnaní v novinách po výletu na Island nevrátili domů, kdyby ale šlo o novináře na volné noze, bylo by to už něco jiného.

V prvním pololetí roku 1973 se tedy neudálo nic, co by mohlo nález mrtvol objasnit.

Převládajícím tématem byla tresčí válka, ale nikde ani slovo o tom, že by v souvislosti s konfliktem mezi Velkou Británií a Islandem kvůli rozšíření jeho teritoriálních vod z dvanácti na padesát mořských mil zmizeli nějací muži nebo byli hozeni přes palubu. Psalo se tu o jednotlivých

smrtelných

nehodách

nebo

pohřešovaných, ale nikdy nešlo o celou skupinu.

Bylo značně nepravděpodobné, že by to mohlo s mrtvolami ve sklepě nějak souviset.

Tóra prolistovala i stránky týkající se roku 1972. Třeba ti muži zemřeli ještě dřív, než vulkán začal soptit. Raději však nepřemýšlela o tom, kde do té doby mohli být. V tomhle směru však nebyl rok 1972 o nic úrodnější než rok 1973. Tóra sice narazila na jednu fotografii námořní katastrofy, u níž se v průvodním textu psalo, že na lodi došlo k výbuchu, ale při dalším šetření se zjistilo, že majitelé lodi naládovali skladový prostor

dynamitem. Pojišťovací podvod. Při explozi nepřišel nikdo o život ani nezmizel.

Slibněji vypadala zpráva o tom, že osmdesát britských traulerů zamířilo na plný plyn do islandských lovišť ryb. Stalo se to koncem srpna 1972, tedy o něco dříve, ale zúčastnilo se toho mnoho lidí, takže čtyři z nich mohli nepozorovaně zmizet. Text líčil střetnutí během tresčí války.

Kapitán jednoho britského trauleru vyprávěl, že když se Islanďané pokoušeli britský člun vytlačit z dvanáctimílového pásma, lili na něj vařící vodu a házeli pytlíky s pepřem. Tóře ten pepř připadal méně nebezpečný než horká voda, ale z citace se dalo odvodit jen to, že nikdo se možného zranění nezalekl.

Četba Tóru nedovedla o nic dál, jen k vágní domněnce o tom, že tresčí válka snad mohla mít s jejím případem něco společného. Zaklapla knihu a jala se do cestovní brašny skládat věci pro cestu na Vestmannské ostrovy.

Kapitola sedmá

Neděle 15. července 2007

Tóra se pohodlně usadila na sedadle vedle Bely. Byla ráda, že se letí jen půl hodiny, protože Bela celou cestu nezavřela pusu. Jeden by si myslel, že chce Tóru donutit, aby zažalovala vládu kvůli zákazu kouření ve veřejných budovách. Tóra se nervózně usmívala a netroufala si odporovat ani náznakem. Kývala dokonce i na to, když její asistentka vykládala, že následkem zákazu kouření v letadlech mnoho pasažérů dálkových linek onemocnělo, protože se vzduch na palubě vyměňoval méně často než

dřív. Místo kouře z cigaret nyní pasažéři vdechují bacily pocházející od všelijaké pakáže, která podle

Bely pravděpodobně šíří ebolu nebo ptačí chřipku. Tóra pochybovala, že takto nakažení nějak zvlášť často létají na Vestmannské ostrovy, nicméně se snažila tolik nedýchat. Když přistáli, příjemně ji ovanula lehká bríza proudící dovnitř otevřenými dveřmi. Bela pak rychle proklouzla z letištní budovy ven, aby si zapálila.

„Tak tedy,“ dovlekla Tóra tašky k Bele, která stála vedle popelníku a vychutnávala si cigaretu, „nevezmeme si taxík?“ Rozhlížela se kolem sebe.

žádný však neviděla. Nebyla zrovna nadšená, když zjistila, že většina spolucestujících se vydává k cíli cesty pěšky. Na tomhle ostrově nejsou vůbec žádné taxíky? Když se chtěly vrátit do letištní haly a poptat se po nich, zastavil přímo u nich zbrusu nový Range Rover. Tóra nedávno zaslechla, co takový terénní vůz stojí, a bylo to tolik, až si říkala, že se musela přeslechnout. Kouřové sklo sjelo dolů, z okna se vyklonil muž středního věku. „Vy jste Tóra?“

zeptal se hlubokým hlasem Bely. „Ne, to jsem já,“

odpověděla Tóra kvapně. Nepovažovala se sice za královnu krásy, ale mezi ní a Belou byl přece jen nebetyčný rozdíl. Tóra vypadala pěstěně, měla džíny a drahou outdoorovou sportovní bundu, zatímco její sekretářka budila spíš dojem, že její

oděv pochází z šatníku armády spásy. Ke všemu se ta holka líčila jako upírka. Tóra přistoupila k autu.

„Dobrý den,“ pozdravil muž a otevřel dveře u sousedního sedadla. „Jsem Leifur, Markúsův bratr. Volal mi a řekl, že přiletíte, tak mě napadlo, že vás odvezu.“

„Vřelý dík. Je se mnou moje sekretářka, nevadí?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl, vystoupil z vozu a naložil jejich zavazadla. „Předpokládám, že budete bydlet v hotelu Thórshamar,“ dodal, když

se všichni usadili.

„Ano.“ Tóra si muže důkladněji prohlédla.

Bratři si byli podobni a v mladších letech museli vypadat velmi pěkně. Leifur byl o něco starší než

Markús, mohlo mu být tak pětačtyřicet. Oběma jejich věk slušel a Tóře připadali atraktivní, ačkoli na starší pány nebyla. Leifur působil jako někdo, kdo je zvyklý poroučet. Jeho oblečení i auto prozrazovaly, že si potrpí na kvalitu.

„Hotel má dobrou polohu.“ Leifur se rozjel.

„Uprostřed obce, blízko přístavu.“

„To zní dobře.“ Tóra uvažovala, o čem by s ním měla mluvit. Neměla nejmenší tušení, co o

případu ví, a nechtěla vyžvanit žádnou informaci.

„Nádherné počasí. Je tu vždycky tak krásně?“

Leifur se k ní otočil a zakřenil se. „Jasně.“

Počasí bohužel jako téma k obsáhlému rozhovoru nezabralo. Chvíli tedy mlčeli a Tóra hleděla z okna. Ulice byly téměř liduprázdné, přesně tak jako posledně. Krajina brala dech a chtěla se o tom zmínit právě ve chvíli, kdy Leifur vážně pravil: „Zatracená věc, to s těmi mrtvolami.

Můžeme o tom mluvit před vaší sekretářkou?“

„Jistě. žádnými důvěrnými informacemi ovšem posloužit nemohu.“

„To nevadí, nechtěl jsem z vás tahat rozumy,“

odvětil. „Nic takového jsem neměl v úmyslu.

Jsem jen úplně hotový z toho, že se to stalo zrovna v našem domě. Moje rodina to už tak má dost těžké.“

„Ano?“ Tóra přelétla pohledem nový džíp a uvědomila si, že ani Markús na tom není špatně.

Jejich rodina určitě nemá finanční starosti.

„No, je tu pár maličkostí a pár větších problémů. Především otcova nemoc.“

„Markús mi o tom řekl.“ Tóra nerada mluvila s cizími lidmi o nemoci a smrti. „To je mi líto.

Hrozná choroba.“

„Dík.“ Leifur zahnul do obce. „Markús mě seznámil se svou verzí té historie a musím říct, že mu věřím, i když je dost neobvyklá. Každý tehdy viděl, jak se dvoří Aldě. Byl by pro ni udělal cokoli, a napáchal dost hloupostí i bez ní.“

„Ano, všechno je to velice podivné,“ souhlasila Tóra.

„Doufám, že se mi během mého pobytu podaří vnést do těch událostí trochu světla, ale určitě to nebude lehké. Stalo se to tak dávno.“

„Ano i ne,“ namítl Leifur. „Většina těch, kteří výbuch sopky zažili, si na to dobře pamatuje.

Otřesná zkušenost.“

„Umím si to představit.“ Tóra ukázala na kamennou bránu vedoucí na hřbitov. „Není to brána z té slavné fotografie?“ Vybavila si jeden záběr, na němž byl hřbitov kompletně pokrytý popelem. Jediné, co ze strašidelně černé plochy vyčnívalo, byla brána s nápisem Já žiji a také vy budete žít. V pozadí plál na obloze ohnivý jazyk.

Fotografovi

se

podařil

působivý

snímek

vyprávějící o tragické události. „Vůbec jsem nevěděla, že vykopali i hřbitov.“

„Po výbuchu se vykopalo všechno možné. V té době se z postižených míst odváželo denně deset tisíc kubíků popela. Kostel Landakirkja byl

zasypaný až do poloviny,“ vykládal Leifur a ukazoval na prostý, ale důstojný boží dům vedle hřbitova. „Vedle místa, kde nyní probíhají vykopávky, tehdy vyprostili mnoho domů.“ Tóře bylo jasné, že se tomuto tématu bude muset věnovat důkladněji, nechce-li tu ztrácet čas posloucháním toho, co všichni vědí. Knihu, kterou jí Gylfi vyhledal v knihovně, si vzala s sebou a doufala, že se do ní večer v hotelovém pokoji podívá. Leifur hovořil dál. „Nevím dost dobře, proč tehdy nevykopali domy v naší ulici.

Zřejmě k tomu měli pádné důvody. Právem se vycházelo z toho, že už jsou neobyvatelné. Ani dnes by nikoho nenapadlo udělat z těch ruin lidské obydlí.“

„Já bych se do nich v žádném případě nestěhovala,“ usmála se Tóra na řidiče. „To, co jsem viděla posledně, mi úplně stačilo. Bez ohledu na mrtvoly ve sklepě.“ „Já a moje paní bychom vás zítra rádi pozvali na večeři,“ řekl Leifur a zastavil před vchodem do hotelu.

„Myslím vás obě. Nebude se sice podávat nic výjimečného, ale bude to příjemnější než večeřet v restauraci. Ostatně jich tu ani moc není.“

Tóra se otočila k Bele, která lhostejně pokrčila rameny. „Ráda, děkuji.“

Leifur se nenechal připravit o potěšení zanést jejich zavazadla do hotelu. Když dostaly klíče od pokojů, rozloučil se. „A zavolejte, kdybych vám mohl být nějak prospěšný. Znám ostrov jako své boty. Rád bych udělal cokoli, abych pomohl bratrovi.“ Podal Tóře vizitku s číslem mobilu, otočil se na podpatku a odešel.

„Ten je ale srandovní,“ prohlásila Bela, když

velkým oknem v hale sledovaly, jak Leifur nastupuje do auta.

„Proč?“ zeptala se Tóra udiveně. Připadal jí velmi příjemný, i když trochu zdrženlivý.

„Takový strašidelný týpek,“ odvětila Bela a bez dalšího vysvětlení vykročila ke schodišti.

Když se Adolf otočil na bok, jeho žaludek začal protestovat. Uprostřed pohybu, ještě než

otevřel oči, si ujasnil situaci v posteli. Pach, který mu stoupal do nosu, pocházel ze směsi parfému a alkoholu. Kručení žaludku zesílilo; pokoušel se je potlačit a dýchal ústy, aby nemusel zvracet.

Když se mu trochu ulevilo, zalitoval, že tu ženu vedle sebe, na jejíž jméno si nemohl vzpomenout, nepozvracel, aby zmizela a už nikdy se neukázala. Podíval se na ni a snažil se vybavit si, co na ní mohl vidět přitažlivého. Určitě ne nos, na

němž byly zblízka vidět uhry. Černou řasenku měla rozmazanou, jako kdyby se probudil vedle Alice Cooper. Adolf uvažoval, zda by neměl opatrně nadzvednout pokrývku a mrknout se na její nahé tělo, možná má hezkou figuru. Obrysy pod dekou dávaly tušit, že nebude tlustá, ale spíš hubená. Každopádně bylo naprosto fuk, jestli je při těle nebo vychrtlá, zatracená chyba byla, že ji vůbec sbalil. Naštvaný sám na sebe Adolf znovu zavřel oči. Proč se jen nedokázal držet svých zásad? Vypít dvě piva a dost. Odejít domů. Sám.

Dívka se pohnula. Adolf zadržel dech a doufal, že se neprobudila. Potřeboval ještě trochu času, aby přišel k sobě, dřív než bude schopen mluvit s touhle buchtou, na niž si pamatoval jen nezřetelně. Co dělá a jak je stará? žádný div, že nezná její jméno. Člověk se při každém flirtování hned nepředstavuje jménem. To věděl z dlouholeté zkušenosti. Musí se připravit na nepříjemnou důvěrnost, která ho čeká. Kromě toho musí vymyslet, jak se jí zbaví, aniž by ji urazil. Protože byla neděle, nemohl předstírat, že musí do práce. Dumal, kolik může být hodin.

Zkoušel pohlédnout na budík na nočním stolku za svou spolunocležnicí, ale k tomu musel zvednout hlavu. Dával pozor, aby postel

nezavrzala. Bylo teprve půl jedenácté. Oddechl si.

Nevěděl přesně, kdy přišli domů, natož aby věděl, kdy usnuli. Z odéru v místnosti se dalo soudit, že to není tak dlouho. Uvědomoval si, že poslední kapku vypil teprve pozdě v noci.

Proč se k čertu neřídil radou své advokátky?

Proč bylo tak strašně těžké držet se pár měsíců dál od ženských? Čas už by mu nějak utekl a v podstatě o nic by nepřišel. Dobré bylo, že už ho nudilo, jak lehce se mu kácely do náručí. Stačilo stoupnout si k nějakému barpultu a dělat, že je hluboce zamyšlen. Hned na něj kývla nějaká přiopilá holka a sdělila mu nějakou pošetilost.

Nebylo to tedy nic mimořádně vzrušujícího, ostatně jako vždy. Vzrušovalo ho to asi tak, jako kdyby chytal v sádce ryby podběrákem.

Psycholog, ke kterému musel zajít, mu řekl, že je typ, který přitahuje jistý druh žen, a proto prý nese velkou odpovědnost. No super! Proč by za to měl být odpovědný on, a ne ty ženské? Nakonec přece nemůže za to, že nevědomky vysílá ke druhému pohlaví nějaké animální vibrace.

Nejhorší by každopádně bylo, kdyby ho udalo ještě víc ženských nebo před ním varovaly na internetu. Přesto nedokázal odolat pokušení.

Musí být opatrný. Peníze byly nadosah, už je

skoro slyšel šustit. Jestli ten proces ale prohraje, nebudou žádné. Jak si pak bude obstarávat ženské? Rozbolela ho hlava. Instinktivně zasténal a zděšeně spatřil, jak dívce zacukaly řasy. Zadržel dech. Nocležnice se neprobrala a on se mohl zase trochu uvolnit. Netrvalo však dlouho a rozevřela doširoka oči. Opilá spánkem zírala do prázdna.

Viděl, jak její zorničky hekticky těkají na všechny strany ve snaze zjistit, kde se to ocitla. Nakonec utkvěly na něm, přes celou tvář se jí roztáhl úsměv a líně se pod dekou protáhla.

„Dobré ráno,“ pronesla hrubým hlasem.

„Dobré ráno. Jak je?“ Snažil se, aby jeho hlas nezněl lhostejně.

„Už mi bývalo líp. Máš kolu?“ Vrhla na něho pohled, který měl být svůdný, ale jeho znervóznil.

Rozmazané šminky a nevyspalý ksicht, to nebylo moc přitažlivé. Za normálních okolností možná byla půvabná, alespoň jí to přál.

„To se ví,“ odpověděl a posadil se. Spustil nohy přes okraj postele a musel tak chvíli setrvat, než se mu přestane točit hlava. Musí přestat pít.

Nebo aspoň nesmí nasávat tolik. Když se nejistým

krokem

sunul

do

kuchyně,

zaregistroval, že dívka upřela zrak na jeho nahé tělo, což ho navzdory kocovině nadchlo. Cestou

do obýváku, kde hledal cigarety, si na servírovacím stolku všiml zmačkaného balíčku vedle přetékajícího popelníku. Zatímco doloval z krabičky pokroucenou cigaretu, umínil si, že koupí větší popelník. Zapalovač našel na uschlé skvrně po červeném víně. Po několika pokusech konečně chytl a Adolf si mohl zapálit. Lačně vtáhl kouř a vypouštěl jej koutkem úst. S hořící cigaretou došel do kuchyně a otevřel lednici.

Kolou v láhvích různé velikosti byl vždy dostatečně

zásoben.

Odšrouboval

uzávěr

dvoulitrové láhve a dopřával si nápoj mocnými doušky, aby si uklidnil žaludek.

Když zavíral dveře ledničky, padl mu pohled na lístek, který na ně před delší dobou přilípl a zapomněl sundat. Alda, středa 18 hod. Strhl ho tedy teď, zmačkal a zahodil do otevřeného odpadkového koše. Trefil přesně jeho okraj, takže se zmuchlaný papírek skutálel na podlahu a zůstal mu ležet u nohou. Adolf ho pak odkopl do kouta kuchyně. Nejradši ze všeho by zapomněl na všechno, co s touhle ženou souviselo, a to co nejrychleji. Postaral se, aby už mu dala pokoj.

Adolf se zkusil soustředit na to, co musí udělat. Nemohl si vzpomenout, zda včera byli opatrní. Vzhledem k alkoholové mlze, kterou byla

uplynulá noc zahalená, o tom pochyboval. Musí něco udělat. Jeden nemanželský spratek, na kterého musí platit alimenty, úplně stačí. Vztáhl ruce ke kuchyňské skříňce. Odsunul stranou pár věcí, až našel to, co hledal: pohár z tlustého tmavomodrého skla, jež bylo téměř neprůhledné.

Potom otevřel zásuvku a vyndal z ní obálku.

Vytřepal šest malých bílých tabletek a na prasklém talířku je rozmačkal lžičkou. Stačily by čtyři, ale bylo jistější vzít jich víc. Tím nahradí druhou dávku, která se jinak musí brát po čtyřiadvaceti hodinách, protože v žádném případě nebyl schopen dohlédnout, jestli si ji ta holka opravdu vezme. Už se s ní nikdy nechtěl vidět.

Smíchal rozdrcené prášky s kolou a spokojeně pohlédl do sklenice.

Na hladině plaval malinký kousek tabletky.

Vylovil jej ukazováčkem a slízl. To mu jistě neuškodí. Vzal obálku, a než ji opět uložil do zásuvky, prohmatal ji. Už jen dvě tablety. Musí si co nejrychleji opatřit nové.

Adolf zašrouboval plastový uzávěr na láhvi s kolou a sevřel ji pod paží. Potom zvedl sklenici, jako by jí chtěl připít neviditelnému kamarádovi, a vrátil se do ložnice. Přemýšlel, jak tu holku bez křiku vystrnadit. Pilulky bránily početí, ale o

bližší vztah rozhodně nestál. Neměl moc času něco vymyslet, a tak se rozhodl pro starý trik.

Řekne jí, že se ještě nevzpamatoval z posledního rozchodu, a nechce se proto znovu vázat. Pak se jí zeptá, zdají smí zavolat, až na tom bude trochu lépe, jelikož ona je něco mimořádného. To zbaští, všechny chtějí být mimořádné. Kdyby jen tušila, jak neuvěřitelně je obyčejná. Už dnes večer si nevzpomene ani na barvu jejích vlasů. Típnul cigaretu v přeplněném popelníku, čímž na desku stolu spadly dva vajgly. Zatraceně. Snad by ji mohl přemluvit, aby mu pomohla s úklidem, nebo ještě lépe. aby uklidila sama.

„Kola,“ oznámil a opíraje se o rám dveří mávnul sklenicí. „Dáš si?“

Dívka se na něj podívala a vyplázla vysušený jazyk. „Jo, díky.“ Usmála se na něho a posadila se. Pokrývka jí sklouzla z ňader a ona neudělala nic, aby si je zakryla. Adolf se zašklebil. Nebyl ostatně důvod tak pěkná ňadra zakrývat. Posadil se vedle ní na okraj postele a podal jí sklenici.

Lačně pila, zatímco Adolf sledoval, jak jí břicho poskakuje nahoru a dolů. Odtrhla pohár od rtů a zhluboka se nadechla. „Tý brďo, já mám ale vopici!“ Podala mu prázdnou sklenku. „Chceš taky?“

Vzal ji od ní, ale nenalil si. Místo toho ji i s láhví koly postavil na noční stolek a přitáhl se k dívce. Bylo by milé vědět, jaká byla v posteli, z nočních událostí si nevzpomínal vůbec na nic. A pak by mohl odrecitovat svou přednášku o přechodných citových potížích. Vyplýtval na ni poslední pilulky. Kolem rtů mu zahrál úsměv.

Jeho historka vlastně ani nebyla vylhaná. Citově byl naprosto vyřízený. Důkazem byla jeho schůzka s tou zatracenou Aldou. Obscénně se ušklíbl a z dívčina výrazu vyčetl, že si není jistá, co by měla dělat. Musel se nad tou groteskní situací usmát. Jako by ta holka měla nějakou volbu. Ne znamenalo ne, to by přijal. Vtip byl ale v tom zadusit tohle ne už v zárodku, zabránit, aby vůbec bylo vyřčeno. Políbil nerozhodnou dívku na čelo a rukou jí něžně zakryl ústa.

Kapitola osmá

Neděle 15. července 2007

„Belo, co vlastně víš o výbuchu té sopky?“

zeptala se Tóra, když za překrásného počasí opouštěly hotel.

„Nic,“ odvětila Bela. Jen to, že vybuchla.“

„To už tak sopky mívají ve zvyku.“ Tóra měla zlost, že s sebou tu holku vůbec brala. „Nu, hned se dovíme víc. Ten člověk, se kterým se teď setkáme, o tom ví všechno. Povídal Markús.“ Tóra byla tehdy příliš malá a na katastrofu si vzpomínala jen matně.

„Fakt šílený,“ dodala Bela.

Tóra bez komentáře pokračovala v chůzi, zatímco Bela zůstala stát, aby si zapálila

cigaretu. Nepokoušela se potom Tóru dohonit a s jistým odstupem se za ní táhla k přístavní kanceláři. Tóra si promýšlela, nač se bude Kjartana Helgasona ptát. Tehdy vyjížděl na moře, ale nyní pracoval jako přístavní strážce. Kjartan byl přítel Markúsova otce a kromě toho prý byl velmi sdílný. Snad by mohl přispět k identifikaci mužů ve sklepě a přivést Tóru na nějakou stopu.

Věděla, že policie horečně pátrá a získává kontakty, na nichž se ona nemůže podílet.

Kjartan je přijal na chodníku před přístavní kanceláří. Stál tu s nějakým mladším mužem a kouřil. Když k němu Tóra došla, představil se a pevně jí potřásl rukou. Bylo na něm znát, že má blízko do důchodu; v jeho sněhobílé kštici zůstalo už jen pár tmavých pramínků. Když šel před nimi do domu, lehce kulhal a vykládal, že to je následek úrazu, který utrpěl skoro před dvaceti lety, když mu rameno jeřábu zmrzačilo nohu.

„Proto už nevyjíždím na moře.“ Lítostivě se pousmál. „S takovou haksnou bych na lodi neudržel rovnováhu.“ Poklepal si na stehno špatné nohy.

„A od té doby pracujete tady?“ zeptala se Tóra, zatímco stoupali do prvního patra.

„Ne, moje milá.“ Kjartan namáhavě zdolával schody. „Dělal jsem všechno možné. Tady jsem teprve pět let.“

„Nemůžete pracovat někde v přízemí?“ Tóru udivilo, že kulhající invalida se musí drápat do schodů.

„Mohl bych, ale nechci. S těmi schody jsem se smířil.“ Otevřel dveře do malé kanceláře. „Musím vidět na moře.“ Ukázal k oknu, z něhož se otvíral výhled na přístav a skalní útesy. „Tady se cítím jako mladý papuchalk. Mohu létat, jen když mám před očima moře.“ Ukázal na psací stůl. Jinak bych nemohl existovat.“

Vzhledem ke štosům všelijakých dokumentů a papírů povalujících se po celé místnosti nebyl výsledek vzdor výhledu na moře právě příkladný.

„Také bydlím u moře, takže ten pocit znám,“

přikývla Tóra a odstranila ze židle, na niž si chtěla sednout, nedefinovatelný přístroj. „Můžu to položit někam jinam?“ Hledala vhodné místo.

Ta věc sice vypadala, že je zralá do šrotu, ale právě tak mohla být něčím velmi cenným. Ležela alespoň na židli, a ne jako jiné věci na podlaze.

„Položte to prostě na zem,“ odpověděl Kjartan a posadil se.

Tóra opatrně složila přístroj k židli a usedla.

Bela si přitáhla k psacímu stolu jinou židli, ale předtím z ní musela odstranit igelitovou tašku plnou sklenic. Smýkla jí na podlahu tak neopatrně, že Tóra čekala, kdy se ozve řinkot skla. „Doufám, že tu nejste jen kvůli nám.

Markús soudil, že byste se tu mohl objevit, ale je neděle.“

„S tím si nedělejte hlavu, moje milá,“ odvětil Kjartan. „Tenhle víkend musím tak jako tak pracovat. Jsme tu dva a musíme se připravit na očekávanou revizi. Opět jedna z těch zatracených kontrol kvality.“

Tóře se ulevilo a politovala muže, který bude mít očividně co dělat, než svou kancelář uvede do pořádku. „Dobrá. Markús vám určitě řekl, proč jsem tady. Zastupuji ho v případu, který souvisí s výbuchem sopky. Soudí, že o všem, co se tu dělo a děje, víte všechno.“

„To musí posoudit jiní.“ Kjartan se zeširoka ušklíbl. „Každopádně vím o té Markúsově záležitosti.“ Nespouštěl z Tóry oči. „Je to malé hnízdo. O nálezu těch mrtvol slyšel každý.

Všichni vědí, co bylo v novinách, a to ostatní si řeknou potají.“

Tóra se nesměle usmála. Nic jiného ani neočekávala. Na Vestmannských ostrovech žily asi čtyři tisíce lidí na ploše kolem třinácti čtverečních kilometrů; takové historky je oběhnou rychle. Povzbudivě na něho pohlédla.

„Markús mi pověděl všechno, nač si dokázal vzpomenout, ale tehdy byl přirozeně ještě kluk a v noci ho evakuovali na pevninu. Pokud vím, vrátil se po dost dlouhé době, kdy už z domu nic nezůstalo.“

„Zřejmě doufáte, že to nebyl Markús, kdo se tehdy vydal do sklepa, že?“ Kjartan se houpal na židli tak, že pořádně vrzala.

„Ráda bych to vyloučila,“ připustila Tóra.

Musela dbát na to, aby muže příliš nevyplašila.

„Co kdybyste mi tedy pověděl, jak to tehdy bylo?

Třeba si vzpomenete na něco, co by mohlo být pro Markúse důležité.“

„Netuším, jestli to, co vím, Markúsovi pomůže.“ Kjartan sebou trhl a předklonil se. „Přál bych si, aby tomu tak bylo, dokážu se vžít do kůže toho hocha. Jeho táta a já jsme byli blízcí přátelé. Tomu klukovi tenkrát všichni říkali Markús Penízek, protože věčně mluvil jen o penězích.“

Tóra se musela ušklíbnout. Od té doby uplynulo několik desítek let, ale v Kjartanových očích Markús zřejmě nikdy nedospěl. „Přesto si vaši verzi ráda vyslechnu. Nikdy se přesně neví, co by mohlo být důležité. Jak to všechno začalo?

K sopečné erupci došlo bez předběžného varování? Je to tak?“

Teď se musel ušklíbnout zase Kjartan.

„Výbuch v Surtsey byl podle mého mínění jednoznačnou předzvěstí.“ Obrátil se a sundal ze stěny

zarámovanou

mapu

Vestmannských

ostrovů. Byla vybledlá a zaprášená. Potom ukázal na Surtsey, nejjižnější ostrov, který vznikl při výbuchu podmořského vulkánu, a opsal prstem půlkruh podél řetězce ostrovů až k tomu hlavnímu, Heimaey. „Tady leží pás sopek.

Nepříliš daleko.“ Označil Heimaey malíčkem a Surstey palcem. „Asi třicet, čtyřicet námořních mil.“ Položil mapu na stůl před sebou. „K erupci v Surtsey došlo roku 1963 a v roce 1973 vybuchl Eldfell. Deset let, to je z hlediska geologických dějin mrknutí oka.“

„Snad, ale pro normální lidi je to dost dlouhá doba. Obyvatelé Heimaey určitě s dalším výbuchem nepočítali, když se půda v Surtsey uklidnila.“

„Ano, tak to je,“ pravil Kjartan. „Jedinou předzvěstí bylo několik slabých otřesů země večer před výbuchem. Nikoho to tak moc netrápilo, soudilo se, že tyto záchvěvy vycházejí z pevniny, z oblasti, kde se tehdy stavěla búrfellská elektrárna. Nejsem žádný expert, ale dovolím si říct, že jeden ze tří seismografů, které měřily pohyby zemské kůry, byl vadný. Proto se výchozí bod chvění nedal lépe určit. V žádném případě tehdy nikdo správně nezareagoval.“ Kjartan se odmlčel. „Třebaže existovala jiná znamení, ale nikdo je nebral vážně. Jedna žena, jejíž dům stál na okraji obydlené oblasti zasažené výbuchem, se dva dny předtím divila, proč elfové všechno balí a opouštějí svá obydlí.“

„Elfové? Chápu.“ Tóra se rozhodla, že to nebude dále komentovat.

„A jedna malá holka vyprávěla rodičům, že vybuchne sopka, a to přesně na tom místě, kde se o pár dní později skutečně objevila sopečná spára.“ Kjartan pokrčil rameny. „Takových historek koluje víc. Jeden amatérský malíř například těsně před výbuchem namaloval obraz vulkánu chrlícího lávu. Jsem přesvědčený o tom, že mnozí lidé takové katastrofy nevysvětlitelným

způsobem tuší, tak jako zvířata. Já k nim ovšem nepatřím.“

Tóra to uvítala. „K erupci tedy došlo uprostřed noci?“

„Ano.“ Kjartanovi se patrně ulevilo, že se Tóra nevyptává na další nadpřirozené jevy. „Sopečná spára se otevřela ve dvě hodiny v noci a začala chrlit lávu. Byla vzdálená pouhých dvě stě metrů od nejbližšího domu –jistě si umíte představit, že to musel být zázrak, když se podařilo všechny lidi zachránit.“

„Museli se ovšem vylekat k smrti,“ podotkla Tóra. „Nikdy jsem výbuch sopky nezažila, ale muselo to rvát uši.“

„Znělo to podivně, ale tak hlasité to zas nebylo,“ odvětil Kjartan. „Ty, co bydleli v blízkosti erupce, randál probudil, ale většinu ostatních bylo třeba budit. Policejní auta, hasičské stříkačky a ostatní vozy jezdily po ulicích s puštěnými houkačkami. Hned nato se rozhodlo o evakuaci a všichni obyvatelé byli vyzváni, aby se dostavili do přístavu. Většině z nich se to nemuselo říkat dvakrát, běželi tam ostatně sami.

Někoho ale bylo třeba přemlouvat, aby opustil svůj dům.“

„Nechápali, jaké jim hrozí nebezpečí?“ podivila se Tóra. „To je trochu divné, když jim sopka vyplivuje oheň na zahradu.“

„Bylo to uprostřed noci a vypukl zmatek.

Mnozí měli strach, že jejich dům vzplane. Ten, kdo zavolal policii první, ohlásil požár. Byl to sedlák z Kirkjubaeru, sopečná trhlina přeťala jeho půdu. Byla dlouhá dva kilometry!“ Zdálo se, že Kjartan je patřičně hrdý na to, že nešlo o banální soptění pro turisty. „No a jiní si zase mysleli, že vypukla válka. Bylo to v době studené války a všichni měli dosud v živé paměti i tresčí válku. Tehdy tu všechno vypadalo docela jinak.

Hora Eldfell vznikla teprve během výbuchu.

Plochá země a najednou z ní vyrazí ohnivé sloupy! Z dálky to vypadalo jako hořící budovy nebo ohnivá lavina. Kjartan se zasmál. „Lidi samozřejmě reagují na přírodní katastrofy různě.

Jednu paní jsem musel přemlouvat, aby opustila svůj dům, který byl blízko místu exploze.

Nechtěla, protože právě vstala a začala péct koláč.“

Tóra se usmála. Bela tu netečně seděla a dosud nepronesla ani slovo. Tóra si ovšem nebyla jistá, zda to je dobré, nebo špatné znamení. Buď sekretářka zaujatě naslouchala, nebo byla

myšlenkami úplně jinde. „Nakonec jste tedy, Kjartane, všechny evakuovali?“

„Ano, podařilo se. Během hodinky jsme všechny probudili a poslali do přístavu. Hned po výbuchu začaly pršet žhavé kousky lávy. Bylo to skutečně nebezpečné.“ Kjartan se opřel na židli.

„Pro nás záchranáře to byl závod s časem. Zdálo se, že proud lávy uzavře přístavní zátoku. Pak by byla každá rada drahá, museli jsme evakuovat na pět tisíc lidí. Nemluvě o ovcích a drůbeži.“

„Ovce a drůbež? Dopravovali jste na pevninu i zvířata? A co bylo se psy a kočkami?“ Na tohle Tóra předtím nepomyslela. Ovšemže byly na ostrově i jiné živé bytosti než lidé.

„Brát s sebou psy bylo tehdy zakázáno a většina koček zůstala na místě. Při výbuchu zahynuly, hlavně vinou jedovatých par. Ovce odvezly vrtulníky amerických jednotek a drůbež

jsme vzali s sebou na lodě.“ Kjartan se náhle odmlčel. „Viděl jsem sice mizet svůj dům pod lávou, ale nejhorší bylo, když přihnali do přístavu na porážku krávy z Kirkjubaeru. To bylo strašné.

Tamější dvůr spolkla láva jako první a sedlák byl už příliš starý na to, aby začínal znovu. Neměli jsme jinou volbu, bylo to otřesné, ty krávy věděly, že je to jejich poslední cesta, na to dám

krk.“ Odkašlal si. „Ten sedlák odletěl malým letadlem. Veškerý svůj majetek měl v bedýnce na klíně.“

Tóra se tomu obrazu nepoddávala– stačil jí problém s Markúsovou bednou. „Všichni tedy místo opustili?“

„Zůstaly tu asi dvě až tři stovky mužů, aby zachránili, co se ještě dalo zachránit. Všichni ostatní lidé včetně žen a dětí byli evakuováni. Z

božího slitování celá rybářská flotila kotvila v přístavu. Kdyby byly všechny čluny vyjely na moře, nikdy by to tak dobře nedopadlo, to vám řeknu.“ Kjartan chvíli hleděl oknem na přístav a pak se znovu obrátil ke svým návštěvnicím.

„Čluny byly přecpané lidmi a mnozí z nich dostali mořskou nemoc. Vysoké vlny a rybí pach jsou pro toho, kdo na to není zvyklý a kdo je navíc nevyspalý a v šoku, dost nepříjemné.“

Bela asi přece jen naslouchala, což se dalo usoudit podle toho, jak teď křivila tvář. „Byly v přístavu ještě jiné čluny?“ zajímala se Tóra.

„Třeba zahraniční?“

„Ne,“ odvětil Kjartan úsečně a zamračil se.

„Určitě ne.“

Tóra se rozhodla, že dál už se na to ptát nebude. „Vzpomenete si, jestli jste té noci viděl Markúse a jeho přítelkyni Aldu?“

„Ne.“ Kjartan se očividně nechtěl vyjadřovat ani k tomuto.

„Určitě ne? Nebyl Markús se svým otcem, vaším přítelem?“

„Jeho tátu jsem přirozeně potkal,“ odpověděl Kjartan mrzutě. „Patřil k záchranné četě a ve dnech po výbuchu zůstával na ostrově, ale nejsem si jistý, že jsem ho viděl zrovna té noci.

Na jeho kluka ani na Aldu si nevzpomínám. Byla tam spousta lidí; ještě dnes se mi ten zástup vybavuje. Vláčeli s sebou všechno možné, co považovali za cenné, dokonalý mišmaš. Opravdu důležité věci většinou zůstaly na místě, na fotoalba a památeční kusy v tom zmatku zapomněli, a místo toho zachraňovali novou stojací lampu či jinou veteš, která jim potom byla k ničemu.“

„Víte, kterou Aldu mám na mysli, že?“ Tóře bylo divné, že ho to jméno nezarazilo. Možná už

znal Markúsovo vysvětlení týkající se nalezené hlavy, což ovšem bylo mrzuté a svědčilo o Markúsově užvaněnosti.

„Na ostrově tehdy byla jediná Alda. Byla stejně stará jako Markús a její otec s námi také kamarádil. Jmenoval se Thorgeir, nedávno zemřel. Byl i při likvidačních pracích, spolu se mnou a Markúsovým tátou Magnúsem.“

„Víte, že Alda minulý týden zemřela?“

„Ano, slyšel jsem o tom,“ odpověděl Kjartan.

Její matka a dcera žijí tady, znám je obě. Hrozná věc, nechápu, jak někdo může zvolit takové východisko. Její matku to úplně zničilo, pochopitelně.“ Než Kjartan znovu promluvil, opět chvíli bloudil zrakem po přístavu. Zřejmě toužil změnit téma. Jako mnoha mužům jeho generace mu nejspíš bylo zatěžko mluvit o citových záležitostech. „Takže Markús a Alda, já…

představte si venku pět tisíc lidí, totální chaos!

Nikdo neměl čas starat se o vystrašené kluky.“

„Markús tvrdí, že ho evakuovali stejným člunem jako Aldu. Na palubě prý spolu mluvili,“

vysvětlovala Tóra. „Dá se to prokázat? Jinými slovy, jsou záznamy o tom, kdo odjel jakým člunem?“

Kjartan pokrčil rameny. „Poctivě řečeno, nevím. Na pevnině se o ty lidi postaral Červený kříž a z Thorlákshófnu je dopravil do Reykjavíku.

Myslím, že si zapisovali, kdo se ubytoval u příbuzných. Ale kdo jel jakou lodí…“

„Záznamy budou určitě uložené v národním archivu,“ pronesla náhle Bela. Lehce zrudla, když

se na ni Tóra s Kjartanem udiveně podívali.

Úplně na ni zapomněli. „Něco takového bych tam já teda určitě dala,“ dodala Bela.

„Máme tu taky archiv, městský,“ přidal se Kjartan. „Nad knihovnou. Je možné, že takové dokumenty mají.“

„Pokud ne, pak jsou určitě v národním archivu, jak jsi řekla,“ pronesla Tóra uznale. To pro ni bude dobrý úkol. Bela může v městském archivu pátrat po jménech Markúse a Aldy. A pokud tu nic nenajde, může později pokračovat v Reykjavíku. Takový doklad by sice Markúse nezbavil podezření, ale mohl by aspoň potvrdit jeho verzi událostí. V současné situaci přijde Markúsovi vhod každá maličkost. Tóra se opět obrátila na Kjartana. „Muži, kteří tehdy zůstali na ostrově, se tu mohli volně pohybovat, nebo byli nějak organizovaní?“

Kjartan se ušklíbl. „První dva tři dny se o žádné organizaci nedalo mluvit. Ti chlapi se jako posedlí snažili zachránit vlastní majetek. Později sem přijeli záchranáři z pevniny, ale nemám

bohužel žádná čísla ani informace o složení těch skupin. Myslím, že v nejvypjatější době se tu na záchranných pracích podílely tři až čtyři stovky lidí.“ Přísně se na Tóru zahleděl. „A pokud se mě zeptáte, jestli by někdo z nich mohl někoho zabít nebo přitáhnout do sklepa mrtvoly, pak moje odpověď bude znít jednoznačně ano. Nebyl by to nejmenší problém. Domy, které se teď vyprošťují, nebyly zasypány hned. Došlo k tomu teprve po dvou týdnech. Do jejich blízkosti bych si ale netroufl, protože stály moc blízko trhliny. Ty, o které nám jde, byly zasypané jen popelem, ten nenatropí tolik škody jako proud žhavé lávy.

Kdybych chtěl schovat mrtvoly, dopravil bych je do jednoho z těch domů, které ohrožovala láva, ale chtělo by to pořádnou odvahu. Láva se sice nepohybuje zvlášť rychle, ale sotva existuje něco strašnějšího než tahle žhoucí, kypící hmota, která všechno spolkne. Strach ovšem vyvolávala nejen vřící láva, ale i jedovaté plyny.“

„Nenapadá vás, kdo by to mohl být, ti mrtví ve sklepě? Ztratil se tehdy někdo? Třeba ze záchranného mužstva?“

„Nemám nejmenší tušení,“ zavrtěl Kjartan hlavou. „Pokud vím, nikdo z nich nepřišel o život.

Při výbuchu nebyli žádní mrtví.“

„Kromě muže ve sklepě lékárny.“

„Ten ale nebyl přímou obětí erupce. Byl to alkoholik.“

Tóra byla na rozpacích. Zdálo se, že jde o převládající mínění: alkoholici se nepočítají.

Řekla si však, že se nedá vyvést z míry. „Určitě jste si musel říkat, o koho asi může jít. Heimaey nakonec není žádné velkoměsto. Ti lidi museli mít s ostrovem něco společného.“

„Už jsem řekl, že nemám ponětí.“ Kjartan stiskl rty. „Sledoval jsem všechny zprávy, ale nikdo neví, kdo to je.“

„Dobrá,“ pronesla Tóra trpělivě. „Přesto o tom můžeme přemýšlet. Proč by to nemohlo nějak souviset třeba s tresčí válkou? Možná to byli námořníci, kteří zahynuli při nějaké havárii nebo při konfliktu mezi Brity a Islanďany.“

„To si neumím představit. Tehdy tu sice bylo rušno, ale kdyby k něčemu takovému došlo, všichni by o tom věděli. Krom toho nikdo ani neměl možnost jenom tak zamordovat čtyři Angličany. Bohužel opravdu netuším, kdo by ti mrtví mohli být.“

U toho Tóra zůstala. Pro ni bylo nasnadě, že to museli být cizinci, čtyři Islanďané nemohli prostě zmizet beze stopy. Měla nedobrý pocit, že

muž proti ní ví víc, než chce prozradit. Podívala se na Belu a vstala. „Nuže, bylo to velmi poučné.“

Podala Kjartanovi ruku. „Směly bychom vás znovu obtěžovat, jestli mě ještě něco napadne?“

Při

odchodu

padl

Tóřin

pohled

na

zarámovanou fotografii, která visela vedle dveří.

Bylo na ní pět mužů, kteří se drželi kolem ramen.

Na hlavách měli helmy a v pozadí stoupal k nebi sloup kouře. Jedním z nich byl jednoznačně Kjartan v mladších letech. Všichni vypadali vyčerpaně, žádný se do objektivu neusmíval. „Je tu mezi vámi i Markúsův otec?“

Kjartan přistoupil ke stěně a ukazoval: „To je on, Magnús. A tohle je Thorgeir, Aldin táta.“

„Tohle jste samozřejmě vy,“ ukázala Tóra. „A kdo jsou ti dva zbylí?“ zeptala se zvědavě.

Kjartan se usmál. „To je Dadi.“ Ukázal na útlého muže, který byl o něco menší než ostatní.

„Ten vyvolával jenom mrzutosti. A jeho žena byla právě taková.“ Jeho prst se posunul o kousek dál. „A tady tenhle je Gudni.“

„Policejní šéf? Patřil také do kroužku přátel, o němž jste se zmínil?“

„Patřil,“ odvětil Kjartan suše, „patřil, Tóro.

Uhodila jste hřebík na hlavičku.“

Kapitola devátá

Neděle 15. července 2007

Bela si s rozkoší vychutnávala cigaretu před malou restaurací v přístavu, na niž narazily při hledání místa, kde by povečeřely. Bylo nádherné počasí. Po jídle se Tóra uvolnila a užívala si čerstvou mořskou brízu. K večeru se ochladilo, ale slunce ještě svítilo. Poklidnou večerní náladu nemohl Tóře pokazit ani kouř, který Bela vypouštěla jejím směrem. Malý člun s několika racky na palubním zábradlí vyplouval z přístavu.

Nad zátokou se rozprostíral klid. Dva starší muži opravovali kormidelníkovu budku na otevřeném motorovém člunu, který byl přivázaný k molu přímo před Tórou a Belou. Vykonávali tu práci

rozvážně a víc času spotřebovali na domluvu o tom, co by měli udělat, než na vlastní úkon. Tóra obdivovala jejich pohodu. Prýštila zřejmě z překrásného okolí přístavu. Nervy uklidňovalo i pozorování ptáků na příkrých útesech a Tóra by tu se sklenkou s dobrým pitím v ruce mohla prosedět celý večer.

„Kolik že mrtvol to bylo?“ přerušila Bela ticho.

„V tom sklepě? Čtyři. Přesněji tři a čtvrt. Z

jedné mrtvoly tam byla jenom hlava. Nečetlas o tom v novinách?“

„Ne, takové hovadiny nečtu.“ Bela přesunula cigaretu do druhého koutku úst a vypustila obláček dýmu. Přemýšlivě sledovala, jak kouř stoupá, rozpouští se a mizí. „Kdo mohl zabít najednou čtyři lidi? Jednoho, to bych ještě pochopila, možná i dva, ale čtyři jsou prostě moc.

Třeba to ani žádná vražda nebyla.“

Tóra musela připustit, že to ji už taky napadlo. „Nemám zatím pitevní zprávu. Možná že vážně zemřeli na následky nějaké nehody nebo se otrávili.“ Tóra nasála mořský vzduch přebíjený cigaretovým kouřem. „To ale nevysvětluje tu hlavu. Pokud ty muže nikdo nezabil –odkud pocházejí? Proč někdo uřízne mrtvole hlavu?“

Bela pokrčila rameny. „Mohlo se to stát při nějaké nehodě. Je to docela pravděpodobné.“

„A jak by se hlava dostala do bedny? A bednička spolu s dalšími mrtvolami do Markúsova sklepa?“

„žena,

co

dala

tu

bedýnku

tvému

mandantovi,“ nadhodila Bela, „ta ty lidi zabít nemohla?“

„Neumím si to představit,“ mínila Tóra. „Byla tehdy ještě pubertální holka a sotva by zavraždila čtyři chlapy. Nebo aspoň ne sama.“ Tóra se opřela o zeď domu a vyhřívala se v mírných paprscích

večerního

slunce.

„Musím

se

bezpodmínečně setkat s její matkou. Ta by mohla o té hlavě něco vědět. Je mrzuté, že Aldin otec zemřel. Myslím si, že ten do toho mohl být nejspíš zapletený. Ale bez ohledu na to, zda se na tom Aldina rodina nějak podílela, matka by něco vědět měla. Mladé holky sice mívají před rodiči všemožná tajemství, ale nejde mi do hlavy, že by se Alda jen tak producírovala po ulici s hlavou v bedně. Její matka by mi mohla povědět aspoň to, s kým se její dcera po výbuchu stýkala.

Mohla se svěřit nějaké kamarádce nebo kamarádovi. Markús se s ní na pevnině údajně už nestýkal.“

„Její matka tu přece pořád žije.“ Bela se rozhlédla, jako by očekávala, že se ta žena objeví v nějaké boudě na molu. „Ten chlápek to tvrdil.

Měla bys jí zavolat a navštívit ji.“

„I když tu bydlí, nemyslím si, že teď je vhodný čas na návštěvu.“

„Naopak, teď je pro to perfektní čas!“ Bela típla cigaretu a hodila ji do odpadkového koše vedle sebe. „Po smrti dcery bude jistě naměkko a vylije ti srdce.“

Tóra zavrtěla hlavou. „Ne, to by se jí mohlo dotknout a nechtěla by se mnou mluvit. Vyptám se na Aldinu rodinu zítra večer Markúsova bratra. Třeba mi poradí.“

Bela už myslela na něco jiného. „Vzpomínáš si na hřbitov, kolem něhož jsme jeli?“ zeptala se. „S

tou kamennou bránou?“

„Ano.“

„Třeba ty mrtvoly pocházejí odtamtud. Někdo z pozůstalých je mohl uklidit do bezpečí před výbuchem sopky. Hřbitov přece zasypal popel.“

Tóra se na Belu užasle podívala. „Někdo vykope mrtvoly a schovaje do sklepa, který bude zasypaný stejně jako hřbitov? Jaký by to mělo smysl?“

Bela se zatvářila rozpačitě.

Tóra už chtěla všech spekulací nechat.

„Neměly bychom už jít? Půjdu si brzy lehnout, abych byla zítra fit.“

Bela mrkla na hodinky a zklamaně prohlásila: „To má být vtip? Takhle brzo jsem šla naposledy spát, když mi byly tři roky!“

Tóra lehce zrudla. „Nechci taky hned zalézt do postele. Musím zavolat dětem a tak…“

„Dělej, jak myslíš. Já se každopádně ještě porozhlédnu po nějaké hospůdce.“

Tóra to považovala za špatný nápad, ale věděla, že nemá žádný vliv na to, jak její sekretářka tráví volný čas. „Nedělej ale hlouposti,“ pronesla přátelsky, „ráda bych se zítra koukla k archeologům, kteří řídí vykopávky, a pak musíme do městského archivu. A bůhví komu ještě přeběhneme přes cestu. Máme spoustu práce.“

„Nedělej si se mnou starosti. Přijdu včas.“

Tóra se na ni pro tuhle poznámku nemohla zlobit. Její sekretářka sice měla řadu chyb, ale v práci byla vždycky na minutu přesně. Naopak Tóra chodila dost často pozdě, protože se jí nedařilo vypravit děti včas z domu. Těžké to bylo zvlášť ve dnech, kdy měla doma vnuka a snachu.

„Je ti jasné, že túru po hospodách do placené

pracovní doby nepočítám?“ křikla Tóra za svou asistentkou. „To by mi berňák nikdy nespolkl.“

Sotva to vypustila z úst, už toho litovala. Jak trapné!

Bela se ani neotočila, jenom zvedla ruku a ukázala Tóře vystrčený prostředníček.

Kapitola desátá

Pondělí 16. července 2007

Tóra se pořádně naštvala, když zjistila, že Bela se objevila u snídaně dřív než ona. Už byla usazená u okna a před sebou měla talíř naložený vším možným, co se do ní mohlo vejít. Tvářila se tak samolibě, že Tóra měla chuť si jít sednout někam jinam. Nakonec svou rozmrzelost potlačila, došla ke stolu a posadila se proti Bele.

„Tak jak?“ Tóra si přitáhla konvici s kávou.

„Měla jsi příjemný večer?“ Sama šla, hned jak se rozešly, do pokoje a zavolala rodičům, kteří během její nepřítomnosti hlídali děti a dům. Otec byl ve svém živlu a usídlil se v garáži, kterou už

dlouho plánoval uklidit, zatímco matčin hlas

nezněl zdaleka tak nadšeně. Musela si vyslechnout půlhodinovou přednášku o tom, jak špatně hospodaří. Poté si směla pohovořit se Sóley. Ta byla v dobré náladě a vyprávěla jí, že nosí Gylfiho obří ponožky, protože babička pro ni žádné vhodné nenašla. Pak ji u telefonu vystřídal Gylfi. Šeptal do sluchátka, ať se neprodleně vrátí, že z babičky už mu hrabe a Sigga že z ní má deprese. Tóra mu slíbila modré z nebe a rozloučila se, přičemž se ocitla málem ve stejné depresi jako její snacha. Potom zapnula televizi a přeskakovala z jednoho programu na druhý, aniž

jako obvykle našla něco rozumného. Skončila tím, že sledovala muže se slunečními brýlemi při partii pokeru a přitom usnula, takže se ani nedověděla, v čem princip této hry vlastně spočívá.

„Bylo to super,“ oznámila jí Bela a zakousla se do chleba s marmeládou. Ten byl nákladem marmelády tak přetížený, že se jeden roh ulomil a přilípl se Bele na bradu. Smetla jej prstem a ten si olízala. „Potkala jsem skvělý lidi.“

„Fajn.“ Tóra si nalila do kávy mléko. „Byli tvého věku?“

„Neukazovali mi občanky.“ Bela sáhla po svém šálku s kávou. Hypnotizovala Tóru

pohledem přes jeho okraj a významně pozvedla obočí. „Měla jsem společníka na jednu noc.“

Tóra se zakuckala. „Co, prosím?“

„Však víš,“ pronesla Bela hrdě. „Byl moc milej. Můžu námořníky doporučit.“

„Námořníky? Víc než jednoho?“ Jak ta holka dokáže tak snadno ulovit milence, zatímco Tóra by měla potíž zaujmout nějakého chlapa i v kriminále? Bývala většinou v menší euforii než

muži, které poznala. Proto ji to štvalo.

„Nee, byl jen jeden. Ale proti dvěma bych taky nic nenamítala.“

K tomu už Tóra neměla co dodat. Během zbývajícího času u snídaně mlčela, což ovšem Bele nijak nevadilo, neboť vytrubovala do světa události minulé noci do nejmenších detailů a tak jako tak by ji nepustila ke slovu.

Dís skryla obličej v dlaních. „Co si teď počneme?“ Z nálezu Aldiny mrtvoly se dosud nevzpamatovala. První noc ležela v posteli smrtelně unavená a nemohla usnout. Lámala si hlavu, proč si její kolega Agust ani ona nevšimli, že má jejich zdravotní sestra nějaké potíže.

Všechny hovory s ní, na které si vzpomínala, se točily kolem práce, nejbližší operace nebo stavu jejich malého skladu. Nic neobvyklého jí

nepřicházelo na mysl. Než ji krátce před svítáním přemohl spánek, utěšovala se myšlenkou, že čas všechny rány zhojí. Ale duševní rány bolí déle než

ty tělesné. V žádném případě nebude ani později lehké vyrovnat se s Aldinou smrtí. Dís se cítila ještě bídněji než ten den, kdy ji našla. Všechno se v její pamětí znovu roznítilo. Nejprve zavolala záchranku a potom čekala v ložnici. Z odstupu zjišťovala, že by zřejmě bylo rozumnější čekat dole v obýváku či v kuchyni nebo venku v autě, ale v tu chvíli se jí to zdálo vůči mrtvé bezohledné, a tak se posadila na stoličku u postele. Sanitka sice přijela během deseti minut, ale ty byly nejdelší v jejím životě. Většinu času nehybně seděla na místě a upírala zrak na Aldino tělo, na její vytřeštěné oči otočené ke dveřím, jako by se tam skrývala pravda, a široce rozevřená ústa, která strnula v okamžiku úzkostného výkřiku. V patologii se Dís nevyznala a nevěděla, jak vypadá člověk, který se předávkoval léky, jež

ležely na nočním stolku. Jestliže se Alda pokusila vzít si život tímto způsobem, patrně něco provedla špatně. Ruce měla sevřené v pěst a její kůže, jindy dokonale hladká, byla rozrytá do krve. Rýhy byly tak hluboké, že krev vytvořila temnou louži, v níž spočívala její tvář.

„Co máš na mysli? Nemůžeme nic dělat.

Spáchala sebevraždu,“ odpověděl Agust odmítavě.

„Půjdeme na pohřeb, objednáme věnec nebo tak něco.“ Nezdálo se, že by se ho Aldina smrt zas tolik dotkla, ačkoli u něj řadu let pracovala.

Dís zvedla hlavu z dlaní a napřímila se. „Co je s tebou?“ zeptala se příkře. „Zdravotní sestra, která s námi pracuje, nečekaně zemře, a ty si to chceš odfajfkovat jedním věncem nebo tak něčím?

Velmi soucitné.“ Co vlastně očekávala? Agust byl stejný jako jeho ordinace, chladný a bezcitný. I Dísina kancelář byla sice dost neosobní, ale jeho byla tak sterilní a pečlivě uklizená, že by mohl akutní operaci provést na psacím stole. Nebylo tu nic zbytečného, žádný předmět, který by sem vnesl trochu krásy či pohody. Ani ilustrační panely

na

stěnách,

které

zobrazovaly

nejdůležitější plastické operace, tu nevisely bezdůvodně. Když je Agust věšel, vysvětloval jí, že slouží k tomu, aby uklidnily pacienty, kteří se bojí operace. Později pak tvrdil, že počet těch, kteří si to v posledním okamžiku rozmysleli, od té doby, co zde ty obrázky visí, podstatně klesl.

Teď sebou polekaně trhl. „Ale…“ vzdychl, „já…“ nahnul se nad psací stůl a vzal Dís za ruku, „ty víš dobře, jak jsem si jí vážil. Asi mi to

ještě pořádně nedošlo. Jediné, co mi teď vrtá hlavou, je, kdo ji zastoupí při nejbližších operacích.“ Usmál se na ni. „Tohle se ovšem dá zvládnout snadněji.“

Dís jeho úsměv opětovala. Já vím. Už jsem o tom taky přemýšlela.“ Jemně ruku zas vyprostila a položila si ji do klína. Bylo jí nepříjemné dotýkat se jeho kůže. Pokud měla při operacích na rukou rukavice a dotkli se, bylo to v pohodě.

„Nějaké řešení už najdeme,“ řekla a zvedla se.

Jsem ale přesvědčená, že bych na tom byla lépe, kdybych ji byla nenašla.“

„To určitě,“ odvětil Agust. „Snaž se prostě na to nemyslet. Uchovej si Aldu ve vzpomínkách takovou, jaká byla zaživa. Zaslouží si to.“

Dís přikývla. „Nenapadlo tě, že ji někdo mohl zavraždit?“

„Zavraždit? Kdo by měl důvod ji zabít?“

„To nevím. Nějaký sexuální násilník, který se chce pomstít?“

„Opravdu?“ Agust se zatvářil mrzutě. „Spolek znásilněných žen by měl svoje dokumenty radši držet pod zámkem.“

Dís se ušklíbla. „Jmenuje se to Psychologická péče o oběti znásilnění a já si vůbec nejsem jistá, že se tam všechno utají. Alda toho asi měla plné

zuby, když přestala sloužit v nemocnici.“ Před několika měsíci totiž dala v tomto vedlejším zaměstnání, na příjmu jedné nemocnice, nečekanou výpověď. Několik večerů v týdnu a o víkendech tam pracovala a získala si dobrou pověst při dobrovolné pomoci obětem znásilnění.

Vždycky tam sloužila ráda, ale její výpověď svědčila o něčem, čemu se Dís marně snažila porozumět. Možná už té brutality, s níž se přitom často setkávala, měla dost. „Mohl to však být i někdo jiný,“ naznačila.

„Kdo například?“ zahučel Agust nepříjemně.

„Loupežník z pohádky?“

„Ne, například ty,“ pravila Dís klidně a z kapsy halenky vyndala malý sáček.

Agust vyskočil. Nebyl rozčilený, jen zaražený.

„Já?“

Dís přikročila k němu a položila sáček na psací stůl. „Tohle leželo na jejím nočním stolku.

Podle toho, jak vypadala, musela zemřít za velkých bolestí. Když si někdo vezme víc prášků na spaní, vypadá jinak.“

Agust se zahleděl Dís do očí. „A ty si myslíš, že jsem ji zabil já?“

„Mrkni se dovnitř,“ řekla Dís tiše. , Ještě jsem úplně nezblbla.“

Agust se zadíval na malý tmavý sáček. Vzal jej do ruky, prohlédl si ho a znovu se podíval na Dís.

„Pozor, ať se té věci nedotkneš. Možná přece jen skončí na policii.“ Agustovi ztvrdly rysy a Dís vážně dodala: „Dokážeš-li to nějak vysvětlit, zůstane to mezi námi. Pokud ne, musím to odevzdat. Vzala jsem to z jejího nočního stolku.“

Ukázala na sáček. „Ale to rozhodnu později.

Nejdříve si vyčistíme stůl. Nekoukej na mě, dokud ses nepodíval, co to je.“

Agust sáhl ukazováčkem opatrně do sáčku.

Nemusel ho ale otvírat, protože obsah znal.

„Zatraceně!“ zašeptal. „Co budeme dělat?“

„Vím jen to, že proti vykopávkám nikdo nic neměl, kromě Markúse,“ pravil Hjörtur a přešel k regálu, který se hroutil pod spisy a stohy papíru.

Archeolog odložil listy, které držel v ruce, na jednu hromádku a obrátil se k Tóře a Bele. „Ani jeho rodiče, ani sourozenci. A Alda se se mnou nespojila. Je možné, že mluvila s kolegou, ale k mému sluchu se to nedoneslo.“

Tóra zklamaně kývla hlavou. „Nemohl byste to, prosím, ověřit? Je to důležité.“

Hjörtur se na ni podíval se směsí soucitu a rozmrzelosti. „To bych mohl, ale nemyslím si, že to k něčemu bude.“

Tóra musela s archeologem jednat v rukavičkách. Nebyl povinen odpovídat na její otázky ani jí jinak pomáhat. „Mockrát děkuji,“

ocenila to vlídně. „Vím, že nález mrtvol vám značně zkomplikoval plány a že vám na rychlém vyřešení případu záleží právě tak jako mně.

Máme společné zájmy.“

Hjörtur ale nevypadal moc přesvědčeně.

„Samozřejmě doufám, že policie vaši záležitost vyřeší co nejrychleji, ale já na to zas tolik nepospíchám. To, co zajímá mě, je staré přes třicet let. Pár dnů nebo týdnů nehraje roli.“

Založil si paže na hrudi. „Pokud je to všechno, co pro vás mohu udělat, rád bych pokračoval ve své práci. Využiji té časové prodlevy k vypracování několika důležitých zpráv. Sedíme tu a zíráme pánubohu do oken jen proto, že areál vykopávek je dočasně uzavřen.“

Bela si odfrkla a Tóra se rychle chopila slova, dřív než stihne pronést nějakou nevhodnou poznámku. „Ráda bych se zeptala ještě na pár věcí. Slibuji, že si pospíším. Hned se nás zbavíte.“

Usmála se na archeologa, zatímco Bela jej stíhala nepřátelskými pohledy.

Tóra nevěděla, zda jeho rozhodnutí změnil vyraz Bělina obličeje či její úsměv, ale hlavní bylo,

že jim ještě pár minut přece jen věnoval. Přešli do malého konferenčního šálku a posadili se.

„Nenašlo se při vykopávkách něco, co by mohlo souviset s těmi mrtvolami?“ zeptala se Tóra.

„Něco, čemu jste se dosud blíže nevěnovali?

Nemám však na mysli předměty z domu Markúsových rodičů.“

„Ne. Nic, o čem bych věděl. Ani jsem se nad ničím speciálním nezamýšlel.“

Jistě registrujete vše, co najdete,“ mínila Tóra.

„Bylo by možné si ty věci prohlédnout?“

Hjörtur zavrtěl hlavou. „Ne, to by asi nešlo.

Předpokládá se, že bývalí majitelé domů se na ty věci podívají společně s námi a pak se dohodneme, co s nimi bude dál.“ Odsunul stranou špinavý šálek od kávy. „Na území vykopávek se má uspořádat výstava nalezených předmětů, nejlépe přímo v dotyčných domech.

Všechny dnes patří městu Vestmannaeyjabaer.

Chceme však původním majitelům vyjít vstříc.

Věci, které pro nás nic neznamenají, mohou mít pro ně nedocenitelnou citovou hodnotu.“

Zhluboka se nadechl. „Už se na nás mnozí z nich obrátili. Ti lidé se zajímají především o alba fotografií, někteří se vyptávají na takové věci, jako jsou studentské čapky, poháry a hodinky.

Registrujeme všechno, co najdeme, a pak to roztřídíme podle toho, do kterého domu co patří.“

„Policie si ty věci neprohlédla?“ podivila se Tóra. „Člověk by řekl, že se budou zajímat alespoň o věci z Markúsova rodného domu.“

Hjörtur zavrtěl hlavou. „Zatím ne. A doufám, že při tom taky zůstane. Věnovali jsme tomu spousty práce a bylo by velmi náročné prohrabávat všechny bedny.“

„Mohla bych dostat seznam těch věcí?“

Hjörtur sevřel rty. „To musím odmítnout,“

odvětil zostra.

Tóra si řekla, že musí postupovat ještě obezřetněji. „Vstoupil někdo do Markúsova sklepa?“

„Chcete vědět, zda tam ty mrtvoly někdo neuložil, až když byl dům znovu zpřístupněn?“

otázal se Hjörtur.

„V podstatě ano. To by totiž počet lidí, kteří by s tím mohli mít něco společného, podstatně zvyšovalo.“

„Jsem si jistý, že jsme dveře do sklepa dostatečně zajistili a že jste s tím byla spokojena i vy, pokud si dobře vzpomínám,“ pravil Hjörtur bez mrknutí oka. „Dostali jsme se při své práci až

ke dveřím a ty jsme pak ihned zatloukli. Přesně

jak bylo dohodnuto. Někdo by přirozeně mohl do sklepa proniknout, ale nikdy s nějakou mrtvolou.“

„Jak si můžete být tak jistý?“ zeptala se Tóra.

„Nevykládejte si to, prosím, špatně, nechci tím říct, že vy nebo někdo z vašich lidí je v tom nějak namočený.“

„Byl jsem ve sklepě s policií. Garantuju, že ty mrtvoly ležely tam dole dlouhá léta, nejen pár dní.“

„A co když to tak jenom mělo vypadat. Co když je někdo popelem a prachem zasypal dodatečně.“

„Ne,“ pravil Hjörtur rozhodně.

„Nenapadá vás, kdo mohou ti mrtví být? Jste přece odtud, že?“

Hjörtur se pousmál. „Vulkán explodoval v den mých třetích narozenin, nemohu vám tedy bohužel nic povědět o tehdejším dění ani osobách. Považuji však za vyloučené, že jde o místní lidi. Všichni obyvatelé byli zachráněni.

Čtyři lidé by jen tak nezmizeli.“

Tentokrát Tóra nepřipomněla muže, který se udusil ve sklepě lékárny. „Ale určitě jste o tom přemýšlel.“

„Přirozeně,“ odvětil Hjörtur. „Ale nemám asi dost fantazie, abych si dokázal představit, jak k tomu mohlo dojít. Prohlížel jsem dokonce staré noviny, máme je i na mikrofilmech, a nenašel nic o pohřešovaných osobách, ať už by to byli Islanďané nebo kdokoli jiný. Zdá se, že ty muže vůbec nikdo nepohřešoval, což je dost divné.“

Odkašlal si. „Nevím, kolik jste toho tam dole mohla spatřit, ale když jsem byl ve sklepě já, měla tam policie nainstalované umělé osvětlení.

Viděl jsem, že nejméně dva muži měli na rukou snubní prstýnky. Jací jsou to manželé, když je nepostrádají ani jejich ženy?“

Tóře probleskly hlavou zlé vzpomínky na bývalého manžela. „Dobrá otázka,“ poznamenala.

„Nasvědčovalo něco tomu, že by ti muži byli námořníci? Narážím na možnou souvislost s tresčí válkou.“

Tohle však Hjörtur suše odmítl. „Neviděl jsem na nich nepromokavé kombinézy ani jiné oblečení typické pro námořníky v té době. To ale nemusí nic znamenat, námořníci nakonec taky nechodí pořád v pracovním.“ Ušklíbl se a podíval se na své vybledlé džínsy.

„Chápu.“ Tóra by si byla přála slyšet jinou odpověď, nejlépe takovou, že ti muži měli u sebe

udice a sítě. „Bylo by možné, že ty mrtvoly někdo nedopatřením dopravil do nesprávného domu? že se při výbuchu spletl?“

Hjörtur pokrčil rameny. „Tsss, to taky netuším. Pochybuji o tom, ale na sto procent to tvrdit nemůžu.“ Poškrábal se na čele. „Třeba dům, kam se měly dostat, zmizel. Oblast zasažená lávou je zobrazena na webových stránkách. Jsou tam popsané i domy, které právě teď vykopáváme. To by vám mohlo pomoct.“

Napsal jí internetovou adresu. To byl dobrý tip. Opravdu bylo možné, že mrtvoly vůbec neměly skončit v Markúsové rodném domě, ale rozmary vulkánu někomu zkřížily plány. Proč by někdo ukrýval mrtvé ve vlastním sklepě, když tu byla na výběr řada jiných domů? Skončily mrtvoly a hlava jen náhodou na jednom místě?

Tato hádanka Tóru zneklidňovala. Musí se bezpodmínečně dovědět něco o jejich původu. V

Markúsově zájmu, ale i pro ukojení vlastní zvědavostí.

Tóra seděla s šálkem kouřící kávy v téže restauraci, kde včera večeřela s Belou. Měli tu počítač, takže mohla zabít dvě mouchy jednou ranou: kávu a přístup k internetu. Belu poslala do městského archivu a prohlížela si webové

stránky, které jí Hjört doporučil. Jednoznačně si vybrala tu lepší variantu: seděla v příjemné restauraci,

zatímco

Bela

se

hrabala

v

zaprášených aktech hledajíc dvě jména. Ovšem vzhledem ke včerejšímu večeru jí to patřilo. Tóra nevěděla, zda v městském archivu existují záznamy o evakuaci, ale protože se Bela dosud nevrátila, musela na něco přijít. Nebo tam svádí archiváře.

Tóra přelétla text na monitoru. Ihned našla informace o Markúsově rodném domě a zapsala si i jména obyvatel všech deseti domů v ulici.

Většina jmen jí nic neříkala, kromě Kjartana z přístavní kanceláře, který očividně bydlel v sousedství.

Pak klikla na titulek Obyvatelé Sudurverguru v naději, že získá další informace. Byly tu krátké životopisy čtyř lidí. Vedle jednoho z nich byla fotografie Kjartana Helgasona. Tóra ho hned poznala. Jeho biografie ovšem byla dost stručná: Radu let vyjížděl na moře, pak vystřídal různá povolání, až po nynější zaměstnání strážce přístavu. Oženil se a měl čtyři děti, které všechny dospěly. Tóra přehlédla ostatní životopisy.

Zajímavé jí přišlo jen to, že všechny rodiny měly hodně dětí. žil tu jenom jeden bezdětný pár a ze

všech rodin nejméně dětí měli Magnús a jeho žena Klára: dva syny, Leifa a Markúse.

Tóra dopila kávu a zavolala Bele, aby se zeptala, jak si vede, a ujistila se, že se nemusí strachovat o archivářovu mravnost. Sekretářka byla mrzutá. Záznamy sice měla, ale loď, na níž

při evakuaci odjel Markús, zatím nenašla. Tóra jí popřála hodně zdaru, aby jí dodala motivaci a podtrhla důležitost této práce.

Venku bylo stále tak krásně, že si udělala malou procházku a užívala si slunce. Narazila na krámek se suvenýry, vešla dovnitř a nakoupila pár dárků: látkového papuchalka pro dceru a vlněné rukavičky pro vnuka. Když jí to prodavačka balila, zavolala Bela.

„Mám to!“ hlásila triumfálně. „Markús a Alda byli na stejné lodi.“

Tóra se spokojeně usmála na prodavačku a podala jí platební kartu. První překážku zdolala.

Kapitola jedenáctá

Pondělí 16. července 2007

„Mohla bych poprosit o sůl?“ zeptala se Tóra.

Na pěkném porcelánovém talířku leželo před ní světle modré vejce s hnědými skvrnami.

Rozklepla je, přičemž z něho vyhřezl slizký bílek, který měl být uvařený natvrdo. Tóra sice nebyla v jídle příliš vybíravá, ale vejce vlastnoručně vybíraná z kdejakých hnízd ve volné přírodě nepatřila k jejím oblíbeným pokrmům. Normálně by je s díky odmítla a počkala na hlavní chod, ale na návštěvě si musela počínat jinak: dobře osolit, spolknout a usmát se.

Leifur jí s potměšilou grimasou podal slánku.

„Každému to nechutná. Nemusíte to jíst.“

Tóra statečně vzdorovala. „Ne, každopádně to chci okusit,“ zalhala a hodila špetku soli na ohavný bílek. Potom podala slánku Bele a viděla, že udělala totéž a vrhla na ni významný pohled.

Očividně měla tentýž problém.

Leifova manželka Marie seděla na protější straně stolu a pozorovala obě ženy. Ta scéna jí vůbec nepřipadala komická, a hned manželovi řekla: „Nechápu, proč to musíš cpát všem hostům.“ Chopila se své sklenice a lokla si bílého vína. „Už to přestalo být vtipné.“ Hlučně sklenku zas odstavila. Zdálo se, že má dost. Marie byla velmi atraktivní žena, která musela být v mladších letech překrásná. Byla extrémně štíhlá a Tóra by se vsadila, že si takovou postavu udržuje s lékařskou pomocí. Byla bezvadně oblečená, byť to nebyl poslední výkřik módy, nýbrž oděv, jaký všem módním vrtochům vzdoruje: béžová sukně po kolena, krémová hedvábná blůzka a kožené lodičky ve stejné barvě s vysokým podpatkem. Pleť měla jasnou, světlou, téměř průsvitnou.

Leifur se na svou ženu chladně podíval.

„Chceš snad radši servírovat svoji připálenou cibulovou polévku, miláčku?“ Nebyl zdaleka tak dobře oblečený jako Marie, měl na sobě košili a

kalhoty s puky. Působil však mnohem uvolněněji než ona.

„Bydleli jste vždycky na tomhle ostrově?“

otázala se Tóra, aby odlehčila atmosféru. Znala podobné manželské hádky z vlastní zkušenosti.

Než se s Hannesem rozvedla, jejich pozvaní hosté se kvůli tomu většinou omluvili. A to jim ani nemusela servírovat vejce z divočiny.

„Proboha, ne!“ vykřikla Marie.

„Marie není odtud, jak byste si mohly myslet.“

Leifur se sarkasticky ušklíbl. „Seznámili jsme se na univerzitě v Reykjavíku a bydleli tam dva roky až do mé promoce. Kromě dob studia jsem já vždycky žil na Vestmannských ostrovech.“ Leifur odložil prázdnou skořápku na talířek a vzal si další vejce. „Odjakživa jsem chtěl být kapitánem, ale pak jsem studoval podnikovou ekonomiku.“

Zkušenýma rukama oloupal barevné vajíčko.

„Rejdařství mého otce se stále rozrůstalo, a tak bylo pro rodinu i pro firmu důležitější, abych studoval ekonomii.“

„Bylo to správné rozhodnutí, ne?“ Od Markúse Tóra věděla, že rejdařství prosperuje.

Ponořila lžičku do dutiny vejce a bez zaváhání obsah rychle spolkla.

„Ano, dá se to říct. Pochybuji však, že moje vzdělání hrálo tak velkou roli. Měli jsme prostě štěstí na lovné kvóty ryb a dobré kapitány.

Podařilo se mi upevnit základy podniku, ale byl to jen dílčí úspěch. Kvůli úbytku množství tresek a nestabilitě koruny se situace stále zhoršovala.“

Tóra přikývla. Nic ji nenudilo tak jako hovory o financích. „Markús se práci v rejdařství nikdy nevěnoval?“

„Ne, šel si svou cestou,“ odpověděl Leifur.

„Naštěstí. Není lehké řídit firmu, má-li dva šéfy.

Poté, co se otec stáhl do ústraní, jsem firmu převzal já a běží dobře. Ale Markús si nemusí stěžovat. Profituje ze svého podílu.“

Marie se zatvářila kysele. „Mohli byste získat ještě víc, kdybyste ji prodali. Nejsi jediný ekonom v rodině. Vím moc dobře, kolik se dostane za lovné kvóty a lodě. Magnús říká, že bychom si jen z úroků žili jako pánbůh ve Frankrajchu. I s ním.“ A opět se napila vína.

Tóra nevěděla, kterého Magnúse myslí, ale byla si téměř jistá, že o Leifova a Markúsova otce tu nejde. Nezávisle na tom však nyní byly názorové rozdíly manželů jasné. Marie chtěla všechno prodat a odstěhovat se do města. Byla tam wellness centra a kvanta obchodů, v nichž se

dají utrácet peníze. Perfektně by zapadla do exkluzivního půdního bytu jako z filmu 101

Reykjavík, kde by přes vázu s orchidejí pozorovala modré moře a usrkávala svoje café au lait. Leifur se do takového minimalistického bytu hodil právě tak málo jako vyšívaný polštář.

Zřejmě si chtěl firmu nechat a zůstat na ostrově.

Patrně ho k tomu vedly i morální důvody. Cítil by se dobře, kdyby prodal kvóty a rejdařství? Vždyť nesl

odpovědnost

za

mnoho

pracovních

příležitostí v malém místě. Společnost na ostrově Tóře připomínala starý Island z doby před finančními žraloky, kdy nebyly téměř žádné společenské rozdíly a největšími boháči byli lékárníci. Leifův a Mariin dům se od sousedních domů moc nelišil: v základech velký a dobrý, ale k jakémukoli přepychu měl daleko. Musel to být divný pocit vlastnit nadbytek peněz, ale nemít zač je vydat, především pro Marii, která si na luxus určitě potrpěla. „Vaši rodiče tu pořád ještě bydlí?“

zeptala se Tóra Leifa a spolkla ještě jedno sousto vajíčka. Neuměla si představit, který pták dokáže snést tak ohromné vejce, tedy pokud nejde o pštrosa.

„Ano,“ odpověděl Leifur. „Bydlí o pár domů dál, ale kdo ví, jak dlouho vydrží. Starat se o otce

je velmi náročné a matka je tak churavá, že to sama nezvládne. Marie jí pomáhá, ale pomalu budeme potřebovat profesionální pečovatelku.

Kde ji však tady vzít?“

Tóra musela Marii nečekaně připsat kladný bodík. Důkladněji si ji prohlédla. Navzdory chladným způsobům musí mít dobré srdce.

Nebylo těžké vžít se do její situace: děti už byly jistě z domu, a ona v době, kdy byl manžel plně zaměstnán svou profesí, neměla žádné rozptýlení.

Kořeny měla v Reykjavíku a těžko si mohla zajít se starými kamarádkami na kávičku. „Máte děti?“ zeptala se jí Tóra. „Bydlí tady?“

„Ne,“ odpověděla Marie zasmušile. „Tím chci říct, že už tu nebydlí, ale děti máme. Dvě.

Magnúse a Margret. Protáhla si záda. „Margret studuje v cizině medicínu a Magnús je ekonom jako jeho otec. Pracuje v jedné velké bance a právě převzal investiční oddělení.“ Podívala se na svého muže. „Pořád si dělá naděje, že někdo z nich převezme firmu. Magnús už přitom vydělává dvakrát tolik co on.“

„To přece vůbec není jisté,“ vpadl jí Leifur do řeči. „A ty to moc dobře víš.“ Obrátil se k Tóře.

„Naše děti se sice vydaly vlastní cestou, ale to se ještě může změnit. Markúsův syn Hjalti se velmi

zajímá o mořeplavbu a naši firmu. Téměř každé léto tráví u nás a v zimě je tu často aspoň o víkendech. Byl by velice zklamaný, kdybychom rejdařství prodali.“

Hovor se opět stočil na téma manželské rozepře. Bela nesrozumitelně vzdychla. Tóra však nevěděla, zda kvůli trvající neshodě, nebo kvůli nedojedenému vejci na talíři. V naději, že zlomí napjatou situaci, se Leifa zeptala, zda si ještě vzpomíná na výbuch sopky, „Jistě, moje milá, na to se nedá zapomenout.“

A odsunul svůj talíř.

„Odvezli vás na pevninu stejnou lodí jako Markúse? Hledám někoho, kdo by mohl dosvědčit, o čem spolu s Aldou mluvili.“

„Ano, byl jsem na palubě,“ odvětil zamyšleně.

„Musím se ovšem přiznat, že na Aldu si moc nevzpomínám, což ovšem nic moc neznamená.

Alda byla stejně stará jako Markús, tedy o dva roky mladší než já. V tom věku člověk takovou drobotinu přehlíží.“ Napil se bílého vína. „Ale mohu vás ujistit, že Markús se většinou motal kolem ní.“ Odsunul pohár. „Myslím si dokonce, že ji nikdy neztratil z očí ani v dospělosti.“

„Ten dojem jsem měla také.“ Tóra se pokusila nacpat zbytek vejce zpět do skořápky, aby to

vypadalo, že všechno snědla. Položila lžičku na stůl a ukončila představení tím, že si ubrouskem utřela ústa. „Nevzpomněl by si někdo, o čem se spolu na lodi bavili? Třeba vaše matka?“

Leifur zavrtěl hlavou. „Moje matka určitě ne.

Trpěla mořskou nemocí a měla dost co dělat sama se sebou.“ Hrál si se sklenkou, posunoval ji po stole sem a tam. „Popřemýšlím o tom, třeba mě ještě napadne, kdo u toho byl. Možná někdo z Markúsových kamarádů, do té holky byla zamilovaná celá třída.“

Tóra sundala tašku z opěradla židle, kam si ji pověsila, a vylovila okopírované stránky, které Bela přinesla z městského archivu. „Tohle je seznam osob, které byly na té lodi. Pár jmen byste měl znát.“ Podala mu papíry.

Leifur přelétl pohledem čtyři stránky rukou psaného seznamu. Náhle se mu tvář rozjasnila.

„Johanna, Aldina mladší sestra. Pořád tu bydlí a pracuje v bance. Ta by vám mohla pomoct. Jestli chcete, zítra s ní promluvím.“

Tóra nabídku vděčně přijala. Bela mezitím boj s vejcem vzdala a nezvykle apartním gestem na ně nařasila ubrousek. „Mnohokrát děkuji,“

pronesla tiše a odsunula talíř. „Chutná to velmi zajímavě,“ dodala, aniž zvedla oči od stolu.

Mariin úsměv však až k jejím očím nedorazil.

Vstala a začala sklízet stůl. Potom zmizela v kuchyni a bylo slyšet, jak chystá hlavní jídlo.

Tóra doufala, že překvapení už skončila a že se paní domu neobjeví s obrovskou horou pečených mořských hvězdic. „Mluvila už s vámi policie, Leife?“ zeptala se. „Nebo s vašimi rodiči?

„Volali mi z kriminálky v Reykjavíku. Řekl jsem jim, jak to je, že o té věci nic nevím,“

odpověděl. „To ale není všechno. Ptali se mě, jestli já nebo mí rodiče nechceme v nejbližší době někam odjet. Pak mi sdělili, že by mě mohli znovu kontaktovat a předvolat k výslechu.

Vysvětlil jsem jim, že s otcem kvůli jeho nemoci nemohou počítat. To bylo, pokud si vzpomínám, v pátek. Od té doby se neozvali.“ Leifur lhostejně pokrčil rameny. Tóra nepoznala, zdaje jeho nezájem skutečný, nebo předstíraný. „Klidně můžou přijít. Nemáme co skrývat.“

„Pak si nemusíte dělat žádné starosti,“ pravila Tóra se zdvořilým úsměvem. „Ale jak si vlastně ty mrtvoly ve vašem sklepě vysvětlujete? Určitě jste o tom musel přemýšlet.“

„To jsem samozřejmě přemýšlel. Nemám ovšem ani zdání, kdo ti muži jsou, ani jak se tam dostali. Nabízí se vysvětlení, že to jsou cizinci.

Čtyři Islanďané by při erupci nepozorovaně zmizet nemohli.“

„A byli tu tehdy nějací cizinci? Myslím před výbuchem i při něm.“

„Inu, předtím tu pár cizinců bylo, i když ne tolik jako dnes. Tenkrát to byli námořníci a dělníci z rybárny, dneska jde hlavně o turisty.“

Omluvně se na Tóru usmál. Jestli tu ale byli nějací cizinci v době, kdy došlo k erupci, to opravdu nevím. Myslím si, že při odklízecích pracích jich pár pomáhat mohlo. Například vojáci z americké základny v Keflavíku.“

Na tohle Tóra zatím nepomyslela. Musí bezpodmínečně zjistit, zda tehdy z americké základny někdo nezmizel. Doufala, že po odchodu posádky nebudou všechny informace pod zámkem. „S vaším otcem by se promluvit nedalo?“ nadhodila opatrně. „Třeba by si na něco vzpomněl.“

Leifur se zatvářil trudnomyslně. „To by vám moc nepomohlo. Otec je duchem nepřítomen někdy víc, někdy míň, ale rozumný hovor se s ním nedá vést už dlouho. Matka je však dosud duševně čilá.“ Podíval se Tóře do očí. „Co tím sledujete? Myslíte si, že můj otec s tím má něco společného?“

Tóra byla ráda, že se Leifur nevzteká, ale jen diví. „Ne, vlastně ne. Jen jsem si řekla, že by ho mohlo napadnout, kdo ti muži jsou nebo kdo tehdy mohl přijít do vašeho domu. Jistě se staral především o vlastní chalupu.“

„To ano, ale pomoct vám už bohužel nemůže.

A moje matka také nic neví; když se tu uklízelo, ani přitom nebyla. Maximálně by si mohla vzpomenout na nějakého cizince, který tu byl před výbuchem. Je to ale tak dávno. I já si na to vzpomínám jen matně.“

Z kuchyně k nim zavanul dým z cigarety a Bela se neklidně zavrtěla na židli. „Smí se tu kouřit?“ žádostivě pohlédla na Leifa.

„Marie kouří v kuchyni.“ Pokynul tím směrem rukou. „Prosím. Bude jistě ráda, že má společnost.“ Tohle nemusel Bele říkat dvakrát.

„Znal jste vlastně Aldu?“ zeptala se Tóra, když

zůstala s Leifem sama. „Zdá se, že je v celé té historii klíčovou osobou, pokud je výpověď vašeho bratra o bedničce s hlavou pravdivá. Mám dojem, že mrtvoly a ta hlava spolu souvisejí.

Všechno ostatní by bylo nesmyslné.“

„Vidím to stejně. Aldu jsem však bohužel moc dobře neznal. Pochopitelně vím, o koho jde, naše

rodiny se stýkaly, ale jak jsem už řekl, byla mladší než já, a tak jsem se o ni moc nezajímal.

Po evakuaci se naše rodiny setkávaly minimálně.

Její rodina se totiž usadila v Západních fjordech, a můj otec lovil u jižního pobřeží.“

„Ale její matka přece bydlí tady na ostrově, že?“ nadhodila Tóra. „Řekl mi to Kjartan z přístavní kanceláře. A také to, že její otec nedávno zemřel.“ Na vysvětlenou potom dodala: „Markús mi poradil, abych Kjartana navštívila.“

Leifur přikývl. „Aldina sestra Johanna tady bydlí, ale o matce nic bližšího nevím. Upřímně řečeno, se starými přáteli svého otce jsem si moc nerozuměl. Zejména potom, co jsem převzal firmu.“

„Tak? A co se stalo?“

Leifur pokrčil rameny. „Táta k nim byl příliš měkký, když už se ptáte. Vždycky jsem měl dojem, že se cítí zavázán především Aldinu otci Thorgeirovi, ačkoli z obchodního hlediska všechno probíhalo korektně.“

„Jaké to byly obchody?“

„Koupě první lodě,“ odpověděl Leifur. „Koupili ji společně, můj otec a Thorgeir. Zpočátku vedli společně i firmu.“ Ukázal na obraz jedné lodi, který visel za ním na stěně. „To je ona, motorový

člun, sto tun. Ten obraz visíval v otcově pracovně.

Odnesl jsem si ho, protože je tak těsně spjatý s jeho osudem. Chtěl jsem, aby bylo všem jasné, že rejdařství převzal nový člověk. Přesto jsem jej nechtěl pověsit v kanceláři.“ Leifur se usmál.

„Dnes by to žádná mimořádná loď nebyla, tehdy však představovala něco víc.“ Pro Leifa to očividně byl důležitý obraz, i když měl do mistrovského díla daleko. „Měli ten člun teprve rok, když sopka vybuchla, a otec se nemohl s Thorgeirem shodnout, co bude dál. Táta chtěl pokračovat v činnosti, ale Thorgeir to prostě vzdal a nechal se vyplatit.“

„V jednom starém hlášení jsem narazila na zmínku trauleru, který se při pojistném podvodu potopil. To ukazuje, jak zlé byly tehdy časy.“

„Je to tak,“ přisvědčil Leifur. „Nadlouho to byla hrozná bída. Naštěstí to nedošlo tak daleko, že by byl otec nucen zatáhnout za záchrannou brzdu stejným způsobem, ale daleko k tomu neměl.“

„Měl váš otec nějaké peníze, než založil to rejdařství?“ Tóra přejela pohledem z obrazu na Leifa. „O lodích toho moc nevím, ale určitě stojí hromadu peněz.“

Leifur se usmál. „Zcela určitě nebyl bohatý.

Schrastil nějak, co se dalo, aby zaplatil svůj podíl, ale byl to jen zlomek celkové hodnoty. On a Thorgeir si vzali úvěr a zastavili všechno, co měli.

Proto musel otec vykoupit jenom Thorgeirův podíl. V prvních letech neměl žádnou vyhlídku na zisk, bylo velmi nejisté, zda po té erupci loď vůbec udrží. S naším domem zmizela i část jistot.

Financování obchodu se stalo ještě těžší.“ Leifur upil vína. „Otec se však navzdory všem potížím nevzdal. Jeho entuziasmus naopak ještě vzrostl.

Dokázal udržet loď v provozu, a dokonce za výhodnou cenu koupit ve zdejším přístavu malou továrnu na zpracování ryb. Dřívější majitelé ji zavřeli, ale táta ji znovu rozběhl, třebaže mu nikdo nevěřil. Všichni byli přesvědčení, že veškeré nemovitosti na Vestmannských ostrovech ztratí cenu.“

„Jak to váš otec vlastně dokázal?“ zajímala se Tóra. „Mohl i při té sopečné aktivitě vyjíždět na moře?“

„Rybářská flotila tehdy zaznamenala rekordní zisk. Otec se věnoval lovu ryb víc než kdykoli předtím, ale opravdu mu to začalo vynášet teprve potom, co koupil továrnu. Byl vytrvalý a měl štěstí. Díky dobrým výnosům a inflaci mohl

splatit úvěr a vydělat jisté množství peněz. Když

byla továrna v plném provozu, pomalu zvyšoval počet lodí, přikoupil nový trauler, potom další a další… Jeho tvrdošíjnost se mu vyplatila, zatímco jeho přítele mohlo mrzet, že kapituloval tak brzy.“

„V Kjartanově kanceláři jsem viděla fotografii vašeho otce s tímhle Thorgeirem a s několika dalšími muži. Jedním z nich byl šéf policie Gudni. Zřejmě se s vaším otcem taky přátelil. Ale měla jsem dojem, že to jejich přátelství nějak pominulo.“

Leifur zavrtěl hlavou. „To ne, táta a Gudni byli vždycky kamarádi. Kjartan se ale urazil, protože vyšla najevo jedna záležitost s pašováním alkoholu. Počítal s tím, že Gudni ze starého přátelství v jeho případě zamhouří oko. Otec s tím bohudíky neměl nic společného. Netuším, proč se Kjartan k téhle staré historii vrací, vyšetřování bylo tenkrát zastaveno.“ Leifur si odkašlal a povolil límeček košile. Tóra měla pocit, že neříká celou pravdu. Tázavě se na ni podíval.

„Máte s Gudnim nějaké potíže?“

„Ne.“ Tóra váhala. „Ani v nejmenším. Doufám jen, že se ten případ vyřeší, než nějaké nastanou.“

Leifovi náhle vyskočila hořká vráska kolem úst a zdálo se, že chce něco říct právě ve chvíli, kdy do pokoje vešla Marie s Belou, obě v oblaku cigaretového kouře. Tóře se ulevilo, když zjistila, že hlavním jídlem je telecí kýta. Teď už ani v nejmenším nepochybovala o tom, že jí Leifur lhal.

Kdo není zvyklý lhát, ten vždycky vzbudí podezření.

Kapitola dvanáctá

Úterý 17. července 2007

„Nikdo to nebere.“ Tóra si povzdechla a odložila mobil. „Tahle byla poslední,“ sdělila zklamně Bele. Seděly v hotelové hale, kde Tóra v počítači vyhledala telefonní čísla žen, s nimiž

tehdy Alda podle Markúse kamarádila. Tóra mu zavolala hned ráno a sdělila mu, že její pátrání po osobách, které by mohly potvrdit jeho výpověď, bylo až dosud bezúspěšné. Načež jí Markús odrecitoval pár jmen. Alda musela být značně oblíbená. Markús si ovšem nemohl vzpomenout na všechna příjmení, takže nakonec zůstalo jen pět žen. Tři odpověděly a uváděly totéž co on.

Dříve se s Aldou přátelily, ale ztratily s ní

kontakt, když se po výbuchu sopky odstěhovala do Západních fjordů, zatímco ony se koncem roku vrátily se svými rodiči na Vestmannské ostrovy.

Ty ženy tvrdily, že většina utečenců se usadila v okolí Reykjavíku, ale Aldina rodina zamířila do vnitrozemí. Nevěděly, zda z rodinných, nebo profesních důvodů. Alda v bustadirské škole nechodila do třídy s dětmi z Vestmannských ostrovů, ani se nezúčastnila letního pobytu v Norsku, kam byli pozváni všichni žáci ve věku od šesti do šestnácti let. Jedna z žen se divila tomu, že Alda často říkala, jak ráda by se aspoň jednou podívala do ciziny. žádná z nich s ní ale nebyla na lodi a žádná proto nemohla potvrdit, zda a o čem Alda s Markúsem rozmlouvali. Všechny si však velice dobře vzpomínaly, jak jí nadbíhal.

Jednu z těch bývalých kamarádek udivilo, že se Alda nevrátila s rodiči na Vestmannské ostrovy, ale starali se o ni příbuzní v Reykjavíku, kde navštěvovala gymnázium. Podle ní už na rodný ostrov nikdy nevkročila.

Tóra strčila mobil do kabelky. Jestli je to pravda, muselo se něco stát.“

„Například co?“ zeptala se Bela bez zájmu.

„Kde se pak, podle tvého mínění, vzala ta bedna s hlavou?“

„Dobrá otázka. V každém případě je nepravděpodobné, že by v tak mladém věku někoho zabila.“

„Proč ne?“ otázala se Bela. Já jsem jako puberťačka

měla

mockrát

chuť

někoho

odkrouhnout.“ A zabodla pohled do své zaměstnavatelky.

Tóra se váhavě usmála. „Když myslíš…“ Od Bely se mohla nadít čehokoli. Dál však o tom nemohla uvažovat, protože jí někdo poklepal na rameno. Stála za ní žena kolem čtyřicítky, na sobě měla modrý kalhotový kostým a jmenovku Johanna Thorgeirsdóttir. Musela to být Aldina sestra. Leifur dodržel svůj slib.

„Dobrý den, jste Tóra Gudmundsdóttir?“

zeptala se tiše. Poulila oči a vypadala vyčerpaně.

„Dívka v recepci mi řekla…“

Tóra vstala a podala jí ruku. „Ano, dobrý den.

Musíte být Aldina sestra. Upřímnou soustrast.“

žena stisk ruky neopětovala. „Nerada bych vás obtěžovala,“ pokračovala Tóra. „Doufám jen, že to nebyl Leifův nápad, poslat vás sem za mnou.“

ženina tvář ztvrdla. „S Leifem jsem osobně nemluvila. Obrátil se na vedení filiálky a ta mě sem poslala. Leifur je dobrý zákazník. A dobří zákazníci

musejí

být

dobře

obslouženi.

Nemůžeme je ignorovat.“

Tóra potlačila vztek na Leifa. Domnívala se, že se s Aldinou sestrou zná a promluví s ní osobně.

Nenapadlo ji, že za situace, kdy ztratila sestru, ji její šéfová z banky okamžitě vyšle jako poslíčka s pizzou. „Prosím za prominutí.“ Tohle si ta zoufalá žena nezasloužila. „Nechcete-li se mnou mluvit, nemusíte.“

žena vzhlédla a vystrčila bradu. Ukázala na klubovky vedle recepce. „Posaďme se někam.

Moje šéfová bude zatím přemýšlet, zda má pro mě zajít sama, nebo poslat uklízečku.“

Tóra se na Aldinu sestru dobrosrdečně podívala. „Dobrý nápad. Měli bychom ale radši zajít do jídelny. Je tam větší klid a můžeme si dát kávu.“ Dala Bele volno a pak si obě ženy sedly k malému stolku na konci jídelny.

„Říkám rovnou, že jsem dosud nedostala zprávu o Aldině smrti,“ vysvětlovala Johanna, zatímco si sedala. „žily jsme sice každá jinde osm let, ale měly jsme velmi úzký vztah. I když jsme nebyly v denním kontaktu.“ Nalila si kávu do

tlustého šálku a pečlivě jej umístila na podšálek.

„Nevěřím, že spáchala sebevraždu. Musela to být nehoda nebo něco ještě horšího.“ Zvedla oči. „Je mi jasné, že si to myslí všichni, kterým se něco takového stane, ale v tomhle případě je to na místě. Alda nebyla ten typ, který by sáhl k něčemu takovému.“

Tóra zjistila, že ta žena vůbec neví, proč je tady. „Nechtěla jsem s vámi mluvit o Aldině smrti.“ Nadechla se. „Pracuji pro Markúse, Leifova mladšího bratra. Je v obtížné situaci, dá-

li se to tak nazvat. Ve sklepě jeho rodného domu se našly tři mrtvoly. V této souvislosti padlo Aldino jméno a já doufala, že mi řeknete něco, co by mohlo Markúsovi pomoct.“ Tóra se odmlčela a čekala na reakci. Neudivilo by ji, kdyby se Aldina sestra zdvořile rozloučila.

Johanna se ale zatvářila překvapeně.

„Samozřejmě jsem o tom slyšela ve zprávách.

Tady se o tom hodně mluvilo.“ Trochu znervózněla. „Markús je prý do toho nějak zapletený, ale já si říkala, že je to jen fáma, protože v novinách o něm nic nestálo. Slyšela jsem, že snad jde o nějaké Angličany, kteří byli zavraždění ještě před výbuchem sopky“

„Angličani?“ mumlala si Tóra. „Kdo na to přišel?“ že by její domněnka o obětech tresčí války byla správná?

„Nesledovala jsem to tak přesně, v tuhle chvíli mám jiné starosti. Zdá se mi ale, že pitva něco takového odhalila.“

Tóra užasla. Většina obyvatel tohoto místa už

o průběhu vyšetřování něco ví? Nejradši by se rozběhla na policejní stanici a Gudnimu pořádně vyčinila. „O tom já jsem nic neslyšela, takže netuším, zda to souhlasí. Policejní šetření je teprve na začátku. Mám informace pouze o tom, co se týká mého mandanta. Aldina smrt pro něj znamenala pořádný šok. Věděla totiž něco, co by mohlo dokázat jeho nevinu.“

Johanna se vzepřela v židli. Dech se jí zrychlil a zorničky rozšířily. „Myslíte, že ji někdo zabil, aby nemohla mluvit?“ zeptala se bez dechu.

„Možná ten samý člověk, co zavraždil ty muže ve sklepě?“

„O tom bychom neměly spekulovat,“ pravila Tóra klidně. „Jak jsem už řekla, nevím, zda Aldina smrt s tím případem nějak souvisí. Ráda bych to ale zjistila.“ Nechtěla tvrdit, že pozadí toho případu mohlo vést k Aldině sebevraždě, pokud to tedy sebevražda byla.

„Co byste chtěla vědět?“ zeptala se Johanna energicky. „Pomůžu vám ve všem, nač mi stačí síly.“

„Vím, že vás evakuovali spolu s vaší sestrou a matkou. Vzpomenete si, jestli spolu Markús a Alda na lodi hovořili?“

Johanna vytřeštila oči. „Je to směšné, ale na ten transport si vzpomínám, jako kdyby se udál včera. Bylo mi teprve sedm let, a takovou noc nikdy nezapomenu. Celou dobu jsem si myslela, že vypukla válka.“

„Viděla jste tedy Aldu a Markúse?“ zeptala se Tóra s nadějí v hlase.

„Přímo ne,“ odvětila Johanna. „Matka s Aldou mě pořád držely za ruku a vím, že jsem se Aldy za žádnou cenu nechtěla pustit, když odcházela.

Jsem si téměř jistá, že Markús byl u ní. Někam zmizeli, ale nevím kam ani na jak dlouho. V

jednom kuse jsem brečela, protože jsem si myslela, že už se nevrátí.“

„Mohla byste to zopakovat na policii?“ otázala se Tóra s úlevou. Přinejmenším to nabíralo správný směr.

„Myslím, že ano. Možná si na to vzpomene i matka. Určitě bude lepší svědek. Já byla ještě dítě.“ Johanna si hrála se lžičkou. „Momentálně

se s ní o Aldě moc mluvit nedá, ale doufám, že se sebere. Otec nedávno zemřel po delší nemoci na rakovinu, takže tenhle rok toho zakusila opravdu dost.“

„Chápu,“ zamumlala Tóra. „Po výbuchu sopky jste se odstěhovali do Západních fjordů. Jak si tehdy Alda vedla? Nevíte, jestli se nějak změnila?

Nebo se chovala jinak než obvykle?“

Johanna zavrtěla hlavou. „Ne, to nemohu říct.

Alda brzy odešla na internát, a já už ji tak často nevídala. Měla za sebou, tak jako celá rodina, těžký šok.“

„Na jaký internát odešla?“

„Patřil gymnáziu v Isafjörduru, nebo aspoň mám ten dojem,“ odpověděla Johanna.

To bylo divné. „Její kamarádky mi ale řekly, že chodila na gymnázium v Reykjavíku. Jak to tedy bylo?“

„To souhlasí. Na podzim změnila školu.

Chtěla radši do Reykjavíku než zůstat v Západních fjordech. Zbytek rodiny se vrátil na ostrov.“

Jak mohla Alda uprostřed zimy postoupit do vyššího ročníku? Markús byl stejně starý a chodil do stejné třídy, a ne do vyšší školy, když sopka

vybuchla.

„Byla

Alda

dobrá

studentka,

Johanno?“

„Velmi dobrá. Vždycky byla neuvěřitelně svědomitá a pilná. Učení ji bavilo. Na rozdíl ode mne.“ Po tváři jí přelétl úsměv. „Komické. Lámala jsem si hlavu, co se mohlo Aldě stát, ale nikdy mě nenapadla žádná souvislost s těmi mrtvolami.

Byla jsem si jistá, že to nějak souvisí s její prací na příjmu v nemocnici. že ji přepadl a zabil některý z těch odporných chlapů, co znásilňují ženy.“

„Ty dva případy spolu ale nemusejí nijak souviset,“ zopakovala Tóra.

„Já jsem o tom ale naprosto přesvědčená,“

prohlásila Johanna rozhodně a založila si paže na hrudi.

„Ti násilníci, přicházela s nimi Alda do styku osobně? Domnívala jsem se, že se starala pouze o jejich oběti.“ že měla vedlejší pracovní poměr v nemocnici, to už Tóra věděla od Markúse.

„Je to asi nesmysl, pitomý nápad,“ odvětila Johanna. „Pokud vím, nepřicházela s nimi do styku. Jen jsem si tak představovala, že někdo z nich si zjistil její jméno a chtěl se pomstít.

Nejméně dvakrát byla u soudu jako svědkyně.

Kromě toho už té práce měla dost a dala výpověď,

ještě než se to stalo. Něco se ale přihodit muselo.

Chtěla mě příští týden navštívit a promluvit si se mnou mezi čtyřma očima.“

„Chtěla přijet sem? Její kamarádky tvrdily, že tu od toho neštěstí nikdy nebyla.“

„Je to tak,“ potvrdila Johanna. „Tehdy to bylo smutné. Děti se po evakuaci nesvěřovaly s tím, jak dopadly. Lidé na nás hleděli svrchu a jednali s námi jako s příživníky. Islanďané velké ohledy na uprchlíky nebrali, i když šlo o krajany. Alda si možná vytvořila jistý odstup od Vestmannských ostrovů.“

Tóře

se

najednou

zdálo

mnohem

pravděpodobnější, že Aldě se po prapodivném nálezu hlavy na ostrov nechtělo. „Naznačila vám, o čem s vámi bude chtít o víkendu hovořit?“

Johanna zavrtěla hlavou. „Chovala se dost podivně. Říkala jen, že si se mnou už dlouho chce promluvit, aby ulehčila svědomí.“ Johanna zmlkla a málem jí vytryskly slzy. „Proto vím, že se sama zabít nemohla. To setkání pro ni bylo důležité.“

„Kdy jste o ní slyšela naposledy?“

„Toho dne, kdy… kdy zavolala a řekla, že si koupila letenku. Působila mnohem veseleji než

při posledním hovoru. Jako kdyby se dověděla

něco nového nebo jako by jí spadl kámen ze srdce. Netuším ale, co to bylo.“

„Možná si říkala, že Markús hlavu někam odklidí. Musela se bát těch vykopávek. „Všechno se to jistě vysvětlí,“ pronesla Tóra povzbudivě.

.Jednu věc ale nechápu,“ podotkla Johanna zamyšleně. „Ptala se mě, za jakých okolností bych se nechala tetovat. Působila přitom tak bezstarostně, jako by jí bylo úplně jedno, co odpovím. Potom řekla, že bychom nikoho neměli soudit předčasně a že podruhé už takovou chybu neudělá. Všechno mi to chtěla objasnit o víkendu. Nabyla jsem dojmu, že její veselá nálada nějak souvisí s tím tetováním.“

Tóra svraštila čelo. Tetování? Co proboha mohlo mít s celým tím případem společného tetování?

Kapitola třináctá

Úterý 17. července 2007

Tóra byla s Belou maximálně spokojena.

Mladá žena stála vedle ní s rukama opřenýma v bok a s jiskřícíma očima, zatímco Gudni se neklidně vrtěl na židli. „To je přece naprosto nepřípustné, aby si o stavu vyšetřování cvrlikali vrabci na střeše,“ hřímala Tóra. „A protože tuhle policejní stanici vedete vy, jste za to odpovědný.“

Bela horlivě přikyvovala.

Gudni chvíli neřekl ani slovo, jako obvykle.

Kolébal se na židli a předkláněl se nad psací stůl.

„Mimo mě tady pracuje ještě šest policistů, telefonistka a několik uklízeček,“ prohlásil s klidem. „Mohl to vytroubit kdokoli z nich. Proto si

to dobře rozmyslete, než mě obviníte z indiskrétnosti.“

„Obviňovat vás?“ namítla Tóra příkře. „To nemám v úmyslu. Jsem tu proto, abych dostala kopii pitevní zprávy. Raději bych si ji ale přečetla sama a nespokojila se tím, co jedna paní povídala…“

„Chápu,“ vzdychl Gudni sklíčeně. Bylo jasné, že zuří, ale snaží se nedávat to najevo. Tóra viděla, jak mu pocukávají svaly kolem úst.

„Nemám nic proti tomu, abyste tu zprávu dostala. Neměl bych se však nejdřív podívat, co o tom říkají předpisy?“

„To udělejte.“ Tóře bylo jasné, že ten člověk netuší, kde by měl hledat pravidla o předávání důkazního materiálu v případě vraždy.

„Nevím, jaký by to mělo smysl,“ zahučel Gudni a vstal. Vzal sešitý svazek listů a zamával jím. „Tak jako tak to brzy dostanete. Jsem si totiž

téměř jistý, že Markús bude zatčen. Pitevní protokol pro něj rozhodně nevypadá příznivě.“

„Z čeho tak soudíte?“ Tóra by mu byla tu zprávu nejraději vytrhla z ruky.

„Z toho, že se zde poprvé jasně a zřetelně uvádí, že ti muži zemřeli násilným způsobem.

Máme tedy co dělat s vyšetřováním vraždy.

Kromě toho se podařilo určit jejich možnou národnost. Pravděpodobně jde o Angličany. Už

jsme kontaktovali britskou policii, aby zjistila jejich totožnost. Velmi brzy se to objeví v anglických novinách, a já dobře vím, jak to zapůsobí na naši policii. Mohu vás ujistit, že Markúse čeká vyšetřovací vazba. Zatím je jediným podezřelým.“ Gudni pohlédl Tóře pevně do očí. „Aldu do toho zatahovat nebudou.“

„Ne, to je celkem zřejmé.“ Tóra zhluboka vzdychla. Gudni měl nejspíš pravdu. Jediné osoby, které by tu záležitost mohly vysvětlit a pomoct Markúsovi, byly mrtvé nebo nepříčetné.

„A to, že během tresčí války zahynuli Britové, to té věci také nijak neprospěje,“ dodal Gudni.

„Některé skupiny obyvatel za tímhle konfliktem dosud neudělaly tlustou čáru, a to jak tady, tak v Anglii. Britský tisk se k tomu určitě bude vracet.“

„Přece si nemyslíte, že ty muže někdo zavraždil kvůli rybám,“ vykřikla Tóra. „Kvůli tresčí válce!“

Gudni ji sjel pohrdavým pohledem. „Treska je zlato v rybí podobě. Neměla byste to podceňovat.“

Bela chtěla něco namítnout, ale Tóra ji nepustila ke slovu. „Byli to tedy námořníci?“

„Tak jednoznačně to vyjádřeno není, ale v klidu si tu zprávu pročtěte a udělejte si vlastní závěry. Nejlepší bude, když vám hned pořídím kopii. Můžete si na ni počkat.“ A s tím je opustil.

„To je tedy hajzl,“ zamumlala Bela víc pro sebe než pro Tóru. Přistoupila ke Gudniho psacímu stolu a zírala na papíry, které se na něm povalovaly.

„Ničeho se nedotýkej!“ varovala ji Tóra.

„Sotva by nás tu nechal samotné, kdyby tu bylo něco, co bychom neměly vidět.“ Bela se naklonila nad stůl a otočila jeden list. „Kdy sopka vybuchla podruhé?“

Tóra přišla blíž. „V lednu 1973. Začalo to v noci na 23. ledna. Proč se ptáš?“

„Leží tu zpráva z 20. ledna 1973. Dost divné, že se tu válí tak staré lejstro, nemáš ten dojem?“

„Co se tam píše?“ Tóra hleděla upřeně na dveře, ale zřejmě ještě nikdo nešel. Jak dlouho mu může trvat okopírování deseti stránek?

„Pospěš si, Belo,“ zašeptala.

„Moment.“ Bela vzala papír do ruky. „Je to zpráva o stopách po rvačce v přístavu. Přístavní hlídač alarmoval policii, jelikož ráno 20. ledna našel na nábřeží kaluž krve. Neuměl si ji vysvětlit přirozeným způsobem, a tak v něm vyvolala

podezření ze zločinu. Vypověděl, že v době od páteční půlnoci až do osmé hodiny sobotního rána, kdy nastoupila další hlídka, nebyl přístav střežen.“ Bela cestovala prstem po papíře.

„Policejní úředník se zeptal hlídače, jaká loď v těch místech kotvila. A ukázalo se, že tam několik dní nekotvila žádná. Policie potom zjišťovala, jestli se té noci nedostal do nemocnice nějaký zraněný, ale kromě jednoho manželského páru s nemocným dítětem tam nikoho nezaregistrovali.“

Bela mrkla na Tóru. „Může to mít něco společného s těmi mrtvolami?“

„To nevím,“ sykla. „Čti dál, ale rychle.“ Opět se nervózně podívala ke dveřím.

„Nakonec policie vyslechla několik různých lidí. Dva svědkové udali, že ráno viděli v přístavu Dadiho Karlssona. První vypověděl, že tam byl s nafukovacím člunem, druhý se domníval, že ho spatřil u té krvavé kaluže. Dadi ale popřel, že by byl v přístavu, protože celou noc údajně strávil doma ve své posteli. Jeho žena to potvrdila.

Potom policie prohledala trauler, na němž sloužil jako kormidelník, ale nenašla nic neobvyklého.

Dále se mělo prozkoumat, zda krev nepochází z nějakého zvířete nebo ilegálního úlovku, který byl

dopraven do přístavu pod pláštíkem noci.“ Bela zvedla oči od listiny. „To je všechno.“

„Který úředník tu zprávu sepsal?“ Tóra zaslechla kroky na chodbě.

„Gudni Leifsson.“ Bela rychle vrátila papír na místo. Hned nato vstoupil Gudni.

Tóře něco říkalo, že Gudni ten starý případ neřeší v součinnosti s kolegy z Reykjavíku, ale na vlastní pěst. Zda to ale bude pro Markúse dobré, nebo špatné, to se teprve ukáže. „Tak tedy,“

broukla a popošla ke Gudnimu. Ten jí podal kopii pitevní zprávy a zkoumavě se podíval na Belu, která dosud stála u jeho psacího stolu.

„Hledáte něco?“ zeptal se jí nevrle. Bela se nepřestala tvářit netečně a lhostejně. „Ne-é, proč?“

Gudni jenom povytáhl obočí a obrátil se zpět k Tóře. „Uvnitř je toho víc, co bude zajímat novináře. O té hlavě.“ Významně se ušklíbl.

„Poněkud překvapující u případu, který už

vlastně dospěl k dramatickému vyvrcholení.“

„U tohoto případu nejsou překvapení vyloučena,“ ujelo Tóře. Ten chlap měl v sobě něco výhrůžného.

Tóra odložila papíry stranou, bubnovala prsty do stolu a pokoušela se uspořádat si myšlenky.

Přečetla tři ze čtyř kapitol pitevní zprávy.

Každému tělu odpovídala zvláštní stať a svou vlastní měla i hlava. Těla patřila dvěma asi třicetiletým

mužům

jednomu

zhruba

padesátiletému. Byli bílé pleti a jejich těla se zachovala ve velmi dobrém stavu, což se dalo přičíst neobvyklým okolnostem: vysoké teplotě při výbuchu sopky a tomu, že ve sklepě nebylo vlhko.

Ačkoli text byl nesnadno pochopitelný a každé druhé slovo nějaký odborný lékařský termín, bezesporu z něj vyplývalo, že muži se neudusili jedovatými výpary. Neobsahoval sice konečný výsledek, pokud šlo o příčinu smrti, ale zato jednoznačné odkazy na stopy po fyzickém násilí.

Muži měli podivné jizvy na rukou, které však byly dávno zhojené a s příčinou smrti nemohly souviset. Byly následkem hlubokých řezných ran, které však vzhledem k nerovným okrajům nemohl způsobit nůž ani nic podobného. Dva muži s největší pravděpodobností zemřeli na poranění lebky; na hlavách jim zůstaly stopy po silných úderech neznámým předmětem. Jeden z nich měl navíc zlomený nos, a to tak zle, že nosní

chrupavka pronikla až do mozku. Soudní lékař však nemohl jednoznačně určit, zda tento muž

zemřel na následky zlomeného nosu nebo proražené lebky. Třetí neměl tak těžce poškozenou lebku, ale zato zlomenou páteř a tři žebra, která prorazila plíce. To způsobilo krvácení do hrudníku a do plic, takže se udusil vlastní krví. Tóra z toho byla zděšená, ale současně jí bylo jasné, že žádná mladá dívka by nikdy sama nedokázala takhle zřídit dospělé muže.

Při určování národnosti se soudní lékař opíral o různé indicie. Zdůraznil, že žádný detail k tomu nestačí sám o sobě, ale všechny společně vytvářejí velkou pravděpodobnost, že se jedná o britské občany. Vycházel z toho, že ten, kdo mrtvoly do sklepa dopravil, nepočítal s tím, že budou objeveny. Nepokusil se tedy odstranit jejich oděv ani jiné stopy. Výrobní značky na oblečení a botách byly dosud dobře čitelné: patřily britským firmám. Starší muž měl dražší oděv než oba mladší. Plomby v zubech jednoho z mladších mužů odpovídaly materiálům, jaké používali v šedesátých letech britští zubaři, a kromě toho měl jeden z nich zlomený kotník fixovaný ocelovým šroubem od britského výrobce.

Dále měli oba mladší muži vytetována písmena

HMS, což znamená Her Majesty’s Service, královskou vojenskou službu. Dva muži měli v kapsách anglické bankovky, jeden pak vysušené anglické cigarety.

Tóra si vzpomněla na otázku, kterou Alda položila své sestře. Co to tehdy řekla? Za jakých okolností by ses nechala tetovat? Mínila tím vstup do armády? Tóra instinktivně zavrtěla hlavou. To bylo nepravděpodobné.

Při této nechutné četbě Tóru nejvíce uklidnil odstavec, v němž stálo, že ti mrtví se do sklepa pravděpodobně dostali teprve po začátku sopečného výbuchu, a to proto, že na zadní straně jejich oblečení se našly zbytky popela, ačkoli všichni leželi na zádech. Jemný popílek, který pronikl trhlinami ve zdech do domu, sice pokryl celý sklep, ale nemohl se usadit pod mrtvými. Kromě toho byly v oblečení propálené malé dírky, což svědčilo o tom, že muži byli během výbuchu venku a zasáhla je sprška rozžhavených kousíčků lávy. Mohlo k tomu ovšem dojít i po jejich smrti, během transportu do sklepa. Dovnitř pak mohl proniknout jen popílek, nikoli žhavé jiskry. Rozhodně ale museli být v době výbuchu venku, ať už živí, či mrtví.

Tóře se ulevilo, že za takových okolností by Markús mrtvoly nemohl odklidit.

Stať věnovaná hlavě začínala popisem bedničky, v níž se podle Markúse našla. Zaschlé zbytky krve a jiné organické částice na spodku bedny potvrzovaly jeho výpověď. Ve vlasech nebyly žádné stopy popela, z čehož se dalo soudit, že hlava byla zabalená. To bylo pro Markúsovu obhajobu příznivé. Zjišťování otisků prstů na bedně nebylo bohužel příliš úspěšné.

Daly se identifikovat otisky pouze jediné osoby, ale dosud nebyly porovnány s Markúsovými. O

tom už Tóra nepřemýšlela, neboť to přesně odpovídalo tomu, co vypověděl. Ostatní otisky byly vinou okolností a dlouhé doby vybledlé a Aldiny otisky prstů nebyly bohužel k dispozici.

Bedna však měla být podrobena důkladnějšímu prozkoumání v zahraniční, lépe vybavené laboratoři.

Potom šlo o samotnou hlavu. Shrnutí začalo určením stáří podle zubů, které ukazovaly asi na dvacetiletého mladíka. Příčinu smrti nebylo možno vzhledem k chybějícímu trupu zjistit.

Zpráva uváděla, že hlava byla oddělena teprve po smrti. Stopy po pile byly tak nepřirozeně rovné, že nemohly být zanechány na živém těle. Tóra

měla při četbě pocit neskutečna. Dokáže profesor na právnické fakultě připravit svoje studenty na něco takového? To, že hlava patřila muži, se dalo zjistit podle rentgenového snímku čelistí a proporcí lebky. Zůstaly zachovány i zbytky vousů na bradě. Zuby měl zdravé, takže plomby bohužel nemohly poskytnout žádné vodítko. Kdyby totiž

šlo o dalšího Brita, bylo by jakékoli spojení s Markúsem vyloučeno.

Tóra dál listovala zprávou. Poslední dva řádky, které přečetla, jí ale vyrazily dech: skrývaly překvapení, o kterém mluvil Gudni.

Zalapala po vzduchu. To, co ve sklepě považovala za mužův jazyk, bylo něco docela jiného.

Kapitola čtrnáctá

Úterý 17. července 2007

Adolf ještě jednou přečetl svou SMS a zvolil příkaz odeslat. Ležel na pohovce a koutkem oka sledoval golfový turnaj. Vůbec se o golf nezajímal, ale sportovní přenos na něj působil meditativně.

Jako hypnotizovaný sledoval, jak jedna bílá kulička za druhou letí do vzduchu, zmizí v nebi a pak se objeví na trávníku, který vypadá, jako by jej někdo ostříhal nůžkami na nehty. Adolf zkontroloval, zda po schůze s advokátkou opět zapnul vyzváněcí tón. Zapomněl na to, ale jeho zpráva už odešla. Odložil mobil stranou.

Posadil se a zašátral po novinách. Musel se dnes večer nějak zabavit, protože jeho známí na

volání ani zprávy nereagovali, čemuž se moc nedivil, pracující mívali o víkendu jiné plány. Po udání dostal výpověď, a najít si novou práci se dosud nepokusil. Peněz měl po matčině smrti zatím dost. Kdyby už bylo po všech patáliích se soudem, něco by hledal, ale zatím na to bylo brzy. Nedělá dobrý dojem, když si člověk v novém zaměstnání musí brát dovolenou kvůli soudním jednáním. Adolf otevřel noviny a hledal program kin. Nemá-li nikdo chuť se s ním sejít, mohl by se vypravit do kina. V žádném případě nechtěl dřepět doma a mučit si mozek. Bude podstatně rozumnější zajít do fitcentra, pomučit trochu tělo a pak se podívat na nějakou filmovou komedii, kde se po něm nebude požadovat víc, než aby neusnul. Uvažoval, zda by s sebou neměl vzít dceru, malá změna jí neuškodí a on se bude mít s kým bavit.

Zavolal jí tedy a ona souhlasila, že s ním půjde na nějaký film podle vlastního výběru. Z

jejího hlasu nebyl cítit ani zájem, ani nezájem, měl dojem, že tak činí jenom z povinnosti. Adolf z ní nikdy nebyl moc moudrý. S její matkou strávil jenom jednu noc a nijak zvlášť si s ní nerozuměl.

Nevěděl zkrátka, zda byl jediný, kdo měl problém někoho si narazit. Asi ne. Jeho malá měla

vždycky psychické problémy, ale teprve v poslední době se začaly projevovat i tělesně tak, že už to nešlo přehlédnout. Napadlo ho, že hloupě zapomněl vylíčit své advokátce Tinninu nemoc.

Možná by dcera v soudci vzbudila lítost, kdyby vypovídala jako svědkyně. K Tinně se vždycky choval slušně a bral si ji každý druhý víkend, pochopitelně až po testu otcovství. Nechával ji pak sice často u svých rodičů, ale pro dítě je přece prospěšné udržovat kontakt s dědečkem a babičkou. Přinejmenším jí to nemohlo uškodit, i když už staroušci bývali nesnesitelní a atmosféra u nich často značně napjatá. Všechno, v čem se oba v přítomnosti někoho jiného předháněli, byly vzájemné pichlavé útoky nebo nářky nad Bohem a světem. Teď už byli oba po smrti a nikdo po nich netruchlil.

Co to Alda povídala o jeho rodičích? že se měli dát rozvést hned v prvních letech manželství? Kdyby to udělali, jistě by to pro ně bylo lepší než promarnit zbytek života vzájemnou nesnášenlivostí. Nemohl by vylíčením svého dětství vzbudit při soudním přelíčení soucit? Měl sice dostatek všelijakých věcí, ale žádnou lásku.

Ten nápad ho tak zaujal, že se rozhodl si jej zapsat a ukázat advokátce. To by mohlo

perfektně zafungovat zejména v případě, že by Tinna u soudu zalhala, že jediným opěrným bodem v životě je pro ni on. žádný soudce s kousíčkem srdce by ho po takovém citovém výlevu neposlal do vězení. Adolf byl rád, že Tinna navzdory svým šestnácti letům pořád ještě vypadá jako dítě.

Přemýšlel, zda nemá zavolat své advokátce.

Potom se vždy cítí výtečně. Ta žena vždy zdůrazňovala to, co jeho podíl na věci vylepšovalo, a zaháněla tím negativní myšlenky.

Často s ním mluvila i o tom druhém případu a podrobně mu popisovala, jak snadno se dá nemocnice v Isafjörduru přesvědčit o tom, že by mu měla vyplatit bolestné za smrt jeho matky. Při pomyšlení na sumu, kterou přitom uváděla, se musel ušklíbnout. Finance mu rozhodně těžkou hlavu nedělaly. Dostal po rodičích v plné výši vše, co za svůj život našetřili, i dům nezatížený sebemenšími dluhy, a tak ho mrzela jen ta zatracená dědická daň. Bolestné, které by mohl vysoudit, bylo už jen třešničkou na dortu.

Přesto se rozhodl, že advokátce nezavolá.

Určitě by začala mluvit o Aldě. Nic takového nechtěl poslouchat, nechtěl myslet na to, co se stalo, když se naposled setkali. To tedy ne. A

neměl také nejmenší chuť advokátce sdělit, že Alda by byla podle očekávání vypovídala v jeho prospěch. Tato naděje navždy pohasla.

„Zítra,“ odpověděla Tóra na obvyklou otázku své dcery: Kdy se vrátíš? „Brzy. Ještě před obědem.“

„Prima,“ pravila Sóley spokojeně. Potom začala šeptat, takže Tóra musela napínat uši, aby jí rozuměla. „Babička vaří ty odporné frikadely zabalené do zeleniny.“

„Aha.“ Tóra se musela usmát. „V dceřině věku také nemilovala rolády v zelném listu. „Zítra uvařím oběd já. Nedělej si starosti.“ Rozloučila se se Sóley a ve sluchátku se ozval hrubý Gylfiho hlas.

„Nemůžeš

nám

zajistit

nocleh

na

Vestmannských ostrovech?“ vypálil bez pozdravu.

„Všude je plno a Sigga s Orrim přece nemůžou spát ve stanu.“

„Myslela jsem, že jedinou překážkou nocování ve stanu jsi ty. Kromě toho je naprosto absurdní, abyste se s dítětem vydali na festival pod širým nebem. Orri je ještě příliš malý. Nehledě na to, že příliš mladí jste i vy sami.“ Proč je člověk tak brzy schopen plodit děti? „Co si tam počnete?“

„Říkal jsem si, že bys mohla jet s námi.

Můžeme si společně, třeba i se Sóley, najmout byt. Mohly byste hlídat Orriho, když budem se Siggou pryč, něco uvařit a tak…“

Tóru udivilo, že Gylfi stojí o její účast, dokud nevyslechla pravý důvod. Měla by najmout byt, vařit, uklízet a dělat chůvu. Jedno se muselo Gylfimu nechat: nebyl prohnaný. Nazýval věci pravými jmény, což mělo jisté výhody. „Podívám se, co se dá dělat, ale mám obavy, že už je pozdě všechno zařídit,“ odvětila Tóra po krátkém přemýšlení. Byly horší věci než podniknout s potomky výlet o svátcích. Kdyby Gylfi a jeho přítelkyně neměli dítě, samozřejmě by je ani nenapadlo ji někam zvát.

„Super,“ na to Gylfi. „Sežeň nám taky vstupenky. Už jsou skoro všechny vyprodané.“

Tóra naprázdno polkla a rychle se rozloučila.

Potom podnikla několik bezúspěšných pokusů najít pro ten víkend ubytování. Nejprve se zeptala v hotelové recepci, nemají-li volné dva pokoje. Její dotaz vyvolal hlasitý smích a s podobnou reakcí se setkala i v turistických ubytovnách. Majitelce jednoho hostince přišlo Tóry líto a slíbila jí, že se poptá po nějakém volném bytě. Někteří o takovém víkendu raději pronajali byt nějaké

rodině než bandě teenagerů. Poznamenala si Tóřino číslo, ale velkou naději jí nedávala.

Vstupenky Tóra shánět nechtěla, dokud nebudou mít jistý nocleh. Už se vypravovala za Belou, když

zazvonil mobil.

Volal Matthias. Měl dobrou náladu, ačkoli se dosud nerozhodl, zda nabízené místo na Islandu přijme. Tóra tušila, že nejvíc by mu vyhovovalo, kdyby za něj rozhodla ona. Držela se však svého předsevzetí a nezavedla na to řeč, přestože to pro ni vůbec nebylo lehké. Toužila po něm, ale bála se chvil, kdy zamilovanost pomine. Místo toho nastolila jiné téma. Jak se může stát, že někdo někomu uřízne penis a nacpe mu ho do úst?“

Tóra musela pořád myslet na tu pitevní zprávu, na stať o hlavě, kde stálo, že v ústech odříznuté hlavy vězel pohlavní orgán muže, zřejmě toho, jemuž hlava patřila. Tohle bylo to překvapení, o kterém mluvil Gudni. Na druhém konci bylo ticho.

„Celou dobu přemýšlím, co mi tím vlastně chceš říct,“ ozval se konečně Matthias. „Musel jsem ti asi špatně rozumět.“

„Ne. Rozuměls mi dobře. Dělám na jednom případu, při němž jde mimo jiné o hlavu, která…

no která dopadla takhle.“

„Říkáš hlava?“ Matthias vůbec nic nechápal.

„Snad ses nepřeškolila pouze na rozvody, jak jsi měla před časem v úmyslu? Tohle má být výsledek jednoho z nich?“

„Kdybych jen věděla, komu ta hlava patří,“

vzdychla Tóra a pak mu stručně vysvětlila všechny souvislosti.

Potom zopakovala první otázku a dodala: „Kdybych věděla, co k tomu vraha dohnalo, mohla bych zúžit okruh těch, co připadají v úvahu.“

„Zní to jako případ, který nebude nikdy vyřešen,“ usoudil Matthias. „Jestli se to stalo tak dávno, nejspíš s tím jenom těžko pohneš.“

„Pro mého mandanta by to ale bylo důležité.

Určitě by nechtěl, aby na něm po zbytek života ulpělo podezření. Zatím totiž ze všeho vyplývá, že nenajde-li se viník, vypadá to s ním bledě. Byl by zřejmě obžalován nebo dokonce i odsouzen.

Momentálně není žádný jiný podezřelý a tenhle případ může vyvolat pořádný skandál v tisku. Z

čehož určitě ani policie, ani soud nemají radost.“

„že ty si vždycky musíš uvázat na krk takové případy?“ užasl Matthias. „Děláš to schválně?“

„Ne, naopak,“ odvětila Tóra promptně.

„Počítala jsem se všemi možnostmi, ale ne s tím,

že se mi budou koulet hlavy pod nohy, a to doslova. Zatím jsi mi ale neodpověděl na mou otázku. Slyšel jsi někdy o něčem takovém?“

„Na tohle tedy nejsem specialista.“ Matthias mluvil vážně. „Ale už jsem o něčem podobném četl. Za války to nebývá nic neobvyklého.

Poraženého nepřítele je třeba zbavit mužství. Jde o demonstraci nenávisti a odporu. Mafie takhle nakládá se zrádci.“

„O to tady nejspíš nejde. Jsme v malé rybářské vesnici, víš?“

„Je tam ale přece přístav.“

„To ano, jenomže žádní mafiáni,“ pravila Tóra důrazně. Viděla fotografii Vestmannských ostrovů z doby výbuchu sopky Nějaký mafiózo v černém obleku a s doutníkem v ústech by se tu vyjímal asi jako kosmonaut ve skafandru. „Tehdy sice mezi Islandem a Velkou Británií zuřila tresčí válka, ale válka v běžném smyslu to přece jen nebyla.“

„Takové věci se ostatně dějí i při vraždách z nenávisti, když někdo zabíjí z rasistických, náboženských či sexuálních důvodů. Ani tohle by se na tenhle případ nehodilo?“

„Já

prostě

nevím,“

povzdechla

Tóra.

„Totožnost mrtvol nebyla bohužel dosud zjištěna.

Doufám, že už to nebude trvat dlouho, vězím opravdu ve slepé uličce.“

„Ať je to ale jakkoli, Tóro,“ Matthias se nadechl, „k takovému činu je nutná neuvěřitelná nenávist a krutost. Vůbec se mi nelíbí představa, že ten vrah může být dosud naživu. Ať už je za to odpovědný kdokoli, nebude potěšen, že se někdo šťourá v minulosti.“

Tóra se pokusila nasadit lehčí tón. „Ale kdepak, pachatel je už jistě dávno pod drnem nebo v domově důchodců. Nedělej si se mnou starosti.“

Matthias chvíli mlčel. „Nenávist se jenom tak nerozplyne. Takováhle nenávist ne, Tóro. Buď opatrná.“

Po tom rozhovoru zůstala Tóra chvíli sedět a hleděla do prázdna. Zkoušela si představit, jak někomu řeže penis a cpe mu jej do úst.

Nedokázala to. Matthias měl pravdu. Tento čin svědčil o neuvěřitelné nenávisti, nenávisti, která nebere sebemenší ohled na žádnou morálku.

Jaký důvod, pro všechno na světě, k tomu mohl někoho vést?

Kapitola patnáctá

Středa 18. července 2007

V recepci nebyl nikdo, komu by předala klíč.

Ani Belu nebylo nikde vidět, a tak jí Tóra poslala esemesku, aby si pospíšila, chce-li stihnout letadlo. Neměla nejmenší chuť zmeškat první spoj do Reykjavíku. Měla dost práce doma i v kanceláři. Položila klíč hlučně na pult, ale nic se nestalo. Potom stiskla staromódní zvonek.

Okamžitě vyšla mladá žena, která zřejmě měla nepřetržitou službu, usmála se a začala se Tóře věnovat. Po Bele však nebylo ani vidu, ani slechu.

že by včera opět někoho ulovila a dospávala s nějakým námořníkem v posteli? Tóra se podívala na hodinky. Zatím nebyl důvod k panice.

Posadila se ke stolku a sáhla po včerejších novinách.

V hotelových dveřích se nečekaně objevila Aldina sestra Johanna a kráčela k Tóře. Ta rychle odložila noviny a pozdravila ji.

„Ahoj,“ odvětila Johanna bez dechu a potřásla Tóře rukou. „Už jsem měla strach, že to nestihnu.

Letíte prvním letadlem, ne?“

„Ano.“ Tóra znovu pohlédla na hodinky. „Moje asistentka se trochu zpozdila, jinak bych už byla na letišti. Děje se něco?“

„Včera večer jsem něco vyhledala. Po našem rozhovoru jsem hodně přemýšlela o Aldě a o tom, co jste mi řekla o těch mrtvolách. Pokud moje sestra opravdu byla zavražděna, udělám všechno pro to, aby vrah neunikl.“ Podala Tóře igelitovou tašku. „Proto jsem vyhledala tohle. Chci, abyste se na to podívala.“

Tóra tašku udiveně převzala. Bylo v ní pět malých knížeček. Podívala se na Johannu. „Co to je?“

„Alda si vždycky psala deník. Tyhle sešity ležely u mých rodičů v komoře. Náš dům tehdy nebyl úplně zničený a podařilo se ho opravit. Po otcově smrti se matka bez úspěchu pokoušela jej prodat. Pomáhala jsem jí s úklidem a přitom jsem

našla tyhle zápisníky s jinými Aldinými věcmi.

Tenhle víkend jsem je chtěla Aldě dát.“ Nejisté se usmála. „Matka je v Reykjavíku a neví, že je mám u sebe. Myslím, že si na ně vůbec nevzpomene.“

Tóra by byla Johanně nejraději padla kolem krku, ale ovládla se. Kromě toho jí bylo jasné, že by Aldiny deníky neměla přijmout. Jakmile by se ale dostaly do rukou policie, už by je nikdy nespatřila. Jako advokátka se však musela chovat korektně. „Nejlépe bude, když ty deníky předáte policii,“ řekla po chvilkovém boji a vracela tašku Johanně. „Možná že jsou v nich informace, které by pro vyšetřování mohly být důležité.“

Johanně ztvrdly rysy. „Gudni a jeho kumpáni je nedostanou. Nikdy. Jsou to soukromé zápisky mé sestry z dob, kdy byla citlivou dospívající dívkou. V žádném případě si nepřeju, aby se dostaly na veřejnost.“

„Četla jste to?“ Tóra pořád ještě držela tašku v ruce. Johanna zavrtěla hlavou. „To nedokážu.

Tyhle deníky pro ni byly vším. Nesměla jsem se k nim nikdy přiblížit, natož si je přečíst. Nechci znát Aldina tajemství, i když dnes mohou působit banálně.“ Vrhla na Tóru úpěnlivý pohled.

„Důvěřuji vám.“

Když si Aldina sestra vzala něco do hlavy, neměla Tóra naději na tom cokoli změnit. „Ale i kdyby tyhle deníky vnesly do případu světlo, není tím řečeno, že objasní i Aldinu smrt.“

„Toho jsem si vědoma,“ přisvědčila Johanna, ale výraz její tváře prozrazoval něco jiného.

„Možná v nich nic nenajdete. Možná že jenom málo. To se ukáže.“ Podala Tóře ruku.

„Neobjevíte-li nic, co by policie musela vědět, prostě mi ty deníky zase vrátíte a nikdo se nic nedoví.“

Tóra si tu ženu lépe prohlédla. Tak jako včera měla na sobě střízlivý kalhotový kostým a zelenou blůzu, která neladila s modří kostýmku.

V koutku úst jí ulpěl kousíček zubní pasty. Tóra ji politovala. „Přečtu si to, ale co bude s naším případem souviset, to musím předat policii.“

Mrkla do tašky. „Samozřejmě bylo ale lepší, kdybyste si ty deníky přečetla sama.“

Johanna zavrtěla hlavou tak energicky, až se jí rozletěly vlasy. „Ne. To nechci. Možná se vám to zdá směšné nebo zbabělé, ale odrazuje mě od toho nejen loajalita k mé sestře.“ Zhluboka se nadechla. „Souvisí to se vztahem mezi Aldou a naším otcem. Pokud vím, naprosto spolu přerušili veškeré styky. Radši nechci vědět, k

čemu mezi nimi došlo. Protože… zkrátka mám strach, že jí otec mohl udělat něco, co se nedá prominout. Chci si oba podržet ve vzpomínkách takové, jaké jsem je znala. Beztak je už pozdě něco vrátit. Oba jsou mrtví.“

Tóra přikývla. Vzhledem k přibývajícímu počtu incestů, jež se dostávaly na veřejnost, dokázala tu ženu pochopit. „Můžete mi důvěřovat. Dříve než s tím cokoli podniknu, vám dám vědět.“

Johanna se ulehčené usmála. „Dobrá.“

Podívala se na nástěnné hodiny v recepci.

„Proboha, musím letět!“

Tóra za ní hleděla, jak spěchá k hotelovým dveřím a pak mizí za rohem. Taška, kterou držela v ruce, ji tížila. Nemohla se dočkat chvíle, kdy si deníky přečte. V hlavě jí však také doznívala Matthiasova slova o nenávisti. A rázem už si nebyla tak jistá, že chce opravdu poznat důvody tak strašlivých událostí.

Bela sebou plácla na židli vedle Tóry. Palcem ukázala za sebe na letištní kiosk. „Taková díra.

Nic tu nemají.“ Ohlédla se a vyslala zlostný pohled k prodavači. „To je pěkné letiště!“

„Let trvá jenom dvacet minut,“ namítla Tóra podrážděně. „To snad bez nikotinových žvýkaček

vydržíš. Co chvíli nás zavolají.“ Vadily jí Beliny způsoby i to, že dosud neotevřela Aldiny deníky.

„Ti si dají na čas,“ rýpala dál Bela. „Letenky jsme zaplatily, a tak bez nás určitě neodletí.“

Vstala. „Jdu si dát práska.“

Tóra byla ráda, že osaměla, a ještě radši, že už ohlásili let do Reykjavíku. Zvedla se vyšla před letištní budovu, kde se Bela opírala o památník připomínající návštěvu Reagana a Gorbačova na Islandu a vypouštěla do vzduchu oblaka dýmu.

„Pojď už. Jinak zmeškáme letadlo.“

„To počká,“ namítla Bela suverénně, ale cigaretu típla. Ukázala na památník a vyrytý nápis. „Co je to za chlápky?“

„Jdeme!“ Tóra neměla chuť ji poučovat o návštěvě státníků. „Ti chlápci už nejsou důležití.“

Spěchala do terminálu a dokonce Bele podržela dveře. Byly poslední, kdo nastoupil na palubu a usedl. Sotva se Tóra připoutala, vyňala zápisníky.

„To má být co?“ Bela upřela zrak na pestré knížečky a zvědavě zamávala načerněnými řasami. „Deníky? Jako dítě jsem je taky měla.

Komu patří?“

„Nic zvláštního. Jen do nich zběžně nahlídnu.“ Prvního sešitek pocházel z roku 1970

a byl zcela bezvýznamný. Aldino písmo mělo

typicky dětské rysy: velká, kulatá písmena, nad některými „i“ místo teček srdíčka. Mezi jednotlivými zápisy uplynul často týden.

Tóra notes zavřela a zasunula za ostatní.

Rychle našla deník z roku 1973. Byl nejlépe zachovalý, a když jej otvírala, jeho hřbet zapraskal. Tóra nalistovala první stránku a přečetla si zápis z Nového roku 1973. Alda si poznamenala pět předsevzetí pro nastávajících dvanáct měsíců. Tóra se jim musela zasmát: Podívat se do ciziny

Víc se učit

Dostat gramofon

Najít si kluka

Nemyslet na vlasy, zase vyrostou Poslednímu bodu nerozuměla, ale zbytek přesně odpovídal patnáctileté dívce, která dělá první kroky do světa dospělých. Dnes by ten krátký seznam ukazoval spíš na třináct let, ale v roce 1973 plynul čas pomaleji. Tóra se dočetla, že rodiče po silvestrovské oslavě nevylezli z postele a mladší sestra byla vyděšená z raket, jichž se letos vystřílelo víc než loni. Následoval krátký odstavec, v němž Alda projevovala starost o ptáky a zvířata na ostrově, což poněkud utlumilo

nadšení z ohňostroje. Záznam končil přáním, aby byl každý den tak napínavý, že si zaslouží zápis do nového deníku.

Dál našla Tóra zápisky z ledna toho dávného roku. Po vánočních prázdninách začala opět škola, které se Alda nejen nebála, nýbrž se na ni přímo těšila. Zamilovala se do jistého Stebbiho a doufala, že to bude oboustranné. Markús, zdálo se, ji zajímal jen jako obyčejný kamarád. Tóra nenašla nic, co by svědčilo o tom, že Alda věděla, jak moc o ni stojí, všechny zmínky o něm byly pozitivní a čistě přátelské. Patnáctý leden se stal významným dnem: Stebbi ji před jedním kioskem poprvé políbil. Stránka byla plná kytiček a srdíček. Příští den už tak šťastný nebyl, neboť se jim ztratila kočka, a několik dalších dnů bylo velmi dramatických, než ji po dlouhém hledání našli. Tu a tam si Alda dělala starosti s vlasy, což

Tóra chápala právě tak málo jako to novoroční předsevzetí. Zřejmě se nechala ostříhat moc nakrátko a nebyla s výsledkem spokojena.

Počátkem třetího lednového týdne zažívala Alda vzrušení z chystané školní slavnosti. Mělo se odehrát něco důležitého, co sice přesněji nepopsala, ale z čeho měla radost i obavy. Měli se na tom podílet všichni spolužáci, ale z kusých

poznámek se nedalo poznat, oč konkrétně šlo. U

data 19. ledna se Tóra zarazila. Nahoře bylo vyznačeno, ale zbytek stránky byl propiskou tak počmáraný a rozdrásaný, že se papír málem potrhal. Muselo se stát něco nečekaného. Tóra nemohla rozeznat, zda pod tou čmáranicí bylo něco napsáno. Odložila zápisník do klína.

„Co to proboha je?“ Bela ťukala prstem na čmáranici. „Vypadá to, jako by se ten sešit dostal do pracek nějakému děcku.“

Tohle Tóru nenapadlo. Možná se sestřin deník přece jen dostal malé Johanně do rukou. „To nevím. Až sem bylo všechno v pořádku.“

V tu chvíli letuška oznámila, že pilot zahájil přistání v Reykjavíku, takže by všichni měli uvést opěradla sedadel do původní polohy a připoutat se. „Slyšelas už někdy o leteckém neštěstí, které přežili jen ti, kdo sklopili vyklápěcí pultík a narovnali si opěradlo?“ zeptala se Bela tak hlasitě, že to museli slyšet všichni. „Jde jim jen o to, aby se pultíky a sedačky nepoškodily, kdyby se letadlo zřítilo. Naprostá blbost.“ Pasažér na druhé straně uličky se na Belu uraženě podíval a hlučně zaklapl svůj servírovací pultík. Tóra si Bely nevšímala. Otočila další stránku, ale ta byla prázdná. Ze dnů 20. a 21. ledna tu žádný zápis

nebyl. Krucinál, pomyslela si Tóra. Zatím ani slovo o hlavě a o bedýnce. Deník zůstal při útěku před přírodní katastrofou na svém místě, takže jedinou nadějí pro Markúse zůstával záznam z 22. ledna. Tóra doufala, že tato stránka nebude také prázdná. Nadechla se a otočila ji.

List s datem 22. ledna nebyl ani prázdný, ani počmáraný. Alda však musela být při psaní duchem

nepřítomná.

Text

byl

naprosto

nesouvislý a přeléval se stránkou jako vlny.

Vyčnívala z něj opakující se slova hnus hnus hnus a proč jsem chodila ven? Proč? Proč? A dál, chci umřít. Vše bylo v jednom chumlu a nemělo žádný řád. Pod vzrušenou litanií stálo: Nebudu už pokračovat v psaní tohohle deníku.

Udělám to jen pro taťku a mamku a pak se zabiju.

Už nikdy se sem nevrátím.

Tyto věty byly napsány zřetelně a pečlivě. Pero klouzalo po zbytku stránky dolů, kde se zastavilo u maličkého, sotva čitelného jména: Markús.

Tóra odložila zápisník a povzdechla si.

Nemohla se Alda, sakra, vyjádřit jasněji? Všechno nabíralo správný směr, všechno svědčilo o tom, že dívka utrpěla šok. S notnou dávkou fantazie se dalo usoudit, že Markúsovo jméno na spodním

okraji stránky znamená, že jí chtěl pomoci. Nebo ne? Zbývající stránky deníku byly prázdné.

Kapitola šestnáctá

Středa 18. července 2007

Tóra si povzdechla a odložila noviny. Úvodní fotografie

mohla

zachycovat

jakéhokoli

úspěšného muže mezi čtyřicítkou a padesátkou.

Takových byla spousta. Zločinecká tvář, která na ni z neostrého snímku v novinách zírala, nemusela nutně patřit Markúsovi, to ovšem byla slabá útěcha. Novináři museli prošmejdit celé město, aby takovou fotku našli. Navzdory rozmazaným rysům na ní její mandant vypadal jako člověk, který se nezastaví před ničím. Nadpis Čtyři mrtví - podle pitevní zprávy zavražděni byl umístěn tak, že Markús byl prezentován jako brutální vrah. V článku se však hovořilo jenom o

tom, že Markúse Magnússona, podnikatele z Reykjavíku, vyslechla policie kvůli možné účasti na zločinu. Ve zvláštním okénku byl jeho krátký životopis, kde se zdůrazňovalo, že v údajné době činu bydlel na Vestmannských ostrovech. Jeho mladistvý věk zmíněn nebyl. Foto z první strany se skvělo i vedle článku uvnitř listu spolu se dvěma snímky míst vykopávek a jednoho leteckého záběru Heimaey. Tisk zřejmě dosud nedostal pitevní zprávu ani nevyvodil žádnou spojitost s Aldou. Článek v podstatě jenom opakoval informace z první strany. Nález mrtvol byl uváděn jako popud k vyšetřování vraždy. Brzy ale začnou všechny deníky spojovat případ s Aldiným jménem.

Tóra věděla, že se bezpodmínečně musí blíže seznámit s rolí, kterou v tom zdravotní sestra hrála. Jakmile se o Aldu začne zajímat tisk, zavřou se pro ni jako pro advokátku všechny dveře. Přelétla zrakem svoje zápisky. Musí zavolat na gymnázium v Isafjörduru, promluvit si s plastickým chirurgem, u něhož Alda pracovala, a vyslechnout její kolegy z nemocničního příjmu.

Tóra uvažovala, zda by si o tom případu neměla pohovořit s nějakým lékařem, kterého dobře zná

– se svým exmanželem –, ale hned tenhle nápad zase zavrhla, protože mu nechtěla nic dlužit.

Našla si telefonní číslo gymnázia v Isafjörduru a doufala, že tam někdo bude i uprostřed léta.

Měla štěstí a zastihla tam ochotnou sekretářku.

Zatímco žena hledala Aldino jméno v seznamu žáků, Tóra čekala na výsledek. Po delší době se sekretářka opět přihlásila.

„Takže, v zimě 1972-1973 se tu žádná Alda Thorgeirsdóttir nevyskytuje.“ Z jejího hlasu bylo znát zklamání. „Neměla ještě druhé křestní jméno? Seznam dosud není utříděný podle křestních jmen a uložený v počítači. Proto bohužel potřebuji úplně celé jméno.“

Tóra zaváhala. „Myslím, že neměla. Je ale možné, že ve vašem seznamu nefiguruje z jiného důvodu: přišla teprve v průběhu školního roku po výbuchu sopky na Vestmannských ostrovech.“

„To na věci nic nemění,“ odvětila žena. „Mohlo samozřejmě

dojít

k

chybě,

ale

to

je

nepravděpodobné.

Poskytování

veřejných

prostředků závisí na počtu žáků, proto jsme vždycky kladli velký důraz na pečlivé vedení záznamů.“

Tóra poděkovala a zavěsila. Navštěvovala Alda školu pod jiným jménem, nebo Johanna prostě

zazmatkovala a něco popletla? To druhé bylo pravděpodobnější. Uprostřed školního roku žáci do vyšší třídy obvykle nepostupují. Tóra bude muset co nejdříve vyhledat Aldinu matku. Matky si něco takového pamatují lépe, a kromě toho by jí Tóra mohla položit pár dalších otázek. Snažila se zastihnout Johannu mobilem, ale marně.

Pak se chtěla ještě jednou poptat na Aldiny osudy jejích kamarádek z dětství, ale vzaly to jenom dvě. Z jejich reakcí vyplývalo, že nijak netouží, aby je někdo v téhle věci obtěžoval. Obě byly neochotné a tak jako poprvé se držely své verze, že Alda přešla na gymnázium v Reykjavíku.

Nevěděly však, kdy tam nastoupila ani zda tam též maturovala. První žena se rychle vymluvila na nedostatek času a zavěsila dřív, než se Tóra mohla na něco zeptat. Druhá nebyla naštěstí tak rafinovaná, a tak se jí mohla vyptat na pár věcí, které jí po přečtení deníků vrtaly hlavou.

„Je možné, že se Aldě krátce před výbuchem sopky přihodilo něco důležitého? Nechovala se nějak divně?“

„Můj bože, vždyť je to tak dávno. Na to si opravdu nevzpomínám.“

„Nebyla

z

něčeho

zničená,

otřesená,

nešťastná?“ vyzvídala Tóra.

„O ničem takovém nevím.“ žena chvíli mlčela.

„O jednom víkendu jsme ale měli jisté trable, teď si to vybavuju.“

„Co se stalo?“ vyhrkla Tóra napjatě.

„Ale, typický hřích mládí. Poprvé jsme se napili alkoholu. Namazali jsme se jako děla a všechno prasklo. Měla jsem domácí vězení a dva měsíce nesměla večer na krok z domu. Do toho ale přišla ta katastrofa, takže se to smazalo.

Jestli byla Alda zničená, muselo to být proto, že na ni rodiče byli přísní.“

„Kde jste popíjeli? U někoho doma?“

„Kdepak, na školní slavnosti,“ odpověděla žena. „Celkem brzy se však na to přišlo a všechny nás supem poslali domů, i když zdaleka ne všichni se nalívali.“

Tóře se podařilo vytáhnout z té ženy řadu informací o slavnosti. žáci se tenkrát domluvili, že pití ukradnou rodičům. Každý naplnil malou láhev od koly tím, co doma právě našel. Většina z nich ulila z každé láhve alkoholu jenom trochu, aby to nebylo nápadné. Tím způsobem vznikla proklatě výbušná míchanice, s odpovídajícími následky. ženě, která jí to vyprávěla, se udělalo tak zle, že si pro ni museli přijít rodiče. Proto nevěděla, zda Alda odešla domů sama, nebo ji

také někdo odvedl. Z poslední části večírku měla prostě okno. Tóra se rozhodla, že se na tu slavnost příležitostně poptá Markúse. Doufala, že jeho alkohol zas tak neporazil, a bude jí moci říct něco víc.

Ještě jednu otázku a pak už vás nechám na pokoji,“ řekla spěšně Tóra. „Nevíte, proč byla Alda nespokojená se svým účesem?“

„Ach, tohle? To tedy byla věc!“

„Stalo se jí něco s vlasy?“ Tóře prolétly hlavou všechny hororové příhody s účesem, které kdy vyslechla.

„Prostě o ně přišla,“ odvětila ta žena. „Po vánočních prázdninách směla celá třída přespat ve sportovní hale. Když se ovšem Alda ráno probudila, zjistila, že ji v noci někdo ostříhal.

Nikdy se nezjistilo, kdo to udělal.“

Tóra užasla. „Kdo všechno u toho byl? A kdo další měl do té tělocvičny přístup?“

„Celá třída, pokud si dobře vzpomínám.

Někdo se toho nezúčastnil nebo byl nemocný, ale většina žáků tam byla. Kromě toho dva učitelé a správce. Je možné, že tam mohl být i nějaký další dospělý, ale to už nevím. Vůbec bych si na to nevzpomněla nebýt té historky s Aldinou frizúrou. Byla z toho celá pryč, mívala překrásné

světlé a dlouhé vlasy. Tehdy šla sice hned ke kadeřníkovi, ale s kraťoučkým sestřihem vypadala hrozně. Takový účes se tenkrát nenosil.“

Tóra se s Aldinou spolužačkou rozloučila.

Uměla si představit, jak jsou dívky v tomhle věku na svoje vlasy citlivé. Připadalo jí značně na vodě spojovat tuto událost s ohavným případem, ale co může vědět? Je tu alespoň něco, na co se musí Markúse zeptat.

Na internetu Tóra našla ordinaci, kde Alda pracovala. Vedli ji dva plastičtí chirurgové, Dís Haflidadóttir a Agust Agustsson. S Agustovým jménem už se setkala. V okruhu jejích přátel se říkalo, že na operace prsou je nejlepší v celém městě. Kolovaly dokonce historky o tom, že za ním jezdí i hvězdy z Hollywoodu, aby mu ulehly pod nůž. Naproti tomu o Dís Tóra dosud nic neslyšela, pokud i za ní jezdili lidé z druhé poloviny zeměkoule, prozatím se to nerozkřiklo.

Záznamník Tóru informoval, že návštěvy se sjednávají

jenom

dopoledne.

Kdo

chce

kontaktovat některého z lékařů kvůli operaci, nechť zanechá vzkaz a své telefonní číslo. Tóra zanechala zprávu.

Zbýval rozhovor s nemocničním příjmem. Po dlouholetém manželství s lékařem, který se denně vracel pozdě ze služby, znala Tóra číslo zpaměti. Poznala dokonce i hlas ženy u aparátu, ačkoli byla už pět let rozvedená. Ona ovšem Tóru nepoznala a nezačala být o nic přátelštější, ani když se jí představila. Když se Tóra zeptala, kdo byl nadřízeným Aldy Thorgeirsdóttir, dostalo se jí strohého doporučení, aby se obrátila na vrchní sestru, která má službu. Tóra chtěla za informaci poděkovat, ale žena na druhém konci už byla pryč a v telefonu se ozvalo kovově chladné vyzvánění.

Za několik minut se ohlásila sestra jménem Elin. Tóra jí vysvětlila, co potřebuje. Shání informace o Aldě Thorgeirsdóttir a ráda by se porozhlédla po jejím pracovišti a promluvila s jejími bývalými kolegy.

„Alda Thorgeirsdóttir zde v době své smrti už

nepracovala,“ sdělila jí vrchní sestra. „Nikdy tu neměla trvalý pracovní poměr, brala si službu jen někdy večer nebo o víkendu. Zaměstnaná byla v jedné lékařské ordinaci. Myslím, že byste měla zavolat tam.“

Není nad dobrou radu. „To samozřejmě udělám,“ odpověděla Tóra stejně chladným

hlasem. „Přesto bych si s vámi v nemocnici ráda promluvila.“

„Myslím, že to nebude možné,“ zněla odpověď.

„Za prvé k tomu nemáme co říct, za druhé je to pochybné z právního hlediska a za třetí nejsme povinni podávat právníkům informace. U nás velmi dbáme na integritu.“

Integritu? „Nejste samozřejmě povinni mě přijmout,“ odvětila Tóra, „ledaže bych měla nehodu. Mohu však kdykoli požádat soud, aby vás předvolal a zjistil, zda netajíte nějaká důležitá fakta. To bude zřejmě nejlepší řešení.“

„Soud? To snad nebude nutné. Už jsem vám řekla, že u nás nepracovala.“ Chvíli váhala. „O co vlastně jde? O Aldinu smrt?“

„O případ, v němž zastupuji někoho, kdo Aldu znal.“

„Jde o znásilnění?“ otázala se vrchní sestra nedůvěřivě. „K tomu jsme už všechno pověděli, a neobjevilo se nic, proč bychom měli být podezřelí z uvedení nepravdivých údajů nebo zamlčování.

Svůj úkol jsme splnili a případ půjde před soud.

Držíme se úředních příkazů a k těm povinnost informovat advokáty nepatří.“

Tóra se podivila. Znásilnění? Musí si dávat pozor, aby se nezapletla do něčeho, co s

Markúsovým případem nesouvisí. Vrchní sestra se v podstatě chová korektně a dává přednost zájmům pacientů. „Ne, nejde o znásilnění. Vidím, že se nedohodneme, tak to nechme být. Nechci vás připravovat o čas.“

Tóra to položila. Bude muset použít zadní vrátka. Spolkla svoji hrdost a vyťukala číslo svého bývalého manžela.

Dís vyslechla zprávu ze záznamníku a úsměv, který se jí po zdařilé operaci usadil na rtech, zmizel. Co to má být? Nějaká advokátka s ní chce mluvit o Aldě? Nikoli policie, jak se obávala, ale advokátka jakéhosi Aldina kamaráda z dětství, jehož jméno Dís nikdy neslyšela. Ještě jednou si vzkaz vyslechla. Hlas zněl laskavě a zdvořile a nedalo se z něj vyčíst, zda se ta advokátka domnívá, že na ni a na Agusta něco má, nebo si chce jenom odškrtnout nějakou formalitu. Dís přemýšlela, nemá-li zavolat svého kolegu. Právě u něho byl poslední pacient dnešního dne, jeden z mnoha mladíků, kteří si chtějí dát odstranit jizvy ze rvačky. Nechala to však plavat. Agust by jako vždy sehrál tyjátr a Dís netoužila zhoršovat své obavy jeho paranoiou.

Zapsala si advokátčino číslo a zprávu vymazala. Řekla si, že se s tou ženou sejde zítra, až Agust nebude v ordinaci. Pravděpodobně nepůjde o nic důležitého, snad jen o pozůstalost, zda měla Alda životní pojistku nebo o něco podobného. To by Dís sama ráda věděla.

Přistoupila k Aldinu psacímu stolu. Stál v recepci, za přepážkou k čekárně. Alda neměla vlastní kancelář, protože hlavně asistovala při operacích v sále a jen zřídka něco psala. Dís hleděla na pečlivě uklizené pracoviště, které se tím podobalo Agustově kanceláři. Na rozdíl od něho však Alda měla svůj koutek pěkně vyzdobený. Na stole stála zarámovaná fotografie nějaké ženy, zřejmě její mladší sestry, a pestrý květináč s kaktusem, jemuž se výtečně dařilo.

Chudák, pomyslela si Dís. Agust ani ona neměli smysl pro kytičky. Nejraději by byla květináč vyhodila, ale nepřenesla to přes srdce. Pokusí se na něj zapomenout. Z úcty k Aldě nedokázala vyhodit to, co pro ni mělo význam.

Dís se posadila, aby mohla podrobně prozkoumat Aldin psací stůl a počítač. Byla si jistá, že pokud Alda měla nějaké tajemství, které nechtěla vytrubovat do světa, byla by Dís tou

nejdůvěryhodnější osobou. Agust byl žvanil a dívka v recepci zase dost hloupá.

Zatímco se počítač rozbíhal, prohlížela Dís zásuvky. V nejvyšší byly vzorně srovnané psací potřeby. V obou zbývajících toho moc nebylo, jen pár písemností, z nichž nebyla moudrá, mezi nimi pitevní zpráva nějaké starší ženy, která zemřela v nemocnici v Isafjörduru. Dís ji přelétla očima, ale nenašla žádnou spojitost s Aldou nebo s její prací v ordinaci. Když už počítač běžel, zadala jméno té ženy do vyhledávače. V jejich ordinaci nebyla jako pacientka registrovaná. Dís pokrčila rameny a odložila zprávu na stůl. Patrně šlo o nějakou Aldinu příbuznou nebo známou, třeba najde vysvětlení později.

V téže zásuvce ležela fotografie mladého, vysloveně atraktivního muže, jehož Dís také neznala. Snímek ale nebyl moc dobrý. Muž byl očividně zachycen v nestřeženém okamžiku.

Rozvaloval se v křesle a civěl před sebe. Působil jako člověk, který je schopen všeho. Kde byl snímek pořízen, se zjistit nedalo, byl na něm jen ten muž, žlutá stěna a křeslo.

Dís zavřela šuplík a věnovala se počítači. Když

spatřila pozadí obrazovky, musela se usmát, byla na ní počítačově upravená fotka kočičky,

která se lidsky šklebila od ucha k uchu. Dís náhodně otevřela několik souborů, ale nenašla nic zajímavého, a tak je zase pozavírala. Potom se připojila na internet a zkusila zjistit, které webové stránky měla Alda v oblíbených. Když si přečetla jejich seznam, údivem otevřela pusu.

Klikala na jeden řádek po druhém v naději, že na zvolených stránkách najde něco jiného, než co slibovaly

názvy.

Marně.

Pornostránky

vyskakovaly jedna za druhou. Dís to nechápala.

Takhle Alda nepůsobila ani v nejmenším.

Souviselo to snad nějak s její prací v nemocnici nebo s případy znásilnění, s nimiž přišla do styku? Čím déle si však ty záběry prohlížela, tím jí bylo jasnější, že tudy cesta nevede. Defilovaly před ní veškeré myslitelné podoby sexu: heterosexuálové, sadisti, masochisti, gayové, lesby a tak dále. Co z toho Alda pěstovala? Možná tu bylo vysvětlení, proč neměla pevný vztah: nevěděla, co chce.

Dís odešla z internetu a měla pocit, jako kdyby sama byla zneužita. Nešlo jí ani tak o obsah toho, co zhlédla, jako o to, že spatřila skryté stránky Aldiny povahy, o nichž neměla ani zdání. Uf, teď by bylo pěkně těžké psát její nekrolog. Povzdechla si a už chtěla počítač

vypnout, ale zvědavost zvítězila nad rozumem.

Otevřela elektronickou poštu. Řekla si, že emaily, které by mohly souviset s Aldiným sexuálním životem, neotevře, jenom se podívá na odesilatele a příjemce.

Nejnovější maily byly od Agusta. Pár jich nakonec přece jen otevřela a to stačilo, aby pochopila, oč tu běží. Porno na internetu proti tomu nebylo nic. Dís úpěnlivě doufala, že zájem té advokátky se týká něčeho úplně jiného než

toho, co měla před očima.

Kapitola sedmnáctá

Středa 18. července 2007

Leták o znásilněních byl sice poučný, ale nepříliš zábavný, jiné čtivo tu nebylo, a když se Tóra chvíli zabývala úklidem ve své kabelce, veškeré možnosti rozptýlení tím vyčerpala. Seděla na nepohodlné židli na liduprázdné chodbě městské nemocnice a znuděně pohupovala nohou přehozenou přes nohu. Potřetí ten leták skutečně netoužila číst. Hannes jí domluvil schůzku s jednou sestrou, která však nevěděla, kdy se bude moci uvolnit. Proto sem Tóra zašla.

Už chtěla čekání vzdát, když se přiblížily kroky. Z boční chodby vyšla žena středního věku v bílé blůze a bílých kalhotách, která si tiskla na

hruď štůsek papírů. Když ji uviděla, přidala do kroku.

„Vy jste Tóra Gudmundsdóttir? Já se jmenuju Bjargey. Promiňte, že jste musela tak dlouho čekat.“ Podala Tóře ruku. Měla krátce ostříhané nehty a žádný prstýnek. „Měli jsme nekonečnou poradu.“ Ukázala bradou na dveře vedle Tóry.

„Posadíme se sem. Je tu sice poněkud nepořádek, ale zato klid.“

Tóra sice posledních čtyřicet minut klid nepostrádala, ale usmála se a vstala. „Prima.

Nezdržím vás dlouho.“

Vstoupily do malé kanceláře a zdravotní sestra stiskla loktem vypínač.

„Slyšela jsem, že jste často sloužila s Aldou Thorgeirsdóttir. Mohla byste mi tedy pomoci,“

začala Tóra, když se usadila.

„Ano, pokusím se,“ odpověděla oslovená klidně. „Nesmím samozřejmě poskytovat žádné důvěrné informace, a tak se teprve uvidí, zda vám to vůbec bude k užitku. Souhlasila jsem s touhle schůzkou jen proto, že jsem chtěla vyhovět vašemu bývalému muži. Často spolu pracujeme.“

„Úplně to chápu. Jsem vám oběma vděčná.

Nepotřebuji však žádné informace o pacientech.

Hledám někoho, s kým mohla Alda mluvit o

svých problémech.“ Tóra se na ženu upřeně podívala. „Alda si vzala do hrobu nějaké tajemství, které by nemělo zůstat dlouho skryto.

Doufám proto, že se někomu svěřila, třeba nějaké kolegyni.“

„Hm, Alda nebyla moc sdílná. Se všemi kolegy i pacienty jednala vždycky přátelsky, ale nenapadá mě nikdo, s kým by měla bližší vztah.“

Bjargey se na Tóru rozpačitě usmála. „Alda tu bývala jen o víkendech nebo občas za někoho zaskočila. Většina personálu chce mít volné večery a víkendy, a tak pořád potřebujeme lidi.“

Bjargey si uvědomila, že pořád svírá složku s papíry, a odložila ji na stůl. „Alda téměř nikdy nesloužila ve dne a v jinou dobu se se stejnou kolegyní potkala jen zřídka. Takže k nám tak úplně nepatřila.“

„S nikým tedy stabilně nesloužila?“

Bjargey zavrtěla hlavou tak, až se jí sponka, kterou měla sepnuty vlasy, uvolnila. Šikovněji zachytila a upravila si účes. „Sestavuji plán služeb a starám se o personální záležitosti oddělení příjmu. Alda a já jsme často přišly do styku a dobře jsme spolu vycházely. Byla jsem proto, a to je mírně řečeno, překvapená, když

jsem se doslechla, že si vzala život. Vůbec na to nevypadala.“

„V době, kdy se to stalo, už tu ale nepracovala, že? Tak jsem to aspoň podle toho, co mi řekla vrchní sestra, pochopila.“

„Ovšem.“ Bjargey si odkašlala. „Ta věc se dosud šetří, interně i externě. Ale o tom bohužel nemohu mluvit.“

„Dostala se Alda do nějakého sporu?“

„Dostala a nedostala,“ pravila Bjargey mnohoznačně. „Přihodilo se něco, z čeho nikdo nebyl šťastný, ani ona, ani my. Proto jsme se dohodli, že dokud se to nevysvětlí, bude mít volno.“ Znovu si upravila neposlušnou sponku.

„Tato dohoda byla oboustranná a já jsem přesvědčena, že by se Alda byla vrátila.“

„Chápu. Jde o nějaké policejní vyšetřování, nebo o náhradu škody?“ Tóra si lámala hlavu, jakou asi škodu mohla Alda nemocnici způsobit.

„Dopustila se nějaké profesní chyby? Odcizila nějaké léky? Nebo…“

Bjargey mlčela a zdálo se, že přemýšlí, jak by měla odpovědět. Když konečně promluvila, volila slova velmi pečlivě. „Alda se nedopustila žádné profesní chyby ani nekradla léky. O nic takového nejde. Sporné je jen to, zda se v jisté chvíli

zachovala správně, ale k jejímu nepřiměřenému chování došlo mimo pracovní dobu a nijak nesouviselo s nemocnicí. Ovšem vzhledem ke skutečnosti, že tu jednou pracovala, bylo považováno za nepřiměřené.“

Tomuhle Tóra nerozuměla ani za mák.

„Nechápu, co tím chcete říct,“ pravila bezradně.

„Nemůžete mi to trochu přiblížit?“

„Ne,“ odvětila Bjargey bez váhání. „S Aldinou smrtí to nijak nesouvisí a nevidím žádnou spojitost ani s jejím tajemstvím, které chcete vypátrat. Nechci už o tom mluvit.“ Nejprve se Tóřinu pohledu vyhnula, ale pak se na ni přece jen podívala a dodala: „Bohužel. Ta věc je velice choulostivá.“

Tóra tušila, že takhle se dál nedostane.

„žádný problém. Ale abychom se vrátily k prvnímu tématu: opravdu se tu Alda s nikým nepřátelila?“

Bjargey se na ni podívala, jako by ji měla za úplnou idiotku. „Byla jste někdy večer nebo v noci ve špitále na pohotovostním příjmu?“

„Ne, byla jsem tu sice několikrát s dětmi, ale ve dne.“

„To se nedá srovnat,“ odfrkla Bjargey. „Alda měla nejtěžší služby, kdy sem přicházejí většinou

jen opilí, zvracející chlapi, kteří zranili sami sebe nebo někoho jiného. Rvačky, bitky na nože.

Představte si, jaké to je pracovat s takovými lidmi. Opilci bývají zpravidla netrpěliví, a když

musejí dlouho čekat, začne to být v čekárně nebezpečné, nemluvě o kecech a hulákání, které člověk musí celou dobu poslouchat. Kdo by přitom měl chuť a čas na důvěrné hovory s kolegy?“

„Ach bože.“ Tóře bylo jasné, že to nebude pracoviště snů. V minulých letech slyšela různé historky i od Hannese. „Alda musela být velmi zdatná. Měla tu nějaký konkrétní úkol?“

Bjargey se na ni opět podívala s údivem nad její nechápavostí. „Alda dělala všechno, co bylo právě potřeba. Byla výborná zdravotní sestra a díky dlouholeté práci na plastické chirurgii velmi šikovná. Doktoři byli rádi, že jim mohla asistovat při šití ran i jinak. Kromě toho byla přemýšlivá a rozumná, uměla dobře zacházet s lidmi, kteří byli v šoku. Zejména se ženami.“ Bjargey mrkla na hodinky.

„Aldina sestra mi řekla, že Alda měla co dělat s případy znásilnění a vypovídala i před soudem,“

řekla Tóra. „Je to pravda?“

Bjargey se poprvé zarazila, ale pak odpověděla: „K většině znásilnění dochází večer a o víkendech. Díky své ohleduplnosti a uklidňujícímu vlivu Alda oběti znásilnění často vyslechla a pak o ně pečovala. Když se mezi ní a tou ženou vyvinul důvěrný vztah, převzala často i dodatečnou péči. Pro tyhle ženy je nejlepší, když

o tom nemusejí mluvit s několika různými osobami.“

„Samozřejmě. Jak taková dodatečná péče vypadá?“

„To může být velmi rozdílné. Mnoho žen není schopno docházet pravidelně k lékaři, protože jsou psychicky na dně. V nejhorších případech s nimi udržujeme alespoň telefonický kontakt. Alda byla výjimečná tím, že těm ženám dávala své soukromé číslo. Radila jim a podporovala je po telefonu,“

vysvětlila

a

kvapně

dodala:

„Pochopitelně za to byla placena a každý telefonát zaprotokolovala.“

Znovu pohlédla na hodinky. „Šlo vám o tohle?“

„Ještě jedna otázka. Zmínila se Alda někdy o výbuchu sopky na Vestmannských ostrovech?“

Bjargey zapřemýšlela. „Ne, aspoň o ničem takovém nevím. Minulý rok jsme spolu sloužily o

srpnových svátcích a to mi pověděla, že pochází z Vestmannských

ostrovů.

O

prodlouženém

víkendu bylo v Reykjavíku klidněji než jindy, a tak jsme měly výjimečně příjemnější službu a mohly trochu poplkat.“

„Pamatujete si, o čem jste mluvily?“ zeptala se Tóra opatrně. Byla přesvědčena, že Bjargey by rozhovor ihned ukončila, kdyby se jí zmínila o uříznuté hlavě. „Neříkala, proč se na ostrov už

nikdy nevrátila?“

Bjargey zavrtěla hlavou. „Ne. Mluvila jen o tom, jak tenhle svátek obchodu slaví tamější obyvatelé. V bílých stanech a tak. Neřekla ale, jestli tam bývá často.“ Už se chtěla zvednout, ale pak si ještě na něco vzpomněla: „Zeptala jsem se jí, zda si tam nechce zajet. že bych za ni našla náhradu.“

„No a? Co řekla?“

Bjargey svraštila čelo. „Její odpověď mi přišla podivná. Řekla, že tam nepojede, protože by mohla snadno ztratit hlavu. Pak se rozesmála tak, jako by šlo o bůhvíjaký vtip.“ Bjargey se zvedla. „Nepochopila jsem, co na tom bylo tak veselého.“

Stefanovi šla hudba z rádia na nervy, a tak je vypnul. Dřepěl dosud v kanceláři, ačkoli už

dávno měl být na cestě domů. Zase jeden den, kdy nevypadne včas. Vzdychl si. Kde byli lidi se svými problémy mezi devátou a pátou? Dnes mu například soudní lékař zavolal přesně v pět a sdělil mu výsledky analýzy jedovatých látek v případě zemřelé zdravotní sestry. Požádal Stefana, aby chvíli počkal, protože musí ještě něco zařídit v pitevně, a pak mu zavolá ze své kanceláře. Proto Stefan musel oznámit manželce, že se zdrží, a vyvolal další drama. Když patolog konečně zavolal, bylo půl sedmé.

„Buďte stručný,“ zavrčel na něho Stefan. „Je už pozdě.“

„Nepovídejte.“ Na druhém konci zašustil papír a lékař přešel k věci. Jak víte, při prvním rozboru nebyla příčina smrti zjištěna. Pochopitelně jsme prozkoumali účinné látky medikamentů z lahviček, ale na nic jsme nepřišli. Nyní jsme analýzu rozšířili. Provedl jsem několik testů tkáně.“

„Jaké tkáně?“ zeptal se Stefan. Jeho medicínské znalosti by se daly zapsat na zadní stranu poštovní známky. Doufal, že je lékař nebude prověřovat.

„Obvyklé. Zejména mě zajímala tkáň jazyka.“

Lékař listoval ve svých podkladech. „Dosud jsem

neviděl mrtvolu, jejíž jazyk by byl v tak podivném stavu.“

„No a?“ otázal se Stefan netrpělivě. Doktor si zřejmě vychutnával dramatickou pauzu před svým vyjádřením. Stefan však pro to neměl nejmenší pochopení.

„Měl jsem pravdu,“ ohlásil vzápětí lékař hrdě.

„Ta žena byla zavražděna. Její jazyk je toho důkazem.“ Šustění papíru ustalo. „Nezvyklé.

Opravdu velmi nezvyklé.“

Stefan mlčky počítal do tří, protože až do deseti se mu počítat nechtělo. „Máte v úmyslu zasvětit mě do svého objevu, nebo mám hádat?“

„Hádat?“ Patolog se zasmál. „Na to byste nepřišel, kamaráde. Té ženě někdo vstříkl do jazyka botox. A pak jí nacpal jazyk do krku.“

Když Stefan mlčel, dodal: „Nechutné, není-liž

pravda?“

Stefan konečně nabyl řeči. „Botox? Ten prostředek proti vráskám?“ Zatím si žádné starosti s vráskami nedělal. Naproti tomu jeho žena při každé televizní show oznamovala, že ta či ona herečka si určitě nechala napíchat injekce botoxu. „Neochromuje kůži?“ zeptal se nepříliš odborně.

„Působí ochrnutí svalů,“ odpověděl soudní lékař. „Spouští také botulismus, smrtelnou otravu. Botox blokuje přenos vzruchů mezi nervy a svaly a zabraňuje jim ve smrštění. Tím jsou příslušné obličejové svaly vyřazené z provozu a na kůži se nemohou tvořit vrásky. Tento stav vydrží několik měsíců, a pak, pokud si pacient chce mladistvý vzhled uchovat, se aplikace musí opakovat. Prostředek je sám o sobě geniální. V

tomto případě však byl použit velmi brutálním a neobvyklým způsobem.“

„Ochrnul jí tedy jazyk?“ zeptal se Stefan, ačkoli odpověď byla nasnadě. „Uzavřel dýchací cesty a žena se udusila?“

„Předpokládám, že pachatel to měl v plánu.

Trvá ovšem několik hodin až několik dní, než se botox naplno projeví. Svalová aktivita není blokována okamžitě. Myslím si, že pachatel nebyl s tak pomalým průběhem spokojený, a proto jí nacpal jazyk do hrdla. žena se nemohla ubránit, protože sval, jazyk, už jí křečovitě ztuhl. Měla podlitiny na ramenou, jak ji přitom někdo pevně držel.“ Lékař se odmlčel.

„Jste tedy přesvědčený, že jde o vraždu? Byla přece zdravotní sestra a mohla si to způsobit sama. Lidi napadne cokoli, když jsou zoufalí.“

„Vyloučeno,“

odmítl

patolog

energicky.

„Modřiny na ramenou svědčí jednoznačně o něčem jiném. Domnívám se, že vrah chtěl, aby to vypadalo jako sebevražda, ale pak propadl panice. Možná by byly postačily léky, ale její žaludek se vzbouřil a odmítl je.“

„A vrah měl náhodou v kapse botox?“ Stefan zakroutil hlavou.

„Inu, ta žena byla nakonec zdravotní sestra a měla zkušenosti s plastickými operacemi,“ mínil lékař. „Možná opravdu měla botox doma. Vrah ho mohl použít, aby jí zabránil ve zvracení.“

„Vy jste věděl, že pracovala u plastického chirurga?“ zeptal se Stefan. „Třeba si tedy ten botox opatřila u něho. Pro případ, že by se jí udělalo pár vrásek.“

„To se mi zdá nepravděpodobné. Takovou látku si člověk jen tak neodnese domů. Možná jí to přinesl ten chirurg.“ Odfrkl si. „Mým úkolem však není najít vraha, ale příčinu smrti, a tu teď znám. Úmyslné zabití, při němž se oběť nezvyklým způsobem udusila. Zítra máte mou zprávu na stole.“

Čtyři vraždy a jedna, to je dohromady pět.

Stefan si povzdechl ještě srdceryvněji než před chvílí. Nemohl se odhodlat k odchodu. Pustil

znovu rádio, ale zrovna ve chvíli, kdy šla nějaká pitomá reklama. A tak je zase vypnul a zavolal domů.

Kapitola osmnáctá

Čtvrtek 19. července 2007

Po nejdelší vlně veder, na jakou si Tóra dokázala vzpomenout, byla nyní obloha zatažena tmavými, těžkými mraky. Světlo bylo kalné, horizont šedý. Tóra se schoulila do tenkého pulovru s kapuci a zjišťovala, že se oblékla příliš lehce. Po dvou týdnech slunečního jasu skoro zapomněla, jaká léta bývají na Islandu. Počínala si podobně jako turisté, kteří svými deštníky bojovali

proti

nárazům

téměř

vodorovně

padajícího deště. Zrychlila krok a rozrazila dveře policejní strážnice, kde měla schůzku s Markúsem. Její mandant byl znovu předvolán k výslechu. Začínalo to s ním být vážné. Tóra

vytřepala déšť z vlasů a setřela kapky vody z oblečení.

Byla tu o deset minut dřív a toho času využila k tomu, aby se trochu upravila. žena, které se po celé tváři roztéká řasenka, by nevzbudila žádný respekt. Když opět vypadala trochu k světu, vrátila se do haly. Stál tam Markús v tmavomodrém nepromokavém plášti, důkladně obutý a s rozladěným výrazem ve tváři.

„Takže,“ usmála se Tóra a přistoupila k němu, „jste připravený?“ Odpovědí jí byl pohrdavý úšklebek. Mlčky vstoupili do hovorny.

Stefan a ještě jeden policista už byli uvnitř.

Ten druhý však místnost opustil, když Tóra s Markúsem vešli. Chladně je pozdravil a Tóra se nemohla zbavit pocitu, že přituhuje. Doufala, že Markúse nečeká vyšetřovací vazba. Když pak Stefan Markúsovi sdělil, že je podezřelý z vraždy Aldy Thorgeirsdóttir a čtyř mužů, vypadlo Tóře pero z ruky. Markús působil neuvěřitelně klidně, když ale pero sebrala a narovnala se, viděla, že je červený jako rak a ztěžka dýchá.

„Já že zavraždil Aldu?“ vydechl tiše, ale rozrušeně. „Zbláznil jste se? Vzala si přece život sama! Chcete mě dostat do průseru?“

Tóra mu položila ruku na rameno. „Nechte Stefana domluvit. Jistě jde o nedorozumění, které se brzy vysvětlí.“ Pohlédla na mladého policistu.

„Proč je Markús z té vraždy podezřelý a kdy se vůbec zjistilo, že se o vraždu jedná?“

Stefan zůstával klidný. „Výsledky rozboru krve a tkání prokázaly, že to nebyla sebevražda.

V zájmu dalšího šetření zatím víc říci nemohu.

Musím Markúsovi položit pár otázek týkajících se jeho vztahu k zavražděné a vřele mu doporučuji, aby na ně odpověděl.“ Jeho tvář nejevila žádné známky citu.

„Vzhledem ke skutečnosti, že mého mandanta podezříváte z vraždy, žádám, abych směla nahlédnout do spisu o výsledcích vyšetřování a do pitevní zprávy.“

Stefan se sarkasticky ušklíbl. ‚A kde? U

policie na Vestmannských ostrovech?“ Předklonil se. „Vím o tom, že vám Gudni dal pitevní zprávu týkající se těl ze sklepa. Nic takového už se nestane. Další podklady obdržíte pouze oficiální cestou.“ A opět se pohodlně opřel.

Tóra musela vysvětlit, jak k tomu došlo.

Nesměla policii popudit proti Markúsovi.

„Uznávám, že jsem od Gudniho dostala zprávu pod rukou, ale připomínám, že její obsah už si

cvrlikali vrabci na střeše. Není přece možné, aby se výsledky vyšetřování roznesly dříve, než se s nimi seznámí zúčastnění.“

Stefan hleděl na Tóru, ale nic neříkal. Pak se obrátil k Markúsovi. „Kde jste byl v neděli večer, osmého července?“ Doba smrti už tedy byla zjištěna.

„Nevím,“ odsekl Markús ostře. „Jak to mám vědět?“

„Na vašem místě bych si na to co nejrychleji vzpomněl. Tvrdil jste, že jste byl na cestě na Vestmannské ostrovy. Tam jste také, jak všichni vědí, příští ráno dorazil.“ Stefan zalistoval ve svých papírech. „Vypověděl jste, že jste kolem devatenácté hodiny vyjel z Reykjavíku a ve dvacet třicet dojel do své chaty na břehu Rangá. Odtud jste se ráno vydal na letiště v Bakki a odletěl na ostrov. Je to tak?“

Markús působil bezradně. „Ano, jistě.

Nevzpomněl jsem si jenom na datum. Kdybyste se mě byl zeptal na večer před odletem na ostrov, byl bych vám mohl hned odpovědět.“

„Trváte tedy na své výpovědi?“

„Samozřejmě,“ odvětil Markús rozzlobeně.

„Proč bych neměl? Takhle to bylo. Letecká společnost to může potvrdit.“

„Já se vás ale neptal na let v pondělí ráno,“

namítl Stefan, ale na nedělní večer. Z Reykjavíku na letiště v Bakki se jede jen dvě hodiny. Jestliže jste tam byl v pondělí ráno, nic to nedokazuje.“

Stefan nahlédl do staré výpovědi. „Může vaši historku někdo potvrdit? Tankoval jste cestou nebo se někde zastavil něco pojíst?“

Markús se napřímil na židli a zdálo se, že přemýšlí. „Myslím, že jsem tankoval při výjezdu z města.“ Vzdychl si. „Je to už tolik dní! Muselo to být u pumpy v Snorrabrautu.“

„V kolik hodin přibližně?“ zeptal se Stefan.

„Kolem sedmé nebo o chvilku dřív. To nevím přesně. Mohl bych se podívat do výpisu z kreditky. Většinou všude platím kartou.“

Stefan neodpověděl, ale Tóra věděla, že použití karty

u

samoobslužné

čerpací

stanice

nepředstavuje žádné alibi. „Promiňte, prosím,“

navrhla, „nebylo by užitečnější dokázat, že Markús byl na místě činu, než jako slepé kuře, které hledá zrno, rekonstruovat starý nedělní večer?“ Tentokrát věnovala sarkastickou grimasu ona Stefanovi, neboť se jí zdálo, že je na koni, ale tento pocit netrval dlouho.

„Přesně to udělám,“ potvrdil Stefan. „Dokážu, že onoho zmíněného večera se Markús nacházel

na místě činu.“ Přeskočil pohledem z Tóry na Markúse.

„Cože?“ Markús náhle vyhlížel zoufale. „To přece není možné.“ Byl naprosto zmatený. „To je prostě nesmysl!“

.Jenomže to tak je,“ pravil Stefan. „Máme svědka, který tvrdí, že vás v pravděpodobnou dobu vraždy na tom místě viděl. Kromě toho jsme na těle zavražděné našly stopy vaší DNA.

Porovnání s testem DNA, který jste dobrovolně podstoupil při nálezu mrtvol ve sklepě, to jednoznačně dokazuje.“

Teď už bylo jasné, že se Markús po výslechu domů nevrátí.

Tinna ležela s otevřenýma očima v posteli.

Byla unavená, ale věděla, že ve spánku spotřebuje méně kalorií než v bdělém stavu. Bylo nemyslitelné, aby za bílého dne usnula. Za zavřenými dveřmi slyšela matku kramařit. Štvalo ji, že přestala chodit do práce, aby na ni mohla dávat pozor. Když byla celý den z domu, mohla Tinna snadno tvrdit, že něco snědla, třebaže jídlo skončilo v koši na odpadky. Teď však matka sledovala každý její krok. Vysavač nezvykle zahučel, jako by spolkl nějaký obrovský předmět, a zmlknul. Normálně by Tinna při luxování

pomohla, ale teď se jí nechtělo. Byla mrzutá.

Matka ji přistihla, jak sedí u počítače a fascinovaně si prohlíží na internetu recepty s fotkami. Potom vypěnila a křičela, že by radši měla něco sníst, a ne čučet na jídlo na monitoru.

Nakonec se rozplakala a Tinna zmizela ve svém pokoji. Matka by ji nepochopila, nemělo smysl jí vykládat, jak se cítí. Toužila po jídle na obrazovce, strašlivě po něm toužila. Odolala však pokušení, protože jí bylo lépe, když si zakázala mlsat.

Vysavač začal znovu výt a Tinna si zacpala uši. Ten přístroj už byl pořádně starý. Tinna uvažovala, jak dlouho ještě bude vysávání matce trvat. Po jeho skončení vždy vytřela podlahu a chystala se na nákup. Vždycky přitom Tinnu prosila, aby ji doprovodila. Dnes s ní ale Tinna nikam nepůjde. Už se těšila na to, že se důkladně osprchuje a utře tak, aby na ní nezůstala ani kapka vody. Matka se nesmí dovědět, že se opět sprchovala, protože by ji chtěla odvézt do nemocnice. Ví, že se sprchuje proto, aby se zbavila kalorií. Čím častěji to dělá, tím víc jich odplaví. Cítila, že její potřeba důkladně se vydrhnout sílí, zejména když má v žaludku ten

odporný nápoj od lékaře. Nejradši by se vyzvracela.

Tinna zavřela oči a přitiskla si dlaně na uši.

Navzdory bručení vysavače, které k ní stále pronikalo, měla pocit, jako by tu vůbec nebyla. Je neviditelná a nikdo ji nemůže nutit k jídlu. Nikdo jí nerozuměl, ani matka, ani doktoři. Poměrně nejsnesitelnější to bylo s otcem. Někdy jí sice řekl, že je moc hubená, ale nepokoušel se do ní nic nacpat. Když byla u něho, mohla se sama rozhodnout, kolik toho sní. Často u něj strávila celý víkend bez jediného sousta. Matka byla mnohem ostražitější a po jednom z takových víkendů jí v jedné poradně doporučili, aby ji u otce nenechávala přes noc. Teď u něj tedy směla strávit maximálně čtyři hodiny.

Tinně se hlavou honily všelijaké myšlenky. Na ženu, která navštívila otce. Na její dům. Na hosta, který se z něho vykradl. Na papírek. Na ženu pod bílým prostěradlem, kterou nesli do sanitky. Na ženu, která jí mohla pomoci. Na ženu, kterou jí seslal Bůh, aby z ní udělala štíhlou dívku. Na ženu, která dělala jiné lidi krásnějšími a Tinnu měla ráda takovou, jaká je. Na ženu, která jí rozuměla. Potom se pokusila nemyslet na nic.

Musí tyhle myšlenky zapudit. Jedna, dvě, tři…

Soustředila se na počítání a nevnímala, zda počítá nahlas, nebo potichu. Když došla k pětatřiceti, někdo ji popadl za rameno a zatřásl s ní. Otevřela oči, ale pořád si zacpávala uši.

„Pojď, Tinno,“ uslyšela matčin hlas. Stisk její dlaně trochu povolil. „Půjdeš se mnou. Odvezu tě do nemocnice.“

Tinna zavrtěla hlavou a znovu zavřela oči.

Cítila, jak jí matka odtahuje kostnaté prstíky od uší. „Vstávej, drahoušku.“

Tinna horečně přemýšlela, jestli by matku nemohla nějak přimět ke změně názoru. Nestalo by se to poprvé. Možná by ji matka nechala doma, kdyby jí řekla, k čemu došlo mezi otcem a tou ženou, kdyby jí pověděla, že ta žena zemřela a otec v tom má prsty. Hosta, který vyklouzl z ženina domu, otec patrně znal. Možná by se dal vypátrat podle toho lístečku, který vypadl z auta.

Matka nemohla otce vystát a určitě by celou historku ráda vyslechla. Jenže Tinna jí nic neřekla. Matka by si totiž její tajemství nenechala pro sebe. Bylo rozumnější vstát a následovat ji k autu. Pokusí se předstírat, že je všechno v pořádku, a doktor pak matce vyhubuje, že ho okrádá o čas. Tinna se vztyčila a spustila nohy přes okraj postele. Matka se rozplakala.

„Podívej se na svoje nohy, dítě.“ Spolkla slzy a vyšla z pokoje. „Vezmu si klíče od auta. A ty si navleč bundu. Prší.“ Hlas se jí lámal a popotahovala nosem.

Tinna opatrně vstala. Točila se jí hlava. Za žádnou cenu nesmí omdlít. Pak by určitě skončila v nemocnici a zůstala tam dlouho, strašně moc dlouho.

Adolf položil sluchátko a lámal si hlavu podivnou nemocí své dcery. Nic nechápal. Holka nebyla nikdy tlustá, ale předtím přece jen bývala dětsky baculatá. Teď z ní však byla chodící kostra, která naprosto odmítala jíst. Tinnina matka do telefonu hystericky křičela a tvrdila, že dcera je na smrt nemocná. Nemohl tomu uvěřit, myslel si, že nakonec dostane takový hlad, že ji to přinutí něco sníst. Matně si vzpomínal na jeden článek z bulvárního časopisu, kde se psalo o tom, že jedna slavná modelka zemřela na anorexii, ale to bylo přece něco jiného.

Adolf se zvedl z pohovky a šel si do kuchyně uvařit kávu. Našel však jenom malou skleničku instantní s dávno prošlou dobou použití. Přesto si uvařil velikou konvici té břečky a vypil ji rekordní rychlostí bez mléka a bez cukru. Neuškodí, bude-li při rozhovoru se svou advokátkou čilý. Od té doby, co ztratil práci, se Adolf o svou domácnost moc nestaral. Protože teď měl dost času, odsouval každé rozhodnutí na pozdější dobu, až

se ocitl v časové tísni. Otřepal se, aby se kofein dostal rychleji do krve. Nevěděl už, kdo mu to poradil, ale zdálo se, že to funguje. Potom vytočil číslo své advokátky

„Věděl jste, že zdravotní sestra, která se se mnou chtěla setkat, je mrtvá?“ bylo to první, nač se ho po pozdravu zeptala.

„Ne,“ zalhal Adolf. Před pár dny viděl její úmrtní oznámení a velice ho to potěšilo. „Má to nějaký význam?“

Advokátka si odkašlala. „Ano. Měla jsem za to, že má informace, které by mohly posílit vaši pozici. Věřte mi, že byste to potřeboval.“

„Já tu zatracenou holku neznásilnil!“

„To mi nemusíte opakovat,“ pravila advokátka unaveně. „Aldina výpověď by pro vás zkrátka byla velmi důležitá. Vypadá to s vámi velmi špatně.“

„Je

přece

naprostý

nesmysl

nahlásit

znásilnění po víc než čtyřiadvaceti hodinách!

Kdybych ji byl opravdu znásilnil, letěla by přece přímo na policii nebo do nemocnice, a ne domů.“

„Je to pravděpodobné, ale nikoli absolutně nemožné. Víte přece, že měla bolesti a krvácela.“

K tomu Adolf nemínil nic dodat, a tak mlčel. „Ale to… to všechno přece víte.“ Když ani teď nic nedodal, advokátka pokračovala: „Alda mi do telefonu řekla, že si s vámi chce promluvit dřív, než půjde za mnou. Pokoušela jsem se jí to vymluvit, ale stála tvrdošíjně na svém. Spojila se s vámi?“

„Ne,“ pokračoval Adolf v zapírání. „Nespojila.“

„Škoda,“ vzdychla právnička. „Určitě ne?“ Z

jejího hlasu bylo znát, že mu nevěří. „Není sporu o tom, že na příjmu v nemocnici se té dívky ujala právě Alda. Proto by bylo její mínění velmi důležité. Lékařská zpráva pro vás vyznívá značně negativně.“

To všechno Adolf věděl. „Už jsem vám řekl, že Alda u mě nebyla.“

„Řekl jste jen, že se s vámi nespojila, takže co teď? Kdybyste si náhodou na nějaký její telefonát nebo návštěvu vzpomněl, dejte mi vědět.“

Adolf však trval na svém. „Nic takového nebylo.“ Chvilku váhal. „Jsem na tom teď špatně.

Dcera je nemocná a musí do špitálu. Jde jí o život.“ Ticho na druhé straně nasvědčovalo tomu, že tím u advokátky, která normálně zůstávala

ledově chladná, vyvolal žádoucí efekt. „Ale věřím, že se brzy zotaví. Mohla by vypovídat jako svědkyně…“

Kapitola devatenáctá

Pátek 20. července 2007

Včerejší nevlídné mraky zmizely a místo nich se čistě modré nebe potáhlo tenkým závojem, jako by si pánbůh zapálil doutník a vyfukoval dým směrem k Islandu. Tóra seděla na terase a vychutnávala si ráno. Na stole před ní šelestil ve větru deník Morgunbladid a z jejího šálku kávy se kouřilo. V denních zprávách o zatčených se o Markúsovi bohudík psalo přijatelně. žádný div, neboť soudce byl protřelý. Chvíli si Tóra dokonce myslela, že návrh obžaloby zamítne. Místo toho, zřejmě i na základě Tóřina protestu, zkrátil vyšetřovací vazbu ze tří týdnů na pět dní. Poprvé v životě dostala Tóra chuť na cigaretu. Pasivní

kouření s Belou na ní patrně zanechalo stopy.

Konečný verdikt o vyšetřovací vazbě by měl odpoledne vyhlásit nejvyšší soud.

Markús se samozřejmě odvolal. Nakonec by z pěti dnů mohly být tři, ale Tóra to svému mandantovi nemohla mít za zlé. Nikdo nechce nevinně trčet za zámkem. Podívala se na hodinky. Nebylo ještě ani osm. Dostane-li se z domu během hodiny, měla by mít čas vypátrat ještě něco, co by mohlo rozsudek odvrátit.

Netušila ovšem, co by to mělo být. Hlavním důvodem pro pochybnosti soudu o Markúsově vině byl Aldin deník z roku 1973. Tóra její zápisník předala policii hned po výslechu. Stefan se neskutečně rozčílil a tvrdil, že zatajuje důkazní materiály. Když se obžaloba pokusila zpochybnit vypovídací hodnotu deníku, soudce se postavil na Tóřinu stranu. Další částečné vítězství spočívalo v tom, že se soudce vehementně zajímal o indicie, z nichž se dalo usoudit, že tři mrtvoly byly do sklepa dopraveny teprve po erupci sopky.

S Aldinou vraždou to však bohužel vypadalo docela jinak a Markúsova pozice byla bídná.

Podle svědka a indicií byl na místě činu. Ukázalo se, že svědkem je mladík, který ten večer roznášel letáky. Policie ho podle nich vypátrala a on udal,

že kolem půl osmé vstoupil do domu nějaký muž.

Popis se hodil na Markúse. Kromě toho jej mladík poznal mezi větším množstvím předložených fotografů. Dále uvedl, že ho viděl přicházet pěšky, ale neviděl ho v ulici zaparkovat. Tóra podotkla, že Markúsovo auto by bylo normálnímu mladíkovi určitě nápadné, ale znamenalo to pouze to, že je mohl snadno nechat stát někde jinde. Soud nevzal v úvahu ani její námitku, že Markús je úplně běžný, nevýrazný typ a mladíkův popis by se právě tak hodil na mnoho jiných mužů. Dověděla se jen, že fotografie, jež byly mladíkovi předloženy, včetně výpisu hovorů jak z Markúsova, tak z Aldina telefonu –, dostane k nahlédnutí později. Doufala, že seznam prokáže Aldin telefonát Markúsovi v době jeho cesty na chatu. To by jeho pozici podstatně posílilo.

Ještě těžší ale bylo najít vysvětlení pro stopy Markúsovy DNA na Aldině mrtvole. Šlo o vlas, který byl objeven při pročesávání jejího klína.

Podle pitvy však k pohlavnímu styku nedošlo a na jejích genitáliích se nenašla žádná stopa po Markúsových slinách. Co jeho hlava dělala mezi jejíma nohama, Markús vysvětlit nedokázal. Jen zatvrzele a se vší rozhodností tvrdil, že u ní nebyl, natož aby jí kladl hlavu do nahého klína.

Markús přijal soudní rozhodnutí velmi klidně.

Ačkoli s ním nesouhlasil, věděl, že to musí spolknout a vyčkat na verdikt nejvyššího soudu.

Tóra jeho sebeovládání ocenila a nabídla mu, že bude informovat jeho rodinu, zejména jediného syna Hjaltiho, který žil u jeho bývalé ženy, pokud právě nepobýval u svého strýce Leifa na Vestmannských ostrovech. Z tohoto telefonátu měla Tóra strach. Hjalti byl ve svých devatenácti letech jen o málo starší než její vlastní syn Gylfi a celá záležitost jím otřásla. Několikrát se dotazoval, zda jeho otec půjde do vězení, a Tóře se nedařilo ho uklidnit. Ze soucitu s ubohým chlapcem mu nakonec nabídla, že jí může kdykoli zavolat.

Ještě jednou si lokla kávy a vstala. Zahleděla se na klidné moře, nasála nosem vzduch a zavřela oči. Jak by teď měla pokračovat? V zájmu vyšetřování ale nesměla kontaktovat možné svědky. Zbývala Aldina matka a sestra, ale ty by ji sotva přijaly s otevřenou náručí. Aldini kolegové by jí nedůvěřovali. Přesto se rozhodla, že začne s nimi. Včera dostala zprávu od Dís, lékařky z ordinace, kde Alda pracovala. Souhlasila, že se s ní sejde. Mohla znát pravý důvod, proč se Alda rozhodla dát na nemocničním příjmu výpověď.

Teorie Aldiny sestry, že vrahem by mohl být nějaký sexuální násilník toužící po pomstě, byla dost přesvědčivá.

Tóra znovu otevřela oči a upřela je na zrcadlově hladkou hladinu moře, která skýtala hezčí pohled než její zpustlá zahrada. Umínila si, že s tím tohle léto něco udělá, ale zatím se dostala pouze k posekání trávníku.

Keře už dorostly do výšky dospělého člověka, větve se rozpřahovaly do všech světových stran a záhony se ztrácely pod bujným plevelem. Tóra se otočila a zašla dovnitř. Do zahrady se pustí příští rok. V čekárně seděli tři pacienti. V porovnání s nimi však Tóra došla k názoru, že jediný, kdo by tu potřeboval služby plastického chirurga, je ona.

Při nejlepší vůli si nedokázala představit, co tady ty dvě atraktivní mladé ženy a jeden muž hledají.

V zájmu ženského obyvatelstva Islandu doufala, že ten mladý pán neplánuje změnu pohlaví.

Čekárna byla zařízena draze, ale decentně. Tóře bylo nepříjemné tu sedět, zatímco pacienti ji pozorovali a bezpochyby hádali, jakou operaci hodlá podstoupit. Konečně se objevila asistentka

a sdělila jí, že Dís už má na ni čas. Tóra vstala a následovala štíhlou ženu dovnitř.

Dís ještě telefonovala a ukázala na židli.

Potom zavěsila, vstala a podala Tóře ruku. Měla na sobě projmutou bílou blůzu a černé kalhoty, které na útlých bocích přidržoval široký pásek.

Mohlo jí být přibližně tolik jako Tóře a měla dokonalou postavu, za niž jistě nevděčila žádné operaci, ale krvi, potu a slzám u nějakého soukromého trenéra. Pro plastickou chiruržku byl atraktivní vzhled očividně důležitý.

„Dobrý den.“ Dís si byla vědoma, že si Tóra měří její tělo. Znovu se posadila. „Promiňte, prosím, že jste musela čekat. Neměla jsem dříve čas. Normálně tu odpoledne bývá poměrně klid.“

„žádný problém. Jsem ráda, že jsme se mohly sejít tak brzy.“

„Měla jsem dojem, že je to naléhavé.“ Dís se usmála. Rysy jejího obličeje se trochu podobaly Tóřiným, vystouplé lícní kosti a široká ústa, ale jinak se Dís lišila pěstěnými vlasy a perfektním nalíčením. Tóra nosila praktický koňský ohon a používala jenom řasenku. „Četla jsem v novinách, že někoho vzali do vyšetřovací vazby. Doufám, že bude náležitě potrestán.“

Tóra si odkašlala. „Och, měla jsem se zmínit, že jsem jeho advokátka.“ Přátelská lékařčina tvář se zakabonila a Tóra pokračovala: „Tvrdí, že je nevinný, a policie toho proti němu moc nemá.

Vyšetřovací vazba je vzhledem k obtížnosti případu nezvykle krátká. To svědčí o tom, že soudce není přesvědčen o vině mého mandanta.

Existují jisté aspekty podporující jeho nevinu.

Potřebuji informace, které by doložily jeho výpověď a které by mi pomohly najít skutečného vraha.“ Tóra se nadechla. „Ten komu na Aldě záleželo, určitě nebude chtít, aby byl potrestán nepravý pachatel.“

Dís mlčela a zamyšleně na Tóru hleděla. Pak se její tvář uvolnila. „To bych v žádném případě nechtěla. Aby byl odsouzen ten, kdo to neudělal.

Jestli je váš mandant skutečně nevinen, ráda vám pomohu.“

„Mnohokrát děkuji.“ Tóra se soustředila na svoje otázky. Pacienti v čekárně budou muset počkat, bezpochyby chtějí s lékařkou hovořit o veledůležitých úpravách svého vzhledu. „Když

jste se doslechla, že Alda byla zavražděna, musela jste si určitě říkat, jak se to mohlo stát a zda neměla nějaké nepřátele.“

Dís nemusela dlouho uvažovat. „To, že se jedná o vraždu, jsem se dověděla teprve dnes ráno. Vždyť Aldu jsem našla já a vypadalo to na sebevraždu. Dost mě ohromilo, když jsem se pak dočetla o něčem jiném. Vůbec nevím, jak k tomu mohlo

dojít.

Nikdo

nás

stavu

věcí

neinformoval.“

„Nás? Koho tím myslíte?“

„Sebe a Agusta, svého společníka. Je také plastický chirurg. Alda u nás byla zaměstnaná.“

„Rozumím. A když jste se dnes ráno dočetla, že to byla vražda, napadl vás někdo, kdo by přicházel v úvahu jako vrah?“

Dís lehce zrudla a zamumlala, že ji nikdo nenapadá. „Možná nějaký lupič?“ nadhodila potom.

„Hmmm, to já nevím,“ odvětila Tóra. „Měla Alda doma nějaké cennosti?“

„Ne, nic zvláštního. Ale tahle drzá pakáž si moc nevybírá. Alda měla samozřejmě všechno, co tak člověk mívá, televizor, hi-fi věž, nějaké šperky… To všechno sice nemá kdovíjakou cenu, ale ani zloději nemívají vysoké požadavky.“

„To je pravda,“ přisvědčila Tóra. „Ale obvykle oloupeného nezabijí a nenarafičí to tak, aby to vypadalo jako sebevražda.“

„Ne, to je mi jasné. Neumím si ale představit, že by

Alda měla nepřátele.“

„Neobtěžoval ji třeba nikdy bývalý manžel nebo nějaký někdejší milenec?“

„Ne,“ odpověděla Dís, „o ničem takovém nevím. Byla sice rozvedená, ale rozvod proběhl celkem hladce. Se svým exmanželem se nestýkala. A pokud měla nějakého milence, nikdo o tom nevěděl. Nikdy se mnou o mužích nemluvila.“

Tóře se zdálo divné, že by Alda neměla žádný intimní vztah. Při ohledání vyšlo najevo, že si dala zvětšit ňadra, nechala si vypnout pleť aplikací botoxu, odstranit váčky pod očima a jizvy a podstoupila liposukci… Kvůli čemu by to dělala, když ne kvůli nějakému muži? „Třeba měla za sebou románky, o kterých nemluvila.“

„Nu,“ Dís se opět začervenala, „to by snad bylo možné. Alda byla velmi přátelská a vstřícná, ale trochu tajnůstkářská.“

„Nezmínila se někdy, proč nejezdí na Vestmannské ostrovy? Nebo o traumatickém zážitku při tehdejším výbuchu sopky?“

„Ne, o tomhle nikdy nemluvila.“ Dís se na Tóru tázavě podívala. „Jaký zážitek máte na mysli?“

Tóra se místo odpovědi jen usmála. „Botox,“

pronesla nečekaně a sledovala lékařčinu reakci.

Ta se opřela na židli, chvíli mlčela a vzdorovala Tóřinu pohledu. „Proč mluvíte o botoxu? Máte zájem o injekci?“ Vzala ze stolu pero. „To byste si ale musela sjednat termín.“

Tóra se musela zasmát tak hlasitě, že vystoupily všechny její vrásky. „Ne, to ne. Nebo aspoň ne hned. Analýza toxinů od soudního lékaře prokázala, že příčinou Aldiny smrti byl zřejmě botox.“

„Cože?“

Dísin

úžas

nepůsobil

moc

přesvědčivě. „Jak se to mohlo stát? Botox přece není životu nebezpečný.“

„Vpíchnutý ve tváři nikoli,“ odvětila Tóra.

„Mohu zopakovat jen to, co je v pitevní zprávě.

Botox byl použit velmi neobvyklým způsobem.“

Lékařka se musela kousnout do jazyka, aby se nepídila po podrobnostech. „Dá se předpokládat, že Alda měla botox doma?“ zeptala se Tóra.

‚Alda? Ne. V práci k němu samozřejmě měla přístup, ale sklad medikamentů kontrolujeme velmi pečlivě. Je vyloučeno, že by ho mohla vzít

tady. Pracujeme odpovědně a nikdy bychom jí nedali žádný lék k osobnímu použití. Nevím, kde by k němu mohla přijít. Určitě ale ne tady ani na příjmu v nemocnici.“

„Kde jej kupujete pro svou ordinaci?“

„Objednáváme

ho

v

jedné

lékárně,“

odpověděla Dís. „Poskytuje nám dobré podmínky, a tak nemáme potřebu spolupracovat s velkoobchodem. Kupujeme tam i jiné prostředky.“

„Kdo má na starosti objednávky pro tu lékárnu?“ zajímala se Tóra.

Dís na ni upřela pohled. „Já. Někdy i Agust.“

Stiskla rty. „Alda se o to nikdy nestarala.“

„Pokud tedy neměla botox doma, musel ho s sebou přinést vrah.“ Tóra ponechala Dís chvíli času, aby to mohla strávit, a pak pokračovala.

„Lidí, kteří k němu mají přístup, není mnoho. A můj mandant mezi nimi určitě není.“

Krev, která se Dís opět nahrnula do tváří, zakrývala silná vrstva make-upu, ale Tóře to neuniklo. „Od konce minulého měsíce jsem nedělala inventuru, ale bylo by to poprvé, kdy by ve skladu léčiv něco chybělo.“ Afektovaně si odkašlala. „Jaký důvod bychom Agust nebo já mohli mít k tomu, abychom chtěli Aldě ublížit? Je

to úplně naopak, její smrt je pro nás těžkou ranou.“

Zdálo se, že to ta žena myslí vážně. „Policie vás jistě vyslechne,“ řekla Tóra. „Dříve či později se tu objeví a zkontroluje váš sklad.“

„Policie?“ opakovala Dís. „Už jednou jsem vypovídala, když jsem našla Aldu. Tehdy se ovšem soudilo, že je to sebevražda.“ Zakroutila hlavou. „Je to tak hrozné.“ Zavřela oči a zachvěla se. Tóra si všimla, že Dísin pohled zabloudil k budíku na psacím stole. „Až dosud jsem o Aldě slyšela jen to dobré, od jejích kamarádek z mládí, od její sestry… Jen její kolegyně z nemocničního příjmu… nemluvila o ní sice špatně, ale uklouzlo jí, že se něco stalo. Nevíte, proč Alda opustila své vedlejší zaměstnání?“

Dís zavrtěla hlavou. „Ne, bohužel nevím.

Nechtěla o tom mluvit. Myslela jsem si, že mi to poví později. To se už ale nestane.“ Smutně pokrčila rameny.

Tóra se nemohla zbavit dojmu, že lékařka ví něco víc, než říká. „Něco si o tom ale myslíte, ne?“

Dís se poškrábala na dolním rtu. „Nevím, jestli vám to mám říct.“ Váhavě se na Tóru podívala. „V Aldině počítači jsem našla spoustu

pornostránek. Nejde mi to do hlavy. Vůbec mi to k ní nesedí.“ Nadechla se. „Přivedlo mě to na myšlenku, že mohla mít poměr s nějakým lékařem nebo kolegou z nemocnice.“

„Byl by to důvod pro její propuštění?“ Tóře blesklo hlavou, že by dokonce mohlo jít o jejího exmanžela. „Jsou intimní vztahy mezi kolegy v nemocnici zakázané?“

„Ne,“ mínila Dís. „Myslím, že nejsou, ale nehledí se na to moc dobře. Ty obrázky v jejím počítači byly všechno jiné, jen ne romantické.

Tvrdé porno. Alda mohla mít v nemocnici různé příležitosti.“

Tóra si řekla, že musí znovu promluvit s Hannesem. Kdyby tomu tak bylo, musel by o tom něco vědět. „Netušíte, o koho by mohlo jít?

Nějaký doktor, nebo dokonce pacient?“

„Netuším, byla to jen taková domněnka.

Napadlo mě to proto, že jsem v jejích mailech našla jeden adresovaný sexuální poradkyni.

Zřejmě u ní po tom rozruchu v nemocnici hledala radu.“

„Vyplývá z toho mailu něco?“

„Ne, šlo jenom o potvrzení schůzky,“ odvětila Dís. „Vzpomněla byste si na jméno té poradkyně?“

„Dís kývla. „Ano, jmenuje se Heida. Příjmení neznám, ale v Reykjavíku určitě nebude moc žen se stejným jménem a povoláním.“

„Mluvila s vámi Alda někdy o tetování?“

změnila Tóra téma, zatímco si zapisovala jméno poradkyně. „Chtěla se své sestře svěřit s něčím, co se týkalo tetování.“

„Tetování?“ užasla Dís, ale pak se jí rozsvítilo.

„Ach tak, nedávno tu byl jeden mladík, který chtěl vědět, zda si může nechat odstranit tetování, Aldu to velmi zaujalo. Dlouho s ním mluvila a vyptávala se ho, kde si to nechal dělat, skoro jako by se sama chtěla dát tetovat. Když jsem na to pak zavedla řeč, jen se smála. Později nám, mně a sekretářce Katě, o polední pauze prozradila, o co jí jde. Zajímalo ji, zdaje možné, aby se někdo nechal tetovat kvůli vzpomínce na nějaký traumatizující zážitek. Nechápaly jsme, proč to chce vědět.“ Dís otevřela zásuvku svého psacího stolu. „Když už jste tady, můžu vám to ukázat.“

Vytáhla několik listů papíru. „Tohle jsem našla v jejím stole. Tady tohle skutečně vypadá jako oxeroxovaná fotografie nějakého tetování.“ Podala Tóře jeden list.

„Love sex?“ Motiv byl kopírováním zkreslen, ale nápis se dal dobře přečíst.

„Na to se mě neptejte… V žádném případě to není tetování, které si chtěl nechat odstranit ten mladík. Ten měl nějaký čínský znak, pokud si vzpomínám. Netuším, komu tohle tetování patří ani proč si je Alda schovala. Možná tomuhle muži, jeho fotka byla také v jejím stole. Není to náhodou váš mandant?“

Tóra si od ní vzala fotografii, ale toho muže neznala. Navzdory vzteklému výrazu byl velmi hezký. „Ne, nevím, kdo to je.“ Vrátila fotografii Dís. „Jestli v tom tenhle člověk hraje nějakou roli, nevím. Když jsem tu fotku uviděla, měla jsem ještě za to, že si Alda vzala život sama, a on k tomu třeba nějak přispěl. Jenže předtím, než se to stalo, měla Alda tak výtečnou náladu, že mi sebevražda připadala absurdní, a tak jsem hledala nějaké vysvětlení. Jde-li však o vraždu, už to asi nebude důležité. Přesto se po něm můžete kouknout,“ řekla Dís. Pak Tóře podala svazek sešitých listů.

„A co to je?“ chtěla vědět Tóra, když si od ní ty papíry brala.

„Pitevní zpráva jedné starší ženy, která zemřela před půl rokem. Její jméno jsem nikdy

neslyšela. Mohla by to být nějaká Aldina příbuzná.“

Tóra se podívala na vrchní list a přečetla jméno zemřelé: Valgerdur Bjólfsdóttir. To jméno nedávno někde zahlédla. Ale kde?

„Smím si to okopírovat?“

Kapitola dvacátá

Pátek 20. července 2007

Tóra to jméno našla, jen co se ocitla v kanceláři. Stálo na webové stránce nad domem, který byl při výbuchu sopky zasypaný. Z textu vyplývalo, že tato žena bydlela se svým manželem Dadim Karlssonem v sousedství Markúsovy rodiny Valgerdur Bjólfsdóttir pracovala jako zdravotní sestra na klinice na Vestmannských ostrovech, její muž byl kormidelníkem. Po evakuaci

už

se

na

ostrov

nevrátili.

Pravděpodobně byli bezdětní. Alda tedy nemohla být přítelkyní jejich dcery. Protože na internetu se Tóra dál nedostala, zavolala Markúsovu

bratrovi. Po uvalení vyšetřovací vazby jí slíbil, že jí kdykoli pomůže.

Leifur se ozval po druhém zazvonění. Tóra mu nejprve musela vylíčit jednání u soudu, než se mohla zeptat na bývalé sousedy. Leifova odpověď ji překvapila. „Fuj, tahle ničemná pakáž,“ ulevil si. „Co o nich chcete vědět?“

Jméno Valgerdur se vynořilo ve spojitosti s Aldou a já se pokouším objasnit jejich vztah. Byly příbuzné?“

„Ne, o tom jsem nikdy neslyšel,“ odpověděl Leifur. „Byli to sice naši sousedi, ale nic moc o nich nevím. Valgerdur se sem přistěhovala, Dadi pochází odtud. Netuším, kde se seznámili. Po evakuaci zůstali na pevnině. Nevím, kde byste je mohla najít.“

„Ta žena zemřela, ale zda je dosud naživu její manžel, to nevím. Beztak jsem se chtěla dovědět jen to, zda mezi Aldou a touhle Valgerdur existovalo nějaké spojení.“

„Nevím o tom, že by se jejich rodiny stýkaly.

Valgerdur se nepřátelila s Aldinou matkou a muži, pokud si vzpomínám, se také nekamarádili.

Tihle lidi byli tak nesnesitelní, že si neumím představit, proč by se někdo s nimi chtěl dobrovolně stýkat.“

„Chápu.“ Tóra nevěděla, nač by se měla ještě ptát. „Napadlo mě, jestli se Alda nestala zdravotní sestrou, protože ji k tomu inspirovala Valgerdur.

Ale to není moc pravděpodobné.“

„To tedy není. Valgerdur dělala zdravotnici ve škole. Byla pověstná tím, že děti skoro nikdy nechtěla nechat doma, to už se musely úplně složit nebo pozvracet, aby uznala, že jsou nemocné.“

To ovšem ani v nejmenším neuspokojilo Tóřin zájem o příčinu její smrti. „Mohl byste mi prokázat ještě jednu laskavost?“ zaprosila.

„Potřebovala bych kopii seznamu předmětů z vyproštěných domů.“

„Kdo ho má mít?“ Zdálo se, že Leifur to chce vědět pouze z praktických důvodů a nijak nepochybuje, že soupis opatří.

„Archeolog, který řídí vykopávky, Hjörtur Fridriksson. Chtěl se zeptat, jestli mi smí ty seznamy poskytnout, ale od té doby jsem o něm neslyšela.“

„Postarám se o to,“ slíbil Leifur. Když se rozloučili, Tóra se zahloubala do pitevní zprávy, ale pochopila z ní jen to, že Valgerdur přijali s nebezpečnou

streptokokovou

infekcí

do

nemocnice v Isafjörduru, kde dostala injekci

antibiotik, jež vyvolaly alergickou reakci. Ještě téže noci zemřela. Alda nic nepodtrhla ani nepřipsala na okraj.

Tóra musela znovu myslet na Hannese. Snad by z té zprávy vyčetl něco dalšího. Dříve či později bude muset jeho pomoc vyhledat, ať už chce, nebo nechce.

Nejprve ale zavolala sexuální poradkyni. Ta striktně odmítla, že by Alda byla po sexuální stránce

chorobně

náruživá.

Pornografické

stránky prý si prohlížela na její popud. Proč to však Aldě poradila, nechtěla prozradit za žádnou cenu. Když se Tóře nepodařilo vytáhnout z ní další informace, vzdala to a nechala toho.

Rozhodla se, že zajde na policejní stanici podívat se na fotografie, které předložili svědkovi.

Doufala, že jí ukážou také výpis telefonátů mezi Markúsem a Aldou.

„To má být vtip?“ Tóra odložila fotografie stranou a ukázala na některé snímky. „Tady ten vypadá jako žena, dva jako by jim bylo devadesát a jeden jako teenager.“

Stefan si nakvašeně přitáhl snímky k sobě.

„Tyto záběry jsme vybrali podle principu náhodného výběru. Markúsovu fotku samozřejmě

ne.“ Poklepal na hromádku fotek s osobou neurčitého pohlaví nahoře. „A tohle není žádná žena, ale muž.“

„Trvám na tom, aby byly tyto snímky předloženy soudu,“ odsekla Tóra rozhodně.

„Dobře víte, že takováhle identifikace je směšná.“

Stefan dotyčné fotografie zřejmě viděl poprvé.

A ani on nebyl z jejich výběru nadšený. „To by neměl být problém,“ utrousil přesto úsečně.

„Popis, který ten mladík poskytl, by měl stačit.

Fotografie ho jenom potvrdily.“

Tóra neřekla nic, ačkoli byla jiného mínění.

Mladíkův popis byl dost povrchní a poskytl ho teprve několik dní po činu. Značně pochybovala o tom, že by si tak detailně pamatoval nějakého muže, kterého jen tak zahlédl na ulici. „Máte už

výpis těch telefonních hovorů?“

„Zčásti.“ Stefan se neměl k tomu, aby Tóře seznam předal. Přesedl si a založil si paže na prsou. „Markús je vinen,“ pravil nevlídně, „jsem o tom přesvědčený.“

Tóra

se usmála.

„Nic

proti

vašemu

přesvědčení, ale já si myslím, že nemáte pravdu.“

Zvážněla. „Už jste zjistili, odkud se vzal ten botox? Markús k němu rozhodně neměl přístup.“

Stefan ruce opět spustil. „Pracujeme na tom.

Zatím vycházíme z toho, že Alda ten medikament měla doma. Byla nakonec zdravotní sestra. Ale jak jsem už řekl, ještě se na tom dělá.“

„O jejím povolání jsem vás mohla informovat, ušetřili byste čas,“ prohodila Tóra žertovně.

„Lékařka z ordinace, kde Alda pracovala, mi řekla, že jste se jí dosud na původ léku nezeptali.

Říkala, že Alda by s ním mohla přijít do styku pouze v ordinaci. Nedělá nejlepší dojem, že se tak silně orientujete jenom na jednu osobu a ostatní možnosti vylučujete.“

„Jiné možnosti nevylučujeme,“ namítl Stefan mrzutě. „Máme málo lidí a každá věc chce svůj čas. Oba lékaři jsou na cestě sem.“ Chladně se na Tóru usmál. „Dnes odpoledne se k tomu dostaneme. I k tomu, že jsme zatím nenašli nikoho, kdo by viděl vašeho mandanta jet na chatu. Nehledáme jenom důkazy viny. Já jsem sice přesvědčený, že pachatelem je Markús, ale potřebuji důkazy. Pouhé přesvědčení nestačí –“

„Máte ten seznam hovorů, nebo ne?“ skočila mu Tóra netrpělivě do řeči. „Chtěla bych si ho projít ještě před líčením.“ Zvedla brvy. „Nechcete mi ho doufám odpírat, protože z něho vyplývá, že Markús s Aldou telefonoval tak, jak tvrdí.“

„Seznam samozřejmě dostanete, právě se kopíruje. Jen jsem vás nečekal tak brzo.“

„Markús tedy s Aldou mluvil?“ Tóra se snažila nedat na sobě znát radost z triumfu.

Stefan žádný citový výlev neprojevil. „Přímo ne. Z výpisu vyplývá jen to, že mu někdo volal z Aldina aparátu, což samo o sobě nic nedokazuje.

Domnívám se, že si chtěl tímto způsobem opatřit alibi. Nevíme dosud, kdo mu pomáhal, ale brzy to zjistíme. Markús zavolal z Aldiny pevné linky na svůj mobil.“

„Dal jste přezkoumat, kde se Markúsův mobil v tu dobu nacházel?“ Tóra byla maximálně optimistická. Vše se vyvíjelo lépe, než doufala, ačkoli se Stefan snažil příznivé novinky obrátit naruby.

„Ano,“ zavrčel Stefan neochotně. „Poblíž města Helia.“ Odkašlal si. „To však nic nedokazuje.

Každý idiot dneska ví, že mobil se dá snadno lokalizovat. Markús by musel být pořádně pitomý, kdyby si ho vzal s sebou do Aldina domu.

Proto za něj ten hovor převzal někdo jiný. O

kriminálním pozadí této službičky nemusel vědět.“

„To už zacházíte příliš daleko. Markúsovo jméno se objevilo v tisku a každý ví, že je

podezřelý. To si myslíte, že by se s vámi ten člověk už dávno nespojil?“

„Řekl jsem, že jeho komplic pravděpodobně nebyl do všeho zasvěcen. Kdyby byl, rozhodně by k sobě neobracel pozornost,“ namítl Stefan promptně. „Třeba mu za to Markús zaplatil, a on má teď strach, že bychom mu mohli přišít spoluvinu.“

„Chcete-li toho fantóma dostat před soud, budete ho muset nejdřív najít. Víte stejně dobře jako já, že takové teorie bez důkazu jsou k ničemu.“ Tóru rozčilovalo, že je Stefan tak nezvratně přesvědčen o Markúsově vině. Jak pokračuje identifikace mrtvých ze sklepa?

Předpokládám, že jste ve spojení s britskými úřady.“

„Zatím jsme je neidentifikovali,“ odsekl Stefan. „Máme ale docela slibné náznaky.

Momentálně bohužel víc říct nemůžu.“

„Takže už se to pohnulo?“ zaradovala se Tóra.

„Má Interpol seznam pohřešovaných osob?“

„Mimo jiné máme kontakt i na Interpol, ano.“

„Slyšela jsem, že při záchranných pracích asistovalo několik vojáků. Nemohli by to nakonec být vojáci ze základny?“

„Ne,“ odvětil Stefan, „to je vyloučeno, prověřili jsme to. Jak jsem už řekl, doufám, že brzy budeme mít výsledek.“

Tóra Stefanově diskrétnosti do jisté míry rozuměla, sama mu o svém šetření také neřekla víc, než považovala za nutné. „Mimochodem, cizina, přišlo už něco z laboratoře, která zkoumala bedničku s hlavou?“

Ze Stefanova výrazu se dalo vyčíst, že laboratorní výsledky už došly, ale nehodí se mu do krámu. Váhavě přisvědčil.

„No a? Nač se přišlo?“

„Na bedně byly prastaré otisky prstů.

Většinou neznámých osob. Taková bedna projde mnoha rukama.“ Stefan zakašlal. „Porovnáním otisků se zjistilo, že svého času se bedny dotýkali jak Markús, tak Alda.“

Tóra se zvysoka ušklíbla. „Což naprosto potvrzuje Markúsovu výpověď.“

„Alda nemusela mít bednu v rukou, když v ní ta hlava byla. Mohla ji Markúsovi půjčit náhodou.“

‚A náhodou je měsíc ze sýra,“ odfrkla Tóra.

„Doufám proto, že v budoucnu dostanu neprodleně všechny informace. Je poněkud hloupé čekat pokaždé, až vás soudce poučí, že mi

máte poskytnout výsledky vyšetřování. To, co jsem dostala včera, je opravdu všechno?“

„Jo,“ odsekl Stefan nevrle.

„Pak byste museli mluvit i s Aldinými kolegy z nemocničního příjmu. Neviděla jsem jejich svědecké výpovědi. Ale vy jste jistě měli na práci spoustu jiných věcí.“ Tóra vstala. „Pokud vím, událo se tam něco důležitého.“

V tu chvíli vstoupila do kanceláře sekretářka a podala Stefanovi několik listů papíru. Originály si ponechal a kopie podal Tóře. „Zde jsou hovory z Markúsova mobilu i na něj, stejně tak z Aldiny pevné linky a na ni. Hovory, na které jsme se soustředili, jsou zakroužkované, tedy z nedělního večera osmého července.“

Tóra prolistovala seznam. „Tady je Aldin telefonát Markúsovi,“ poznamenala, „a tady je vidět, že jej Markús na svém mobilu přijal.“

Spokojeně se pousmála. „Zde je ještě jeden hovor přibližně ve stejnou dobu. O tom nic nevím.“

Vrhla na Stefana rozzlobený pohled. „Vy víte, co to znamená?“

„Jak vidíte, jde o utajené číslo. Může jít také o volání ze zahraniční sítě. Snad to zjistíme, ale chvíli to potrvá. Dokud nevíme, kdo volal,

musíme předpokládat, že jde o zmíněného komplice.“

„Takový nesmysl!“ Tóra už pomalu zuřila.

Kdyby se podařilo vypátrat volajícího a potvrdit, že s ním Markús mluvil, měl by perfektní alibi.

„Už jste se mého mandanta zeptali, zda si na volajícího vzpomíná?“

„Ano, to jsme udělali,“ kývl spokojeně Stefan.

„Markús si nemůže vzpomenout, kdo mu volal, což je dost podivné.“

„Vy si vzpomínáte, kdo vám volal přede dvěma týdny?“ Tóra už toho měla plné zuby a obrátila se k odchodu. Krátce uvážila, zda se má zmínit o pitevní zprávě Markúsovy bývalé sousedky, ale nakonec to zavrhla. Vzhledem k tomu, jak Markúsovi zatím padala karta, bude lepší všechny podklady znovu prohlédnout. Při dalším setkání s Markúsem se od něj o téhle Valgerdur pokusí něco dovědět.

Kapitola dvacátá první

Pátek 20. července 2007

„Milý Markúsi, takhle to obvykle probíhá,“

pravila Tóra co nejpovzbudivěji. „Nemusí to znamenat, že vás soud považuje za viníka, naopak. Mám tušení, že o závěrech policie pochybuje. Při verdiktu nejde výlučně o to, že vás chce policie v zájmu vyšetřování zadržet. Jde také o obtížnost případu, nakonec každý den se pět mrtvol nenajde.“ Tóra měla během projednávání velmi dobrý pocit, že zvítězí, především proto, že I soudce se pozastavil nad fotografií zženštilého muže a vznesl dotaz, zda je obvyklé předkládat fotografie obou pohlaví.

„Kravina!“ ulevil si Markús vztekle. Krev se v něm jenom vařila. „Dřepím nevinně v base a lámu si hlavu, jestli bych si neměl najít jiného advokáta. Když jsem si najal vás, ani ve snu mě nenapadlo, že se ocitnu v kriminále jako podezřelý z vraždy, a to dokonce mnohonásobné.“

Tóra jeho pohled vydržela. „Pokud si chcete najít nového advokáta, prosím, na to máte právo.

Ráda vám doporučím kolegy, kteří mají s trestním právem víc zkušeností než já. To záleží jen na vás.“

Markús pokýval hlavou a poškrábal se.

Zřejmě byl přesvědčen, že ho pustí. „Nakonec to zas tolik dní není,“ připustil. „Vím, že jste v tomhle směru zabodovala. Jsem prostě vyřízený a nevím, kde mi hlava stojí. Nechci jiného advokáta. Co říkal můj syn?“

„Samozřejmě se vyděsil, ale zdá se, že má dost rozumu. Vysvětlila jsem mu, že to je jenom součást vyšetřování, nikoli rozsudek,“ odpověděla Tóra. „Nedělejte si o něj starosti.“

„Zavoláte mu za mě ještě jednou?“ Tóra přikývla a Markús mluvil dál. „Proč nepřihlédli k tomu telefonátu? Myslel jsem… prokázalo by se, že jsem v době činu nebyl v blízkosti Aldina domu.“

„Policie předpokládá, že jste svůj mobil neměl u sebe. Mají za to, že máte komplice, kterému jste ho půjčil, abyste si zajistil alibi.“

Markús zrudl vzteky. „Jak můžou něco takového tvrdit?“

„Trochu to překombinovali,“ usoudila Tóra.

„Ale krátce předtím, než na vaše číslo zavolala Alda, vám volal někdo jiný. Stefan říkal, že jste si nemohl vzpomenout, kdo to byl. Už to víte?“

„Ne,“ vydechl Markús. „Nechápu, k čemu to je. Nestačí, že mi Alda opravdu volala?“

„Vrhlo by to na celou věc docela jiné světlo.

Kdybychom mohli prokázat, že jste ten mobil použil sám, bylo by jasné, že jste na cestě na chatu byl vy, a ne nějaký údajný komplic.“

Jasně.“ Markús si třel čelo. „Ne.“ Zavřel oči.

„Prostě si nemůžu vzpomenout. Je to zatraceně dávno.“

„Zkuste to znovu. Kromě toho mi můžete dát jména lidí, kteří vám často volají, a já zkusím štěstí, jestli to nebyl někdo z nich. To by vzalo policii vítr z plachet.“

„Pokusím se,“ slíbil Markús. „Je možné, že to byl bratr, ale ten, pokud vím, nemá utajené číslo.

Každopádně jsem s ním někdy ten den mluvil.

Chtěl, abych se u něj zastavil, až budu na ostrově.“

„Hodilo by se, kdyby to byl Leifur,“ pravila Tóra. „Ale ještě lepší by byl někdo ne tak blízký.

Došlo vám, Markúsi, jak moc je to vážné? Zdá se mi pravděpodobné, že ti čtyři muži ve sklepě měli něco společného s vaším otcem. Nechci tvrdit, že je zabil, ale podle mě je do toho nějak zapletený.“

Markús chtěl protestovat, ale Tóra ho nenechala.

„Přemýšlejte: ty mrtvoly někdo dopravil do sklepa přesně v době, kdy se váš otec zoufale snažil zachránit váš rodný dům. Možná je ukryl, aby pomohl některému příteli. Aldinu otci, Dadimu či Kjartanovi. Alda je do toho sice taky namočená, ale je vyloučeno, aby ty muže zabila ona.“

„Otec to nebyl,“ namítl Markús nepříliš přesvědčivě. „Tomu já prostě nevěřím.“

„Možná ne, ale věděl o tom. Musí to tak být.“

Tóra se zhluboka nadechla a přelétla pohledem vězeňskou návštěvní místnost. „Nesmíte pro ohledy na svého otce zapomínat na vlastní zájmy.

Navrhuji, že promluvím s vaší matkou a navštívím i vašeho otce. Třeba se mnou bude mluvit, kdo ví. Pacienti s Alzheimerovou chorobou uchovávají nejstarší vzpomínky dlouho v paměti. Markúsi, dokud se pachatel nenajde,

pro mnoho lidí budete pořád viníkem vy.“

Dopřála mu chvíli času, aby to strávil.

„Popřemýšlejte o tom, zítra večer vám zavolám.“

Markús zvedl oči a usmál se. „Je to vlastně jenom šedesát osm hodin.“

„Věděl jste, že si Alda prohlížela porno?“

Markús vytřeštil oči. „Ne, to jsem tedy nevěděl. Vždycky byla velmi prudérní. Nemůže to nějak

souviset

s

tím

jejím

vedlejším

zaměstnáním?“

„Možné by to bylo.“ Tóra vyndala fotografie, které dostala od lékařky, a ukázala je Markúsovi.

„Znáte tohle tetování?“

Markús si prohlédl obrázek. „Ne. Nikdy jsem je neviděl. Kdo něco takhle odpudivého nosí?“

„To bohužel nevím,“ odpověděla Tóra a podala mu kopii fotografie mladého muže z Aldina psacího stolu. „A co tenhle člověk? Toho znáte?“

Markús se zarazil, ale neřekl nic, jen zavrtěl hlavou. „Nikdy jste ho neviděl?“ vyzvídala Tóra.

„Ne, v prvním okamžiku mi připomněl jednoho kluka z dřívějška, ale tohle musí být novější fotka. Kdo to je?“

„Netuším,“ odvětila Tóra. „Doufala jsem, že to budete vědět vy.“ Oba snímky zase odložila. „Kdy jste se s Aldou setkal poté, co po evakuaci odjela?

Řekli mi, že nějaký čas chodila na gymnázium v Isafjörduru, ale tam o tom nemají žádný záznam.

Může to být omyl?“

„Ne, ne,“ odpověděl Markús. „Alda se odstěhovala

do

Západních

fjordů,

kde

navštěvovala gymnázium. Asi po roce přišla do Reykjavíku a změnila školu. Tam jsme se znovu potkali.“ Zíral před sebe a něco počítal. „Bylo to začátkem sedmdesátého čtvrtého. Byl jsem v prváku na gymnáziu.“

„A ve kterém ročníku byla ona?“

„Taky v prvním. Byli jsme stejně staří. První pololetí absolvovala v Západních fjordech.“

„Mně ale řekli, že do školy v Reykjavíku začala chodit hned po evakuaci,“ namítla Tóra. „A že přeskočila jeden ročník. To se mi zdá dost podivné.“

„Já vím, že byla nejlepší žákyní ve třídě, a snadno mohla jeden rok přeskočit.“

„Pak by ale byla o třídu výš než vy.“

„No co, možná že se to vůbec nestalo.“ Na Markúsovi bylo znát, že tyhle spekulace považuje za ztrátu času.

„Tak něco jiného,“ řekla Tóra. „V pátek večer před erupcí se konala školní slavnost, při níž se vaši spolužáci chtěli opít. Pamatujete si na to?“

Markús horlivě přikývl. „Tehdy jsem poprvé ochutnal alkohol. Je to neuvěřitelné, ale pravdivé. Většina spolužáků s tím začala mnohem dřív.“ Působil rozpačitě, ale pokračoval.

„Můj otec pití nezvládal, proto jsem s tím nechtěl nikdy začít. Nechtěl jsem nikdy být takový jako on, když se opil.“

„Velmi rozumné rozhodnutí v takovém věku,“

podotkla Tóra.

„Dlouho však nevydrželo.“ Markús se zahanbeně usmál. „Všichni pili, a já nechtěl zůstat pozadu. Tehdy jsem se poprvé opil, na ten večer nikdy nezapomenu.“

„Vzpomínáte si, jestli Aldu odtamtud někdo doprovázel, nebo šla domů sama? Nemohla zajít do přístavu?“

Markús se na ni udiveně podíval. „Určitě pro ni nikdo nepřišel. Byla spíš střízlivá než opilá. Pro mě ovšem přišel táta, což bylo něco hrozného.

Nebyl tím nijak nadšený. Ale jestli Alda ten večer zašla do přístavu, netuším. Nevím, co by tam dělala. Proč se ptáte?“

„Víme, že se té noci na nábřeží něco přihodilo.

Ráno tam byla spousta krve. Naskýtá se otázka, jestli to nemůže mít něco společného s našimi

mrtvolami. Napadlo mě, jestli se k tomu Alda třeba nepřipletla a neobjevila tu hlavu.“

Markús se tvářil neproniknutelně. „A co pak?

To ji až do pondělního večera schovávala a pak mi ji předala v bedýnce? Sopka vybuchla v noci z pondělka na úterý, to by musela tu hlavu mít tři dny u sebe.“

„A ta bedna, nepáchla nějak?“ zeptala se Tóra, ale Markús zavrtěl hlavou. „Chovala se Alda o víkendu a v pondělí po slavnosti jinak než

obvykle? Jsem si totiž jistá, že se jí po té oslavě něco přihodilo.“ A pověděla mu o deníku.

„O víkendu jsem ji neviděl. Byla nemocná a nechodila ven. Ani v pondělí nebyla ve škole, proto jsem byl překvapený, když mi zavolala domů a prosila mě, abych k ní večer zašel.

Působilo to velmi tajemně. Dnes je důvod přirozeně jasný. Ten večer si počínala dost podivně. Ale zda taková byla celý víkend, na to se musíte zeptat někoho jiného. Já ji neviděl.“

Tóra přitakala. „A jak to bylo s tím, že jí někdo ve sportovní hale ustřihl vlasy? S

případem to možná nijak nesouvisí, ale kdo ví?“

„Byl jsem nemocný a naštěstí jsem u toho nebyl,“ vyhrkl Markús vzrušeně. „Byl jsem z toho totálně vytočený. Bylo to něco neskutečného, a

kantoři vůbec nevypátrali, kdo jí to udělal. Ani ty vlasy se nikdy nenašly.“

„Vy tedy nevíte, kdo to byl?“

„Ne, bohužel… nebo spíš bohudík. Ten by se měl na co těšit!“

„Jste si jistý, že to byl ‚ten‘? Něco takového se mi zdá spíš typické pro žárlivou spolužačku.“

Markús se zatvářil udiveně. Tohle ho zřejmě nikdy nenapadlo. „Hm, měl jsem za to, že to byl nějaký kluk. Podezříval jsem jistého Stebbiho, který se do Aldy zamiloval. Ale on to popřel.“

Tóra si vzpomněla na záznam v deníku, v němž Alda psala o tom, že ji Stebbi políbil. „Nikdo jiný v úvahu nepřichází?“

„Ne, vlastně ne. Alda se všemi dobře vycházela a neměla nepřátele. Já ale zkusil všechno možné, abych toho nočního holiče vypátral. Když jsem však zjistil, že hala byla celou noc otevřená, vzdal jsem to. Mohl to být kdokoli.“

„Co víte o jejích tehdejších sousedech, Valgerdur a Dadim? Ti by se smrtí těch mužů nemohli mít něco společného?“ nadhodila Tóra.

Markús nasadil masku hrané vážnosti. „Jo, mohli –pokud je z jejich odporné vizáže trefil šlak.“

Při cestě z vězení Litla-Hraun do města zavolala Tóra na gymnázium v Reykjavíku a překvapilo ji, že tam někoho zastihla. Muž, jemuž

svůj požadavek předložila, se zprvu zdráhal, ale pak jí slíbil, že požadované informace vyhledá. Ať zavolá za čtvrt hodiny, protože to chvíli potrvá.

Když potom Tóra zatelefonovala znovu, pravil udýchaně: „Našel jsem to. Alda Thorgeirsdóttir nastoupila na naši školu na podzim 1973 a na jaře 1977 s vyznamenáním odmaturovala.“

„Na podzim 1973? Nebylo to až v pololetí?

Myslela jsem, že k vám přišla teprve uprostřed zimy. Musela k vám přejít z gymnázia v Isafjörduru.“

„Tady není o žádném gymnáziu v Isafjörduru zmínka.“ Muž listoval ve svých papírech. „Zapsala se u nás na začátku školního roku, ale v prvním pololetí byla nemocná a měla povoleno domácí vyučování. O její chorobě tady však není nic.

Takové důvěrné informace se uchovávají jinde. Ať už tomu ale bylo jakkoli, je nepochybné, že v lednu, kdy zase začala chodit normálně do školy, byla zdravá a veselá.“

Tóra ochotnému informátorovi poděkovala.

Alda očividně gymnázium v Západních fjordech

nikdy

nenavštěvovala.

Ta

historka

byla

vymyšlená.

Kapitola dvacátá druhá

Sobota 21. července 2007

Tóra stála u zábradlí trajektu, když jí zazvonil mobil. K cestě na Vestmannské ostrovy použila vodní dopravu, protože předpověď počasí na příští den byla nepříznivá a nijak nestála o to, aby musela kvůli změně letového řádu promarnit na ostrově další den. Tentokrát si umínila, že jednak se doví něco o Valgerdur a Dadim a potom si promluví s Markúsovou matkou, případně také s jeho otcem. Bela se uložila v kajutě.

Tóře volal Matthias z Německa. Trajekt se rychle vzdaloval od všech retranslačních stanic mobilního signálu na pevnině, takže bylo špatné spojení. „Kde jsi?“ zeptal se.

„Na moři. Každou chvíli se to může přerušit.

Jsem na cestě na Vestmannské ostrovy, kvůli tomu starému případu.“

„Míníš mrtvoly a hlavu ve sklepě?“ Vzhledem k praskání a šumění v aparátu nečekal na její odpověď a přešel ihned k tématu. „Co bys tomu řekla, kdybych tě příští týden navštívil?“

„Super,“ vyhrkla Tóra z hloubi srdce. „Budeš tu kvůli tomu zaměstnání?“ Snažila se, aby nepoznal, jak ji na jazyku svrbí dotaz po jeho rozhodnutí.

„Mám informativní pohovor,“ odpověděl Matthias. „Chtějí mi ukázat pobočku a představit mě nejdůležitějším šéfům. Teprve pak se definitivně rozhodnu, ačkoli v podstatě jsem už

rozhodnutý.“

„No a? Jak tedy?“

„Já… když… pak…“ Spojení vypadlo. Tóra se mohla rozběhnout na záď, aby zkusila signál obnovit a dověděla se, jak se rozhodl, ale usoudila, že to nemá smysl. Povzdychla si a strčila mobil do kabelky.

„Mohla bys zaměnit tyhle dva domy?“ zeptala se Tóra. Stála na místě vykopávek Pompejí severu, ruce v bok, a pozorovala dům

Markúsových rodičů a stavení, v němž dřív bydleli jejich sousedé Valgerdur a Dadi.

„Ne.“ Bela zívla. „Jsou každý totálně jiný.

Tadyhle ten je pouhá ruina.“ Ukazovala přitom na zbytky domu sousedů a nijak nepřeháněla.

Střecha se zhroutila pod vrstvou popela a venkovní zdi vypadaly jako šikmá věž v Pise.

„Představ si ale, že bys tu byla při výbuchu sopky a oba domy byly ještě zdravé. To by sis je splést mohla?“

Bela se na ni podezíravě podívala. „Nevidíš, že jeden má dvě podlaží, a ten druhý jenom jedno?

Nikdo si je nemůže splést.“ Ukázala na dům stojící naproti Markúsovu. „Ani tady s tímhle si ho nikdo nemohl zmýlit.“ Přelétla pohledem celý areál vykopávek. Jediný jednopatrový dům v celé ulici je ten s mrtvolami.“

„Tak to bychom měli.“ podotkla Tóra a upřela zrak na dům Dadiho a Valgerdur. „Tam bych se strašně ráda podívala.“ Když viděla, jak se Bela zatvářila, dodala na vysvětlenou: „Tihle lidi mají s tím případem něco společného, jenomže nevím co.“ „Fuj,“ odfrkla si Bela. „Tam já nejdu. Ta troska co nejdřív spadne úplně.“ Pásku vyznačující prostor, kam je vstup zakázán,

nicméně překročila. „Není ten barák už dávno prázdný?“

„Zřejmě je, ale přesto bych ráda nakoukla dovnitř. Člověk nikdy neví…“ Tóra mrkla vpravo vlevo, ačkoli věděla, že jsou tu samy. Potom i ona překročila rozvěšené zábrany a šla k domu.

Nahlížela dovnitř škvírou mezi prkny, jimiž byla zatlučena okna. Uvnitř však byla taková tma, že se nedalo nic rozeznat. Přistoupila tedy ke vstupním dveřím, které byly zajištěny mnohem méně důkladně. Bela ji následovala.

„Myslíš to vážně?“ zeptala se, když se Tóra vší silou snažila dveře uvolnit. „Fakticky chceš dovnitř? Garantuju ti, že je to zakázaný.“

Rozhlížela se po místě vykopávek, jako by čekala, že se každou chvíli objeví policejní oddíl pochodující kolem kopců černého popela, zajištěných sítěmi.

„Není to tady zapečetěné,“ zajásala Tóra. „Do Markúsova domu nesmím, ale tady policie žádný zákaz nevyvěsila.“

Bela supěla, ale přestala reptat. Rozhodla se, že Tóře pomůže, a spojenými silami se jim podařilo vytvořit dostatečně velký průchod, aby se jím mohla Tóra protáhnout. Jestli ti něco sletí na hlavu, křikni, a já přivedu pomoc.“

Uvnitř se Tóry zmocnil stejný pocit jako onoho osudového rána, když Markús našel mrtvoly.

Pach popela byl skličující a čím dál postupovala do domu, tím byl silnější. Místy bylo trochu vidět, neboť škvírami mezi prkny na oknech pronikalo světlo. To někde padalo i shora a daly se zahlédnout trámy na půdě a zřícený krov. Do místností se vcházelo z malé chodby a Tóra nejprve vešla do té, kterou považovala za obývací pokoj. Tam byla tma větší, protože strop byl neporušen. Až na láhev od koly a obal od másla byl pokoj prázdný. Ze stěn se odlupovaly tapety, visela z nich dvě vytržená svítidla a podlaha byla plná špinavých skvrn.

Ostatní místnosti vypadaly stejně poničené.

Vnitřní zařízení bylo kompletně odstraněno. Dadi patrně většinu věcí zachránil a zbytek odklidili archeologové po třiceti letech. Dům byl malý a chudobný. V uzoučké koupelně byly rozbité dlaždice. Pro dvě osoby skýtal nicméně dost místa. Když Tóra vstoupila do ložnice, vytřeštila oči. Vedle byl nepochybně dětský pokoj s medvídky na tapetách. Stropní lampa měla podobu vzdušného balonu. Tóra užasla, ti dva, alespoň pokud věděla, byli bezdětní. V koutě se vršila kopička nedávno smeteného prachu, z níž

vyčnívala ruka nějaké panenky. Když Tóra do hromádky kopla, ruka se skutálela dolů.

Prohrábla smetí nohou, ale nic dalšího neobjevila. Ruka z celuloidové panny archeology zřejmě nezajímala.

Tóře se ulevilo, když se vrátila ven. „Mám pro tebe úkol, Belo.“ Obě se pěkně zadýchaly, když

uváděly vchod do původního stavu. „Musíš zjistit, jestli lidé, kteří tu bydleli, neměli dítě. Buď ten dům koupili od někoho, kdo děti měl, nebo jejich vlastní dítě zemřelo.“

„Jak to mám zjistit?“ zeptala se Bela popadajíc dech. „Něco už tě napadne. Snad ti pomohou v městském archivu.“

„To jistě,“ ušklíbla se Bela. „Dneska je přece sobota.“

„Knihovna je ale určitě otevřená a sídlí v téže budově.“ Tóře se nelíbilo, jak rychle si Bela našla výmluvu.

„Věřím, že ti někdo otevře, zejména když se zmíníš, že tě o to požádal Leifur. Snaž se vystupovat rázně, ale nebýt drzá.“ Z nechápavého sekretářčina výrazu se dalo usoudit, že je schopna být jak rázná, tak drzá, ale bude mít potíž to od sebe oddělit. „Ty už to nějak

zvládneš,“ dodala Tóra optimisticky, třebaže věděla, že to je beznadějné.

Matthias už se neozýval a Tóru čekání znervózňovalo. Stále znovu se dívala na displej a zkoušela, jestli má signál. Řekla si, že to možná marně zkoušel během její plavby, a tak se rozhodl s dalšími pokusy počkat. Jediným způsobem, jak to zjistit, bylo zavolat mu nazpátek, ale nechtěla působit nemístně zvědavě. Mohl by si to špatně vyložit. Protivilo se jí, že takhle uvažuje, protože si s ním nechtěla zahrávat, ale problém byl v tom, že prostě nevěděla, co chce. Chtěla, aby se přistěhoval na Island, ale také si přála zůstat svobodnou a nezávislou.

Nakonec ale přece jen sáhla po mobilu a navolila Matthiasovo číslo. Když jí ženský hlas německy oznámil, že volaný účastník je momentálně nedostupný, rozzlobilo ji to. Možná je Matthias také na moři nebo má mobil vypnutý.

Nepatřil k lidem, kteří se v pracovní době vybavují s kamarády a známými, na rozdíl od Tóry, která mívala průměrně deset soukromých hovorů denně, především se svými dětmi. Když se její mobil v té chvíli rozezněl, musela se nad tím ušklíbnout.

„Čau, mami,“ zahlaholil Gylfi, „máš už

ubytování na festival?“

Tóře se protočily panenky. Její syn byl pěkně tvrdošíjný. „Ne, Gylfi, mám teď na práci něco jiného.“

„Ach jo…“ Jeho zklamání se nedalo přeslechnout. „Sigga a já jsme se už těšili.“

„Naděje umírá poslední, můj milý. Ještě nás definitivně neodmítli.“ Což ovšem souviselo s tím, že se o to odposledka nestarala.

„Zkoušej to dál,“ žadonil Gylfi. „Bude to bomba. Nikdo z kámošů si ten fesťák nenechá ujít.“

„Chtějí tu stanovat?“ Tóra si při nejlepší vůli neuměla představit jeho přátele pod stanem.

„Kdepak. Najali si garáž. Mohla bys to taky zkusit. Byla by to sranda.“

Veliká sranda, pomyslela si Tóra. Tento pojem si nějak nedokázala spojit s pobytem mezi rezervními pneumatikami a jinými krámy.

„Děkuji nechci,“ odvětila. „Jak si to představuješ s malým dítětem a se mnou? Jsem závislá na sprše a kávovaru, ale zahradní hadice ani vrtačku nepotřebuju.“

Pak se poptala, jak se cítí malý Orri, jemuž se právě prořezávaly zuby, a rozloučila se. Gylfi se

stále více podobá svému otci. Měla naspěch, a tak rozhovor se svou dcerou odložila. Přesně ve čtyři měla být u Markúsovy matky, a třebaže na Vestmannských ostrovech nebylo mnoho ulic, s Belou jim trvalo poměrně dlouho, než našly místo vykopávek.

Po deseti minutách bloudění Tóra konečně objevila správnou ulici. Bylo to ještě těžší než

najít Pompeje severu, protože tentokrát se musela obejít bez Bely, kterou vyslala do knihovny. Proto se taky trochu opozdila. Před domkem staré paní se upravila, přitáhla si blůzku, uhladila kalhoty a vykročila ke vchodu. Chtěla zapůsobit dobrým dojmem. Lidé ve věku Markúsových rodičů očekávají seriózní advokáty, pokud možno muže.

Proto si vzala vkusné oblečení, ale žádný ohoz na večerní párty.

Stiskla zvonek a postavila se před dveře rovně jako svíčka. Otevřela Leifova žena. Byla lehce cítit alkoholem a na sobě měla čisťounkou, britskou módní blůzku Burberry a slušivou sukni. Tóra poznala, že ta žena ihned zaregistrovala její levné oblečení. „No konečně.“

„Ó, nevěděla jsem, že jdu tak pozdě.“ Tóra pohlédla na hodinky. Měla zpoždění šest minut.

„Trochu jsem bloudila.“

„Bloudila? Na Vestmannských ostrovech?“

Marie nečekala na odpověď a pokynem ji pozvala dál. „Klára už čeká,“ oznámila a kráčela před ní dovnitř. Tóra ji následovala s nadějí, že její zadek bude v padesáti letech vypadat stejně pevně. V

současné době bylo její jedinou sportovní aktivitou chování vnuka, z čehož jí sílily pouze svaly na pažích. Utěšila se myšlenkou, že by tu elegantní dámu porazila alespoň v páce.

Leifova žena se zastavila před dvoukřídlými dveřmi vedoucími do staromódního, ale stylově zařízeného pokoje. „Běžte dál, prosím. Určitě se něco dovíte,“ utrousila. „Pokud se budete správně ptát,“ dodala ironicky.

Kapitola dvacátá třetí

Sobota 21. července 2007

Chladný pohled staré dámy připomínal bezpochyby mladšího syna Markúse. Klára měla šedivé vlasy, ale jen pár vrásek v obličeji, což byl jediný její mladistvý rys. Měla na sobě pestré šaty s hrubým vzorem, jejichž barevná nádhera vítězila nad neforemným střihem. Měla vodnatý pohled starého člověka, ale i tak její oči prozrazovaly, že o rozhovor s Tórou příliš nestojí.

Kláře bylo asi osmdesát a svoje stáří nesla s důstojností, kterou dávala najevo tím, že ve svém elegantním obývacím pokoji seděla upjatě, s rovnými zády. Opěradla a nohy sedací soupravy byly vyřezávané do podoby lvích tlap, což se ke

Kláře hodilo stejně dobře jako četné křišťálové vázy. Markúsova otce přišlo Tóře líto. Do tohoto elegantního, staromódního salonu se nehodil.

Seděl v moderním koženém křesle s podnožkou, měl na sobě teplákovou soupravu s ohrnovacím límcem a přes ramena pléd z ovčí vlny. Nohy vězely v pantoflích z ovčí kůže. Leifur seděl vedle svého otce. Tóře nebylo zcela jasné, jakou roli v této komedii syn hraje.

Možná by měl jako apoštol morálky dávat pozor, aby Tóra se svými otázkami nezašla příliš daleko. Rozhodně se nezmínil, že tady také bude.

„Nepamatujete si tedy na žádné cizince?“

zeptala se Tóra staré dámy a na vysvětlenou dodala: „Pravděpodobně to byli Angličané, celkem čtyři muži.“ Málem se jí točila hlava ze silného parfému, který Klára používala.

„Ne, nepamatuji. Měla jsem doma hodně práce a málokdy jsem sešla do přístavu, kde se cizinci nejčastěji potloukali.“

„Rozumím. Byl váš manžel tehdy v nějakém služebním styku s cizinci?“

„Nikdy jsem se do jeho práce nepletla.“ Staré ženy se ta otázka urážlivě dotkla. „Magnús se o obchod staral sám, jak bylo tenkrát zvykem.“

Pohlédla na muže, který seděl mlčky u okna.

Tóra změnila téma. Třeba se ta žena trochu uvolní, nepůjde-li přímo o ni. „V souvislosti s Aldou se objevilo jméno vaší tehdejší sousedky, Valgerdur Bjólfsdóttir. Nevím dost dobře, co měly společného, a říkala jsem si, že byste mi třeba mohla pomoct –“

„O tom nic nevím,“ odsekla žena dřív, než

Tóra stačila větu dokončit.

„O čem?“ Tóra si byla jistá, že Klára něco tají, zatím se ani jednou nepokusila si něco vybavit.

„O vztahu mezi nimi? Všechno, co jsem zatím o Valgerdur a Dadim slyšela, je stejná písnička: že byli hrozně nesnesitelní. Ráda bych znala vaše mínění.“

„Jak by to mohlo Markúsovi pomoci?“ namítl Leifur netrpělivě. „Čekal jsem, že budete chtít od mých rodičů slyšet něco, co mu prospěje.“

Stará paní vrhla na syna zničující pohled.

„Umím odpovědět sama,“ sykla a obrátila se opět k Tóře. „Není tajemstvím, že Valgedur a Dadi byli nepříjemní lidé. Ona byla drbna, která se těšila z neštěstí jiných lidí. Zřejmě si tím chtěla ulehčit vlastní truchlivou existenci.“

„Co na ní bylo truchlivého? Pokud vím, byla zdravotní sestrou a její muž vyjížděl na moře. Na tehdejší dobu se jim nevedlo zle.“

„Nesouviselo to s prací ani s penězi,“ vysvětlila stará dáma. „Poznali se, když Valgerdur přišla do zdejší nemocnice jako čerstvě vyškolená zdravotní sestra. Po svatbě musela brzy zjistit, že Dadi má radši flašku než ji. Bylo to smutné manželství bez lásky. Zpočátku asi nebyli nešťastní o nic víc než

jiní, ale pak se to stále zhoršovalo. Všechno jsme slyšeli. Okno naší ložnice vedlo jejich směrem.

Zkraje jsem ji dokonce litovala.“

„A potom?“

„Potom neodpustitelným způsobem zklamala moji důvěru.“ Klára sevřela rty.

„Můžete to blíže vysvětlit? Neptám se z nevhodné zvědavosti, mám-li však Markúsovi pomoci, musím vědět, co se tu dělo. Jsem si téměř jistá, že ten, kdo ukryl ty mrtvoly, byl zdejší.“

Klára Tóru mlčky pozorovala. Potom tiše vzdychla. „Nevím, k čemu by tahle stará historie mohla být dobrá.“ Odkašlala si. „Proč bych to ale měla tajit?“ Napřímila se ještě víc. „Poté, co jsem musela půl roku poslouchat Dadiho křik a Valgerduřin pláč, jsem se rozhodla, že si s ní promluvím a utěším ji, byla tak osamělá. Její příbuzní žili v Reykjavíku a telefony tehdy ještě nebyly běžné. Řekla jsem jí, že není jediná, kdo

má panovačného a věčně žíznivého manžela.

Zdaleka ne jediná. A nabídla jsem jí, že za mnou může kdykoli zajít, bude-li potřebovat pomoc.“

Klára nakrčila nos. „Její vděk pak spočíval v tom, že každému, kdo byl ochoten poslouchat, vyzvonila jména těch mužů, o kterých jsem jí řekla. Trvalo měsíce, než se mnou jejich manželky začaly zase mluvit.“

„Třeba to dělala jen proto, že chtěla za každou cenu nějakou kamarádku.“ Tóra se snažila vcítit do situace ženy, která se přistěhuje do tak malého společenství.

„To je docela možné,“ připustila Klára mrzutě, „ale přesto…“ Složila ruce starostlivě do klína, jako by chtěla podtrhnout svou cudnost.

„Nepřišli náhodou o dítě?“

„Toužili po dětech,“ odvedla Klára, „ale co byli tady, tak jim to nevyšlo. Valgerdur nejméně dvakrát potratila, čímž zahořkla ještě víc. Tehdy ještě nebyli psychologové, u kterých by se mohla vyplakat. Valgerdur měla ďábelskou radost z toho, když jiní lidé měli problémy s potomky. S

chutí si stěžovala na děti z celé čtvrti –a nešetřila přitom ani moje chlapce, kteří byli dost bujní.“

„V jejím domě je dětský pokoj.“ Tóra doufala, že se nikdo nezeptá, odkud to ví. „Neměli tedy děti lidé, kteří tam bydleli před nimi?“

„Ten dům postavili Dadi a Valgerdur. Před nimi tam tedy nikdo bydlet nemohl. Naše čtvrť byla úplně nová, některé domy ještě nebyly ani dokončené, když se do nich lidi stěhovali.

Nechodila jsem k nim, jen když jsem musela.“

Klára si protáhla ramena, jako kdyby ji bolela.

„Dětský pokoj jsem u nich sice neviděla, ale je možné, že si ho zařídili. Pokud vím, po výbuchu sopky se jim narodil syn. Valgerdur zřejmě už v té době byla těhotná, ale pro svoje špatné zkušenosti to nikomu neřekla. Nechápu ovšem, proč tak nutně chtěli děti. Jeden známý mi řekl, že v Západních fjordech každý věděl, že se Valgerdur o svoje dítě moc nestará.“

„Byla jste s ní i později v kontaktu?“

„Ne,“ odsekla Klára rozhořčeně. „Proč taky?

Už jsem vám přece pověděla, že mi ani jeden z nich nebyl sympatický. Mnoho slušných rodin se sem už nevrátilo a mně dalo dost práce zůstat ve styku se slušnými lidmi.“

„Chápu,“ pravila Tóra zdvořile. „Nemyslíte, že Dadi a Valgerdur mohli mít něco společného s mrtvolami ve vašem sklepě?“

„To nevím,“ odpověděla stará paní rozladěně.

„Už jsem řekla policii, že netuším, jak k tomu mohlo dojít, a znovu opakuji: Já s tím nemám vůbec nic společného.“

Tóra postřehla, že řekla „já“ a ne „my“. Bylo jí to nápadné už ve zprávě, kterou sepsal Gudni.

Kláře položil jen několik otázek, na něž

odpověděla co nejstručněji. Stefan a jeho tým by při dalším výslechu nebyli tak ohleduplní.

„Stýkali se ti dva s nějakými cizinci?“ zeptala se Tóra toužebně.

„Ano, Valgerdur přece pracovala v nemocnici a dvě odpoledne v týdnu i ve škole. Tam zahraniční učitelé nebyli, ale v nemocnici samozřejmě občas leželi zranění námořníci. Sotva se však s nimi dostala do styku kromě obvazování ran. Dadi pracoval v malém rejdařství. Pokud ale vím, tam byli zaměstnáni jenom Islanďané. Na to byste se ale měla raději zeptat jejich syna, ten by vám určitě řekl víc než

já.“

„Dadi už také nežije?“ zeptala se Tóra. „Vím jen to, že Valgerdur nedávno zemřela.“

„Myslím, že Dadi zemřel před dvěma lety na cirhózu jater,“ pravila Klára ostře. „Jejich syn by měl být dosud naživu.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Ne. Zapomnělajsem to.“

Tóra přikývla. Snad to najde Bela v městském archivu. Klára se konečně trochu rozpovídala, a tak nastal čas zařadit vyšší rychlost.

„Teď zase něco jiného. V pátek večer 19. ledna 1973, tedy o víkendu před výbuchem sopky, se konala školní slavnost, která se poněkud vymkla kontrole. Markúse odvedl jeho otec. On i jeho spolužáci byli dost opilí.“ Tóra se na ženu upřeně zahleděla. „Vzpomínáte si na ten večer?“

Klára se zatvářila, jako by ji Tóra požádala, aby se hrabala v koši se špinavým prádlem. „Jen matně,“ odpověděla, ale jistě jej měla dobře v paměti. „Byl tam celý ročník, pokud si vzpomínám. Markús však, na rozdíl od jeho spolužáků, jinak nikdy nepil. Proto nás to tak šokovalo.“

„Nejde mi o alkohol, ale o to, jestli si nevzpomenete na něco jiného. Nevíte, jestli váš manžel nešel ještě jednou ven, potom co přivedl Markúse domů? Třeba později v noci? A jestli nemohl zajít do přístavu?“

Klára zbledla. „Magnús už nešel nikam.

Přivedl chlapce domů a doma taky zůstal.“

Otáčela dvěma masivními prsteny na levé ruce a

vyhýbala se Tóřinu pohledu. „Magnús se v noci nikdy netoulal a určitě na to neměl náladu zejména ve chvíli, když viděl, jak se náš syn zřídil.“

Tóra jí nevěřila ani slovo. Stará dáma se poprvé roztřásla a bylo znát, že je velice špatná herečka. Lhala stejně bídně jako její syn, když se ocitl pod tlakem. „A vy, Leife?“ zeptala se Tóra.

„Vy si na tu noc vzpomínáte? Možná že Magnús vyšel ještě jednou ven, když jste usnuli.“

Leifur zavrtěl hlavou. „Já byl o víkendu v Reykjavíku. Po zimních prázdninách zase začala škola. Byl jsem ve třetím ročníku gymnázia a bydlel jsem ve městě.“

„A když vybuchla sopka, byl jste tady? Stalo se to přece uprostřed týdne.“

Leifur se upřímně zasmál. Jeho matka naproti tomu vypadala, že už má Tóřiných otázek až po krk. „Záležitost s Markúsem a tou pijatykou rodinu rozhodila,“ vyložil Leifur. „Matka byla zklamaná a otec zuřil. Přijel jsem, abych oba uklidnil a Markúsovi vyčinil. V pondělí jsme měli volno. V úterý jsem se chtěl vrátit do města, ale samozřejmě jsem nepočítal s tím, že nás budou uprostřed noci evakuovat.“

„To je Sigrídur?“ zeptal se náhle starý muž.

Přestal se dívat z okna a zmateně se zahleděl na Tóru.

„Ne, papá,“ odvětil Leifur něžně. „Ta paní se jmenuje Tóra. Sigrídur už nežije.“ Vzal otce za ruku. „Máš studené ruce. Nechceš ještě jednu deku?“ Na odpověď však nečekal, protože starý pán už byl myšlenkami zase někde docela jinde.

Místo toho pohlédl na Tóru. „Sigrídur byla jeho sestra. Asi se mu zdá, že se jí podobáte.“

Tóra se na oba usmála. „Dobrý den, Magnúsi,“ pronesla nezvykle hlasitě, ačkoli si umínila, že bude se starým pánem mluvit normálně. Jmenuji se Tóra a jsem advokátka.“

Magnús na ni hleděl nepohnutě a vraštil čelo.

„Pomáhám vašemu synovi. Ve sklepě vašeho domu v Sudurgevuru se našly mrtvoly a policie si myslí, že Markús na tom má nějakou vinu.“

„Sigrídur?“ zopakoval stařec. „Ve sklepě?“

Tóřina slova k němu sice dolehla, ale nebylo jasné, zda pochopil jejich smysl. Zmlknul a otočil opět hlavu k oknu.

„Tlačit na něj, to nikam nevede,“ pronesla Klára mírnějším hlasem. „Někdy promluví, ale s děním kolem něj to mívá pramálo společného. Při těch zřídkavých rozhovorech, které s ním vedeme,

se mu musíme naprosto přizpůsobit. Nemůžeme určovat, o čem se bude mluvit.“ Její pohled přeletěl od manžela k Tóře. „Bylo by mi milejší, kdybyste na něj už nenaléhala.“

Tóra jí to slíbila. Doufala, že Markúsův otec bude přece jen v lepším stavu, ačkoli rodina ji připravila na to, že je duševně nemocný. „Kláro,“

pronesla pak Tóra obezřetně, „myslíte si, že váš muž má s tou věcí něco společného? Každý se může dostat do situace, z níž nevidí jiné východisko. Nikdo neví, co se opravdu stalo. Pro ty brutální události by se dalo najít logické vysvětlení, i když už uběhlo tolik času.“

Stará dáma se opřela dozadu, jak nejvíc jen to šlo, jako by nechtěla být v Tóřině blízkosti.

Parfémový odér trochu zeslábl. „Slyšela jsem, že ty muže někdo zabil. Můj manžel byl paličatý, uměl snášet tvrdé rány, ale nikdy to nebyl žádný násilník. Nikdy by nedokázal nikoho zabít.“

„Nepouštěl se jako mladík do žádných bitek?“

„Bitek?“ opáčila Klára pohrdavě. „Byl…“

Pohlédla na svého muže a opravila se. „Je to chlap. Samozřejmě se dřív občas popral, ale když

se narodily děti, tak s tím přestal.“

„Nedocházelo k neshodám, když se třeba někdy napil?“ Tóra si vzpomněla na Markúsova

slova, že jeho otec neuměl moc pít. A věděla, že mezi námořníky se tehdy mocně popíjelo. V její rodině z matčiny strany byla celá řada takových mořských vlků. Na lodi dlouhé týdny dřeli a v přístavu pak mohutně oslavovali.

„Magnús nebýval nikdy agresivní, když se napil, pokud se ptáte na tohle,“ odtušila Klára nevlídně. „A s alkoholem nikdy neměl problém, jako se to stalo mnoha jeho kamarádům. Jistě je to i důvod, proč byl úspěšný při budování firmy, která je dnes jednou z největších na Vestmannských ostrovech.“

„Pochopitelně byl také velmi pilný,“ dodal Leifur. „Hodně se toho napovídalo o tom, jak byl jako mladý muž tvrdošíjný. Ano, vypracoval se sám.“ Leifur položil otci ruku kolem ramen.

„Nikdy se neposadil do hotového hnízda, jak to dneska dělá spousta lidí.“

Tóra Leifovi málem připomněla, že k nim patří i on, firmu nakonec převzal od svého otce.

„Třeba byl do té záležitosti zatažen, protože chtěl někomu

pomoct.

Například

Aldinu

otci

Thorgeirovi.“

„Sigrídur?“ ozval se náhle znovu Magnús a Tóřina

otázka

vyzněla

naprázdno.

„Znáš

Thorgeirovu malou Aldu?“

„Ano.“ Tóra se obávala, že se starý muž opět uzavře do sebe, kdyby to popřela.

„Jak se jí daří?“ Probíral se třásněmi plédu z ovčí vlny. „Bylo to strašné.“

„Co bylo strašné?“ Tóra zoufale hledala správnou otázku. „Toho muže zabila Alda?“

Stařec se na ni rozhněvaně podíval. „Ty jsi, Sigrídur, vždycky tak nepříjemná. Kdo tě pozval?“

„Klára.“ Tóra se na něho přátelsky usmála, ale sklidila pouze prázdný, tázavý pohled. „Klára, tvoje žena.“

„Ubohé dítě.“ Magnús pomalu zakroutil hlavou. „Ubohé dítě, skončit u takových lidí!“

„Máš na mysli Aldu?“ zeptala se Tóra zoufale, protože viděla, že Magnús opět odplouvá do svého světa. „Alda to měla jako dítě těžké?“

„Doufejme, že sokol přežil,“ vydechl Magnús a zavřel oči.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Sobota 21. července 2007

Bela působila naprosto spokojeně, jak tak seděla v hotelové hale a usrkávala svůj nápoj, jímž mohla být právě tak kola jako cuba libre.

Když se k ní Tóra posadila, stoupl jí do nosu nasládlý pach alkoholu. „Víš o tom, že alkoholické nápoje si musíš platit sama?“ Z

reproduktorů se linulo kalypso, které zřejmě svedlo sekretářku k popíjení odpovídajícího drinku. Ani Tóra by ale nic nenamítla proti sklenici piňa colady.

„Netvař se tak pohoršené,“ odfrkla Bela a s chutí se napila. „Viděla jsem Bragiho účty ze služebních cest…“ Tóra musela uznat, že její

společník nevynechá žádný hotelový bar, ať už

spí v hotelu, nebo ne. „Nechceš vědět, co jsem našla v městském archivu? Otevřeli mi. Leifur má celé tohle hnízdo pod palcem. Jen jsem vyslovila jeho jméno, už vytahovali klíč.“

„Ano, tady s ním chce být každý zadobře,“

souhlasila Tóra. „A cos objevila? Hlavně aby aspoň jedna z nás něco vypátrala, návštěva u Markúsových rodičů totiž příliš úspěšná nebyla.

Jeho otec je pomatený a máti tak ledová, že v místnosti byla teplota na nule. Jediné, co z něho vypadlo, bylo žvatlání o sokolech a dětech. Kromě toho mě bolela hlava z jejího parfému. Ty jsi náhodou na něco o sokolech nenarazila?“

„O sokolech? Mají tam miliony lejster. Musíš přesně vědět, co hledáš.“

Tóra si povzdychla. „Možná to vůbec nebylo důležité.“ Najednou musela myslet na Leifovu ženu Marii, která pečovala o svého tchána. Určitě ho už mockrát slyšela takhle mluvit z cesty. Tóra se rozhodla, že Marii před odjezdem ještě jednou navštíví. Je možné, že Magnús někdy o sokolu nebo ubohém dítěti pronesl něco rozumnějšího.

Bolest hlavy se opět ozvala a Tóra si přejela rukou po čele.

„Tak tedy.“ Bela odstavila sklenici s brčkem.

„Našla jsem, že Dadi a Valgerdur si svůj dům postavili sami. Nikdo před nimi tam proto nebydlel.“ Podivila se, že to u Tóry nevyvolalo žádnou reakci. „A že dokud byli tady, děti neměli.“ Opět nic. „Po evakuaci se jim ovšem narodil syn, kterého pokřtili jménem Adolf.“

„Adolf? Kdo probůh pojmenuje dítě Adolf?“

Belu potěšilo, že Tóra projevila aspoň nějaký zájem. „Tsss, oni to každopádně udělali. Syn bydlí v Reykjavíku. Chtěla jsem o něm něco najít na internetu a narazila jsem najeden blog, kde se před ním varuje, dopustil se znásilnění! Nebylo to ale moc srozumitelné. Bloggerka, jedna z přítelkyň oběti, mu tam spílala. O pár dní později připsala, že už byl konečně obžalován.“

Tóra si masírovala čelo. „Ze znásilnění?“

„To z toho přímo nevyplývalo, ale domnívám se, že ano. V archivu deníku Morgunbladidjsem našla malou zprávičku, která by tomu datu odpovídala,“ vysvětlovala Bela. „Byla docela stručná, šlo v ní o to, že násilník po činu podal dívce antikoncepční, či spíš přesněji, jak tam odborně stálo, kontracepční prostředek.“

„Cože? Dal jí potom pilulky? Nevzpomínám si, že bych o tom četla.“

„Byl to krátký článeček a myslím, že by ho ani neotiskli, kdyby sexuální násilník nesáhl po tak neobvyklém způsobu ochrany.“

Tóra kývla na obsluhu, objednala si jednu piňa coladu a vykašlala se jak na bolení hlavy, tak na daňovou kontrolu. „Povídej,“ pobídla Belu, „co přesně se tam psalo?“

„Ten Adolf znásilnil dívku ve svém bytě, když

se s ní předtím seznámil v jednom baru. Byla opilá, ale i tak se bránila. Když druhý den přišla do nemocnice, na jejím těle se našly stopy zápasu.“

„Druhý den?“ Tóra o výpovědi té dívky ihned zapochybovala. „Proč nešla do nemocnice nebo na policii rovnou?“

„Údajně byla zprvu tak šokovaná, že ho nechtěla obvinit. Když ale silně krvácela, vydala se do špitálu a tam to vyšlo najevo. Krvácení vyvolaly ty pilulky, a tak všechno vyklopila. Ty prášky nevzala vědomě, tenhle Adolf jí je musel rozpustit v pití.“

„S tím u soudu neuspěje,“ mínila Tóra. „Jak chce dokázat, že si je nevzala sama?“

„Při domovní prohlídce se ten medikament našel. V pozoruhodném množství. Nač má starý

mládenec doma prášky, které ženy berou po styku, aby neotěhotněly?“

„Rozumím,“ kývla Tóra. „Nemůže to mít něco společného s Aldou? Kdy se to stalo?“

„Ke znásilnění došlo někdy před sedmi měsíci, v noci ze soboty na neděli. Dívka se však dostavila na příjem v nemocnici teprve v pondělí ráno.“

V té době tam Alda ještě pracovala a mohla tedy o oběť pečovat. Znala však jméno pachatele na základě jeho vazby na Vestmannské ostrovy?

Tóra netušila, jak by to mohlo pomoci Markúsovi; jedině snad v případě, že by Alda byla v kontaktu s Dadim a Valgerdur, pověděla jim o příhodě s hlavou a ti to zase řekli svému synovi. Byla to sice krkolomná konstrukce, ale jiné řešení neviděla. „Víš, kam se Valgerdur a Dadi po výbuchu odstěhovali?“

„Do Západních fjordů. Ta paní v městském archivu mi ukázala adresy všech bývalých obyvatel Vestmannských ostrovů asi rok po té erupci. Kromě toho oba znala a soudila, že Valgerduřin strýc vlastnil prázdný dům a do něho se nastěhovali. Dadi se dal najmout na jeden trauler z Hólmavíku, jeho žena nedělala nic, byla doma, narodil se jim přece syn.“

Tóra se na Belu usmála a vzdala se snahy upozornit ji na to, že být doma s dítětem neznamená „nedělat nic“. „Alda se s rodiči také odstěhovala do Západních fjordů,“ podotkla. „Je tedy možné, že se tam Alda a Valgerdur sblížily.

Lidé z Vestmannských ostrovů tehdy určitě drželi pohromadě. To by mohlo vysvětlit, proč se o její smrt zajímala.“

„O zdravotnících z nemocničního příjmu nebylo v novinách nic,“ pokrčila rameny Bela.

„Stálo tam jen to, že se na ně ta dívka obrátila.“

„To bychom měly vypátrat,“ mínila Tóra.

„Možná Aldin pracovní problém nějak souvisel s touhle historií. Možná se o oběť nesměla starat, protože osobně znala toho, kdo ji znásilnil.“ „Jseš si jistá, že Adolfa znala?“

„Ne, doopravdy to netuším. Leifur ani matka si na jeho jméno nevzpomněli. Zdá se, že se vůbec nestýkali.“ Tóra si zamyšleně povzdechla.

„Nevím taky, zda pro takový případ vůbec existuje nějaké ustanovení.“

„Oba případy spolu asi nijak nesouvisejí,“

nadhodila Bela.

„To si nemyslím,“ namítla Tóra, ačkoli pro to neměla žádný argument. „Zlé je, že nevím, zda mi Markúsova rodina nelhala. Řekla bych, že matka

bude stavět prospěch svého syna nad prospěch manžela, zejména když ten je u konce života, zatímco syn ho má ještě půlku před sebou.“

„To nemůžu posoudit,“ podotkla Bela a znovu se natáhla po svém drinku. „Nejsem vdaná a děti nemám.“

Tóřin nápoj přinesla jiná servírka. Byla podstatně starší a vypadala unaveněji než dívka, které objednávku přijímala. Držela kulatý podnos s mléčně bílým nápojem ve vysoké sklenici s paraplíčkem a zeleně zbarvenou koktejlovou třešní. Tóra poděkovala a udala číslo svého pokoje. Servírka už chtěla odejít, ale Tóra najednou vyhrkla: „Neznáte náhodou někoho, kdo toho hodně ví o výbuchu sopky a jak to tu tenkrát chodilo? Někoho, kdo by byl ochoten s námi promluvit?“

Servírka odpověděla: „A nechcete se prostě kouknout na film o výbuchu? Lidem se líbí.“

Pohlédla na hodinky. „Příští promítání začne přesně za hodinu.“

„Ne, to by mi nepomohlo. Hledám někoho, kdo by mi zodpověděl pár otázek o lidech, co tu tenkrát žili.“ Usmála se na servírku a doufala, že nic víc už jí nebude muset vysvětlovat.

Servírka pokrčila rameny. „Je tu spousta lidí, kteří rádi vykládají o erupci vulkánu. Většina ho zažila na vlastní kůži, ale mám dojem, že vám jde o něco jiného.“ Tóra přisvědčila. „Pak mě tedy napadá Paddi, ten toho ví docela dost. Říká se o něm, že opustil ostrov jen jednou za život, a to právě tu noc, kdy sopka explodovala. Proto tady zná hodně lidí. Kromě toho se rád poslouchá, nemusíte ho pobízet.“

„Kde bychom ho našly?“ otázala se Tóra dychtivě.

„Má turistický člun pro rybolov na otevřeném moři,“ odpověděla žena. „Musely byste se ale přihlásit na nejbližší plavbu, jinak vám nic neřekne. Je pořád pryč.“ Usmála se na ně. „Mám mu vaším jménem zavolat?“

Tóra poděkovala a požádala tu dobrou ženu, aby je tedy přihlásila na výlet po moři. Upila z přineseného nápoje a ucítila sladkou chuť kokosu. „Hej, tak se tedy převlékneme do nepromokavých overalů.“

Leifur seděl u otce v ložnici, kterou mu rodina vyhradila v přízemí, když už Klára nechtěla spávat vedle něho v manželské posteli. Magnús ji stále budil a zmateně se ptal, kde je, kolik je hodin nebo dokonce kdo je on sám. Už měla těch

nočních trampot dost. Byly dvě možnosti: strčit ho do nějakého domova, nebo vytvořit doma takové podmínky, aby ho nemusela celý den hlídat. Leifur seděl na kraji postele a hleděl na regály knihovny, to jediné, co zbylo z původního pánského pokoje. Všechno ostatní bylo ve sklepě a po smrti rodičů to dostanou cizí lidé nebo to skončí někde na skládce. Marie a on na to nemají místo a děti o žádný zděděný použitý nábytek nestály. Ačkoli byl mnohem důkladnější než ten moderní. Od té doby, co jeho syn před osmi lety odešel z domova, určitě proseděl víc sedaček než

Leifovi rodiče za celý život. Marie neustále reptala, že by měli dům renovovat, všechen nábytek vyměnit, anebo dům rovnou prodat a postavit si nový. Utěšoval ji, ale věděl, že pokud ji nebude chtít ztratit, dříve či později se bude muset vzdát. V poslední době se ale její chování změnilo, chtěla pořád totéž, jenom už ne tak umanutě. Z toho měl strach, neboť věděl, že rezignace často předchází radikálním životním zlomům. Patrně to byl její první krok směrem ke svobodě, po níž toužila a která podle ní ležela v Reykjavíku, svoboda nakupovat, poletovat z jedné kavárny do druhé a vychutnávat si závist přítelkyň nad svým luxusním životem. Kdyby

Leifa opustila, měla by dost peněz, aby si mohla dopřát vše, po čem touží. Manželské smlouvy o dělení majetku při rozvodu nebyly v době jejich svatby běžné a Leifa by ostatně ani ve snu nenapadlo ženu k něčemu takovému nutit.

Odpoutal pohled od stěny s knihovnou, která už se lehce nakláněla. Pozoroval spícího otce, z jehož tváře zmizely všechny důvěrné rysy. Byl bledý, měl nápadně vystupující lícní kosti a jeho rty a ústa působily nepřirozeně mohutně. Na kůži měl pigmentové skvrny a v koutku úst se mu leskla slina. Leifur odvrátil pohled. Bylo dost důvodů pro všechna opatření, která udělali, aby otec mohl zůstat doma co nejdéle. Pro Leifa bylo nepředstavitelné, že by se o starého pána starali ti, kdo ho tu léta znali jako oporu obce, že by žil s lidmi, o něž se musí pečovat jako o nemluvňata.

Jako o děcka, která už nemají nic z roztomilosti, jež je normálně činí neodolatelnými, a rodiče jim s úsměvem mění plínky a uvazují slintáček, aniž

by si je ošklivili. Marie se pokoušela ho přesvědčit, že by pro jeho otce mohli najít domov důchodců, kde ho nikdo nebude znát, když se přestěhují do Reykjavíku. Leifur namítal, že čekací lhůty v takových zařízeních jsou velmi dlouhé a nemají v nich žádnou protekci. Proto je

lepší nechat to tak, jak to je; přestěhování by nepřineslo žádné výhody. Změnila by se jen jedna věc: Marie by měla víc času pro své rozptýlení a méně času pro svého tchána.

To už by spíš byl pro to, aby si koupili byt v některém z nových věžáků v Skúlagatě, aby mohli občas vyrazit za synem do Reykjavíku a trochu se povyrazit. Beztak už bylo načase najmout pro rodiče nějakou výpomoc v domácnosti, nejlépe zdravotní sestru, třeba i cizinku.

Jeho otec něco zamumlal a Leifur se k němu otočil. Starý pán otevřel oči a usmál se. Spodní ret měl tak suchý, že si ho rozkousal a objevila se na něm krůpěj krve. Pomalu stékala dolů a zůstala viset na okraji promodralého rtu.

Působilo to, jako by se tok krve v otcově těle zpomalil stejně jako duševní pochody. Jeho úsměv pominul stejně rychle jako se objevil, což

Leifur přičítal bolestivému kousnutí. Tak tomu ovšem nebylo. Otec mu nezvykle zpříma hleděl do očí, mnohem déle než jindy. „Příliš jsme na ni naléhali,“ vydechl a zaťal prsty do synova ramene. Leifur cítil jeho kostnaté prsty, a kdyby přivřel oči, začal by mu připadat jako kostlivec.

„Na koho, papá?“ zeptal se klidně. „Zdálo se ti něco?“

„Na Aldu,“ odpověděl stařec. „Odpustíš mi, nebo ne?“

„Já?“ otázal se Leifur udiveně. „Samozřejmě že ti odpouštím, papá.“

„Dobře, Markúsi. Vím, jak ji máš rád.“ Oči se mu znovu zavřely. „Ať nepřijdeš pozdě do školy, chlapče,“ zamumlal a pustil Leifovo rameno. „Ať nepřijdeš pozdě.“

Leifovi už dávno nevadilo, že ho otec nepoznává, ale když se to stalo poprvé, nesmírně ho to ranilo. Tehdy chtěl otec vzkázat své sekretářce, že si vezme týden dovolené a bude ho zastupovat Leifur, ale když chtěl vyslovit jméno svého syna, zůstal stát s otevřenou pusou a hleděl na svého potomka stejně užasle jako on na něho.

„Nepřijdu pozdě.“ Leifur se chystal vstát. Otec si chtěl zdřímnout, takže by raději měl jít.

„Věříš, že je sokol v pořádku?“ otázal se starý pán tichým hlasem, když Leifur pootevřel dveře tak opatrně, aby nezavrzaly.

„Ano, papá,“ zašeptal tiše. „Sokol je v pořádku. Nestarej se.“ Zmateně zavřel dveře.

Nikdy ho neslyšel mluvit o sokolu. Bylo zlé, že v otcově paměti zůstávaly špatné zážitky, zatímco

všechno dobré už zapomněl. Bylo nespravedlivé, že si vzpomněl na Aldu.

Strašně nespravedlivé.

Kapitola dvacátá pátá

Sobota 21. července 2007

Člun odrazil od mola. Tóra zamávala dvěma mladým mužům, kteří se pohybovali po jiné lodi.

Jeden jí zamával zpět, zatímco druhý dělal, jako by ji neviděl, a dál se věnoval své práci, takže jejich člun vyplul hned poté, co Tóra, Bela a jejich průvodce opouštěli přístav. „Smějí se ještě chytat papuchalci?“ zeptala se Tóra ošlehaného námořníka u kormidla, když viděla, jak muži připravují podběráky. Četla jsem někde, že tihle ptáci mají už tři roky problémy s potomstvem.

„Tak, tak.“ Chlapík se tvářil nezaujatě.

„Nevyhlásili žádnej zákaz, jen apel. Odchyt pro vlastní potřebu ale ptačí populaci nedecimuje.“

„Vydávají se ti muži na lov?“ Tóra ukázala na člun, který se právě prohnal kolem nich.

Paddi jim zamával a oni s kamennou grimasou jeho pozdrav opětovali. Tóra pozorovala Paddiho, jak stojí u kormidla a upírá zrak na výjezd z přístavu. Minuli vysoký skalní útes a v závratné výšce uviděli na okraji srázu sedět mladého chlapce. Vedle něho ležel kopec mrtvých papuchalků a podběrák. Z trávy trčela žlutá vlajka a kolem hocha poletovala spousta dalších ptáků. „Co je to za vlajku?“ Vypadala jako varovný znak.

„Papuchalci jsou od přírody zvědaví,“

vysvětloval Paddi. „Přiletí k vlajce a hoch je snadněji chytí.“

„To má ten chlapec tak velkou rodinu?“ Tóra se podivovala množství zabitých ptáků, kteří kolem mladého lovce leželi.

„Tím, že mrtvé ptáky takto rozmístí, zbaví ostatní strachu,“ odpověděl Paddi a vyhnul se zdůvodnění tak velkého úlovku. „Nechápou, co se s jejich kamarády stalo, a věří, že se mohou bez nebezpečí přiblížit.“

Tóra cítila, že muž ji považuje za typickou městskou paničku, která o lovu nemá zdání, a proto by se měla radši držet zpátky. Bylo to

pochopitelné, Tóře šlo nakonec také na nervy, když se zahraniční odpůrci lovu velryb vyslovovali proti tomu, že je Islanďané loví. Mlčky pozorovala, jak chlapec mává podběrákem vysoko nad hlavou. Když papuchalk, na něhož měl spadeno, těsně uhnul a zběsile mávaje křídly uletěl, musela se usmát. Držela ptákovi palce, vypadal tak neodolatelně ten špatný letec směšného vzhledu. V brožuře, kterou měla v ruce, zatímco se Bela převlékala, stálo, že papuchalk žije celý život s jednou partnerkou. Na podzim se každý z nich vydá vlastní cestou a sameček se pak vrátí několik týdnů před samičkou. Tóře připadalo velkolepé, že sameček tento čas využije k tomu, aby vyčistil společné obydlí, otvor v zemi, a všechno připravil pro návrat své družky. „Poplujeme daleko?“ zeptala se Tóra, když měli výjezd z přístavu za sebou.

„Jestli chcete něco chytit, musíme dál od břehu,“ vysvětlil Paddi. Sledoval vodní hladinu, jako by čekal, že mu vyskakující hejna ryb ukážou cestu.

„Co

by

na

mě

přišlo,

nic

chytit

nepotřebujeme,“ ozvala se Bela. „Nejím ryby.

Chutnají odporně.“ Tóra se k ní otočila a naznačovala jí, že musí kapitána udržovat v

dobré náladě. Bela jí věnovala zničující pohled a zakňourala: „Ale papuchalk je super!“

Paddi zabručel něco nesrozumitelného a dál se rozhlížel po klidném moři. Počasí nemohlo být lepší. Na hladině jiskřily sluneční paprsky a vytvářely blýskavé světelné moře.

Paddi nabral kurs k ostrovu Bjarnarey. Z

vysokých, strmých útesů visela lana, po nichž

muži šplhali k travnaté plošině, kde stála pěkná chatka. Tóra by tam nikdy nevylezla ze strachu, že už nikdy nedokáže slézt dolů. „Zkusme to tady,“ usoudil starý námořník a utřel si ruce o seprané džínsy. „Tady určitě něco chytnem.“

Hejno racků poletujících kolem člunu se sneslo níž a usedlo na hladinu. Tam se ptáci houpali na vlnách a čekali na tučné sousto.

„Ták a teď začne veliký rybolov.“ Paddi je odvedl na spodní palubu, kde kolem otevřeného sudu leželo několik silných rybářských prutů.

Podal každé své zákaznici pás s držáky na jejich uchycení a pomohl jim ho navléknout. „Musíte spustit vlasec se zátěží až na dno, tam jsou ryby.“

Paddi pozoroval úsilí obou žen kritickým okem.

Tóře se svezly sluneční brýle z nosu, ale neodvažovala se pustit udici, aby jí nesklouzla do moře. Nic neříkala, ale doufala, že do její návnady

se žádná ryba nezakousne. Snažila se nespustit udici až ke dnu, ale neměla zdání, jak hluboko může být. Měla by se pokud možno ocitnout uprostřed hejna ryb, které uvažují, zda se mají zakousnout, nebo ne. Ohlížela se k Heimaey a novému proudu lávy. „Tady se měly k dílu opravdu mocné síly,“ prohodila k Paddimu.

„Myslíte výbuch tý sopky?“ Paddiho prut sebou lehce cukl a jeho majitel začal klidně navíjet vlasec.

„Ano.“ Tóra nešikovně přehodila udici za hlavu a pak zpět přes zábradlí, jak jí to Paddi ukázal. „Už jste tady tehdy bydlel?“

„No jo, bydlím tu odjakživa.“ Paddi pokračoval v přitahování kořisti.

„Co jste si tehdy vzal z domu?“

„Svou ženu,“ odpověděl Paddi a zabral silněji, „naštěstí. Můj dům byl totiž jedním z prvních, který skončily pod lávou. Bylo by zatraceně těžký najít novou ženskou.“ Předklonil se a urputně točil navijákem. Na udici visely dvě tresky. Paddi uvolnil zmítající se ryby z háčků a hodil je do sudu. Tóra s Belou civěly na sud a naslouchaly bouchání, které se z něho ozývalo. Obě počítaly s tím, že Paddi ryby zabije, a nenechaje pomalu zahynout v sudu. Ten si ale osušil ruce

roztřepeným ručníkem, který visel na zábradlí schůdků, a otočil se k ženám, jež dosud zděšeně hleděly na sud. „Musíte se trochu namáhat,“ řekl a vykročil k nim, pročež obě zaujaly správný postoj. „Nemíním udělat všechnu práci za vás.“

Bela vyrazila výkřik, když se její vlasec náhle napjal. „Něco mám!“ zavřískla tak hlasitě, že to muselo být slyšet až v lovecké chatě vysoko nad nimi. „Co mám dělat?“ Námořník k ní přistoupil.

Nohy měl tak hrozně do „o“, že by se mu mezi ně klidně vešel sud s rybami. S otcovským přístupem jí pomohl vytáhnout rybu na palubu.

Byl to mořský okoun, ale tak malý, že by nestačil jako předkrm ani pro jednu osobu. Rackové vzrušeně kroužili kolem.

„Nehodíme ho zpátky?“ zaprosila Tóra. „Je ještě malý.“ Přišlo jí ubohé rybky na háčku líto.

„Přežil by to?“

„Přežil,“ odvětil Paddi klidně a natáhl si gumové rukavice, aby mohl rybu vyprostit. Tóra si vzpomněla, že mořský okoun může být nebezpečný, přijde-li do styku s otevřenou ránou.

Netušila, která jeho část je nebezpečná, ale když

ho Paddi tak obezřele uvolňoval, muselo to být něco na povrchu těla. Paddi zdvihl rybu lapající

po vzduchu nad hlavu. „Opravdu ho mám hodit zpátky? Je to na vás.“

Tóra a Bela současně přikývly a ulehčené sledovaly, jak Paddi hází úlovek přes palubu.

„Jste si jisté, že lov na širém moři je pro vás to pravý ořechový? Můžeme podniknout jen vyhlídkovou plavbu, jestli chcete.“

„To by asi bylo nejlepší,“ odpověděla Tóra, zatímco Bela kývala hlavou. „Stejně bychom nic neulovily.“ Usmála se na Paddiho. „Beztak jsme na ten výlet vyrazily jen proto, abychom se vás na něco vyptaly. Slyšely jsme, že toho o lidech z Vestmannských ostrovů hodně víte.“

„Už to tak bude.“

Usadili se pohodlně na horní palubě, odkud byla fantastická vyhlídka, a Paddi pokračoval v plavbě a Tóra v řeči. „Určitě už jste slyšel o nálezu mrtvol ve sklepě. Pracuji pro Markúse Magnússona, který je do toho případu zapletený.“

„Jo, já vím,“ zahučel Paddi, ale na Tóru se přitom nepodíval. „Tady není žádný velkoměsto.

Když se něco takovýho objeví v novinách, hltají to všichni, dá rozum, že já taky.“

„Pak asi víte i to, že Alda Thorgeirsdóttir byla zřejmě zavražděna a Markús je z toho podezřelý.“

Starý muž slyšitelně zasykl a pak vybuchl: „Policajti v Reykjavíku o tom nemaj ani páru, jestli si myslej, že Markús mohl Aldě něco udělat.

Ten kluk jí zobal z ruky. Nikdy jsem se sice o jejich milostný věci nestaral, ale všichni to věděli.

Možná kromě Aldy. Dokonce i Gudni si myslí, že jeho zatčení je blbost, a ten už za celej svůj život nadělal dost kopanců.“

„Kdo by podle vás ti muži ve sklepě mohli být?“ zeptala se Tóra. „Určitě cizinci.“

„Prý Angličani, co jsem slyšel.“ Už se o tom vážně povídalo všude. „Ale když sopka vybuchla, žádní Angláni tady nebyli.“

„A krátce předtím? Nějací cizinci, kteří se mohli ztratit? Při něčem takovém lidi hned nepomýšlejí na zločin, hlavně když jde o víc osob najednou.“

„Asi tak tejden před výbuchem tady pár cizinců bylo, to jo,“ připustil Paddi. „Ale ti už byli dávno pryč, když na nás dopadla ta rána.“

Jste si tím jistý?“

„Jo.“ Paddi ukázal na tereje bílého, který se zvedl z vody, když se člun přiblížil. „Viděl jsem je odplouvat, idioty. Vyráželi za mizernýho počasí.

Jejich loď nebyla v nejlepším stavu a byl bych

radši viděl, že ji dali opravit. Proto jsem je sledoval. Docela určitě odtud odpluli.“

„O tom se nikdo nezmínil, ačkoli jsem mluvila s mnoha lidmi,“ pronesla Tóra udiveně. „Máte tak dobrou paměť, nebo za tím vězí něco jiného?“

Paddi se k ní otočil a zazubil se. „Lidi mají samozřejmě různou paměť. V tomhle případě je ale vysvětlení jednoduchý: plachetnice těch cizinců tu dlouho nepobyla. Večer připlula a brzy ráno zase zvedla kotvy. Každý si jí nemusel všimnout.“

„A vy jste ji viděl.“

„No jo, já jsem vždycky jednou nohou v přístavu. To je furt stejný. Moje žena pořád nadhazovala, že bychom si měli půjčit buldozer a posunout náš dům dolů k přístavu, abych to neměl tak daleko.“ Pohlédl k nebi. „Bůh jí buď milostiv.“ K Tóřinu ulehčení ale hned pokračoval.

„Jak jsem už řekl, byl jsem v přístavu a přivazoval motorový člun, protože předpovídali špatný počasí, když ta plachetnice dorazila do přístavu. Ti chlapi na mě pokřikovali nějakou cizí řečí, ale i když jsem jim nerozuměl ani slovo, bylo mi jasný, že se ptají na kotviště lodí. Ukázal jsem jim volný místo a bylo to.“

„Nevíte, odkud připluli a kolik jich bylo?“

zajímala se Tóra.

Paddi ale zavrtěl hlavou. „Myslím, že to byli zatracení Amerikáni,“ odvětil. „Viděl jsem dva chlapy, ale na palubě jich nejspíš bylo víc. Byla to pěkná plachetnice.“

„A kdy jste ji viděl odplouvat? Uprostřed noci?“

„Ale kdepak, moje milá,“ pravil Paddi. „Čekali, až přejde nejhorší nečas, jejich kocábka na tom nebyla nejlíp. Kdybych s nima moh mluvit islandsky, byl bych jim řekl, že si ji tady u nás můžou dát opravit. Když jsem brzo ráno vstal a vyhlídl z okna kuchyně, zrovna odplouvali. Byla sice ještě tma, ale zaručeně to byli oni, přístav je osvětlený. To je nabeton.“

„Všiml jste si, jak se jejich loď jmenovala?“

„Ne.“ Paddi se vyhnul jejímu pohledu.

„Neumím moc číst. Nevadí mi to, o moc radši dělám rukama, a tak je lepší, když mě žádná kniha nezdržuje od práce.“

Tóra se na něho usmála. „Máte ale obdivuhodnou paměť! Jak je možné, že si na to tak dobře vzpomínáte? Z přístavu přece vyplouvají tisíce lodí. Co bylo na té plachetnici zvláštního?“

„Vlastně nic.“ Hleděl přes kormidelní kolo dopředu. „Vzpomínám si na to tak dobře proto, že druhej den našel Tolli na molu krev, akorát na tom místě, kde kotvila ta plachetnice.“

Tóra na sobě nedávala znát, jak je napjatá.

„Nebylo to o víkendu před výbuchem sopky? O

tom jsem slyšela. Ale pokud vím, na tom místě prý dlouho žádná loď nestála.“ Neřekla, odkud to ví, protože za žádnou cenu nechtěla vyvolat mrzutost kvůli slídění v Gudniho aktech.

„No, nikdo mimo mě prostě nevěděl, že tam tahlencta plachetnice stála. Když jsem z přístavu odcházel, ještě tam byla, ale z nějakýho důvodu ji ti chlapi přetáhli o kus dál na východ. Neměl jsem páru, proč to udělali. To druhý místo možná bylo líp chráněný před větrem či co.“

„A vy jste o tom nikomu neřekl?“ Tóra se podivila, že se to neobjevilo v Gudniho zprávě, ale Bela i ona mohly něco přehlédnout.

„Ne, neřek,“ odvětil Paddi. „Byl bych to jistě udělal, ale začla lítat ta láva a my měli úplně jiný starosti. Nikdo se mě na to neptal a já měl neblahej pocit, že by někomu mohlo zavařit, kdybych to řekl. No tak jsem čekal a matička příroda rozhodla za mě. Přiznávám, že když se našly ty mrtvoly u Magnúse, tak jsem na tu

krvavou louži musel často myslet, ale určitě jsem nebyl jedinej.“

„Kdo o tom ještě věděl? Přístavní hlídač, který tu krev našel?“ zeptala se Tóra.

„No jo, ale ten už je dávno mrtvej. Myslím Gudniho a ty, co to viděli na vlastní oči. Takový moře krve se na molu nevidí každej den.“

Tóra přemýšlela. „Určitě víte, kdo byl Dadi. To ráno ho viděli. Myslíte, že by s tou krví mohl mít něco společného?“

„Možný to je, ale já o tom pochybuju. Dadi byl poseroutka, ten by si netroufl zabít ani mouchu.

Pro chlapy z Vestmannských ostrovů byl učiněnej slaboch, ale ani jeho táta nepocházel odtud.“

„Je tedy pravda, že o té krvi nic nevěděl?“

„To jsem neřek. Nejspíš věděl víc, než zazpíval.

Nebyl ale jedinej, koho tam viděli, jenom jedinej, koho práskli poldům.“

„Cože, v přístavu byl ještě někdo? Proč se to drží v tajnosti?“

„Než budu mluvit dál, měl bych asi něco vysvětlit, aby nedošlo k nedorozumění,“ podíval se na ni Paddi. „Magnús, Leifův a Markúsův táta, byl prima chlap, stará vojna, dřel jak mezek.

Úspěch si zasloužil a neznám nikoho, kdo by tvrdil, že Magnús svoji moc zneužíval. Leifur je

taky dobrej chlapík. Markúse jsem znal jenom jako děcko, byl to správnej kluk, drzoun a pro každou špatnost, ale sympaťák.“

„Ale?“ nadhodila Tóra.

Paddi se na ni zašklebil. „Ale,“ pronesl bez jízlivosti v hlase, „od tý doby, co je Magnús mimo a pomatenej… no co, všichni to o něm vědí, i když se to Leifur snaží zatloukat. Zkrátka Leifur převzal rejdařství a lidi se čím dál víc bojej o budoucnost. Leifova žena vykládá, kudy chodí, že by radši bydlela někde jinde. Kdyby se odstěhovali, rejdařství by prodali, a jedinej, kdo by ho mohl koupit, jsou pánové, který disponujou právama k lovu a povolenýma kvótama, jenže ti nejsou odtud, víme. Rybolov by se přestěhoval k nim, takže všecky nitky, co dávaj zdejším lidem obživu, drží v rukách Leifur a všichni ho obskakujou.“

„Rozumím.“ Tóra věděla, že strach místních lidí je oprávněný, v takovém malém společenství je důležité každé pracovní místečko. „A vy soudíte, že Leifur toho využívá, aby mohl něco skrývat?“ Teď už si byla téměř jistá, že Magnús byl oné osudné noci v přístavu.

„Ale né, to si nemyslím. Leifur je skoro jako já –nestará se o to, co si myslí někdo jinej. Maká dál

a je zřejmě docela spokojenej s tím, jak věci běží, a když něco navrhne, každej mu na všechno kejvne. Dokud vidí, že je důležitej, nic se nezmění, řekl bych.“ Paddi stočil člun k Heimaey a ukázal jim nový proud lávy, který působil ještě mohutněji, když člověk věděl, že vznikl teprve nedávno. „Potíž je v tom, že skoro všichni zdejší lidi chtějí něco jinýho, než co je dobrý pro oba bráchy.“

„A vy? Nepočínal byste si stejně? Určitě tohle místo milujete a chcete, aby vzkvétalo.“

Paddi mlaskl jazykem. „Patřím k těm, co nezavíraj oči před tím, co musí přijít. Magnúsovo rejdařství se jednou prodá. Možná ne dneska ani zítra, nebo do tý doby, dokud ho kormidluje Leifur, ale jen co spadne do klína jeho děckám, tak ho v tu ránu střelí. To je jednou jasný. Ty už

maj svý životní cíle jinde.“

„Proč ale všichni mlčí o té kaluži krve, třebaže si každý umí dát dvě a dvě dohromady? Je mi jasné, že by ta historie mohla vrhnout špatné světlo na Markúse, ale proč na Leifa?“ Tóra chtěla, aby Paddi vyslovil Magnúsovo jméno.

„Markús je lidem celkem putna. Jde o Leifa.

Když půjde Markús sedět, bude ho Leifur často navštěvovat a trávit víc času na pevnině. Jedno

se přidá ke druhýmu a nakonec se tam vodstěhuje.“ Paddi se zpříma podíval na Tóru.

„Chápete, co chci říct?“ Tóra přikývla. „V přístavu neviděli Leifa a Markúse, ale jejich tátu.“ Paddi si zastínil oči před sluncem. „Těch, co si na to pamatujou, už ale není moc. Už dávno nejsme žádný mladý kluci.“

„I když tam Magnúse viděli, nemusí to přece ještě znamenat, že má s tou louží krve něco společného.“

Paddi zasupěl. „Ne, ale tehdy si to lidi mysleli a na tom se nic nezměnilo.“ Pokrčil rameny. „Ten, kdo tu fámu vypustil do oběhu, byl ten samej, co prásknul Dadiho policajtům. Starej paprika,“

Paddi se zasmál, až byly vidět jeho špatně udržované zuby, „tak jako dneska já. Potloukal se v noci po přístavu a načapal Dadiho a Magnúse, jak se dohadujou. Dědek se divil, že ho nepozdravili, ale teprve ráno mu došlo proč. O tý kaluži krve se dozvěděl až od lidí, který se seběhli k přístavu, aby se koukli, co tam hledají poldové.“

„Proč tedy ten stařík řekl policii jenom o Dadim?“

„Na to vám můžu lehko odpovědět.“ Paddi stočil člun do velkého oblouku. „S Magnúsem

všichni dobře vycházeli a ten dědek nebyl žádná výjimka. Zato Dadiho nikdo nesnášel, a tak si dědek pomyslel, že bude v pořádku, když ho udá.

Tak mohl Dadiho, na kterýho všichni koukali jako na přivandrovalce, skřípnout, a před tím druhým si šplhnout.“

„Policii tedy naservíroval jinou verzi než

ostatním?“ ujišťovala se Tóra. „Tohle je ale malé místo, policii se přece muselo donést, jak to bylo skutečně.“

Paddi se na Tóru podíval jako na hloupé dítě.

„Normálně by to tak nejspíš bylo, ale za pár dní vylítla ta sopka a lidi se rozprchli do všech světových stran. Ti, co se vrátili, měli na práci důležitější věci než se starat o nějaké krvavé fleky na molu. Kromě toho další chlápek řek, že tý noci viděl v přístavu Dadiho na nafukovacím člunu, i když skoro všichni říkali, že si to vymyslel, aby ze sebe udělal důležitýho.“ Pohlédl na Tóru. „Víte ale, co nechápu? Proč takovej hajzl jako Dadi nepráskl Magnúse policajtům. Kdyby s tou krví neměl nic společnýho, dokázal by přeci lehce vysvětlit, co v tom přístavu dělali. A i kdyby do toho zapletenej byl, je to stejně nepochopitelný.

Kdyby měli máslo na hlavě voba, Dadi by to určitě shodil na Magnúse. A Magnús by pak

buďto Dadiho nevinu potvrdil, nebo by se svezl s ním. A protože Dadi byl fakticky špína, patřilo by mu to.“ Paddi se ještě jednou zahleděl Tóře do očí. „Pořád je tu teda otázka: proč Dadi policajtům neřek, že byl tu noc venku s Magnúsem?“

Kapitola dvacátá šestá

Sobota 21. července 2007

Tinnina angličtina nebyla dost dobrá na to, aby se mohla bavit se zdravotní sestrou. Možná by si na to i troufla, kdyby nebyla z léků omámená tak, že sotva dokázala mluvit islandsky. Sledovala, jak bíle oblečená žena vyměnila sáček, jehož obsah stékal jehlou do hřbetu její levé ruky. Pro samé obvazy však jehlu neviděla. Sestřička, která jehlou manipulovala, celou dobu žvanila ze strachu, že způsobí Tinně bolest a ta začne brečet nebo křičet. Tinna jí vysvětlovala, že jí to nevadí, na injekcích prý není nic zlého, jen zvláštního. Sestra jí to ale nevěřila, a když se ani napotřetí netrefila do žíly, spustila

ještě hlasitěji a rychleji. Tinna by ji nestačila sledovat, ani kdyby mlela islandsky.

„Okay now,“ řekla cizinka a opatrně přihladila deku, pod níž Tinna ležela. „ Try to get some sleep.“

Tinna neodpověděla, jenom na sestru zírala.

Věděla, že sleep znamená spát. Neřekla ale sheep? Jenže proč by mluvila o ovcích? Tinna si připadala nejisté. Možná ta paní chce, aby počítala ovečky. Zavřela tedy oči a zkusila to.

Jedna, dvě, tři ovečky skočily v její fantazii přes zelený plot. Dveře pokoje se s tupým cvaknutím otevřely a zavřely. Tinna nechtěla skákání oveček přerušit tím, že by otevřela oči. Soustředila se znovu na plot a ovce. Nefungovalo to. Dobytčata byla tlustá a vzpurná a to čtvrté za nic nechtělo skočit. Stálo před plotem a funělo. Pak bylo stále tlustší, hlava se mu ztratila v bílém těle, které se nadmulo do šířky, až se ozvalo hlasité prásknutí a ovce pukla. Krev a vnitřnosti stříkaly do všech stran. Tinna rychle otevřela oči. Byla v pokoji sama. Hruď se jí mocně zvedala a zase klesala.

Něco takového může čekat, když se jí nepodařilo utéct. Bude stále tlustší, až praskne. Otočila hlavu a spatřila průsvitný sáček, který visel na stojanu vedle její postele. Pozorovala, jak tekutina

odkapává do dávkovače, který reguloval přítok do žil. Když Tinna zaznamenala první jasnou myšlenku, zarazil se v ní dech. Ucítila bolest v místě vpichu, jako by ta jehla byla horká, a pokusila se uspořádat myšlenky. Jehla je žhavá, protože jí protékají kalorie. Tinna cítila, jak se jí oči plní slzami. Bylo dobré plakat? Neměla by raději zoufale křičet?

Palec měla na studeném vypínači. Už už ho chtěla stisknout, ale pak si to rozmyslela. Co by měla té cizí sestře říct? Anglicky by mohla vykoktat leda tak dobrý den. Vysvětlit, že by se její tělo mohlo nafouknout a prasknout, až by se její vnitřnosti rozprskly po pokoji, když jí tu jehlu s tekutinou hned neodstraní, by rozhodně neuměla. Sestra jí nemůže pomoct. Nikdo jí nemůže pomoct. Co má dělat?

Tinna zahlédla náplast nad jehlou. Jeden růžek byl odchlípnutý, opatrně zatáhla za uvolněný konec a fascinovaně naslouchala praskání náplasti, jak se odlepovala od kůže.

Pomalu jehlu vytáhla. Když vyklouzla z ruky, ozvalo se tiché mlasknutí a syčení nasávaného vzduchu. Za chvilinku spatřila v ruce malou dírku, která se naplnila kapkami krve a ty

stékaly po zápěstí. Odstrčila jehlu a plastikovou hadičku od sebe, ale krev, místo aby se rozstříkla po pokoji, kapala na podlahu hned u postele.

Tinnu to velice zklamalo, ale nevěděla přesně proč.

Posadila se, spustila nohy přes pelest a chvíli čekala, až ji přejde dobře známý pocit závrati.

Kručelo jí v žaludku a uvědomila si, že má neuvěřitelný hlad. Vstala, aby potlačila myšlenky na jídlo, které byly stále silnější. Chodila po pokoji, vyhlédla z okna, potom nakoukla do vestavěné skříně, kde na ramínku visela její větrovka a ostatní svršky. Pak už jí nezbývalo nic jiného než nahlédnout pod postel. Tím, že se sehne, chtěla stlačit žaludek a zmírnit pocit hladu.

Nesmí nic jíst. Jinak praskne jako ta ovce.

Cožpak to nikdo nechápe? Najednou si připadala jako bez tíže. Ovládla ji lhostejnost, pocit, že má všechno pod kontrolou a nemusí si dělat žádné starosti. Kalorie, které do ní násilím vpravili, nestály za řeč. Zahihňala se. Kde by našla nějaký nůž?

Dís se zamyslela, zatímco čekala na Agusta.

Byla u něho poslední pacientka, mladá žena,

která si chtěla nechat zvětšit ňadra. Dís ji viděla vejít do ordinace a vsadila by se, že štíhlá žena skončí s příliš velkými prsy, které se k ní vůbec nebudou hodit. Tak to dopadlo pokaždé. Dís shledávala tragickým, že si ženy nechávají zvětšit ňadra, aby v očích mužů vypadaly lépe. Většinou udávaly, že s vyvinutějším poprsím se cítí spokojenější a sebevědomější. To byla sice pravda, ale sebevědomí se týkalo jen toho, že působily atraktivněji na druhé pohlaví. Dís se zdálo špatné, že téměř všechny ženy si vybraly příliš velké silikonové polštářky které je dělaly ordinérnějšími, nikoli atraktivnějšími. Vdané ženy často přicházely na předběžný pohovor se svými manžely a přály si velmi veliká ňadra, ačkoli jejich muži dávali přednost menším. Dís se pokaždé pokusila to těm ženám rozmluvit, ale bez úspěchu. Neodradili je od toho ani lékaři, ani manželé. Zřejmě jim šlo i o to, aby za své peníze dostaly co nejvíc, nebo měly strach, že v stáří budou mít ňadra povadlá.

Dís se znovu podívala na hodinky. Proč sakra zrovna teď myslí na něco takového? Nijak zvlášť ji to netížilo, nakonec se každá žena rozhodla sama, převzala odpovědnost a musela s tím žít. A všechny ženy po operaci působily přešťastně. Dís

znovu mrkla na hodinky a doufala, že čas poběží rychleji. Samozřejmě marně. Kdykoli propadla takové naději, čas se nekonečně vlekl. Cekání na ni doléhalo. Uvědomovala si, že Agust má víc pacientů než ona, ačkoli ona je stejně kompetentní, nebo dokonce ještě kompetentnější.

Byl sice starší a zkušenější, ale ona se dále vzdělávala, zatímco on se o medicínský pokrok zajímal stále méně. Když mu Dís vykládala o článcích, které četla, pokusil se předstírat zájem jako třeba naposled při operaci polštářků na prstech u nohou, která ženám usnadňovala chůzi na vysokých podpatcích. Dís slyšela, jak se otvírají dveře jeho ordinace a ozývají se zdvořilostní fráze vyměňované s pacientkou, kterou doprovázel ke dveřím. Konečně!

„Myslel jsem, že to bude trvat věčně,“ vydechl Agust, když vešel do Dísiny pracovny. „Odpusť, prosím.“ Svalil se na židli, povolil kravatu a rozepnul knoflík límečku. „Chce napnout kůži na břiše. Právě porodila a hrozí se toho, jak bude vypadat v bikinách.“

Dís to bylo jedno. Chtěla si, než půjde domů, ještě na chvíli zaplavat. „Z toho včerejšího výslechu mám špatný pocit,“ začala rovnou.

„Policie ví, že jsem to odnesla. Já to cítím.“

„To jsou kecy.“ Agust si bezmyšlenkovitě masíroval ramena. „Kdy přijdeš zítra? Já mám naštěstí první pacientku až v deset.“

V Dís se vařila krev. Vůbec nic nechápe.

Dřepěl tady naprosto nezúčastněně, zatímco ona napětím div neexplodovala. A přitom všechno byla jeho vina. „Někdo sedí pro podezření z vraždy ve vězení,“ pokusila se pronést co nejklidněji. „Nejsi z toho trochu nervózní?“ Její hlas přesto prozrazoval rozčilení.

Agust na ni hleděl, jako kdyby snad přebrala.

„Proč bych z toho měl být nervózní? Jsem rád, že policie dopadla pachatele.“ Vyhnul se jejímu pohledu. „A ty bys z toho měla mít taky radost, místo aby sis představovala potíže, které nikdy nenastanou.“

„Aguste…“ Dís se kousla do rtu, aby nevykřikla. Dýchala nosem a trochu klidněji dodala: „Odnesla jsem z Aldina domu jistou věc a policie má podezřelého. A ta věc by mohla toho muže usvědčit, nebo, což by bylo ještě horší, zbavit podezření. Pochopitelně si dělám starosti; cokoli jiného by bylo idiotské.“

„Policisté mluvili i se mnou. Její otázky byly zcela běžné, uvážíme-li, jak Alda zemřela. Pro botox si prostě nikdo neskočí do lékárny.“

Dís se protočily panenky. „Tys ji nenašel. Ale já byla na místě činu první.“ Když si uvědomila, že už téměř leží hrudí na psacím stole, opřela se zpátky do židle. „Proto ti nekladli tak nepříjemné otázky jako mně.“

Agust nevěděl, co by k tomu řekl. Měl zlost, že nevyužil příležitosti a po vyřízení poslední pacientky nevyklouzl z ordinace. „Jaké to byly otázky?“

Šlo o botox a o to, kde si ho Alda mohla obstarat, co přesně jsem na tom místě dělala, kolik času uběhlo, než jsem přivolala pomoc, a tak dále. Patrně existuje svědek, který mě viděl vejít do domu, a z toho usuzují, že jsem udělala něco, co jim tajím.“

Agust na ni udiveně civěl. „Dís, co je s tebou?

Jak dlouho mohlo trvat sebrat tu věc z nočního stolku? Půl minuty? Dvacet vteřin? Policie to nemůže vědět. Seber se a uklidni se.“

Dís musela uznat, že na tom něco je. Ale hnětlo ji to víc než jeho lhostejnost. „Odkud mohla Alda ten botox mít? Určitě to budou chtít vypátrat. Na ampulích se samozřejmě našlo číslo, podle něhož se dá zjistit prodejce a u něho pak i kupec. Co na to povíš? Pak si tě vezmou pod lupu tak jako mě. To mi můžeš věřit.“ Napjatě čekala,

že propadne panice. On kupuje léky, ne ona.

Medikamenty, které objednal, jsou ve skladu a jejich výdej se přísně kontroluje. „Jak tě zmáčknou, vyplave všechno na povrch, to víš dobře.“ Pátravě na něj upírala oči.

Byla zklamaná. Agust zvedl ramena a pohrdavě se ušklíbl. „Ale co,“ pravil, „mě nezmáčknou. Už jsem jim všechno dostatečně vysvětlil.“ Působil neuvěřitelně spokojeně. „Řekl jsem policii, že jsme sklad asi trochu nedbale kontrolovali, protože jsme měli hodně práce. A víš, co chybí? Botox.“

Pomalu jí začínalo být jasné, že Agust by se z toho mohl vylhat, a podezřelá bude ona. „A oni si budou myslet, že jsem ho vzala já.“ Udivovalo ji, že ještě ovládá hlas. „Advokátce muže, který je ve vyšetřovací vazbě, jsem řekla, že sklad pečlivě kontrolujeme. Pojme podezření, když jsi jí napovídal něco jiného.“

„Ale jdi, ta advokátka se v životě nedoví, co jsem řekl policii,“ zpražil Dís pohledem. „Tos jí neměla říkat.“ Dís se rozzlobila, že se dostala do pozice, kdy se musí hájit. „Myslela jsem, že mám policii mít k tomu, aby to považovala za sebevraždu, nebo obrátit jejich pozornost k nemocnici, kde Alda vypomáhala.“ Už v

okamžiku, kdy tu větu vyřkla, věděla, jak hloupě zní. Agust vstal a položil ruku na její. „Všechno dobře dopadne, Dís. Neměj zbytečné starosti a nedělej nic nepředloženého.“ Kamarádsky se na ni usmál, ale Dís se přesto necítila dobře. A byla v právu. „Kam jsi to uklidila?“

Snažila se zakrýt zklamání. „Mám to doma.“

Stiskla rty. Nedá mu to.

„A co s tím chceš dělat?“ zeptal se Agust klidně. „Nebylo by lepší nechat to prostě zmizet?“

„Ne.“ Dís se vyhnula jeho pohledu. „To nemůžu. Možná jsou na injekční stříkačce otisky prstů.“ Vstala. „Když jsem brala ten botox z nočního stolku, domnívala jsem se, že ho Alda má od tebe. Věděla jsem, že ho sobě i svým známým píchá, a věděla jsem i to, žes jí v tom nebránil, ačkoli tvé důvody mi do té chvíle nebyly jasné.“ Založila si paže sebou, aby neviděl, jak se jí třesou ruce. „Předpokládala jsem, že mohla udělat nějakou chybu, a proto zemřela. Třeba na infarkt. Myslela jsem na tebe, chtěla jsem tě chránit, kdyby vyšlo najevo, jak ledabyle nakládáš s léky. Nenapadlo mě však, že by to mohla být vražda.“ Zabodla do něho zrak. „Chtěla jsem ti sice pomoct, ale to ještě neznamená, že –“

Agust jí skočil do řeči: „že co? že to nestopíš a dáš to policii? To už jsi přece dávno udělala, ne?“

Poprvé se v jeho očích objevil strach. „Dalas jim to?“

Dís se tvářila, že přemýšlí. Ještě jsem se nerozhodla,“ zalhala potom.

Kapitola dvacátá sedmá

Sobota 21. července 2007

Nakonec bezcílně křižovali klidné moře kolem Heimaey a sousedních ostrovů a starý kapitán byl ve svém živlu. Krajina byla velkolepá, zejména jižně od Heimaey. Vypadalo to tu, jako kdyby se při vzniku ostrova odlámaly veliké kusy a roztroušeny kolem vytvořily ostatní ostrovy. Když

Bela a Tóra po tříhodinové plavbě opět vystoupily na zem, věděly toho o tehdejším životě a místních lidech podstatně víc. Paddi ovšem nechtěl připustit, aby se Aldino jméno vyslovovalo jedním dechem s krví na molu a striktně se držel své verze této události. Plachetnice s cizineckou posádkou v noci přístav opustila.

Na souši Tóra starému námořníkovi ukázala fotografii z Aldina psacího stolu, ale Paddi jen zavrtěl hlavou a řekl, že ten člověk není z Vestmannských ostrovů, vypadá jako cizinec. Co zůstávalo, byla záhadná historie krve na nábřeží, a to, že přibližně ve stejnou dobu tam byl Magnús. Bylo udivující, co tvrdila jeho žena: že té noci už nevyšel z domu. Nemusela si toho sice všimnout, ale Tóra se spíš přikláněla k názoru, že lže. Popisy hrůzných činů, které vedly ke smrti mužů ve sklepě, měla Tóra zřetelně v paměti. Jen málo lidí bylo něčeho takového schopno a vše nasvědčovalo tomu, že pachatelem je otec jejího mandanta. Dadi a možná i další lidé mu přitom nejspíš

pomáhali.

To

vypadalo

mnohem

realističtěji než nápad, že se na tom podílela mladá dívka.

V hotelu Tóra pocítila, že ji pálí líce, a z prvního zrcadla, kolem něhož přešla, na ni vyjukla drsně zčervenalá tvář. Hloupě se zapomněla namazat, třebaže si krém na opalování s sebou na loď určitě vzala. Bela taky vypadala jako opařená. Zívla. „Nechceš si jít lehnout?“ zeptala se jí Tóra, která by proti malému zdřímnutí nic nenamítala. „Já si musím

vyřídit pár telefonátů a promluvit s Leifovou ženou. Ty si zatím můžeš trochu odpočinout.

Potom můžeme společně povečeřet.“

Bele to nemusela říkat dvakrát. Tóra také zašla na svůj pokoj, aby se osprchovala a převlékla, vyměnila džínsy a silnou bundu za reprezentativnější nové šaty. Pak se cítila mnohem lépe. Chtěla Markúse informovat o záležitosti s jeho otcem a říci mu, že je povinna sdělit policii Paddiho verzi o kaluži krve. Měla by je informovat i o plachetnici, ti mrtví jsou s největší pravděpodobností členové její posádky.

Nebylo sice jasné, jak se dostali do sklepa, pokud ostrov několik dní před výbuchem sopky opustili, ale Tóře něco napovídalo, že má pravdu. Vypadá to, že tehdy na ostrově žádní cizinci nebyli. Ale všechny další spekulace musely počkat, protože nejdřív musela Tóra zavolat svým dětem.

„Sehnalas to ubytování na festival?“ vypálil Gylfi. Kdepak Ahoj mami nebo Jak se máš?

Tóra se ani nepokoušela mu vysvětlit, že se starala především o to, aby dostala svého mandanta z vazby. Nemělo by to cenu. „Ne, ještě jsem nic nenašla.“ Nebyla to vlastně lež, o žádném volném bytě dosud neslyšela, i když jen proto, že se po něm nepoptávala. „Hned ale

brnknu někomu, kdo určitě bude o něčem vědět.“

Pokud jí bydlení neobstará Leifur, pak to nikdo jiný nedokáže.

„Tak jo, držím ti palce. My se na Vestmannské ostrovy prostě musíme dostat!“

Člověk si musí čistit zuby, musí zdravě jíst, ale nemusí jet na festival pod širým nebem. Tóra rezignovala na nějaké kázání a zeptala se radši na jeho sestru. Když Gylfl několikrát zakřičel na Sóley, musela Tóra odtáhnout telefon od ucha.

„Ahoj, Sóley, líbí se ti u babičky?“ Děti byly u rodičů jejího exmanžela, kteří si často stěžovali, že svá vnoučata vidí jen zřídka, ale kdykoli je Tóra požádala, aby je ohlídali, nikdy neměli čas.

Byli zámožní a často cestovali, ale tentokrát výjimečně nejeli nikam. Šlo vlastně o víkend, kdy je měl mít otec, ale Hannes byl se svou novou životní družkou pozvaný na oslavu čtyřicátin jednoho přítele.

„Čau, mami,“ vyjekla Sóley. „Sedím s babičkou v hot-potu. A víš, kdo je tu s námi?“

„Ne.“ Tóra doufala, že to není odbornice na zdravou výživu, kterou Hannesovi rodiče objevili.

Neviděla žádný důvod, proč by její osmiletá dcera musela poslouchat nekonečnou konverzaci o dietách.

„Orri!“ zvolala Sóley nadšeně. „Je s námi v hot-potu! A počůral se tady!“ Poslední větu zašeptala a zachichotala se. Tóra s dcerou chvíli klábosila a pak ji ujistila, že se těší, až se s ní zítra zase uvidí.

Jako dalšímu v pořadí zavolala Matthiasovi.

Při výletu na lodi měla špatný signál, možná se snažil se jí dovolat, ale teď už to bylo jedno.

Chtěla prostě vědět, jak se rozhodl. Když uslyšela jeho hlas, musela se zasmát.

„Čau,“ prohodila rozmarně. „Měla jsem slabý signál a ty asi taky. Jinak bych se byla pokoušela častěji.“

„žádný problém,“ odvětil Matthias. „Párkrát jsem zkoušel se ti dovolat. Jak se máš? Už jsi našla tělo k té hlavě?“

Tóra se ušklíbla. „Ne. Asi proto, že ho nijak intenzivně nehledám. Úplně mi stačí rýpat se v minulosti. Jde to ale pomalu.“ Nevěděla, má-li mu líčit celou historii. „Kromě toho máme další mrtvolu.“

„Cože? Ještě jednu?“

„Nikoli na tomtéž místě,“ vysvětlovala Tóra.

„žena, která mohla pomoct mému mandantovi, byla nalezena mrtvá. Vypadalo to na sebevraždu, ale nakonec se z toho vyloupla vražda.“

„Aha. Buď opatrná. Už jsem ti říkal, že typ, který uřízne chlapovi penis, je nebezpečný.“

„Není jasné, zda jde o téhož pachatele.

Všichni muži, kteří by s tím mohli mít něco společného, jsou mrtví nebo nepříčetní.“

„Kdo říká, že to musí být muž?“ nadhodil Matthias. „Mezi psychopaty najdeš právě tak i ženy. Penis může svědčit o tom, že zavražděný dotyčnou zneužíval.“

Tóra už také uvažovala o tom, že by to mohla mít na svědomí žena. Pokud by byla v plné síle, těžkým předmětem by jistě dokázala těm lidem přivodit

smrtelná

zranění,

ale

podstatně

pravděpodobnější byl přece jenom muž, nebo muži. Teď ale změnila téma. „No tak už mi řekni, jak ses rozhodl. Chtěla bych vědět, jako to vypadá s tvým místem.“ Zavřela oči. Prosím přijď, myslela si. Vezmi ten džob a přijeď za mnou.

„Myslím, že to vezmu.“ Matthiasův hlas zněl nejisté, jako by počítal s tím, že mu to bude vymlouvat. „Každopádně o tom uvažuju.“

„Super!“ Tóra se podivila své spontánní reakci. „Nejlíp se žije na Islandu, to ví každý!“

dodala pošetile. „Mám z toho radost. Kdy se objevíš?“

„Musím si zajistit letenku. Během příštích dvou týdnů bych se měl dostavit k definitivnímu jednání. Pak se rozhodne, kdy se přestěhuju.“

Tóra zaznamenala, že ho její reakce potěšila.

„Těším se na tebe,“ dodal ještě. „Doufám jen, že nebudeš celý čas na moři nebo zalezlá v nějakém sklepě.“

„Den či dva ještě pro jistotu počkej.“ Bylo by hrozné, kdyby se kvůli jejímu případu nemohli sejít. „Zítra letím z Vestmannských ostrovů domů, ale asi sem budu muset ještě několikrát.“

Rozloučili se a dobře naladěná Tóra zavolala Markúsovi. „Dobře, že voláte,“ pravil její mandant. „Vzpomněl jsem si najeden hovor během své cesty na chatu, určitě je to ten s tajným číslem.“

„Prima, Markúsi. Kdo to byl?“

„Chtěl jsem pro svého syna koupit byt na Vestmannských ostrovech. Bývá tady často a vždycky bydlí u Leifa a Marie. Jenže teď, když je dospělý, už to takhle dál nejde. Vzpomněl jsem si, že mi volal realitní makléř, aby mi řekl, že prodejce bytu dosud nedostal moje rozhodnutí.

Mluvili jsme o tom, co je třeba udělat, a nakonec jsem zvýšil nabídku. S tím makléřem jsem

spolupracoval už víckrát, zná mě a může dosvědčit, že jsem s ním osobně hovořil.“

Tóra by byla nejraději vykřikla radostí.

Konečně se něco pohnulo. „Skvělé! Hned to řeknu policii a ta ho bude moci vyslechnout dřív, než

skončí vyšetřovací vazba. Určitě nebudou požadovat její prodloužení, když máte alibi.“

Slyšela, jak Markús úlevou vydechl. „To je dobře, už to tady nemůžu vydržet. Člověk tu má úplně svázané ruce. Nevím, co se děje, nesmím číst noviny ani se dívat na zprávy. Dost intenzivně obchoduju se zahraničními akciemi, mohl bych taky prodělat miliony!“

„Už to dlouho nepotrvá,“ uklidňovala ho Tóra.

„Chtěla jsem s vámi ale mluvit ještě o něčem.“

„Nedalo by se zařídit, abych odsud vypadl už

dnes večer?“ Markús její slova ignoroval.

„Mohu o to pochopitelně požádat, ale určitě to neprojde, zůstáváte-li podezřelý ze spáchání dalších vražd. V té věci zatím není žádné řešení na obzoru a právě o tom jsem s vámi chtěla mluvit.“ Tóra byla ráda, že se hovor stočil správným směrem. „Dověděla jsem se něco o vašem otci, jde o případ, který se odehrál několik dnů před výbuchem sopky. Myslím, že souvisí s

těmi mrtvolami. Musím o tom informovat policii.“

Markúsova reakce na sebe nedala dlouho čekat.

„Co konkrétně máte na mysli?“ zeptal se. „Je to pro mého otce zlé?“

„Ano.“ Nebyl důvod situaci přikrašlovat.

„Vašeho otce viděli na místě, kde se našlo velké množství krve, pro které není vysvětlení. Mohlo jít o nějakou rvačku nebo přepadení, které vedlo k tomu, že oběti skončily ve sklepě. V každém případě to musím sdělit policii.“

„Opravdu musíte? Třeba to s tím případem nemá co dělat.“

„Oni už vyšetří, zda tu nějaká souvislost je, nebo není,“ namítla Tóra. „A pokud bude, brzy z toho vyplyne, kdo byli ti muži a jak zemřeli.“ Tóra se nadechla. Jste odkázán na to, aby se ten případ objasnil, Markúsi. Pravda vám neuškodí.“

„A kdy byl můj otec při té… krvavé lázni přistižen?“ Z Markúsova hlasu nebylo znát žádné citové pohnutí.

„V pátek před erupcí, toho večera, kdy jste se poprvé opil,“ odpověděla Tóra. „Nebyl ale přistižen při žádné krvavé lázni, nýbrž jen spatřen v blízkosti místa, kde se ráno našla krev. Možná existuje logické vysvětlení.“ Chvíli váhala, ale

Markús mlčel. „Nevíte, jestli váš otec šel ještě jednou ven poté, co vás přivedl domů?“

Markús hlasitě dýchal. „Hned jsem usnul.

Nedostal jsem se ani do svého pokoje a ráno jsme se probudil na gauči. Matka asi měla náramnou radost, že jsem jí pozvracel koberec. Myslím si, že otec neměl náladu nikam chodit. Byl jsem sice totálně mrtvej, ale na jeho zlost si dobře vzpomínám.“

„Přesto, mohl ještě jednou odejít z domu?“

zeptala se Tóra opatrně. „Všiml byste si toho?“

„Ne,“ opáčil Markús pomalu. „Nevšiml.“ Chvíli zaváhal. „Je ale naprosto vyloučeno, aby můj otec někoho zabil a v noci dovlekl do našeho sklepa ty mrtvoly. Když jsem pár dnů potom snesl do sklepa tu bedničku, nic tam nebylo. Proto si myslím, že není nutné informovat policii.“

.Jestliže váš otec nic nespáchal, prokáže se to,“ pronesla Tóra nepříliš jistě. Celá ta zatracená záležitost se odehrála tak dávno, že bude velmi těžké cokoli dokázat.

„Nechci otce z ničeho obviňovat,“ pravil Markús rozhodně. „To není můj způsob.“

Tóra se zaklonila a zírala do vzduchu.

Zatraceně! „Tím, že to ohlásím policii, na něj přece neházíte žádnou vinu, Markúsi.“ Udělala

významnou pauzu. „Ale pokud se něčeho dopustil, pak je chybou, že podezřelý jste vy.

Jsem si jistá, že to by si nepřál. Nebo vy byste svému synovi něco takového provedl?“

„Ne,“ vydechl Markús rezignovaně „Mohla byste, prosím, říct mému synovi, že pro dobu Aldiny vraždy mám alibi?“

Tak snadno se z toho nevyvlékne. „To udělám, ale nejprve musíte vzít na vědomí, že předám policii informace, které vám sice pomohou, ale mohou uškodit vašemu otci. Markúsi, mým mandantem jste vy, a ne váš otec.“ Markús mlčel.

„Věděl jste o té krvi na molu?“

„Jo,“ zahučel Markús polohlasně. „Matně si na to vzpomínám. Po tom svém opilství jsem ovšem měl jiné problémy. Ve škole se nemluvilo o ničem jiném než o té nešťastné slavnosti, a tak jsme se my provinilci o tu příhodu zas tolik nezajímali.“

Tóra ovšem předpokládala, že si na to pamatuje velmi dobře, ale ze strachu o svého otce o tom nechce mluvit. Dovedla to pochopit.

„Všechno se vysvětlí,“ pravila na rozloučenou. „V

nejlepším případě s tím váš otec nemá nic společného. V nejhorším se na tom podílel.

Bohužel se ho už na to nemůžeme zeptat.“

„V žádném případě ale nezabil Aldu.“

„Ne, to jistě ne,“ souhlasila Tóra. „Možná že její smrt nemá nic společného ani s těmi mrtvými ve sklepě.“ Bylo to možné? zeptala se sama sebe, když to vyslovila. Kdo by chtěl Aldu umlčet, kdyby tu nebyla ta uříznutá hlava?

Tóra pouštěla to moralistické kázání jedním uchem tam a druhým ven. Hannes byl pokaždé ve svém živlu, když mluvil o sobě, zejména pokud šlo o jeho přepjaté morální představy. „Snad už

tedy chápeš, proč se nemohu vyjadřovat k důvěrným případům v nemocnici,“ pravil samolibě. Pravděpodobně se přitom díval do zrcadla a obdivoval sám sebe.

„Jo, jo.“ Tóra potlačila zívnutí. „Uzavřeme prostě obchod.“

„Co, prosím?“

„Ty dostaneš golfové náčiní a já informace.

Nikomu o tom neřeknu a nepoužiju to proti tobě.“

Tóra vyčkávala. Zmíněné golfové vybavení připadlo při rozvodu jí, ačkoli jí bylo k ničemu.

Nestála o ně, byla dokonce ráda, že ty krámy zmizí z garáže, kde se na ně jen práší. Svého času chtěla mít totéž co Hannes. Byl přesvědčen, že je to výhodná koupě, a po rozvodu se Tóry na jeho osud často poptával. „Je to férový obchod,“

dodala. „Ty informace bych si totiž mohla obstarat

I jinde.“ Tak jako u četných apoštolů morálky trvala i Hannesova čest jen do té doby, než ji prodal za pár holí a míčků. Trefa!

Po tom telefonátu věděla Tóra o Aldině přechodném propuštění z nemocničního příjmu všechno, co vědět potřebovala. Hannes sice o večerech a víkendech nepracoval téměř nikdy a Aldu znal jenom od vidění, ale zato přesně věděl, o čem tehdy mluvila celá nemocnice. Nešlo ani o zneužití léků, ani o spaní s kolegy, nýbrž o rozdílnost profesních názorů. Alda se v jednom případě znásilnění postavila proti oběti. Šlo o dívku, jíž byla Alda zpočátku velmi nakloněna. Ze všech sil ji podporovala a brala si její případ k srdci. Pak se však stalo něco, co Aldu přimělo k radikální změně názoru. Začala tvrdit, že si dívka znásilnění vymyslela. Hannes nevěděl, co tuhle změnu způsobilo, ale vrchní sestra z oddělení péče o oběti znásilnění s ní nesouhlasila. Podle ní se Alda ocitla v psychické krizi a její profesní schopnost utrpěla. Proto ji požádali, aby si vzala volno, a ona jim vyhověla.

Hannes si ovšem nemohl vzpomenout ani na jméno dívky, ani jak se jmenoval muž, který ji

měl znásilnit. Tóra si ale byla jistá, že šlo o Adolfa Dadasona. Aldin obrat mohlo vyvolat to, že znala jeho rodiče. Datum novinové zprávy přesně souhlasilo. Kromě toho se Hannesovi zdálo, že slyšel něco o Aldině nepřiměřeném jednání s pacienty, ale nevěděl, zda se o tom nezačalo mluvit až po její vynucené dovolené.

Dříve než Hannesovi dopřála klid, zeptala se Tóra ještě na pitevní zprávu z Aldina psacího stolu. „Stalo se to v Isafjörduru?“ zareagoval spontánně.

„Ano,“ odpověděla Tóra udiveně. „Slyšels o tom něco?“

„Nu ano, myslím, že jde o ženu, která údajně zemřela kvůli chybě lékaře. Pozůstalí požadovali odškodné. Proces je v běhu. Bude zajímavé se dovědět, jak to skončí.“

„A co se vlastně stalo?“ Tóra ze zprávy vyčetla jen to, že dotyčná zemřela vinou alergické reakce na nějaké antibiotikum.

„Při výletu s turistickým spolkem onemocněla nebezpečnou streptokokovou infekcí. Ostatní účastníci na to zareagovali se zpožděním, a když

ji dopravili do nemocnice v Isafjörduru, měla už v noze gangrénu. Tam udělali chybu, když se jí před ošetřením nezeptali, zda snáší penicilin.

Nevím, v jakém stavu ta paní byla, ale zřejmě by se na to byli museli zeptat někoho z její rodiny, protože už špatně komunikovala. Měla šokovou alergii na penicilin, která byla zjištěna už v mládí.

Nezávisle na tom se ale neví ani to, zda by byla infekci vůbec přežila.“

„V nemocnici přece musejí pro takové případy existovat nějaké předpisy,“ soudila Tóra. „Nebo byl její stav tak vážný, že nebyl čas přivolat rodinu?“

„To je přesně to, oč tu jde,“ odpověděl Hannes. „Ta paní už před pár lety v téhle nemocnici byla, a v jejím chorobopise o alergii, natožpak o šokové alergické reakci nestálo ani slovo. Chyba se tedy nestala nyní, ale už před mnoha lety. Znám to všechno sice jen z doslechu, ale z lékařské dokumentace vyplývá, že tehdy pacientka

dostala

penicilin

bez

vážných

následků.“

„Vyskytují se při takové alergii komplikace jen někdy?“

„Ne, to je vyloučeno. Chyba musí být v lékařských záznamech. Tehdy poprvé jí museli podat antibiotikum, které neobsahovalo penicilin.

Nebo zfalšovat zápis. Nevím, jak stará pacientka byla, avšak tu alergii diagnostikovali už dávno.

Takové alergie nejsou vrozené, ale také nezmizí, když už se jednou projeví. Při jejím prvním pobytu v nemocnici byla její alergie zjištěna a pacientka dostala dokonce průkaz, kde se to psalo. Tentokrát bylo chybou to, že u ní průkazku pro případ náhlé nehody nehledali, ale údajně u sebe neměla ani žádnou kabelku nebo peněženku.“

„A pak prostě zemřela?“ otázala se Tóra udiveně. „Už se nedalo nic dělat?“

„Dostavilo se zablokování dýchacích cest, a tak se udusila.“ Hannesův hlas zněl, jako by popisoval obyčejnou rýmu.

„Jak se mohla její pitevní zpráva dostat do rukou osoby, která s ní nebyla spřízněná?“

„To se mě neptej, normálně bych řekl, že to není možné. Tu dostávají jenom příbuzní.

Neexistuje, aby si někdo prostě zavolal a jen tak si nechal poslat kopii.“

„Proč není nějaká centrální databáze pro těžce alergické pacienty?“ zeptala se Tóra nakonec.

„To by bylo velmi prospěšné a už se o tom diskutovalo, bohužel však zatím bez výsledku,“

odvětil

Hannes.

Načež

rychle

přešel

k

důležitějšímu tématu: „Jsi teď doma? Můžu si ten vak s golfovými holemi odnést?“

Kapitola dvacátá osmá

Sobota 21. července 2007

Tóra s Belou stály na schůdcích před dřevěným domkem, který už pamatoval lepší časy. Vlnitý plech, jímž byl pobitý, rezivěl, okna by potřebovala umýt a ptačinec v zahrádce překonával Tóřin plevel. „Mám mluvit?“ zeptala se Bela. Na návštěvu, které se Tóra právem obávala, byla zvědavá. V domku bydlela Aldina matka a Tóře bylo jasné, že nebude vítána, když

se představí jako obhájkyně možného vraha její dcery. Otázka zněla, jak moc.

„Ne,“

odpověděla

Tóra

promptně

a

zapochybovala, zda bylo vůbec správné brát Belu s sebou. Chtěla jí využít na svou podporu, kdyby

se žena zpěčovala nebo byla hrubá. Ne že by se bála osmdesátileté stařenky, ale přece jen takovým nepříjemnostem raději předcházela, a Bělina

postava

do

jisté

míry

působila

odstrašujícím dojmem. „Budu mluvit já. A ty se tvař chápavě. Ta paní to nemá lehké.“

Uslyšely blížící se kroky, podívaly se na sebe a pak opět upřely pohled na dveře. Aldinu sestru Johannu návštěva překvapila. „Zdravím vás,“

řekla roztržitě a rozčileně se ohlédla přes rameno.

„Kdo to je?“ ozval se zevnitř zvučný hlas.

„Jenom dvě známé,“ křikla Johanna.

„To byla vaše matka?“ Tóra se vytáhla na špičky a pátrala pohledem přes její rameno.

„Ráda bych si s ní promluvila.“

„Přijít sem, to nebyl dobrý nápad. Matka s vámi nechce mluvit. Je dosud zoufalá a dokud je Markús podezřelý, stojíte na té špatné straně.

Zkoušela jsem vysvětlit jí to, co jste mi řekla, že je nevinný, ale nechce o tom ani slyšet.“

„Jaké známé?“ rozléhal se hlas a blížil se k nim.

Johanna vypadala ustaraně. „Ty je neznáš,“

zavolala do chodby. „Buď v klidu.“

„Nesmysl.“ Stará paní došla ke dveřím. „Jako bych neznala všechny ženské, co jich tu jenom

je…“ Když spatřila na schůdcích Belu s Tórou, zmlkla a vmáčkla se do mezery mezi dcerou a vchodem. „Dobrý den.“ Utřela si ruce do kuchyňské utěrky a podala jim ruku. „Jsem Magnea, Johannina matka.“

„Dobrý den.“ Tóra jí potřásla pravicí. „Tóra Gudmundsdóttir. Jsem tu proto, že s vámi potřebuji mluvit.“

„Ano?“ Její obličej ztvrdl. „A co pro vás mohu udělat?“

„Chtěla bych hovořit o Aldě,“ odpověděla Tóra a připravila se na očekávané hromobití. Jsem advokátka Markúse Magnússona, který je neprávem podezřelý z toho, že jí něco udělal.“

„Odkdy se vraždě říká někomu něco udělat?!

zasyčela stařena. Ukročila zpátky, odstrčila Johannu a zabouchla dveře. Dřevěný znak s domovním číslem, který visel nad nimi, se tou ránou uvolnil a rozhoupal na jednom hřebíku.

Tóra byla ráda, že nestrčila do dveří nohu.

„Uf,“ vydechla její sekretářka. „Advokáti mají fakt svinskej džob!“

Tóra ještě jednou opatrně zaklepala v naději, že Aldina matka změní názor, ale zevnitř se ozývalo jen zuřivé mumlání a rady, že by měly vypadnout, nebo zavolá policii. Nemělo smysl

čekat, a tak se Tóra s Belou vrátily k autu. Když

chtěla Tóra nastartovat, někdo jí zaklepal na okénko. Johanna. Tóra stáhla sklo.

„Říkala jsem vám, že to k ničemu nebude,“

pravila vyčítavě. „Teď ji budu celý víkend utěšovat.“ Objala si ramena zkříženými pažemi, jako by mrzlo, zatímco ve skutečnosti bylo nezvyklé horko. „Není na tom dobře. Nebývá vždycky taková.“

Tóra přikývla. „Umím to pochopit. Netrapte se tím. Je mi líto, že jsem vám způsobila nepříjemnosti. Kdybych to byla věděla, nepřišla bych.“ Což byla pustá lež, s ničím jiným totiž

nepočítala.

Johanna váhala. Očividně měla ještě něco na srdci. „Co bylo v těch denících?“ vyhrkla potom.

„Změnila jsem názor. Chci vědět, co se v nich píše.“ Zadrhla se. „Tedy… pokud tam je něco o mém otci.“

Tóra se na ni usmála. „O vašem otci v nich není nic špatného.“

Johanna pokývala hlavou a oči jí zvlhly.

„Dobrá,“ usmála se. „Tak dobrá.“

„Je tu ale pár dalších věcí, o kterých jsem si chtěla promluvit s vaší matkou. Informace o tom, kde se Alda zdržovala po evakuaci, si protiřečí.“

Zastínila si oči před sluncem a pohlédla Johanně do očí. „V ísafjördurském internátu nebyla. Není tam zapsaná.“

„Byla,“

namítla

Johanna.

„Můžu

to

odpřisáhnout.“

„Sešla jste se tam s ní někdy?“ zeptala se Tóra. „Navštívili jste ji tam, nebo přijela domů na prázdniny?“

Johanna uvažovala. „Nemůžu si na žádnou návštěvu vzpomenout.“ Pak se jí obličej rozjasnil.

„Ale ano! Matka tam za ní jednou, nebo možná i víckrát, jela.“

„A Alda domů nepřijela nikdy? Prázdniny přece bývají několikerý, kratší i delší,“

připomínala Tóra opatrně. „Bydleli jste v Západních fjordech a to není zas tak daleko. Je to tak?“ Z Johannina výrazu se dalo usoudit, že Alda domů nejezdila ani o dlouhých, ani o krátkých prázdninách. „Mohla být Alda v nemocnici?“ zeptala se Tóra obezřetně. „S

duševní chorobou?“

„Ne, o tom bych věděla.“ Johanniny obavy z obsahu deníků odvál vítr. „Jenže to by mi byl stejně nikdo neřekl, na to jsem byla moc malá,“

dodala chmurně.

„Nemám žádné důkazy,“ vysvětlila Tóra.

„Proto jsem chtěla mluvit s vaší matkou. Vím ale jistě, že Alda v Isafjörduru nebyla, nebo alespoň ne ve škole.“

„Na co ještě jste se chtěla matky zeptat?“

Johanna byla rozčilená, ale ne proto, že by se na Tóru zlobila. „Mohla bych to zjistit. Na tu školu se každopádně zeptám.“

„Chtěla jsem se zeptat vás obou, zda se Alda někdy nezmínila, že je proti vykopávkám. To by Markúsovi pomohlo.“ Proč by ovšem Alda měla mít proti vykopávkám v Markúsově rodném domě námitky, už Johanně neprozradila.

„Ne,“ zavrtěla Johanna hlavou. „Přede mnou určitě ne. Možná o tom mluvila s matkou. Měla bych vědět ještě něco?“

Tóra jí řekla o podivných zápiscích v Aldině deníku, ale nezmínila se o případu znásilnění.

„Vyslovila před vámi někdy jméno Adolf? Nebo jména jeho rodičů, Valgerdur a Dadiho?“

„Ne, ta jsem nikdy neslyšela.“

„Neznáte tu rodinu od dřívějška? Myslím, že se jistou dobu přátelili s vašimi rodiči. Pocházeli odsud a také se odstěhovali do Západních fjordů, na statek v blízkosti Hólmavíku. Paní byla zdravotní sestra.“

„My bydleli v Bíldudaluru,“ řekla Johanna.

„Dost daleko od Hólmavíku. Nikdy jsem o těch lidech neslyšela.“

Tóra vyndala fotografii mladého muže, kterou chtěla ukázat Aldině matce. „Znáte tohohle člověka?“

Johanna uchopila list papíru. „To je kopie?“

Tóra omluvně přisvědčila. „Neznám.“ Vrátila papír Tóře. „Je mi trochu povědomý, ale nevím, kdo by to mohl být.“

„Odkud byste tu tvář mohla znát?“ naťukla Tóra.

Johanna se poškrábala za uchem. „Vypadá tak trochu jako jeden můj bratranec, ale to je hloupost.“ Spustila ruku. „Ne, toho chlápka jsem nikdy neviděla.“

„Mohu vás ujistit, že bych si vzpomněla, kdyby se byl tchán někdy zmínil, že někomu uřízl hlavu,“ pravila Leifova žena a napřímila se, aby mohla na Tóru hledět svrchu. Tóra byla vyšší než

ona a trůnila na tlustě vypolštářované židli, což

ten rozdíl ještě zvýrazňovalo. Seděly v obývacím pokoji Leifa a Marie. Po delší telefonické debatě ji sem pán domu pozval. Při výměně názorů šlo o to, zdaje rozumné informovat policii o kaluži krve a možné spojitosti s Magnúsem. Leifur nakonec s

ohledem na svého bratra souhlasil a slíbil, že svou matku o průběhu věci zpraví. Tóra byla ráda, že to nemusí udělat sama, neboť stará dáma byla zřejmě pevně rozhodnuta zamlčet před Tórou všechno, co by mohlo jejímu muži uškodit.

Naštěstí tu teď Leifur nebyl, bylo už tak dost náročné vypořádat se s jednou navztekanou osobou. Marie byla rozhněvaná stejně jako její muž a vůbec se jí nelíbilo, že do celé věci je teď zatažený i její tchán.

Tóra věnovala Marii chladný úsměv. „To vám věřím,“ odvedla, „ale vzpomenout si na něco a mluvit o tom jsou dvě poněkud rozdílné věci.

Očividně nejste nijak žhaví vysvětlit mi to, co by mohlo být důležité.“

Marie se nepěkně ušklíbla, což jí neslušelo.

„Mohla byste pochopit, že náš zájem na tom, aby na starého pána vyrukovala policie, je značně omezený. Mohlo by ho to přivést do hrobu. Kromě toho je to tak stará historie, že dnes už nikdo nedokáže povědět, co je pravda, a co ne.“

„A co Markús?“ nadhodila Tóra. „Jistě nechcete, aby na sebe bral otcovu vinu.“

„Proč ne?“ odsekla Marie jako malé děcko.

„Kdybych rozhodovala já, nechala bych Magnúse

na pokoji a Markúse propustila. Nikdo nevinný by neměl být ve vězení.“

„I to se může stát.“ Tóra už nechtěla s Marií diskutovat o situaci obou mužů. Zřejmě měla starého pána ráda. „Asi vám není jasné, že i kdyby měl s tou krví na molu něco společného, nemusí to ještě znamenat, že je vrah. A jestli mi pomůžete, mohla bych to dokázat.“

Marie se neklidně zavrtěla na židli a přehodila si nohu přes nohu. Tóře stačilo zahlédnout její vysoké podpatky a rozbolely ji prsty u nohou. „S

čistým svědomím vám mohu říct, že Magnús o žádné hlavě nikdy nemluvil,“ prohlásila Marie nakonec. „Všechno, o čem od té doby mluví, se týká minulosti, ale nikdy to není o hlavách nebo tělech. Natožpak o mrtvolách. Z toho soudím, že s tím nemá nic společného.“ Svěsila hlavu. „Ať už

tomu věříte nebo ne, Magnús býval velkorysý muž.“

„Nepochybuji, že byl dobrý člověk,“ přikývla Tóra. „Jsem tu jenom kvůli naději, že řekl něco, co by mi mohlo pomoci najít viníka. Mohlo to být dávno, třeba prohodil něco podivného nebo nesrozumitelného.“ Tóra vyslala k Marii prosebný pohled. „Zkuste si, prosím, vzpomenout.“

Marie se upřímně zasmála. „Podivného a nesrozumitelného! Bylo by snazší spočítat rozumná slova, která od počátku své nemoci pronesl.“ Zavrtěla hlavou. „Jeho stav se v posledních letech podstatně zhoršil, ale býval dost pomatený už předtím. Napovídal toho mnohem víc, ale málokdy to mělo něco společného s tím, co se dělo kolem něj. Já mluvila třeba o počasí, a on o nějakém zařízení pro rybolov a podobně.“

„Zmínil se někdy o něčem takovém jako naposledy přede mnou? O Aldě nebo o sokolu?“

„To ano,“ přisvědčila Marie. „Nevím, co by to s tím případem mohlo mít společného, ale o ptácích mluví často. Hlavně o sokolech. Celé hodiny sedí u okna a kouká ven. Když kolem přeletí nějaký velký pták, ptá se mě, jestli to nebyl sokol. Vždycky řeknu, že ano, protože to chce slyšet.“ Mariin pohled zalétl k oknu. Jako na objednávku přeletěl kolem racek. Marie si zdvořile odkašlala a pokračovala v řeči. „O Aldě nic rozumného neříkal, já ovšem nevěděla, o koho se jedná. Myslela jsem, že je to nějaká příbuzná nebo studentská láska.“

„Co o ní povídal? Bylo to něco bližšího o tom ubohém dítěti, jak říkal? O jejím těžkém dětství nebo tak něco?“

Marie zavrtěla hlavou. „Je to už dávno, co se o ní zmínil. Slova si ale přesně nepamatuju. Bylo to něco smutného, tragického, ale dál nezašel.“

Marie se zavřenýma očima přemýšlela. „O nějaké oběti, a jestli se dá ospravedlnit. Jednou či dvakrát jsem chtěla vědět víc, protože to znělo zajímavěji než věčné řeči o plavbě na moři a rejdařství, ale vždycky se hned stáhl zpět a přestal mluvit. Jako kdyby teprve při mém dotazu zjistil, že mluvil nahlas.“

„Nevíte, o jakou oběť mělo jít?“

„Ne,“ odpověděla Marie. „Ale ať už to bylo cokoli, je to pohřbeno hluboko v jeho paměti.

Krátce potom ale jednou či dvakrát mluvil o alkoholu. Nepoznala jsem však, jestli to ještě souviselo s Aldou nebo ne.“

„O alkoholu?“ zopakovala Tóra. Nerozbilo se přátelství mezi přístavním hlídačem Kjartanem a Gudnim kvůli pašování alkoholu?

„Bylo to něco v tom smyslu, že alkohol by to spravil, kdybych mu přisvědčila. Ačkoli jsem nic nechápala, kývala jsem, abych ho potěšila.“

Marie pokrčila rameny. „Myslela jsem, že Alda

obětovala svou lásku k Markúsovi, ale nic víc mě nenapadlo.“

„Váš tchán se někdy v souvislosti s Aldou nebo tou obětí zmínil o Markúsovi?“ zeptala se Tóra zvědavě. Dosud měla za to, že Alda Markúsovu náklonnost neopětovala. Proč by s ním nebyla, kdyby o to stála?

Marie opět zamyšleně zavrtěla hlavou. „Ne, určitě ne. To bych se byla Markúse na tu tajemnou oběť zeptala.“ Pohlédla na hodinky a vystřídala přehozené nohy. Tóra měla dojem, že to dělá záměrně a pravidelně, aby předcházela křečovým žilám. Tahle žena by si skvěle rozuměla s její tchyní. „Ale tohle všechno může být také naprostý nesmysl,“ dodala Marie skepticky.

„Hlavou mu poletují všechna možná jména. Často mluví o snech nebo smotá všechno dohromady.“

Pokrčila rameny. „Když mozek nespolupracuje, člověk všechno poplete. Někdy například vydává filmové scény za vlastní zážitky. Líčil už také, jak skákal padákem, potopil člun se zločinci, potkal Sophii Lorenovou a tak dále. Nic z toho se určitě nestalo.“

Tóra setrvávala v zamyšlené poloze. „Mluvil někdy o té sopce?“

„Přirozeně.“ Marie si povzdychla. „Každý, kdo to zažil, o tom může všelicos vyprávět. Nějaký čas jsem se domnívala, že mě tady neberou, protože jsem se nenadýchala pravého popílku.“ Smutně pohlédla na Tóru. „A v podstatě to tak je. Nikdy jsem se sem správně nezařadila, i když výbuch sopky v tom hlavní roli nehraje.“

Tóra osamělou ženu politovala. „Co o tom Magnús povídal?“

„Často se mě ptal, zda slyším dunění, jako by tu noc znovu prožíval. Mohla bych vám to opakovat od a do zet. Byl jedním z prvních, kteří výbuch zpozorovali, byl ještě vzhůru. Pokud vím, šlo o noc z pondělka na úterý…“

Tóra ji přibrzdila. „Nechci vědět, v kolik hodin k tomu došlo, ale jestli nevyprávěl něco o záchranných pracích. Stopy na mrtvolách totiž

svědčí o tom, že ti muži byli před výbuchem ještě venku. Otázkou je, zdaje někdo mohl dopravit do sklepa bez Magnúsova vědomí. Někdo, kdo mu třeba pomáhal vyklidit dům.“

„Rozumím,“

přikývla

Marie.

„Nejčastěji

mluvíval o tom, jak svou lodí převážel lidi na pevninu. Nevím už, jak dlouho byl v jednom kuse na nohou, ale často to připomínal.“ Usmála se.

„Padesát, šedesát hodin nebo tak. Byl na to hrdý.

Určitě ale trochu přeháněl.“ Marie si odhrnula vlasy z čela. „O vyklízení domu moc nemluvil, jen o tom, že nejdůležitější věci vynesl, ale hned nato se rozzlobil, že tam přesto leccos zůstalo, prastaré knihy po otci, kompas, mince… Dlouhé hodiny naříkal, že ty věci zapomněl v komoře.“

„Ve sklepě byla nějaká komora?“ Pokud do ní Magnús nezašel, mohl někdo mrtvoly ukrýt tam.

Marie pokrčila rameny. „Netuším. Je možné, že tam byla.“

„Působil vylekaně, když –“

Marie luskla prsty. „Počkejte, teď mi něco došlo! Mluvil o sklepě v souvislosti s tím výbuchem, ale jinak, než máte na mysli. Bylo to ještě před tou jeho nemocí a možná to nic neznamená, ale jestli tomu dobře rozumím, tak tenkrát ve sklepě byl.“ Marie rytmicky kývala střevíčky nad podlahou. „Byl prý rád, že neodnosil do sklepa úplně všechno, jak původně plánoval, ale jenom s tím začal. Přitom se ušklíbl a zasmál se sám sobě, protože prý sklep považoval za bezpečný úkryt. Byl tedy tam dole, je to špatné?“

„Ne, to jistě ne.“ Tóra netušila, zda to má nějaký význam. Magnús zřejmě nebyl ve sklepě dlouho, jinak by tam nezapomněl důležité věci.

Anebo věděl o mrtvolách, a nechtěl se tam proto dlouho zdržovat? „Myslíte, že by měl radost, kdyby ty věci ještě někdy dostal?“

„Ano, dokud nebude pozdě,“ odpověděla Marie. „A pokud vystihneme vhodný okamžik.“

Opět sklonila hlavu. „Ale nemůžu to tvrdit určitě.“

Tóra na to nic neřekla a myslela si své. Sklep dosud nebyl vyprázdněn. Kdyby s Belou ty věci našly a předaly starému pánovi, byla by tu jistá možnost, že ho tím vytrhnou z letargie. Tóra vyndala notes a pero a zapsala si, co starý pán postrádá.

„Leifur mě požádal, abych vám dala tyhle dokumenty,“ řekla Marie, když vycházely z pokoje. „Dostal je od archeologů.“ Podala Tóře silnější svazek papírů. „Kromě toho vám mám vyřídit, že Alda nikoho z jejich týmu nežádala, aby zastavili vykopávky“ Tóra převzala papíry. Byl to seznam předmětů nalezených ve sklepě. Tohle ji zaměstná na pěknou chvíli.

Když Tóra opouštěla Mariin dům, nevěděla nic víc, než že Magnús v noci převážel lidi na pevninu, příští den se vrátil a pomáhal při záchranných pracích. Nejprve se staral o vlastní dům, přičemž mu pomáhalo několik sousedů,

kterým to potom oplatil. Marie bohužel nevěděla, zda u toho byl i Dadi. Později Magnús pracoval s vyklízecí četou na různých místech. Asi měsíc ode dne, kdy byl jeho dům kompletně zasypán, se vrátil na moře. V dalších měsících dřel jako blázen, aby mu jeho loď zůstala.

Tóře zazvonil telefon. Když viděla, že jde o číslo realitního makléře, s nímž Markús údajně mluvil při své cestě na chatu, bleskově po něm sáhla. Nechávala mu totiž vzkaz, ve kterém vysvětlila, oč jde, a požádala, aby jí zavolal.

„Oukej,“ ozval se mladistvý hlas. „Rozumím.“

Čemu rozumí? Islandštině? „Takže jste s Markúsem telefonoval? Je velmi důležité, abyste odpověděl podle pravdy. Jinak Markúsovi neposloužíte. Kromě toho musím vědět, z jakého telefonu jste volal, aby si to policie mohla ověřit.“

„Hmmm…“ zamumlal muž. „Zkrátka jsem mu volal. Počkejte chvíli.“ Bylo slyšet šustění papírů.

„Někde to tu mám. Tady. Tady to je.“

„Co tam je?“ zeptala se Tóra už trochu popuzeně.

„Ten příkaz, o kterém jsme mluvili. Lhůta vypršela osmnáctého července v osm večer, to souhlasí do puntíku. Zavolal jsem mu, když bylo jasné, že prodávající na jeho požadavek

nepřistoupí. Při výši ceny se nebylo čemu divit.

Markúsovi se byt moc nelíbil, ale jeho syn byl celkem spokojený.“

„Takže jste mu volal. Na jeho mobil?“

„Ano,“ odpověděl makléř. „Je to jediné číslo, které od něj mám.“

„A můžete potvrdit, že jste mluvil s ním osobně?“ zeptala se Tóra. „Nevzal to někdo jiný?“

„Ne, určitě to byl on,“ prohlásil mladý muž

přesvědčivě. „Chvíli jsme mluvili o dalším postupu, ale Markús seděl za volantem a nechtěl moc dlouho mluvit.“

„A z jakého telefonu jste mu volal?“

„Ze svého mobilu,“ odpověděl makléř. „Byl jsem už doma. Mám utajené číslo, proto se na jeho displeji neobjevilo, pokud se ptáte na tohle.“

„Výtečně!“ Tóra mu vysvětlila, že bude muset svoji výpověď potvrdit na policii, a požádala ho, aby si pro jistotu vzal všechny podklady k zamýšlené transakci.

„Nevíte, jestli Markús ten byt koupí?“ vyhrkl mladý muž dychtivě. „Ten večer jsme si o tom nemohli podrobně promluvit. Mezitím jsem dostal spoustu nových nabídek, samé super byty. Tuhle příležitost by si neměl nechat ujít. Já vím, že současné okolnosti pro něj nejsou příznivé, ale

přesto se pokusím mu něco zprostředkovat. Jen nevím, jak dlouho můžu odmítat jiné zájemce.

Tóra se musela usmát. „Myslím, že Markús má v tuhle chvíli jiné starosti než koupi bytu.

Jsem si však jistá, že se k tomu vrátí. Můžete mu zavolat po víkendu. To už snad bude mít všechno za sebou.“

Tóra se s mladým makléřem rozloučila a spokojeně zavolala Stefanovi na strážnici.

Nemohla se však rozhodnout, co mu má oznámit jako první: zda to o kaluži krve, nebo o tom potěšujícím telefonátu.

Kapitola dvacátá devátá

Sobota 21. července 2007

V areálu vykopávek vládlo mrtvolné ticho, až

na skřípání Tóřiných a Běliných bot, jak šlapaly po strusce na chodníku. Připadaly si, jako by kráčely hlubokým úvozem, z okolí nebylo nic vidět kromě jasného nebe a zbytků ulice, která před více než třiceti lety zmizela při otřesech půdy. Tóra měla nepříjemný pocit, že ji z rozbitých oken neobydlených domů někdo pozoruje. Přirozeně věděla, že kromě Bely není v blízkosti lidská bytost, ale přesto se necítila dobře. Když ve větru zaklapalo uvolněné prkno zatlučeného

vchodu

do

jednoho

domku,

naskočila jí husí kůže. Zchátralý dům musel být

kdysi jasně žlutý, ale při katastrofě se na něm usadila špinavě šedá vrstva prachu. Všechny domy působily tak smutně a opuštěně, že se Tóra musela zastavit. Nebylo těžké představit si stejně šedou ženu středního věku, jak v ranním županu stojí u okna a čeká, až se sem vrátí život, který tu v lednu 1973 tak náhle ustal.

Tóra nebyla na takové ticho vůbec zvyklá. V

okolí jejího poklidného bydliště byly stále slyšet zvuky dopravního ruchu, a dokonce i v noci jí doléhalo k uším nedefinovatelné hučení z okolních ulic. Zde se žádné zvuky neozývaly, ačkoli se nacházely přímo nad místem, kde určitě všichni nespali. Popel a jámy spolkly každý šramot. Jako když se u televizoru vypne zvuk.

Když došly k Markúsovu domu, Tóra se lehce dotkla Bělina ramene. Když si uvědomila, jak je to pošetilé, snažila se to zamaskovat. „Tady to je,“

zašeptala, ačkoli šeptat nechtěla.

Bela mlčky zírala na dům. „Pojď,“ pronesla Tóra trochu hlasitěji. Překročila zábranu ze šňůry a Bela ji následovala. „Není to žádný problém,“

dodávala si Tóra odvahy. Co když se objeví archeologové, nebo co když tu instalovali bezpečnostní kameru? Při nejlepší vůli ale nemohla na žádnou vhodnou výmluvu přijít.

Doufala, že z toho aspoň vzejde něco užitečného.

Starý pán ovšem klidně může na nalezené předměty hledět stejně apaticky jako na všechno, co se mu ukázalo. Pokud tedy vůbec něco objeví.

Došly k domovním dveřím, chvíli zůstaly tiše stát a zkoušely, zda jejich svítilny fungují stejně dobře jako před čtvrthodinou. Bela tu svou zapnula a vypnula už potřetí. „Jseš si jistá, že to není nebezpečné?“ Pozorovala dveře. V dubovém dřevě byly hluboké praskliny, které musel způsobit silný tlak nebo žár. Vysoká, úzká okna po levé i pravé straně vchodu byla zakrytá vlnitým plechem, Magnúsův pokus, jak dům zachránit. „Mně se to nelíbí a fakticky nevím, proč bych měla lízt dovnitř. Budu radši hlídat venku, jako posledně. Ten barák se určitě zřítí.“

V Belině hlase zněla úzkost. Na podporu svých obav se lehce dotkla jednoho kusu vlnitého plechu. Ten samozřejmě s řinknutím spadl na zem, takže Bela musela uskočit. „No, vidíš to, Tóro?“

„Pojď už, necukej se.“ Tóra neměla chuť jít dovnitř sama a chtěla si s někým vedle sebe povídat. „Pospíšíme si, a až budem uvnitř, ani ti to nepřijde.“ Tóra kopla do vstupních dveří a ty se

s tichým vrzáním otevřely. Přitom se zvedl prach a tančil v paprscích Tóřiny baterky.

„Určitě je totálně nebezpečné tohle svinstvo dýchat,“ mínila Bela.

„Kdybys čekala venku, určitě bys vykouřila nejmíň dvě cigarety. Tam uvnitř se tvoje plíce naopak zotaví.“ Zašla několik kroků dovnitř a otočila se. „Tak už pojď!“

Korpulentní sekretářka udělala kyselý obličej a dala se konečně do pohybu. Ucpávala si nos a mumlala něco nesrozumitelného do rukávu.

Pohled, který vrhla na Tóru, byl výmluvný. Tóra se pokusila o úsměv, ale moc se to nepodařilo, protože nechtěla otevírat pusu. Opatrně kráčela ke dveřím do sklepa. Bela ji naštěstí následovala.

Jediné světlo vycházelo z jejich baterek. Nejistým krokem se šouraly po špinavé podlaze, ačkoli nebylo o co zakopnout. Policie všechny pohozené předměty očividně odklidila. Tóra se snažila nemyslet na to, nač tolik místa potřebovali. Bylo to ale jasné. Někudy museli ty tři mrtvoly odtransportovat ven.

Jsou tohle dveře do sklepa?“ zeptala se Bela, když Tóra zůstala stát. „Nemám radši počkat tady?“ Bela se rozhlédla a zakašlala. „Mohla bych

aspoň přivolat pomoc, kdyby se podlaha ve sklepě propadla.“

Tóra věděla, že dole bude vzduch ještě horší, ale Bele se to říct neodvažovala. „Ne. Půjdeš se mnou.“ Otevřela dveře a posvítila na schody. „Za chvíli budeme zase nahoře.“ Vstoupila na plošinku schodiště a opatrně sestupovala po dřevěných schodech. Potom přejela světlem sklep, aby se ujistila, že policie mrtvoly opravdu odklidí la. Všechno, co se naposled opíralo o stěny nebo stálo na podlaze, zmizelo. Tóra zasténala.

„Co je?“ zeptala se Bela. „Něco není v pořádku?“ Také ona přejížděla baterkou po všech koutech.

„Všechno vynesli. Taková hloupost!“

„S tím se ale dalo počítat. Možná se tu povalovaly kusy trupu, a poldové si chtěli být jistí, že nic nepřehlídli.“

„O tom pochybuju,“ broukla Tóra napůl úst a vykročila hlouběji do sklepa. „Ty věci odstranili proto, že to je neobvyklé místo činu. Čtyřiatřicet let sem nevkročila živá duše. Nikdo nemůže vědět, co patřilo obyvatelům a co vrahovi.“ Znovu se rozhlédla kolem sebe. „Museli všechno vynést,

aby si to mohli prohlédnout za normálních podmínek.“

„Skončily jsme? No, co, říkalas, že to půjde rychle.“

„Ne, ještě ne. Úklidová komora…“ Tóra posvítila popořadě na všechny stěny a vydala se ke dvojím dveřím na druhé straně sklepa.

„Nahoře taky neuklidili všechno.“

„Tyhle dveře v žádném případě neotevřu.“

Bela se znovu rozkašlala a s každým nádechem nasávala nepříjemný pach připomínající plesnivé knihy. „Uvnitř je možná tělo k tý hlavě.“

„To už policie určitě prověřila,“ namítla Tóra.

„Je vyloučeno, aby tělo zůstalo v tomhle domě.“

Přesto cítila, jak se jí stahuje žaludek. Položila ruku na kliku a se zavřenýma očima otevřela první dveře. Věděla, že Bela stojí kousek za ní a nemůže jí vidět do tváře. Vyčkala dvě vteřiny, a když Bela nevyrazila žádný výkřik, oči zas otevřela. „Nenávidím odkládací komory,“ vyhrkla Tóra, když spatřila rezervní pneumatiky, baterie, nářadí a nedefinovatelné náhradní díly „Policie s těmi věcmi hýbala.“ Ukázala na stopy po smýkání.

„Myslíš si, že ty krámy, o které nám jde, jsou skutečně tady?“ Bela strčila hlavu do dveří.

„Knihy a tak?“

Tóra zavrtěla hlavou. „Spíš ne. Tahle komora se patrně užívala jako garáž. Tady by starý pán knihy neskladoval. Zkusme ty druhé dveře.“ Tóra je otevřela stejným způsobem. Když oči znovu otevřela, bylo jí jasné, že odtud tak rychle nahoru nevyjdou. Všechny stěny prostorné komory byly zakryté regály plnými krabic a jiných věcí.

„A do prdele!“ vykřikla Bela. „To chceš všechno prohlížet?“ Vešla za Tórou do komory a ukázala na stopy prstů v jednom regále. „To už

zřejmě udělali poldové. Tady určitě nic zajímavého nebude.“

Tóra otevřela první krabici. „Nebude to trvat dlouho,“ pronesla bezmyšlenkovitě a posvítila do krabice. „Hledáme knihy, kompas a peníze.

Mince, pokud vím.“

Bela si povzdechla a přikročila k regálu u protější stěny. „To říkáš jen tak.“ Nadzvedla starou dětskou čepici. „Tady je absolutní chaos,“

zabrblala a natáhla se pro zahnutý nůž na ryby.

„Proč lidi takový krámy prostě nevyhodí?“

„Tehdy byly jiné časy.“ Tóra prohrabávala krabici a musela myslet na to, jak to vypadá v její

vlastní komoře. Doufala, že její dům nikdy nezasype popel a jejími statky se nebudou užasle prohrabávat cizí lidé. „Dřív se všechny věci užívaly déle a většina z nich byla dražší než

dnes.“

„Ale sotva vlasy,“ namítla Bela. „Hrome!“

Tóra se o Bělino remcání nestarala, protože na dně jedné krabice se zalesklo něco, co na první pohled připomínalo mince. „Spousta lidí uchovává pramen vlasů svých dětí. Je to velmi rozšířený zvyk, i když mi není dost jasné, proč se to dělá.“ Hrábla do krabice a vytáhla dvě čajové lžičky, ale hned je zase pustila zpět. Zavřela krabici a sáhla po další.

„Tyhle určitě nejsou od malého děcka.

Vyloučeno.

„Moje matka má třeba vlasy mé babičky,“

pokrčila rameny Tóra a přejížděla světlem baterky po komoře. „V životě by je nevyhodila.“

Posvítila si do druhé krabice. Nahoře ležel kus oděvu s četnými volánky v zažloutlém igelitu, který kdysi býval průhledný. Tóra jej vytáhla a zjistila, že to je obleček ke křtu. Odložila ho stranou a dál prohrabávala dětské hadříky, z nichž téměř všechny byly ručně upletené či uháčkované. Úplně dole ležely dvě knihy se

zlatým nadpisem: První roky života dítěte. Tóra dostala podobnou knihu při narození svého syna Gylfiho a zanášela do ní události prvních tří měsíců prvorozeného potomka. Potom ji to přestalo bavit a od té doby už do ní nic nenapsala. V krabici byly další věci pro malé děti: talířek, stříbrný příbor a sklenice. „Jsou tu jenom dětské tretky,“ sdělila Bele. Našla jsi kromě vlasů ještě něco?“

„Nějaké muzeální plavky,“ odvětila Bela. „Zdá se, že jsou plesnivé. Ohavně smrdí.“

V té chvíli si Tóra všimla, že sklenice, kterou vzala do ruky, je nezvykle těžká. Posvítila si na ni a uviděla, že není prázdná. „Co to může být?“

Odšroubovala uzávěr.

Bela ji sledovala. „Co to máš?“

S tupým úderem vypadla ze sklenice palička na zabíjení ryb. „Kdo schovává paličku na ryby ve sklenici?“ Tóra se otřásla.

Bela k ní přistoupila. „Je nějaká flekatá.“ Ve světle dvou lamp na ni bylo lépe vidět. Měděná palička byla poseta černými skvrnami.“

„Vypadá to jako krev,“ pronesla Tóra zamyšleně. Bela se snažila prohlédnout si divný nástroj zblízka. Náhle se rozezněl Tóřin mobil a Bela vyjekla leknutím. Tóra málem také. Sáhla po

mobilu. „Tóra,“ ohlásila se zřetelně. Doufala, že to není nikdo z Vestmannských ostrovů a nebude se ptát, kde právě jsou.

„Haló, tady je Dís z ordinace plastické chirurgie,“ ozvalo se z druhého konce. „Mám malý problém kvůli vašemu pátrání.“

Jaký?“ Tóra byla překvapená a současně vděčná, že si nemusí vymýšlet žádné výmluvy.

„Myslím, že byste mi mohla pomoct. Já… já potřebuju advokáta.“

Kapitola třicátá

Neděle 22. července 2007

Tóra zírala na list papíru před sebou. Nebylo ještě ani osm hodin. Zřídkakdy bývala tak brzy na nohou, ale houf turistů lačných zábavy hlučel na chodbě, v sedm hodin ji probudil a jí už se pak nepodařilo usnout. Rychle se osprchovala a posadila ke stolku v pokoji, aby si znovu prošla celý případ. Včerejší telefonát s plastickou chiruržkou tu záležitost nijak nezjednodušil. Dís jí oznámila, že má informace, které by mohly být pro policii důležité, ale ve vlastním zájmu by se měla nejprve poradit s právnickou. Tóra jí vysvětlila, že ona jí bohužel radit nemůže, protože už zastupuje Markúse, a navrhla, aby se obrátila

na jejího kolegu Bragiho. Později večer pak s Bragim hovořila a ten jí sdělil, že se má připravit na žhavé novinky v Markúsově kauze. Víc ale prozradit nechtěl a Tóra věděla, že nic dalšího už

z něj nedostane. Musí hájit zájem své mandantky. Zeptala se ho tedy alespoň, zda ony informace jsou pro Markúse dobré, či špatné, načež Bragi chvíli přemýšlel a pak odvětil, že nemá zdání. Kdyby byl ale nucen zaujmout nějaké stanovisko, řekl by, že spíš dobré.

Tóra se vrátila ke svému papíru a myšlenky na Dísiny tajemné zvěsti prozatím odsunula.

Vytáhla pero. Které události z těch, o nichž ví, s případem souvisejí, a které ne? Seřadila je chronologicky a ještě jednou svoje poznámky přehlédla.

K Vestmannským ostrovům připluje 19. ledna poškozená plachetnice. Připoutají ji k molu, později přemístí jinam a v noci přístav opět opustí. Paddi ji vidí odplouvat.

Místní mládež, včetně Aldy a Markúse, se téhož večera opije na školním večírku. Magnús svého syna Markúse odvede domů, Alda údajně odejde sama. Aldě se stalo něco zlého, o čem se neurčitě zmiňuje ve svém deníku.

V noci jsou v přístavu spatřeni Magnús a Dadi.

Ráno se na místě, kde původně kotvila plachetnice, najde značné množství krve.

Je přivolán policista Gudni. Doví se, že Dadi byl v noci v přístavu, ale o tom, že tam s ním byl i Magnús, už se nedoslechne.

Dadi popírá, že by tam dělal něco nezákonného, a tvrdí, že o žádné krvi nic neví.

Čtyři muži, pravděpodobně Angličané, jsou ubiti k smrti, doba smrti nejasná.

Leifur se vrací domů na ostrov, aby vyčinil bratrovi.

Alda dává Markúsovi bedničku a prosí ho, aby ji pro ni ukryl. Dívka je rozrušená.

V noci došlo k erupci vulkánu.

Obyvatelé jsou evakuováni, mimo jiné rybářskými kutry. Alda se táže Markúse, jak naložil s bednou. Sdělí jito.

Magnús a jeho společník Thorgeir, Aldin otec, se vracejí na ostrov, aby zachránili svůj majetek.

Magnús svůj dům z větší části vyklidí, ale sklep už ne. Alda se stěhuje se svou matkou a sestrou do Západních

fjordů,

kde

údajně

navštěvuje

gymnázium v Isafjörduru, přičemž je podivné, že

o třídu výš než předtím. Ve škole však o tom nikdo neví.

Markúsova matka se i s dětmi stěhuje do Reykjavíku.

Valgerdur a Dadi se stěhují do Západních fjordů, blízko Hólmavíku. Zde se jim konečně narodí dítě. Matka ale syna opustí, poporodní deprese?

Někdy během prvních dvou týdnů po výbuchu sopky jsou do sklepa dopraveny mrtvoly.

Magnús vyplatí Thorgeira a vyplouvá znovu na maře. Za výhodnou sumu kupuje továrnu na zpracování ryb a obnovuje rybolov, ačkoli sopka je ještě činná.

Markús chodí do gymnázia v Reykjavíku.

Až do počátku nového roku je tam jako externí studentka zapsána i Alda. Markús se s ní setkává poprvé od výbuchu, o bedně se nemluví.

Alda studuje zdravotní školu.

Markús se žení, narodí se mu syn, rozvádí se.

Markús nepracuje ve firmě svého otce. Nadále se přátelí s Aldou.

Poté, co jejich otec onemocní, přebírá rodinný podnik Markúsův bratr Leifur. Od skončení studia na obchodní akademii pracuje ve firmě.

Když má být vykopán dům Markúsových rodičů, Alda žádá Markúse, aby tomu zabránil.

Před svou sestrou to ale zatají.

Alda je propuštěna z místa na nemocničním příjmu.

Aldě se dostává do rukou pitevní zpráva o Valgerdurině úmrtí.

Alda uchovává fotografii jakéhosi tetování s nápisem Love Sex a snímek neznámého mladého muže.

Alda ve svém počítači ukládá pornografické stránky a hledá pomoc u sexuální poradkyně.

Markús se pokouší všemi prostředky zabránit vykopání rodného domu, ale pak souhlasí, když předtím bude smět ze sklepa odnést bednu. Alda je s tímto řešením srozuměna. Markús se vydává na cestu k Vestmannským ostrovům.

Alda je zavražděna.

Markús nachází ve sklepě mrtvoly a bednu s hlavou.

V krabici s dětským oblečením jsou ve sklepě nalezeny potenciální vražedné zbraně.

Tóra poznámky s povzdechem odložila a snažila se soustředit na vypsané události. Mohla ty muže zabít Alda? Tóra se pokoušela představit

si průběh činu: Opilí spolužáci a mladičká Alda na molu s palicí na ryby, to prostě nehrálo. Co by musela po tak hrozném činu udělat s mrtvolami? Tóra neznala žádnou dívku, která by unesla mrtvolu dospělého muže nebo dokonce čtyř mužů za sebou. Kdyby ti muži byli zavražděni ve sklepě, celá věc by vypadala jinak.

Tam by Alda nemusela mrtvoly stěhovat. To však nepřicházelo v úvahu, protože k vraždě muselo dojít před výbuchem sopky. Bedničku s hlavou donesl Markús do sklepa ještě předtím, než došlo k erupci. Kromě toho tu byly propálené dírky v oblečení zavražděných, kteří tudíž museli být venku, když začaly pršet krůpěje lávy. A v té době už Alda ostrov opustila. Přesto měla Tóra neodbytný pocit, že ta krev na molu s tím nějak souvisí.

Ale kde je trup? Protože se za celých třicet let neobjevil a nenašel se ani při vykopávkách, určitě už se nenajde. Proč vrah stěhoval kusy těla z jednoho domu do druhého? Proč je přenášel z domu, který mohl kompletně zmizet pod lávou, do jiného, který byl pouze zasypán popílkem?

Navzdory krvi na molu se samozřejmě dalo předpokládat, že ti muži nemuseli být zavražděni na Vestmannských ostrovech. Možná neměli s

ostrovy a jejich obyvateli vůbec nic společného.

Tóra téměř rezignovaně zasténala.

Ne, všechno ukazovalo na to, že v tom má prsty Markúsův otec. Kdyby vrah ukryl mrtvoly do sklepa bez jeho vědomí, sotva by schovával nůž a paličku na ryby do krabic, ale nechal by je ležet vedle těl. Tóra si zkusila představit, jakou roli v tom Magnús mohl hrát. On a Dadi se mohli dostat do sporu s posádkou plachetnice, zabili ty muže a dopravili je do sklepa. Jak ale potom mohla jejich loď vyplout z přístavu? Nemohlo dojít ke konfliktu na moři? A krev vytekla na molo, když Magnús a Dadi vlekli mrtvoly na břeh.

Mohli jen ve dvou ovládat Magnúsovu loď? Tóra netušila, kolikačlenná posádka je k tomu potřeba. V žádném případě by se jim ale nepodařilo to utajit před tolika lidmi. Tóra sice viděla Magnúsův člun na obraze v Leifově domě, ale to jí nijak nepomohlo. Neměla žádné zkušeností s mořeplavbou, vyjma nedávného rybaření s Belou a Paddim. To ji přivedlo na jinou myšlenku: Pokud ti mrtví patřili k posádce plachetnice, kde jejich loď potom zůstala?

Přerušovaný šramot za dveřmi pokoje Tóru polekal tak, až sebou cukla. Ozvalo se to znovu, a tentokrát v tom rozeznala klepání. Vstala a

otevřela. Velmi ji překvapilo, když spatřila Belu, kompletně ustrojenou a připravenou k odchodu.

„Už jsem hotová.“ Bela kriticky pozorovala dosud neoblečenou Tóru. „Nemohla jsem spát, protože je tady moc ticho.“

Tóra mrkla na hodinky. „Hned se obléknu,“

pravila omluvně. „Nechceš už sejít ke snídani?“

Podala Bele papír se souhrnem událostí. „Podívej se na to. Čtyři oči vidí víc než dvě. Potřebuju deset minut.“ S úsměvem zaklapla své asistentce dveře před nosem.

„Můžu si ten papír ještě nechat?“ zeptala se Bela, zatímco upíjela kávu bez mléka. Tóra už

přestala počítat, kolik šálků do sebe při snídani nalila. „Jasně. Napadlo tě něco?“

Bela zavrtěla hlavou. „Ne, ještě ne. Ale zapomnělas na znásilnění a toho Adolfa. „Otočila seznam k Tóře. „Dopsala jsem to sem,“ a ukázala no nečitelnou čmáranici.

„Určitě jsem toho zapomněla víc,“ připustila Tóra. „Kdybys přišla ještě na něco, klidně to připiš.“

„Myslela jsem, že bych mohla zkusit, co se dá vyvodit z toho tetování.“ Bela ukázala na příslušnou položku. „Love Sex,“ zamumlala.

„Totální sranda.“ Dvojice u vedlejšího stolu,

zahloubaná do turistického průvodce, pochytila ta dvě slova a spiklenecky se zašklebila.

Tóře připadalo směšné jakékoli tetování, a Love Sex se z toho nijak nevymykalo. „Co chceš dělat? Vyznáš se v tom?“

„Já mám tři tetování,“ odpověděla Bela a osahávala se kolem výstřihu svetříku. Stáhla ho dolů a Tóra spatřila nad jejími mohutnými ňadry jednorožce. „Jedno,“ pravila Bela a otočila se, aby Tóře ukázala výtvor na zádech. „Druhé…“ Pár cizinců vrhl na Belu pohoršený pohled.

„Já ti to věřím,“ ujistila ji Tóra rychle. „A jak chceš z toho tetování něco vyčíst?“

Bela si upravila svetřík a slušně se posadila.

„Zjistit, jestli ho někdo třeba nepozná. V

Reykjavíku zrovna moc tetovacích salonů není a motiv je poněkud neobvyklý. Já ho aspoň v žádném katalogu nikdy neviděla.“

„V katalogu?“

„K dostání jsou katalogy nebo prostě takové reklamy s nákresy motivů, které si můžeš dát vytetovat.“ Bela pokrčila rameny. „Já už je prohlížela, ale na Love Sex jsem nekápla nikde.“

Mladý pár se zahihňal. Tóra je ignorovala.

„Zdá se mi, že to není důležité, ale jeden nikdy neví.“ Podívala se na hodinky a vstala. „Měly

bychom si pospíšit.“ Sáhla po tašce visící na opěradle židle. Uvidíme, zda se dostaneme Gudnimu na kobylku.“

„Vy tedy tvrdíte, že když jste byla s Markúsem ve sklepě, nechala jste tam ležet peněženku?“

zopakoval po ní policista. Netajil se tím, že Tóře nevěří ani slovo, a hleděl na ni dost rozzlobeně.

„Ano,“ odvedla Tóra nervózně. Jakou to hraje roli?“ Ukázala na paličku na ryby, která ležela na Gudniho psacím stole. Vedle byl nůž, který rovněž objevila v krabici s křestními šatičkami, kde byl zakrytý několika páry dětských botek. „To jsou pravděpodobné zbraně figurující v tomto speciálním případě. Měl byste mi být vděčný, že vám šetřím práci.“

„Chtěl bych se jen ujistit, že to všechno správně chápu,“ pronesl Gudni klidně. „Přijedete na Vestmannské ostrovy, a místo abyste se zeptaly mě nebo archeologů, jestli se ve sklepě nenašla nějaká peněženka, počkáte do večera a pak se prostě vydáte do domu.“

„Promiňte,“ skočila mu Tóra do řeči. „Viděly jsme, že místo činu není uzavřeno, a nechtěly jsme vám působit nepříjemnosti. Nechcete přece tvrdit, že dům je zapečetěný.“

„Ne, to není,“ odsekl Gudni. „Skončili jsme včera, ale to nic nemění na tom, že na tabuli u příchodu k vykopávkám je jasně psáno, že je zakázáno chodit mimo vyznačenou cestu.“

„Ach.“ Tóra se dobrosrdečně zasmála. „Tak to jsme neviděly.“ Ukázala opět na stůl. „Ať už je to ale jakkoli, předávám vám tu pravděpodobné důkazní prostředky v složitém případu vraždy, a jediné, nad čím se pozastavujete, jsou nepatrné prohřešky proti předpisům.“ Tóra nevěděla, jakou právní platnost může zmíněná tabule mít, asi žádnou. „Nepovažujete to za podivuhodný nález?

Chtěla bych, aby se při eventuální žádosti o prodloužení vyšetřovací vazby vzal ohled na tuhle paličku a nůž. Tyto předměty nepatří Markúsovi a já jsem přesvědčena, že další šetření ukáže i to, že je nikdy nepoužil.“ Tóra Markúse o nálezu informovala, ještě než se vydala na strážnici. Byl celý bez sebe a tvrdil, že ty věci nikdy nevlastnil, natož aby je schovával ve sklepní komoře.

„O vyšetřovací vazbě si radši promluvte s mým kolegou v Reykjavíku.“

Tóra doufala, že Gudni bude průběh vyšetřování pečlivě sledovat a mohl by jí říci, co bude následovat zítra, po vypršení zákonné lhůty

vazby. Nedala však na sobě nic znát, místo toho se usmívala. „A pokud jde o tyto zbraně –“

Gudni se suše usmál. „Zbraně?“ přerušil ji.

„To jsou běžné nástroje. Opravdu nevím, jak jste přišla na to, že musejí souviset s případem vraždy.“

„Normálně takové nástroje nikdo neschovává mezi dětskými hadříky, a už vůbec ne u oblečku ke křtu,“ odvětila Tóra. „Kromě toho se domnívám, že na obou nástrojích je krev. Proto je musel někdo schovat.“

„Jak inteligentní,“ posmíval se Gudni, „smrtící zbraně schovat v krabici, a mrtvoly nechat povalovat uprostřed sklepa.“ Zavrtěl hlavou.

Tóra zčervenala jako rak. „Na teorie, jak se to mohlo seběhnout, je ještě brzy. Nejdřív je třeba zjistit, zda jde skutečně o krev, a pokud ano, tak jestli je to krev těch zabitých mužů. Kromě toho by se z těch nástrojů měly sejmout otisky prstů.“

„Takové nástroje zřejmě používáte jen zřídka,“

pravil Gudni pohrdavým tónem, jako by ten, kdo nepobíhá s paličkou na ryby v jedné a s nožem ve druhé ruce, byl jen polovičním člověkem.

„Nedošlo vám, že pro krev na těchto nástrojích je docela přirozené vysvětlení?“

„Možná je, ale přesto se mi nezdá, že když jimi rybář zabije rybu, zůstane na nich tolik krve.

Vám to divné nepřipadá?“

Gudni ji zmrazil pohledem. „Čeho tím vlastně chcete dosáhnout?“

„Myslela jsem, že náš cíl je stejný: dopadnout vraha. Pravého vraha.“

Gudni na ni stále civěl, ale musel zamrkat.

Pak utrousil: „Toho taky najdeme. I bez vaší pomoci.“

„Co to melete?“ zamumlala Tóra polohlasně.

Nechtěla se s tímhle chlapem dál hádat. „Copak mi můžete povědět o pašerácké ostudě, která se provalila krátce před výbuchem sopky?“

Gudniho náhlá změna tématu překvapila. „Co to má, prosím vás, společného s naším případem?“ Tóra neodpověděla. „Zdá se mi, že zacházíte příliš daleko, když to s ním spojujete.“

Opřel se na židli a sepjal ruce před hrudí. „Nebo snad zase zatajujete nějaké informace?“

„Kdepak,

to

v

žádném

případě.

Při

rozhovorech s místními na to dvakrát přišla řeč.

Ráda bych o tom věděla něco víc, a pokud možno souvislost s případem vyloučila.“

„Rozumím. Není to žádné tajemství, jen jsem si myslel, že většina lidí už na to zapomněla.

Překvapuje mě, že se o tom po tolika letech ještě mluví. Dneska, při celém mumraji kolem drog, by ta věc byla zcela bezvýznamná. Prostě se přišlo na větší množství alkoholu. Podezření z pašování padlo na dva občany. Vyšetřování ale ještě nebylo u konce, když došlo k erupci vulkánu. S ohledem na tuto událost to usnulo.“

„Kdo byli ti dva občané?“ zajímala se Tóra.

„Vím o Kjartanovi z přístavní kanceláře, ale kdo byl ten druhý?“

Gudni hlasitě luskl prsty. „Toho neznáte.“

Tóra jmenovala jediného muže, který až na Paddiho, jehož ale Gudni určitě na mysli neměl, podle ní přicházel v úvahu. „Dadi?“

Gudni nedokázal skrýt překvapení. Zřejmě trefila hřebík na hlavičku. „Nemůžu vám říct nic víc než to, že ani jeden z obou občanů nebyl podezřelý dlouho, protože ráno po výbuchu se přihlásil třetí muž a všechnu vinu vzal na sebe.

Nakonec z toho ale vyvázl, protože, jak už jsem řekl, žádná obžaloba se nakonec nekonala.“

Tóra zvedla brvy. Kdo to mohl být? „Magnús?“

I tato její domněnka byla zřejmě správná.

„Navrhuji, abyste se ho na to zeptala sama,“

poradil Gudni sarkasticky. „Pokud je to všechno, zůstává otázkou, zda jste ve sklepě nenašly víc

věcí, které chcete odevzdat. Já ty nástroje pošlu hned do Reykjavíku, je k tomu vhodná příležitost.“

„Nikoli,“ pravila Tóra ledově. „Už nic.“ Usmála se na Gudniho, zatímco myslela na věci, které odtamtud s Belou vykutaly: několik svazků lyrické poezie vázaných v kůži, vyřazený měděný kompas a zlaté mince neznámého původu. Dřív než cokoli z toho předá policii, pokusí se z Magnúse vytáhnout nějaké rozumnější slovo. Síť kolem někdejšího rejdařského krále jako by se stále více stahovala.

„Adolfe, jediné, co by mohlo ospravedlnit tvoji přítomnost na zeměkouli, by bylo, kdybys místo kyslíku dýchal kysličník uhličitý.“ žena, která mu tohle sdělovala, byla spíš smutná než rozzlobená.

„Víš dobře, co si o tobě myslím, neměli bychom proto marnit čas takovým divadýlkem.“

Adolf hleděl na matku svého dítěte beze slova odporu. Nejradši by jí hodil na hlavu něco těžkého, něco, co by jí krvavě ublížilo, ale nic vhodného jej nenapadlo. Neměl otvírat dveře, když ji tam venku spatřil. Tuhle ženskou a výčitky svědomí, které ho přepadaly pokaždé, když spolu mluvili, nemohl vystát. Nebyla to přece jeho vina, že otěhotněla. Jen matně si

vzpomínal na okamžik, kdy mohli počít Tinnu. To už míval lepší sex s podstatně opilejšími dívkami.

„Posloucháš mě vůbec?“ Pohrdavě se na něj podívala. „Ptala jsem se tě, jestli jsi ochoten promluvit s Tinniným psychologem. Chce se s tebou sejít, ale ty na jeho volání nereaguješ.

Jestli si myslíš, že mi tím prokazuješ nějakou laskavost, tak jsi na omylu.“

„O čem si s ním mám sakra povídat? Jestli má Tinna nějaký problémy, tak je to tvoje vina.

Tys ji nakonec vychovala.“ Adolf bezradně pokrčil rameny. „A kterého debila napadlo posílat ji k cvokařovi? Ať se pořádně nají a bude zase v pořádku. Dávej jí něco rozumného, měla by sis udělat kurs vaření. Nedivím se, že o to žrádlo, které jí cpeš, nestojí.“ O jejích kuchařských schopnostech si nedělal žádné iluze.

„Vždycky jsem věděla, že těžko chápeš, ale nikdy jsem si nemyslela, že totálně zblbneš,“

vyštěkla žena se zrudlými tvářemi. Sevřela pěst.

„Opravdu o téhle nemoci nic nevíš? Nemáš ani minutu času, aby sis vyhledal na internetu informace o tom, co tvou dceru žene do náruče smrti?“

„Pitomý žvásty.“ Adolf cítil, jak mu hrubne hlas, jako vždy, když byl rozčilený. „Každý ví, že

lidi jsou dneska schopní věřit, že dnešní děti nejsou normální. Buď mají poruchy soustředění, nebo jsou hyperaktivní a bůhvíco ještě, jen aby doktoři mohli lidem tahat prachy z kapes. Tinna je prostě hubená a málo jí. Šlus. Možná se v televizi moc kouká na modelky.“

žena vzdychla. „Chceš jí pomoct a promluvit si s tím doktorem, nebo ne?“ Zvedla se ze židle a podívala se na něj. Tvářila se teď cyničtěji než on.

„I když stejně pochybuju, že by to k něčemu bylo.

Kašlu na to, co děláš. Aspoň ale můžu tomu doktorovi s čistým svědomím říct, že jsem se pokusila tě k tomu přimět.“

„Co ode mě vlastně očekává?“ Adolf byl najednou zklamaný, že chce odejít. Už dlouho neměl žádnou návštěvu. S blížícím se termínem soudu se od něj jeho přátelé odtahovali stále víc.

Nestáli o nálepku sexuálních násilníků. „Nedáš si kafe? Mám tu nějaké, jestli chceš.“

Udiveně se na něj podívala. „Ne. Děkuji, nechci.“ Hodila si tašku přes rameno a přenesla váhu svého štíhlého těla z jedné nohy na druhou.

„Promluvíš s ním tedy?“

Adolf povytáhl ramena a zabloudil pohledem od své bývalé ženy ke stolku u pohovky.

„Kdybych věděl, co ode mě bude chtít, proč ne?

Přesto nechápu, jaký to bude mít smysl.“

„Já taky nevím, o čem s tebou chce mluvit,“

řekla žena unaveným hlasem. „Jestli se bojíš, že tě bude zpovídat, tak můžeš zůstat klidný. Pokud vím, chce si jen udělat ucelený názor.“

„Jaký ucelený názor?“ Adolf to těžko chápal.

Nestál o žádné psychiatry, psychology a celou tu bandu. Tihle chlápkové ho vždycky vyvedli z míry, a tak se v jejich přítomnosti necítil dobře.

Hleděla na něho a zdálo se, že má naspěch.

Adolf náhle prohlédl její hru: chce, aby řekl ne.

Pak může dál hrát roli mučednice, ubohé opuštěné matky s nemocným dítětem, která od tak zlého otce nemůže očekávat žádnou pomoc a žádné pochopení. Nejisté si odkašlala, jako by cítila, že ji prokoukl. V očích se jí přesto zrcadlila únava a nekonečná rezignace. „Ucelený názor na Tinnin život předtím, než ji postihla tahle choroba. Už jsem se s tím člověkem setkala několikrát. Je velmi věcný a hovor s ním není nepříjemný. Tinninu chorobu považuje za vážnější, než si zprvu myslel, může ji mít na svědomí podstatně hlubší duševní onemocnění.“

Ještě chvíli se na Adolfa dívala a pak si zapnula kabát. „Může ti odpovědět na otázky o anorexii a

podobných věcech, pokud nějaké budeš mít. Mně to dost pomohlo.“

Adolf přikývl a ulpěl pohledem na matce svého dítěte, která byla tak hubená a upracovaná,

že

vypadala starší než ve skutečnosti. O ní ale nikdo netvrdil, že je nemocná. Tinna prostě zdědila její postavu.

„Nemám žádné otázky o téhle… nemoci.“ Neměl v úmyslu vyřknout slovo nemoc ironicky.

„Ale ona je nemocná,“ pravila žena rezignovaně. „A ty jseš, Adolfe, idiot. Naprostý idiot, když to nevidíš.“

Zlostí vypěnil. Tohle dělala vždycky. Nic pro ni nebylo dost dobré; on byl idiot, a ona anděl v lidské podobě. „Sama jsi idiot, když mou dceru bezdůvodně vystavuješ něčemu takovému. Ty jsi blbá, ne já.“

Chvíli ji sledoval a myslel si, že se rozbrečí, ale zavrtěla zoufale hlavou a chabě na něho mávla rukou. „Mizím.“ Otočila se na podpatku a už se po něm neohlédla.

Adolf vstal a šel za ní. Měl sice poslední slovo, ale nikoli pocit, že vyhrál. Bylo to nesnesitelné, před procesem potřeboval jakékoli malé vítězství, aby to všechno přestál.

„Přiznáváš tedy, že jsi úplně blbá?“ žena klidně kráčela k hlavním dveřím.

Byl by se cítil lépe, kdyby víc spěchala.

Pomalou chůzí signalizovala svoji převahu.

Náhle zůstala stát, ale neotočila se. Její hlas zněl ledově. „Adolfe, tvoje dcera se octila v slepé uličce, protože ubližuje sama sobě a nesmí v tom zůstat opuštěná. Bylo by dobré, kdybys s tím psychologem promluvil, ale pokud ne, taky dobře. Jmenuje se Ferdinand. Možná bys mu mohl říct, kdo je ta Alda, o které Tinna pořád mluví. Nikoho s takovým jménem neznám, ale předpokládám, že je to jedna z tvých přítelkyň.“

„Co ví Tinna o Aldě?“ Adolf najednou nepoznával svůj hlas. „Nemůže o ní nic vědět!“

„Nemám nejmenší tušení, kdo má ta Alda být.

Když ji ale Tinna zná, pak od tebe. Je jí úplně posedlá a neustále dokola opakuje, že ví, kdo byl u Aldy v bytě.“ Otočila se a upřeně se na něj podívala. „Mám za to, že myslí tebe, ale je teď pod tolika prášky, že se jí nemůžu zeptat.“ žena se odvrátila a sáhla po klice.

Adolf sebou trhl. „Co Tinna provedla?“ vykřikl.

Stalo se něco zlého. Najednou to věděl, při pohledu na shrbená záda její matky si tím náhle byl jistý.

Ta nechala klesnout ramena, ale neotočila se.

„Tinna se strašně pořezala.“

„Pořezala se? Chtěla se zabít?“

„Ne,“ odpověděla žena hlasem zdušeným slzami. „Chtěla jíst vlastní maso. Protože…

protože tak by ty kalorie už byly v jejím těle…“

Pro vzlyky větu nedokončila, otevřela dveře a vyšla ven.

Kapitola třicátá první

Neděle 22. července 2007

Tóra položila telefon.

„Tak co?“ ptala se hned Bela zvědavě.

„Nevím, jestli mi říká pravdu, nebo něco tají,“

odvětila Tóra rozmrzele. „Nebo mi prostě lže.“

Obstarala si Kjartanovo číslo do přístavní kanceláře a zavolala mu, aby se dověděla něco víc o pašování alkoholu a kaluži krve. „Po dlouhém kličkování nakonec přiznal, že byl při té pašerácké aféře mezi podezřelými. Jsem si však téměř jistá, že se na tom pašování podílel, i když

to popírá.“

„A co ten Dadi? Byl při tom?“

„Ano, to mi Kjartan dlouze a zeširoka vyložil.“

Tóra pozorovala telefon, jako by očekávala, že ji osvítí Duch svatý. „Podle Kjartana tahal za drátky Dadi. Znal pár lidí na jedné nákladní lodi, která pravidelně křižovala zdejší vody. Ti hodili alkohol přes palubu a nechali vláčet kotvu po dně. Dadi jej pak s malým člunem odvezl. Když vypukla tresčí válka, bylo to o něco těžší, protože loviště ryb i zdejší vody byly kontrolovány důkladněji.

Proto s tím časem přestali. Říká Kjartan. Dadi byl viděn, jak vylovil z vody jeden kanystr a odjel s ním. S alkoholem ho však nedopadli. Policie byla pouze upozorněna na jeho tajnou plavbu, ale Dadi jim vyklouzl.“

Jak do toho mohl být namočený Kjartan?“

nechápala Bela.

„Už jsem ti řekla, že byl jen mezi podezřelými.

Policie se domnívala, že část zboží, které se neprodalo na Vestmannských ostrovech, dopravil na pevninu. Pracoval tehdy na jednom pobřežním člunu státní plavební společnosti.“

„Rozumná dělba práce,“ konstatovala Bela obdivné.

„Tvrdí, že všechno pak samo jaksi usnulo.

Vyšetřování

bylo

kvůli

výbuchu

sopky

pozastaveno a kromě toho se začalo ubírat nečekaným směrem, když se přihlásil Magnús.“

„Možná to vážně měl na svědomí a nechtěl, aby to za něj odnesli kamarádi.“

„A když se pak všichni sešli při záchranných pracích, nikdo už o té záležitosti nechtěl mluvit, protože doufali, že se na ni zapomene, což se také stalo.“

„Ale Magnús v tom nějak jet musel,“ usoudila Bela. „Za prvé mi nepovídej, že by se někdo nevinný takhle obětoval pro své přátele. A za druhé ho uprostřed noci viděli s Dadim v přístavu.“

„Magnús prý měl plné ruce práce s tím, aby udržel rybolov, a málo času i chuti zatěžovat se ještě pašováním. Říká Kjartan.“

„A co řekl o té krvi?“

„Vlastně nic,“ pokrčila rameny Tóra. „Slyšel o tom, že Magnús a Dadi byli v přístavu, ale neví proč. O plachetnici nikdy neslyšel.“ Tóra si povzdechla.

„Musím

bezpodmínečně

něco

vytáhnout z Magnúse.“

„Věříš, že ti skutečně něco poví?“

„To nevím. V každém případě je jedním z mála lidí, kteří dosud žijí a mohli by prozradit, co se

skutečně stalo. Samozřejmě ovšem nikdo netuší, co z toho mu uvízlo v lebce.“

„Kdybych zabila čtyři lidi, určitě bych na to nezapomněla,“ pravila Bela. „Na práci a kolegy z kanceláře možná jo, ale na tohle teda nikdy.“

Tóra se zasmála. „Doufejme, že máš pravdu.“

Magnús hleděl apaticky na kompas, který mu Tóra podávala. Hromádka starých knih ležela na stole vedle něj, ale on se o ně v nejmenším nezajímal. Jeho šlachovité ruce svíraly opěradla křesla. „Proč?“ zeptal se náhle upíraje zrak na kompas. Tóra se podívala na Marii, ale ta jen pokrčila rameny. Potom položila dlaň Magnúsovi na hřbet ruky a lekla se, jak je chladná a kostnatá. „Nemáte z toho kompasu radost? Našla jsem ho ve sklepě.“

Starý muž zvedl zrak a upřel jej na Tóru.

„Proč?“

Tóra nevěděla, co by měla odpovědět. „Myslela jsem, že jste ho zapomněl v domě, když vybuchla sopka.“ Sledovala, zda neuhne pohledem. „Není to pěkné?“

Magnús opět sklopil zrak do klína a unaveně zakroutil hlavou. „Zestárla jsi, Sigrídur. Bývala jsi malé děvčátko.“

„Tak jako Alda?“ Tóra nevěřila, že Sigrídur má s případem něco společného.

„Ubohá Alda.“ Magnús opět zavrtěl hlavou.

„Strašné.“

„Co bylo strašné? Úplně jsem zapomněla, jak to tehdy bylo.“ Už když tu větu dořekla, viděla, že udělala chybu. Stařec se na ni podíval očima zúženýma vztekem.

Marie jí rychle přispěchala na pomoc. „Není ti zima,

Maggi?“ zeptala se vlídně a starý pán se opět uvolnil. „Přinesu ti deku.“ Vstala a rozprostřela mu ji přes nohy. „Tak.“ Pohladila mu kolena. „A teď buď na Tóru hodný. Pomáhá tvému synovi Markúsovi.“

„Markús miluje Aldu,“ přisvědčil stařec horlivě. „Hodná dívka.“ Jeho obličej ztvrdl.

„Všechno zničeno.“

„Zničeno,“ vyrazila ze sebe Tóra rozčileně. O

něco klidněji pak dodala: „Co je zničeno? Zranila se?“

„Všechno

zničeno,“

opakoval

Magnús.

„Obětováno.“ Pohlédl na kompas a stáhl tvář.

„Odporné. Vezmi si to.“

Tóra se musela ovládnout, aby ho nepopadla za ramena a nezatřásla jím. Zatraceně! Ví něco,

co musí vypátrat. Uvažovala, zda je možné člověka s Alzheimerovou chorobou zhypnotizovat.

„Alda je mrtvá, Magnúsi. Pokud mám pomoct Markúsovi, musím vědět, co se jí stalo.“

„Markús.“ Starý muž se podíval z okna.

„Markús miluje Aldu.“ A pak zase zíral před sebe.

„Já vím.“ Tóra sáhla po roztrhané peněžence se zlatými mincemi, kterou našla Bela. „Podívejte, co tu mám,“ řekla a portmonku mu podala.

„Mince, které jste hledal.“ Stařec se pokusil odvrátit hlavu, nechtěl se dívat. Otevřela peněženku a ukázala mu obsah. „Zlato, Magnúsi.

Zlaté mince.“ Bleskurychle jí vyrazil peněženku z ruky tak, že se mince rozletěly na všechny strany.

Některé přistály v jeho klíně jako žhavé kapky lávy. Magnús začal křičet, třásl se po celém těle a snažil se mince smést.

Marie vyskočila a uklidňovala ho. Společně se jim podařilo peníze posbírat a Magnús se znovu trochu uklidnil. „Krev,“ zamumlal pak. „Krvavé mince.“

„Krev?“ Tóra věděla, že jí nezbývá moc času.

„Zemřel někdo Magnúsi? Zemřeli čtyři muži?“

Magnús sebou přestal zmítat a s ustrašeným výrazem se na ni podíval. „Zlí muži, Sigrídur. Zlí muži.“ Pokusil se vstát. „Sokol je krásný pták,“

dodal ještě. „Kukačka ne.“ Rysy jeho tváře opět změkly a působily apaticky. „Nevysedí svoje vejce.

Musejí jiní ptáci. Na to nezapomínej.“

Tóra mu přisvědčila. Napřed sokol a teď kukačka. Náramné. Přinejmenším bylo jasné, že Magnús musel mít s vraždami něco společného.

Jeden krok kupředu, a dva zpátky.

Kapitola třicátá druhá

Pondělí 23. července 2007

Čas utíkal rychleji, než bylo Tóře milé. Jako vždy si dělala starosti, že nepřijde včas domů, aby stačila nachystat večeři. Měla pocit, že požadavek na prodloužení vyšetřovací vazby se každou vteřinou stává pravděpodobnějším.

Seděla ve své kanceláři a čekala na Stefanův telefonát. Nejistota byla skličující a nevěděla, čím by se měla zabývat. Bezradně seděla před počítačem a minuty plynuly. Ke všemu nevyužila ani čas na trajektu. Její mobil po několika kilometrech plavby ztratil signál a začal fungovat až kousek před Thorlákshófnem. Byla tedy nucena poslouchat Belino žvanění o chlápkovi,

kterého poslední večer klofla. Kdyby Tóra nevěděla, že na Island má brzy přijet Matthias, byla by se z čiré frustrace, že Bela má s druhým pohlavím nepoměrně čilejší kontakty než ona, nejspíš vrhla přes palubu.

Z jejího mobilu se vyřinula notoricky známá melodie Happy birthday a Tóra po něm hned sáhla. Sóley tam tohle vyzvánění nastavila u příležitosti jejích narozenin. Číslo bylo neznámé a Tóra doufala, že to konečně bude Stefan. Byl to však Markúsův syn. Krátce mu objasnila stav vyšetřování a slíbila, že ho bude průběžně informovat, bude-li něco nového. Mladíkův hlas byl plný strachu, bál se, že otec zůstane nadále ve vyšetřovací vazbě. Tóra zopakovala, že mu později zavolá, a zastyděla se, že s ním jedná tak příkře. Ten hoch to má už tak dost těžké.

Potom se připojila na internet a listovala v nových zprávách. Bylo možné, že média už něco vědí. Jediná zpráva o jejím případu však byla zcela stručná. Psalo se v ní, že dosud není jasné, zda vyšetřovací vazba, jejíž lhůta má zítra vypršet, bude prodloužena. Tóra to vzdala a rozhodla, že Stefanovi zavolá sama, aby se konečně mohla soustředit na něco jiného.

„Na základě podezření z účasti na vraždě mužů ve sklepě budeme požadovat prodloužení o dva týdny,“ informoval ji Stefan stručně.

„Rozhodne se o tom zítra ve dvě hodiny.“

Tóra tiše vzdychla. „Z Aldiny vraždy už tedy podezřelý není?“

„Ne. S ohledem na výpověď realitního makléře a nejnovější odhalení, která ji potvrzují, máme za to, že Markús s tím nemá nic společného.“

Nedalo se přeslechnout, že Stefan je s tímto výsledkem nespokojen. O Markúsově vině byl přesvědčen tak jako předtím. „ Nejnovější odhalení“ byla zřejmě dílem doktorky plastické chirurgie. „O jaká odhalení se jedná?“

„Protože ještě chvíli potrvá, než bude Markús úředně zbaven podezření z Aldiny vraždy, nejste oprávněna to vědět,“ odvětil komisně Stefan.

„Zůstává však podezřelý z účasti na vraždě, k níž

došlo na Vestmannských ostrovech.“

„Vy tedy prostě ignorujete, co jsem o mrtvých ze sklepa zjistila já?“ otázala se Tóra klidně.

„Podle našeho mínění tyhle detaily nehrají velkou roli. Něco už víme od Gudniho, například o té kaluži krve. A přestože v tom zřejmě vězí jeho otec, nevylučuje to Markúsův podíl.“

„Je mi líto, ale takové důkazní řízení nechápu.“ Tóra byla stále rozladěnější. „Všechno nasvědčuje tomu, že Markús mluvil o hlavě a bedně pravdu.“

„Váš mandant je do té věci zapletený, ať se vám to líbí nebo ne.“

„Zjistili jste už něco o totožnosti těch mužů?“

zeptala se Tóra. „Vy nikam nespěcháte, ale můj mandant si pochopitelně přeje, aby byl případ co nejdříve objasněn.“

„Ano,“ pravil Stefan, zatímco Tóřiny výčitky se rozhodl neslyšet. Jde o posádku jedné lodi, která v lednu 1973 zmizela u islandských břehů.

Identifikovali je podle snímků chrupu.“

„Cože?“ vyhrkla Tóra. Vydolovala z paměti, co četla o ztroskotání dvou lodí v knize Naše století.

V jednom případě šlo o Islanďany a Faeřany, ve druhém o Angličany, z nichž jeden byl nalezen.

Obě události vyloučila jako nesouvisející. „Co to bylo za loď a kde se potopila?“

„Myslím, že tohle vám klidně mohu říct.“

Stefan zalistoval v papírech. „Byla to plachetnice Cuckoo, která byla naposled viděna 18. ledna u jižního pobřeží.“

„O tom jsem četla v jedné staré zprávě,“

přisvědčila Tóra. „Stálo v ní, že na břeh byly

vyplaveny nějaké trosky a jeden mrtvý muž.

Jestliže ale tři muži ve sklepě byli z téhle posádky, kdo je ten čtvrtý zavražděný?“ že by mezi třemi mrtvolami a hlavou nakonec nebyla žádná spojitost?

„Není nejmenších pochyb o tom, kdo je tím čtvrtým mužem,“ odpověděl Stefan. „Na břeh totiž

byly vyplaveny jen části těla, přesněji trup bez hlavy. Tehdy se soudilo, že byla uříznuta. Mrtvola byla pěkně zřízená a chybělo toho víc: jedna paže a to, co bylo v bedně s hlavou.“ Odkašlal si. „Tedy to, co jí vězelo v ústech.“

Tóra se marně snažila si ujasnit, co z těchto novinek vyplývá pro Markúse. Posádka zmizela před výbuchem sopky a Markús byl v té době ještě na ostrově. Muselo jít o tu plachetnici, která jednu noc kotvila v přístavu, ale v tu dobu byl Markús buď na školní slavnosti, nebo opilý doma. „Neměli ti muži něco společného s pašováním alkoholu?“

Stefan váhal. „Hmmm. Pašování… Co o tom víte?“ Tóra mu pověděla, co ví, a zmínila se i o svém podezření ohledně souvislosti s vraždami.

Zdůraznila, že ji o tom informoval Gudni. Na Stefana to však neudělalo žádný dojem. „S

pašováním alkoholu to nemá co dělat,“ odvětil

zvysoka. „Tihle chlapi chytali ptáky a od jara sledovali jejich hnízdiště.“

„Takže pašování ptáků?“ nadhodila Tóra.

„Třeba sokolů?“

„Ano, sokolů a orlů a možná i jiných ptačích druhů,“ odpověděl Stefan. „V cizině se za ně platily veliké peníze. Policie tehdy dostala několik tipů, že ti lidi jezdí po kraji a vyptávají se na hnízdiště. Zřejmě se chtěli v létě vrátit a odnést vejce a malá ptáčata. Byli dokonce vyslechnuti.

Jizvy na jejich pažích pocházely od spárů dravců.

Ti chlapi se tomu věnovali řadu let.“

„Nevíte, jestli s sebou měli nějakého sokola nebo jiného ptáka?“ zeptala se Tóra a hned Stefanovi vysvětlila, že o sokolech se Magnús několikrát zmínil.

„Ne, o tom nic nevím. Snad ale víte, že lidi s Alzheimerem se nedají brát za slovo.“

„Přesto z toho vyplývá, že Magnús je do toho nějak zapleteny.“ Tóru štvalo, že je tak neústupný. „Mluvil taky o nějaké kukačce, anglicky cuckoo. Určitě tím mínil tu plachetnici.“

„Sledujeme samozřejmě všechny stopy, ale váš mandant z toho nevyklouzne jen proto, že jeho otec řekl to či ono…“

„Vy tedy nechcete soustředit veškerou pozornost na Markúsova otce a Dadiho jen proto, že jeden už je nad hrobem a druhý zemřel?“

„Jak jsem už řekl, sledujeme všechny verze.

Mimo jiné podrobujeme prohlídce nůž a paličku na ryby, věci, které jste našla ve sklepě. Na výsledek je však dosud brzy. Není proto důvod kritizovat naše metody. Nemáme zatím žádná průkazná fakta, která by vašeho mandanta mohla osvobodit. Naopak. Je jediný, kdo v tom jednoznačně má prsty. Například nepopírá, že tu hlavu schoval.“

„Jeho vysvětlení znáte,“ odsekla Tóra popuzeně. „Vysvětlení, od něhož se při četných výsleších ani dost málo neodchýlil.“

„Nejspíš ví, že kdosi jiný už k tomu nemůže nic říct,“ mínil Stefan. „A sám k tomu přispěl.“

Na tuhle narážku Tóra nereagovala. Markús měl alibi a kromě toho jej podezření zbavovaly informace lékařky Dís. Bez ohledu na to, jak silně byl o jeho vině přesvědčen Stefan, by žádný soudce na světě neuvěřil, že Aldu zavraždil Markús. „Samozřejmě podám námitku proti prodloužení vyšetřovací vazby. Mohu vám jen přát, abyste vyrukovali s něčím konkrétnějším než jen s vágními domněnkami.“

„Tak tedy,“ prohodil Stefan, „ještě se uvidíme.“

Tóra se stroze rozloučila a cítila se o něco lépe. Z příjemného večera u televize s dcerou ale asi nic nebude. Vypadá to, že případ do Matthiasova příjezdu uzavřen nebude. Tóra vstala a sebrala podklady, které bude potřebovat.

Doufala, že se jim bude moci doma věnovat, aniž

by přitom zklamala Sóley. Jinak by musela čekat, až bude dcera v posteli. V poslední době nedodržela spoustu slibů, které jí dala.

Odpoutala se od těchto myšlenek, když ji napadlo, že má ještě zavolat Markúsovu synovi Hjaltimu. Když mu sdělila rozhodnutí policie, hlasitě vykřikl.

„Tím není řečeno, že soud požadavku policie vyhoví,“ utěšovala ho.

„Jen jestli.“ Hjaltiho hlas zněl vzdorovitě jako u malého děcka. „Určitě z něho vynutí přiznání.“

„Ne, to neudělají,“ uklidňovala ho Tóra.

Mladíka musel někdo dospělý přesvědčovat, že je všechno v pořádku. že jeho otce propustí, ten ho bude dál podporovat a koupí mu byt na Vestmannských ostrovech. „Takové případy mohou být velmi komplikované a často postihují právě ty, kteří si to nejméně zaslouží. Jako tvůj

otec. Když nikoho nezabil, nebude ani odsouzen.

O to se postarám.“ Chtěla ještě něco dodat, ale mladík jí skočil do řeči.

„A kdyby někdo sám nevraždil, ale jen vrahovi pomáhal? Co pak?“ vyhrkl bázlivě.

Tóra dobře věděla, že tím někým je jeho otec a mladého muže trápí pomyšlení, že má s vrahem či vrahy něco společného. „Podle mě tvůj otec neprovedl nic, co by z něho dělalo spoluviníka.

Možná mohl vrahovi pomoci nevědomky, ale to trestné není.“

„Oukej,“ zamumlal Hjalti stále ustrašeně.

„Možná tam zítra ve dvě budu. Můžu?“

„Myslím si ale, že otce neuvidíš. Můžeš však přijít a počkat venku, pokud chceš. Sejdeme se pak a já ti řeknu, jak to dopadlo.“ Hoch souhlasil, což Tóru právě nepotěšilo, a tak se rychle rozloučila.

Když se pak ozval její mobil, byla to Bela.

„Našla jsem to tetování! Nejlepší bude, když sem přijdeš a koukneš se na to osobně.“

Zákaz kouření ve veřejných budovách, který teprve nedávno vstoupil v platnost, do tetovacího salonu zřejmě dosud nedorazil. Bela vyfoukla oblak dýmu Tóře do obličeje. Excentrický majitel

studia měl rovněž v puse zapálenou cigaretu, Tóra mu to ale nevytkla, jenom vrhla škaredý pohled na Belu. Tázala se, co tam vlastně dělá.

Markús už nebyl podezřelý z Aldiny vraždy a tetování Love Sex nemělo s mrtvými ve sklepě nic společného. Nechtěla však snižovat Bělinu snahu. „Ty tedy věříš, že si tenhle motiv nevybral už nikdo jiný?“

„To by byla zatracená náhoda,“ utrousil tatér, aniž vyňal cigaretu z koutku úst. Potáhl z ní a vyfoukl kouř. Pod dojmem Běliných avantýr na Vestmannských ostrovech Tóra chvíli uvažovala, zda ti dva spolu něco nemají. „Ta dívka zkombinovala dva motivy z mého katalogu.“

Černou vojenskou botou kopl do ošuntělého archu a posunul ho šikmo přes stolek.

Tóra to kvitovala s úsměvem a sáhla po něm.

„Jak to, že si na to tak dobře vzpomínáte?“

Ohlédla se. Stěny byly posety kresbami a fotografiemi tetování. „Děláte jich přece tolik, že není možné, abyste si pamatoval každý motiv.“ I když možná byl moderním vydáním starého sedláka, který má v hlavě značky všech ovcí z celé země.

„Aleje.“ Chlapík si založil svalnaté paže na hrudi. Když Tóra vstoupila do malého krámku,

zprvu se jí zdálo, že má pod koženou vestou nápadně strakaté triko s dlouhými rukávy. Jenže tak tomu nebylo. Jeho paže byly od hřbetů rukou až po ramena pokryté barevnými obrazy, když

napjal svaly, hemžilo se to na nich tygry a tropickými pralesními rostlinami. „Vzpomínám si na spoustu kérek. Na takový, co byly fakt naprosto cool, i na totální příšernosti.“

Tóra si odkašlala. „A do které z těch dvou skupin patří tohle?“ Ukázala na fotku Love Sex.

Tater na ni vrhl zničující pohled. „Tohleto stojí za hovno. Sračičky.“

„A vy si na to pamatujete, ačkoli jste to dělal před půl rokem? Nikde jste si to tady nevyvěsil.“

„Takový sračky nevyvěšuju stejně jako mraky motejlů, který si holky nechávají vytetovat na kotníky.“ Muž zhnusený motýly a jinými roztomilými motivy zkřivil tvář. „A pokud chcete vědět, co je horší, jestli motej-li nebo tenhle shit, rovnou

řeknu,

že

Love

Sex.

Jeden

z

nejmizernějších motivů, jaký jsem kdy píchal. Ta holka byla úplně pitomá, vylízaná.“

Tóra se musela usmát, že ho předčasně odsuzovala. „Vysvětlila vám, co přesně to má znamenat?“

„Ne, a já se jí na to taky neptal. Zkoušel jsem jí to vymluvit, ale nechtěla o tom ani slyšet.

Ukazoval jsem jí spoustu daleko skvělejších motivů, ale bylo to jako házet perly na svině.“

Tóra potlačila nutkání vysvětlit mu, že perly se házejí sviním, nikoli na ta nebohá zvířata.

„Neptala se vás na tohle tetování jistá Alda Thorgeirsdóttir? Byla zdravotní sestra.“

Tater přisvědčil. „Jak už jsem jí řek –“ ukázal na Belu „- je s podivem, že tolik lidí má zájem o takovej paskvil. Doufám, že vy k nim nepatříte.

Kérky, na který jsem fakt pyšnej, nikdy tolik pozornosti nevzbudily.“

„Alda si ho snad chtěla nechat udělat?“

vytřeštila na něj oči Tóra.

„Ale né,“ Chlapík se zašklebil a odhalil veliké zuby hnědé od tabáku. „Chtěla vědět, jestli jsem tady něco takovýho spáchal a kdy.“

„Mohl jste jí na to odpovědět?“

„No jasně. Vedu si seznam, stačilo v něm zalistovat. Ta babča byla totálně rozhozená.

Tvrdila, že má zjistit něco, co je důležitý pro nemocnici.“ Típl cigaretu, která dohořela až k filtru. „Zároveň ale povídala, dokonce přísahala, že se to netýká mý práce. Což by mě taky dost překvapilo, já si totiž potrpím na čistotu.“

„Tomu ráda věřím,“ podotkla Tóra a snažila se nevidět skvrny na jeho kožené vestě. „Je to už

dlouho, co tu byla?“

„Ani ne, nanejvýš dva měsíce. Povídala, že dlouho hledala někoho, kdo dělá tetování, ale o mým salonu nevěděla, protože není v telefonním seznamu. Řekl jí o mně jeden týpek, co se chtěl nějaký kérky zbavit.“ Pokrčil nos. „Vymaštěnej idiot, ten chlap.“

„Můžete nám poskytnout informace, které jste dal té ženě?“ zeptala se Tóra. „Nechceme je použít proti vám.“

„Můžu, pokud nebudete nikomu vykládat, odkud tohle děsný tetování pochází,“ ušklíbl se.

„Všechno ostatní je mi fuk. Teď jen jestli to tak rychle najdu. Už jsem zavřel a rád bych se taky někdy dostal domů.“

Tak jako já, pomyslela si Tóra.

Kapitola třicátá třetí

Pondělí 23. července 2007

Sóley usnula s hlavou v matčině klíně. Tóra pohladila dceru po vlasech, natáhla se pro dálkový ovladač a vypnula televizi. Program, který malou uspal, téměř katapultoval do říše snů i Tóru. Zívla, podložila dívence polštář pod hlavu a přikryla ji dekou. Sóley něco zamumlala, ale neprobudila se. Tóra si došla pro lejstra, která si přinesla z kanceláře. Poté co dorazila domů z tetovacího studia, vykouzlila rychle večeři: zalila vařící vodou předvařené nudle. Gylfi se pak odebral ke své přítelkyni, kde chtěl strávit večer s ní a s malým Orrim. Když si Sóley udělala domácí

úkoly, uložila se pohodlně na pohovku, ale televizní program byl tak nudný, že u něj usnula.

Tóra se usadila do křesla vedle pohovky a podívala se na první papír se jménem dívky, která tak urazila tatérův umělecký vkus: Halldóra Dögg Einarsdóttir, 26. února 2007. Toho dne se dívka podle majitele studia nechala tetovat. Její jméno Tóře nic neříkalo, a tak ho vyhledala v národním registru. Halldóra Dögg se narodila roku 1982, tudíž jí v době návštěvy tetovacího salonu bylo pětadvacet. Tóra hledala její jméno i na internetu, ale nenašla je.

Proč se Alda o tuto dívku zajímala? Tóra se domnívala, že o tetování přitom nešlo. Mohlo to souviset s její prací v ordinaci. Netušila také, zda měla dívka něco společného s Aldinou vraždou.

Existovala samozřejmě jednoduchá cesta jak zjistit, zda vůbec nebo jak dobře ona Halldóra Aldu znala. Možná se z ní vyklube ta, kterou Tóra celý čas hledá, ta, které Alda svěřila tajemství bedny s hlavou. Bylo půl desáté, a tedy ještě ne tak pozdě na telefonát. Tóra našla Halldóřino číslo v telefonním seznamu a zavolala jí.

„Ahoj!“ Hlas zněl mladě a tak trochu uměle, jako by jeho majitelka chtěla budit dojem dítěte.

„Zdravím!

Mluvím

s

Halldórou

Dögg

Einarsdóttir?“ zeptala se Tóra.

„Jo.“ Hlas pořád nepříjemně připomínal malé děcko.

Tóra se představila a zeptala se, zda jí může položit pár otázek, protože se její jméno objevilo v jednom z jejích případů.

Na druhém konci bylo chvíli ticho, a když

dívka znovu promluvila, její hlas už zněl dospěleji. „V jakém případu?“ Její veselí se také vypařilo.

„Jde o případ jedné vraždy,“ odvětila Tóra.

„Jak už jsem řekla, v této souvislosti se vynořilo vaše jméno, a já bych se vás proto chtěla něco zeptat.“

„Koho zavraždili?“ vyhrkla dívka s nelíčeným překvapením. „Já nikoho nezabila.“

„Omlouvám se, jestli jsem se vyjádřila nejasně. Nejste z ničeho podezřelá a já také nepracuji pro policii.“

„Jste advokátka?“ zeptala se dívka skepticky „Děláte pro Adolfa?“ Její hlas byl čím dál tím příkřejší.

„Ne.“ Tóra nevěděla, zda má přiznat, že to jméno zná. Raději si to ale nechala pro sebe. „Ten pán, pro kterého pracuji, se jmenuje Markús.“

„Neznám žádného Markúse. Určitě si vás nenajal Adolf?“

„Určitě ne,“ ujistila ji Tóra. „Znáte ženu, která se jmenuje Alda Thorgeirsdóttir?“ Nastala delší pauza, během níž byl slyšet jenom dívčin těžký dech. Tóra zopakovala otázku.

Dívka lapala po vzduchu, a když promluvila, bylo zřejmé, že ji ta otázka nadobro vyvedla z míry. „Jak se opovažujete mi lhát? Advokáti přece lhát nesmějí!“ Další záplavu slov, která následovala, už Tóra zachytit nestačila.

„Nemůžete prostě odpovědět buď ano, nebo ne? Já vám přece nelžu.“

„Jasně že děláte pro Adolfa,“ syčela dívka.

„Hned jsem to věděla. Budu si stěžovat.“

„Na mě? Ujišťuji vás, že jde o nedorozumění.“

Tóra nechtěla, aby si dívka myslela, že ji chce zastrašit. „Chtěla bych jenom vědět, jestli znáte Aldu Thorgeirsdóttir nebo jste to jméno aspoň slyšela.“

Chvíli trvalo, než dívka odpověděla. Zřejmě přemýšlela, jestli nemá prostě zavěsit. Aldino jméno očividně něco uvedlo do pohybu. „Vím, kdo to je,“ zamumlala pak vyhýbavě.

„Můžete mi říct, kde a jak jste se s ní seznámila nebo o ní slyšela hovořit?“ zeptala se

Tóra uspokojena, že se konečně dostala k jádru věci.

„Ne. Nechci o tom mluvit.“

Tóra vyvrátila oči k nebi. Co je to za nesmysl?

„Souvisí to nějak s vaším tetováním? Love Sex?“

Odmlka. A po ní klapnutí telefonu.

Tóra odložila tlustou složku s papíry. Měla už

plné zuby nekonečného výčtu všech možných i nemožných předmětů z vykopaných domů. Zatím nenarazila na nic, co by mohlo být pro Markúse důležité. U Kjartana a Dadiho se našlo obrovské množství rozbitých lahví, u jednoho v garáži a u druhého v odkládací komoře. Patrně se hekticky snažili odstranit všechny stopy po zásobách alkoholu, když podezření vůči nim zesílilo.

Seznam z domu Markúsových rodičů ale chyběl, protože dům dosud nebyl kompletně vyklizený.

Tam ovšem Tóra žádné lahve ani skleněné střepy neviděla. A Kjartanova výpověď, že se Magnús na pašování nepodílel, zněla velmi přesvědčivě.

Pocítila bolestivé napětí v šíji a musela vstát, aby se protáhla.

Obcházela pokoj a mávala pažemi, aby rozproudila krevní oběh. Pak se znovu posadila a zvedla ze stolku útržek papíru, na němž měla poznamenáno jméno a telefonní číslo Adolfovy

obhájkyně z případu znásilnění. Bylo krátce před procesem a Tóra to jméno našla na interních stránkách okresního soudu v Reykjavíku. Chtěla vědět, zda mezi Aldinou vraždou a oním znásilněním neexistuje nějaká spojitost. I když už

Markús nebyl podezřelý z toho, že zavraždil svou mladickou lásku, Tóra se nemohla zbavit dojmu, že oba případy spolu souvisejí. Naštěstí obhájkyni znala, chodily spolu na práva. Nebylo ovšem snadněji sehnat, měla pořád obsazeno.

Tóra učinila poslední pokus, než bude příliš pozdě.

Zvedl to manžel a vydal hlasitý povzdech, než

svoji ženu přivolal. Podle zvuku s telefonem nejspíš citelně prásknul. Po kratším čekání se ozvala jeho žena. „Svala,“ ozval se unavený hlas.

„Ahoj, tady je Tóra. Z fakulty.“

„Čau,“ opáčila Svala podstatně veseleji.

„Prima, že voláš. Jak dlouho jsme se neviděly?“

„Hm, dost dlouho.“ Vyměnily si pár novinek a potom Tóra přešla k tématu. „Dělám na jednom podivném případu, při kterém jsem narazila na jméno tvého manda ta.“

„Tak?“ projevila zájem Svala. „Na kterého?

Mám jich spousty.“

„Je to Adolf Dadason. Souvislost je velmi zvláštní jako celý ten případ. Mimo jiné jde o tetování jisté mladé ženy, která se jmenuje Halldóra Dögg Einarsdóttir. Když jsem jí zavolala, málem ji ranila mrtvice. Nedala si vymluvit, že nepracuju pro Adolfa.“

„Na jakém případu to vlastně děláš,“ zeptala se Svala kvapně. „Na tom s tou zdravotní sestrou?“

Tóra přisvědčila. „Můj mandant sedí ve vazbě kvůli vraždě té zdravotní sestry a kvůli nálezu mrtvol na Vestmannských ostrovech. Vypadá to, že ta zdravotnice se zajímala o Adolfa a o jedno tetování. To mě dovedlo k Halldóře Dögg. Mohla bys mi to trochu objasnit? Uvízla jsem s tím případem ve slepé uličce. Pro mého mandanta by byla katastrofa, kdyby skutečný vrah nebyl dopaden.“

Svala mlaskla jazykem. „O žádném tetování nic nevím. Zato vím něco o té zdravotní sestře a Halldóře Dögg.“ Nadechla se. „Halldóra udala Adolfa pro znásilnění. Ten tvrdí, že je nevinen. V

podobných případech jsem sice poznala pěknou řádku hajzlů, kteří popírali svou vinu, ale u Adolfa se mi kupodivu zdá, že mluví pravdu. Ne že by byl učiněné neviňátko, je značně

nesympatický, ale proto ještě nemusí porušovat zákon. Vypadá to však, že bude odsouzen, ta slečna působí velmi přesvědčivě. Kromě toho jí po aktu podal antikoncepci. Existuje svědkyně, která ty prášky pro Adolfa kupovala, a to několikrát. Bude těžké přesvědčit soudce, že tak činili ze šlechetných důvodů. Obviněný žije sám.“

„Co to má společného s Aldou?“ chtěla vědět Tóra. „Obstarávala mu ty prášky ona?“

„Ne, to ne. Adolf se s ní neznal. Alda jen Halldóru přijímala v nemocnici, když se konečně nechala vyšetřit. Působila tam jako jakási poradkyně a její výpověď byla pro Adolfa značně nepříznivá. Odporovala našim argumentům, totiž

tomu, že dívčinu věrohodnost snižuje fakt, že mezi údajným znásilněním a jeho ohlášením uplynulo hodně času. Alda totiž vypověděla, že oběti znásilnění se velice často nepřihlásí okamžitě. Je to prý úplně normální. Nepatřila ke svědkům, na jejichž přítomnost v soudní síni bych se byla právě těšila.“

„To už ti nehrozí,“ mínila Tóra. „Alda už

vypovídat nebude.“

„No a v tom je ten problém,“ řekla Svala. „Ona totiž pak najednou změnila názor. Kontaktovala

mě a chtěla se se mnou sejít, protože se dověděla něco, co by prý Adolfa zbavilo obvinění.“

„O co šlo?“

„Netuším,“

odvětila

Svala

rezignovaně.

„Zemřela, přesněji řečeno byla zavražděna dřív, než jsme se mohly setkat. Po telefonu mi to říct nechtěla, a tak jsme si sjednaly schůzku na příští den. Počínala si značně tajemně. Nic rozumného jsem z ní bohužel nevytáhla.“

„A na co ses jí ptala?“

„Měla jsem zamotanou hlavu, když zavolala, a nevěděla jsem, čím honem začít. Nejdřív jsem si myslela, že se zbláznila, a vůbec se mi s ní nechtělo mluvit. Samozřejmě jsem se pokoušela zjistit, o jaké informace jde, a když to nikam nevedlo, ptala jsem se na důvod změny jejího názoru. Otočila totiž o sto osmdesát stupňů –její výpověď

proti

Adolfovi

byla

totiž

velmi

nekompromisní.

Dokonce

mimořádně

nekompromisní.“

„Znala jeho rodiče,“ vysvětlovala Tóra. „Možná změnila své mínění, když zjistila, že údajný násilník je syn její známé. Musela ho znát jako kluka.“

Jestli je to takhle, pak Adolf si na ni nepamatuje vůbec. Tvrdí, že o té ženě nikdy ani neslyšel.“

„Muselo se mu ale ulevit, když zjistil, že Alda chce svoji výpověď změnit,“ pravila Tóra. „Hraje o hodně.“

„Ani ne. Je hrozně divný, a když s ním chci mluvit o Aldě a její výpovědi, hned zařadí zpátečku. Pokud jsem ji ale správně pochopila, několikrát se prý pokusila s ním promluvit, ale odmítal se s ní setkat. Proto mi zavolala. A ještě ten večer byla mrtvá.“

Tóře nešlo do hlavy, co má tohle všechno znamenat. „A ty věříš, že se s ní neznal? Nemůže být příčinou jeho odmítavého postoje nějaký starý spor?“

„Ne, myslím, že ji opravdu neznal,“

odpověděla Svala. „Možná ji znali jeho rodiče, ale on ne. Jsou však oba po smrti, takže těch už se zeptat nemůžeme.“

Je tu ale ještě něco podivného,“ ujala se slova zas Tóra. „Alda měla kopii pitevní zprávy Adolfovy matky. Nevím proč. Ta žena zemřela kvůli chybě lékařů.“

„Cože?“ Svala nevěřila svým uším. „Měla její pitevní zprávu?“

„Ano. Ve svém psacím stole v ordinaci. Lékaři, u

nichž

pracovala,

také

netuší

proč.

Přinejmenším se jim o tom nezmínila, ačkoli by jí mohli pomoci vysvětlit její obsah. Nedá se mu tak snadno porozumět.“

„Tak to je teda gól,“ vyhrkla Svala. „Adolf vede proces s nemocnicí, kde jeho matka zemřela. Jde o chybu lékařů, přesně jak říkáš. Ta žena dostala penicilin, ačkoli na něj byla alergická. Personál, který měl službu, když ji přivezli, o tom nevěděl.“

Svala se na chvíli odmlčela a pak pokračovala: „Musím se přiznat, že jsem z toho zmatená. Proč měla Alda tak přehnaný zájem o Adolfa a jeho rodinu?“

„To já nevím. Její vražda s tím ale musí nějak souviset.“

„Zatraceně,“ ulevila se Svala. „Úplně mi stačí, že mám na krku dva případy toho chlápka. Bůh mě chraň ještě od případu vraždy.“

Tóra se ušklíbla. ‚A co Halldóra Dögg? Ta mohla Aldu znát?“

„To opravdu nevím,“ odvětila Svala. „Zdá se dost hloupoučká, nijak zvlášť inteligentní, dokonce ani hezká. Patří k těm, co chodí s nahým břichem, i když si to nemůžou dovolit.

Odmítá se mnou mluvit. Zkoušela jsem jí volat, ale pokaždé mi práskla telefonem.“

„To udělala i mně,“ utěšila ji Tóra. „Když jsem se jí ptala na to tetování.“

„Co s tím má dělat jaké tetování?“ chtěla vědět Svala. „V Adolfově případu na nic takového nikdy nepřišla řeč.“

„Alda měla snímek tetování s nápisem Love Sex. Našly jsme salon, kde to provedli. Halldóra Dögg si to nechala vytetovat na záda. Víc nevím.

Když jsem se jí na to zeptala, sekla mi s tím.“

„Víš, kdy to bylo?“

Tóra popadla papír, kde si to poznamenala.

„Dvacátého šestého února 2007,“ přečetla.

„Tetovací salon se jmenuje Zrcadlo duše.“

„Cože?“ užasla Svala. „Řekni to ještě jednou!“

„Zrcadlo duše,“ zopakovala Tóra udiveně.

„Ne!“ překřikla ji kolegyně. „Já myslím to datum!“

Tóra je tedy rovněž zopakovala.

„A ten nápis je Love Sex?“

„ Jo. Nezní to dvakrát inteligentně.“

„Ne,“ uznala Svala v dobrém rozmaru, „ale pro Adolfa je to super!“

Kapitola třicátá čtvrtá

Úterý 24. července 2007

Před Tórou seděl muž z fotografie nalezené v Aldině psacím stole, Adolf Dadason. Vypadal starší a ještě hezčí než na snímku. Bylo na něm něco přitažlivého, ačkoli Tóra věděla, že je to pěkný

hajzlík.

Jeho

advokátka,

Tóřina

kamarádka ze studentských let, Svala, si při vylíčení jeho charakteru nebrala servítky a zdůraznila, že jeho počínání je typické pro člověka, který vždy myslí především na svoje vlastní zájmy a uspokojení svých potřeb. Zdrojem jeho atraktivity nebyla osobnost, ale pouze tělesné atributy. Adolf byl perfektní partner na jednu noc, muž pro sex bez lásky. Tóra cítila, jak

ji k němu na jednu stranu něco přitahuje, ale na druhou je jí ho líto. Když na ni náhle upřel oči pod hustým obočím, jako by věděl, co jí táhne hlavou, uhnula pohledem. Stačila však ještě postřehnout jízlivý úsměšek kolem úst. Bylo to, jako by jí na odlehlém místě nabízel rychlovku dřív, než dojde k obchodnímu jednání. Docela si oddechla, když se slova ujala Svala.

„Jak vidíte, Adolfe, musíte být Tóře vděčný, bylo by proto fér, kdybyste jí na oplátku pomohl.

Kdyby mi byla nezavolala, byl by výsledek vašeho případu velmi nejistý, zatímco teď to pro vás vypadá velmi dobře.“ Svala chvíli váhala a pak dodala: „Nebo alespoň z větší částí. Samozřejmě nevíme, jak soudce přijme fakt, že jste pak té dívce bez jejího vědomí rozpustil v pití pilulky proti otěhotnění.“

Tóra pozorovala Adolfa, který během té řeči zachoval kamennou tvář. Svala tuhle schůzku zorganizovala po jejich včerejším telefonickém rozhovoru. Z Tóřiny informace měla takovou radost, že by pro ni udělala cokoli. „Chápete, jak je to tetování důležité?“ zeptala se Adolfa, protože se neměl k tomu, aby cokoli řekl.

Pokrčil rameny a tvářil se znuděně. „Jo.

Jasně.“

Svala položila ruce na psací stůl. Seděli v kanceláři, kde pracovala. Nábytek byl zbrusu nový a sakra drahý, dokonce i počítač vypadal jako z úplně jiné generace než ten s nestvůrnou obrazovkou, který užívala Tóra. Do celkového obrazu zapadal i luxusní kávovar na výrobu espresa a sušenky v misce. V Tóřině kanceláři museli být klienti rádi, když Bela nezapomněla koupit mléko do kávy. „Nikdo si nenechá dva dny po znásilnění vytetovat nápis Sex nebo dokonce Love Sex! To podporuje vaši výpověď, že váš styk s Halldórou Dögg proběhl s oboustranným souhlasem.“

Adolf stále mlčel a nehnul brvou, takže se Tóra rozhodla zasáhnout. „Velice by mi pomohlo, kdybyste mi mohl vysvětlit důvod Aldina zájmu o tuto věc. Jak už Svala řekla, Alda se o tohle tetování zajímala.“

Adolf se trochu napřímil. „O té ženě nic nevím.“ Jeho pohled zaletěl k oknu a vyhlídce na město. „Byla proti mně, a pak najednou obrátila.“

Svala se váhavě usmála. „To není celé. Vím, že se s vámi spojila. Chtěli jste se dokonce sejít.“

„Ano,“ připustil Adolf a po chvíli dodal: „Alda mě kontaktovala. Ale já se s ní nesešel.“

„Víte, proč se s vámi chtěla setkat?“ zeptala se Tóra. „Pokud měla v úmyslu sdělit nějaké důležité informace o případu, mohla právě tak dobře zajít na policii.“

„Ne, to tedy nevím,“ odpověděl Adolf a zahleděl se opět z okna.

„Nezmínila se o tom, když jste spolu telefonovali?“ zajímala se Tóra. Když jí Adolf neodpověděl, dodala: „Víte přece, že znala vaše rodiče, nebo ne?“

Adolf se znovu beze slova zavrtěl na židli.

„Nemohl byste odpovědět?“ vyjela Svala podrážděně. „To nejsou nijak těžké otázky.“

„Nejsem si jistý, jestli se k tomu mám vyjadřovat,“ pravil Adolf klidně a hleděl své advokátce zpříma do očí. „Není to tak jednoduché, jak si myslíte.“ Svala chtěla něco říct, ale nakonec si to rozmyslela. Jak víte, mám v běhu několik procesů.“

„Máte na mysli soudní spor s nemocnicí?“

zeptala se Svala udiveně. „Ty dva případy spolu souvisejí?“

„Ne,“ odvětil Adolf suše. „Musím si s vámi promluvit mezi čtyřma očima, než budeme pokračovat.“

Tóra proti tomu nic nenamítala. Adolf byl Svalin mandant a jeho zájmy měly přednost před někdejším školním kamarádstvím. Kývla, oba opustili kancelář a nechali ji, aby se kochala krásnou vyhlídkou. Měla tak čas přemýšlet, jaká spojitost by mohla existovat mezi Aldou a smrtí Adolfovy matky v nemocnici v Isafjörduru.

Věděla, že Alda si obstarala její pitevní zprávu a přesně na to se chtěla Adolfa zeptat. Protože se rozhovor mimo kancelář protahoval, musel o tom něco vědět. Přišla Alda na něco, co by mohlo Adolfovi pomoci získat náhradu škody za chybu lékařů? Třeba narazila na něco, čeho si Tóra ani nikdo jiný nepovšiml.

Otevřely se dveře a Svala strčila hlavu do místnosti. „Kdo zařizoval Aldin pohřeb?“

Tóra se na svou drobnou kolegyni udiveně podívala. Za otázkou nenásledovalo žádné vysvětlení.

Bez

většího

přemýšlení

tedy

odpověděla, že patrně její sestra a matka.

„Jasně. Tedy žádné děti.“ Svala opět zmizela na chodbě a zavřela. Tóra zůstala strnule sedět a zírala na dveře. Dřív než tu otázku stačila strávit, Svala se znovu vynořila ve dveřích. „Víš něco o její pozůstalosti? Je tu nějaké dědictví?“

Tóra pozvedla obočí. „Nic podrobnějšího nevím. Vím, že vlastnila řadový domek, ale netuším, zda nebyl zatížen nějakými dluhy. Asi ne, protože ho kupovala před vzestupem cen nemovitostí. Pokud vím, bydlela v něm dlouho.“

O jiném majetku Tóra nevěděla. „Smím se zeptat, proč to je důležité?“

„Dej mi dvě minuly,“ odvětila Svala a zavřela dveře. Za čtvrt hodiny se vrátila i se svým mandantem. Tóra už byla neklidná. Měla ještě dost práce, než půjde ve dvě k soudu. „Tak to bychom měli,“ vydechla Svala a posadila se za psací stůl. „Adolf mě seznámil s malým příběhem.

Možná pozici tvého mandanta posílí, možná zhorší. To se teprve ukáže.“ Otočila se k Tóře.

„Chceš ho slyšet?“

Tóra přisvědčila. Za dané situace mohly nové informace Markúsovi jenom pomoci.

„Povězte jí, co jste teď vyprávěl mně, Adolfe.“

Ze Svalina hlasu se dalo vyčíst, že o něm nemá nejlepší mínění. „Stojím si za svým slovem. Se vší pravděpodobností pro vás bude lepší, když tu historku prozradíte, než když si ji necháte pro sebe.“

Adolf o tom zřejmě přesvědčený nebyl, ale přesto začal mluvit. „Byla u mě. Napřed zavolala,

a protože jsem s ní nechtěl mluvit, tak prostě přišla.“

„Chtěla vám Alda povědět o tom tetování?“

zeptala se Tóra.

Adolf zavrtěl hlavou. Těžko říct, jak se cítil. Na tváři mu nebyly znát žádné emoce, právě tak jako předtím. „Když zavolala poprvé, jen mi nadávala.

Bylo to těsně potom, co mě ta idiotka Halldóra Dögg udala. Nejdřív jsem vůbec netušil, kdo ta stará ženská, co mi volá, může být. Myslel jsem si, že je to její matka nebo tak něco.“

Tóra pohlédla na Svalu. „Vědělas o tom? že zdravotní sestra, která o tu dívku pečovala, vynadala podezřelému ze znásilnění?“

Svala zavrtěla hlavou. „Slyším to rovněž

poprvé. Hned ale bude jasné, proč to tajil.“ Mávla rukou směrem k Adolfovi. „Je tu ještě něco. A je toho dost.“

Tóra navázala na přetrženou nit. „Ona tedy zavolala, vynadala vám, a ani se nepředstavila?“

„Představila se, ale to jméno mi nic neříkalo,“

odpověděl Adolf. „Pak mi ještě několikrát volala, pokaždé byla málem nepříčetná, ale já na to nereagoval.“ Posadil se. „Každý snad pochopí, že jsem si nechtěl nechat od takové babizny sprostě nadávat.“

„Kolik času uběhlo od údajného znásilnění a Aldiným prvním telefonátem?“

Adolf chvíli uvažoval. „Asi měsíc. Nebo dva.“

„A prozradila vám důvod svého volání?“

otázala se Tóra.

„Ne. Byla totálně napružená.“ Pokrčil rameny.

„Zřejmě té holce uvěřila a měla za to, že jsem ji znásilnil. Možná si myslela, že když na mě zatlačí, tak to vylhané obvinění potvrdím.“

Tóra věděla, že to nebylo první znásilnění, se kterým se Alda setkala. Netušila však, zda tahle její reakce byla výjimkou. Je možné, že byla z nemocnice dočasně propuštěna právě kvůli těmto telefonátům. „Myslíte si, že se Alda s Halldórou Dögg znaly? Nebo si Alda uvědomila, že zná vaše rodiče?“

„Já jsem tý malý prolhaný mrše zavolal a chtěl jsem vědět, co ji to napadlo, že mi tu šílenou zdravotní sestru hodila na krk. Řekla, že nic takovýho neudělala.“

Svala zalapala po vzduchu. „Vy jste té dívce volal? O tom jste se ale ve své výpovědi nezmínil ani slůvkem.“

„Asi proto, že Halldóra nechtěla, aby se o tom někdo dověděl. Pokoušela se mě totiž uhnat a slibovala, že žalobu stáhne, když se s ní dám

dohromady.“ Adolf zkřivil tvář. „Všechno se točí kolem raněné ješitnosti, tvrdím to celou dobu.

Nevím, co jsem si od toho sliboval, že jsem ji přitáhl domů, ale měl jsem upito a nenapadlo mě, že mě ta pitomá buchta bude chtít ulovit.

Ráno byla v sedmém nebi a žvatlala o naší lásce.

Vypakoval jsem ji co nejrychleji z domu, ale večer už zase stála před dveřmi. Pustil jsem ji dál, což

byla kardinální chyba, a ona si od té doby namlouvala, že spolu máme vážnou známost.

Vůbec jí nedošlo, že se k sobě nehodíme, taková užvaněná

koza

a

já…“

Nechal

větu

nedokončenou.

„A kdy se rozhodla na vás podat trestní oznámení?“ optala se Tóra. „Vyspali jste se spolu a druhý den přišla na návštěvu. Potom uplynulo čtyřiadvacet hodin, než vznesla obvinění.“ Tóra věděla, že tu nejde přímo o Aldu, ale přesto chtěla přesně vědět, co všechno se událo.

Adolf pohlédl na Svalu a ta mu dala najevo, že má pokračovat. „Při druhé návštěvě jsem jí dal ty prášky, aby náhodou nebyla v tom. Myslel jsem si, že předchozí večer jsem na to zapomněl, protože jsem měl v hlavě. Proto jsem ji pustil dál.“

Zatím se ani jedinkrát nezačervenal. „Pak jsem si

ale uvědomil, že jsem jí je v sobotu přece jenom dal, a tak došlo k tomu předávkování –“

Svala mu vpadla do řeči. „V každém případě ta dívka silně krvácela, a proto zašla do nemocnice. Tam se ukázalo, oč jde, sečetla si prostě dvě a dvě dohromady. Když vyšlo najevo, že za její krvácení mohou ty pilulky, začala tvrdit, že byla znásilněna.“

„Volala mi z nemocnice, když čekala na doktora nebo na koho,“ ozval se náhle Adolf.

„Ptala se mě, proč jsem to udělal, a jak mě to mohlo napadnout, když jsme přece chtěli být spolu. Vysmál jsem se jí. Připadlo mi to totálně směšné. Radši jsem ale měl být zticha. Vypěnila a řekla, že mi to nedaruje. A od té doby začala všude žvanit o znásilnění. To je té mrše podobné.“

Svala si odkašlala. „O tom jste mi nic neřekl.

Ten telefonát se dá snadno prokázat.“

„Já ji neznásilnil. Člověk by měl být přece považován za nevinného tak dlouho, dokud se neprokáže opak. Nic jsem nespáchal.“ Adolf přeskakoval pohledem od jedné ženy ke druhé.

Zračilo se v něm naivní přesvědčení. „Ty prášky jsem nechtěl přiznat. To… to by mi pokazilo pověst.“

Tóra usoudila, že zřejmě má na mysli pověst u mladých žen. Všechny pocity, které v ní ten muž

vzbudil, než otevřel pusu, dávno vyprchaly. Byla ráda, že už má noční život za sebou a u Sóley ještě pár let potrvá, než si bude chtít vyhodit z kopýtka. O aféře mezi Adolfem a Halldórou Dögg už toho slyšela dost. „Soudíte tedy, že Halldóra Aldu předtím neznala,“ ujala se opět slova.

„Neodpověděl jste však na mou otázku, zda se Alda někdy zmínila o vašich rodičích.“

Adolf ukázal zuby a připomněl Tóře hada.

„Neřekl jsem, že Halldóra Aldu neznala, ale že ji nenavedla tomu, aby mi zavolala. Řekla mi, že Alda je jakousi její opatrovnicí či co.“ Pokrčil rameny. „Pokud jde o moje rodiče, neměla byste zapomínat, že jsem zažaloval nemocnici, která zabila mou matku.“ Tóra svraštila čelo. „Hmmm.“

„Přece víš, že jeho matka zemřela, když

dostala velkou dávku penicilinu, ačkoli na něj byla alergická,“ vmísila se do hovoru Svala. „Už

mi zbývá jen krůček k dohodě s nemocnicí na výši odškodnění pro Adolfa.“

„Vím o tom, že se s nimi soudíte,“ pravila Tóra. „Můžete tedy klidně dál mluvit o Aldě.“

„Háček je v tom, že jsem nechtěl ohrozit přiznání odškodného, proto jsem na její řeči

nereagoval,“

vysvětlil

Adolf.

„Po

prvních

telefonátech se zdálo, že to vzdala, a tak už jsem na to nemyslel. Ale po pár měsících se ozvala znovu, a přestože najednou obrátila, šlo pořád o tutéž kravinu, kterou jsem nehodlal poslouchat.

Proto jsem jí s tím praštil a nestál o žádné schůzky, ačkoli teď tvrdila, že má informace, které by mi mohly posloužit. V jednom kuse se omlouvala, že mě falešně obvinila.“ Adolf zavřel oči. „Jednou mě ukecala a já kývl, že se s ní sejdu v jedné kavárně, ale nakonec jsem tam nešel. Netuším, jestli ona tam byla.“

„Bylo

to

krátce

předtím,

než

byla

zavražděna?“

„Asi jo, patrně,“ odvětil Adolf tajemně. „Ovšem pár dnů před její smrtí jsem ji viděl ještě jednou.

Přišla ke mně domů, aby mi zvěstovala radostnou zprávu. Nechal jsem ji vykecat a pak jsem ji vyhodil. Už nezavolala a já věřil, že jí konečně došlo, po čem toužím: aby mi dala pokoj. Za pár dní jsem našel v novinách smuteční oznámení.“

Sarkasticky se zasmál. „A hovory automaticky přestaly.“

„Byl jste u Aldy někdy v domě?“ zeptala se Svala starostlivě a hned dodala: „Pokud ano, tak to radši neříkejte.“

„Ne, nikdy jsem u ní nebyl. Ani nevím, kde bydlí.“

„Bydlela,“ opravila ho Tóra. „Je mrtvá, jak všichni víme.“ Nadechla se. „Proč byla Alda tak posedlá vámi a tímhle případem? Bylo to kvůli vašim rodičům?“

Adolf se na ni povýšeně usmál, jako by věděl, že má informace, které Tóra nutně potřebuje.

„Můžete být ráda, že mi Alda řekla něco důležitého, protože jinak bych vám tohle všechno nevykládal.“

„Inu, pak mám tedy štěstí,“ pravila Tóra s klidem. „Povíte mi to tedy, nebo ne?“ Nechtěla na něj tlačit. Policie už to z něj vymáčkne.

Adolf svěsil koutek úst. „Nemám pro to samozřejmě žádný důkaz, jenom její vlastní slova.

Takže je možný, že jde o úplnou blbost.“

„To už posoudí jiní,“ podotkla Svala. „Povězte jí, co Alda tvrdila.“

„Tak jo.“ Adolf se i se židlí otočil k Tóře.

„Tvrdila, že je má matka,“ prohlásil a lhostejně dodal: „Jestli je to pravda, budu po ní dědit, a pak je mi fuk, která z těch dvou je moje skutečná matka. Zdědím všechno po obou.“ Mrkl na Svalu: „Situace, v níž se nedá prohrát.“

Tóra hleděla na jeho snědou tvář a snažila se vybavit si Aldinu podobu: světlé vlasy, světlá pleť.

Dva rozdílnější lidi by těžko hledala. Copak se Alda zbláznila? Neměla přece děti. A v pitevní zprávě stálo černé na bílém, že nikdy ani žádné dítě neporodila. Tóra byla bezradná. Věnovala snad Alda Valgerdur vajíčko? Byl Adolf dítětem ze zkumavky? Tóře se zdálo dost nepravděpodobné, že už tehdy taková možnost existovala. A pokud matkou tohoto muže byla Alda, kdo byl pak jeho otcem? Markús?

Kapitola třicátá pátá

Úterý 24. července 2007

Adolf se narodil 27. října 1973. Musel být tedy počat v lednu, zhruba v době výbuchu sopky. Jak se Alda mohla vydávat za jeho matku?

Po setkání se Sválou a Adolfem Tóra zavolala do věznice a zeptala se na Adolfovo tvrzení Markúse.

Markús soudil, že je to celé dost pochybné, musel však připustit, že přesně v době, kdy mohla být těhotná, se Alda ztratila ze scény a téměř rok ji nikdo neviděl. Nesmírně se ovšem nad tímhle „žvástem“ rozčilil a tázal se, koho mohlo napadnout, že by mu Alda něco takového zatajila.

Tóra věděla, že minimálně jedna osoba pravdu zná: Aldina matka. Rychle hovor ukončila a ujistila Markúse, že ještě před rozhodnutím

okresního soudu o prodloužení vyšetřovací vazby se spolu setkají.

Dřív než zkontaktuje Aldinu matku, bude si ale muset ujasnit, zdaje vůbec možné, aby Alda měla dítě, když v pitevní zprávě stálo, že nikdy nerodila. Vytočila Hannesovo číslo a musela se ušklíbnout. Byl to už druhý telefonát, který se netýkal jejich dětí, absolutní rekord. „Haló, Hannesi. Vím, že jsi v práci, budu proto stručná.

Může být žena matkou, přestože v její pitevní zprávě stojí, že nikdy nerodila?“

Po dlouhém rozbírání různých možností se nakonec Hannes vyjádřil tak, že mu Tóra mohla porozumět. Při pitvě se zjišťuje, zda žena rodila přirozeným způsobem. Prohlédnou se pohlavní orgány a děložní hrdlo, a to zejména v případě, že nešlo o přirozenou smrt. Dítě však může přijít na svět císařským řezem, což už se z děložního hrdla nepozná. Stopy po císařském řezu jsou patrné na břiše a na samotné děloze.

„O jizvách po císařském řezu se ve zprávě taky nic nepíše,“ řekla Tóra. „Nechávala si ovšem odsávat tuk. Zmizí přitom jizvy?“

Hannes prohlásil, že není specialista ani na plastickou chirurgii, ani na soudní lékařství, ale má za to, že takové jizvy by při liposukci zmizet

mohly. Nevysvětluje to však, proč nebyly žádné stopy na děloze.

„Mohl by to patolog přehlédnout? Při pitvě přece nejde primárně o to, zda žena rodila. Kromě toho tu jsou tři další mrtvoly a hlava.“

K tomu se Hannes vyjádřit nechtěl, přestože na něj Tóra naléhala, a tak se musela spokojit s informací, kterou dostala. Alda tedy dítě mít mohla. Nebo to aspoň nebylo vyloučeno. Tóra musí bezpodmínečně mluvit s Aldinou matkou.

Kdyby Adolf skutečně byl Aldiným synem, vysvětlovalo by to, proč se tolik zajímala o znásilnění, kterého se měl dopustit, a proč měla v zásuvce jeho fotografii.

Ke staré dámě se však bez pomoci Aldiny sestry

Johanny

nedostane.

Advokátku

domnělého vraha její dcery určitě znovu chtít vidět nebude. Tóra si tedy musela pospíšit, aby to stihla dřív, než ve dvě hodiny padne rozhodnutí o délce vyšetřovací vazby.

Kolegyně v bance jí sdělila, že tam Johanna není. Její hlas zněl mladě a přátelsky. Tóra jí vysvětlila, že jde

0 naléhavou záležitost, a zeptala se, zda neví, kde by ji mohla zastihnout. Hlas bankovní úřednice zvážněl. Odpověděla, že Johanna je

kvůli pohřbu své sestry v Reykjavíku. Považovala za pravděpodobné, že za těchto okolností bude mít mobil vypnuty. Tóra ji přesto požádala, aby jí dala její číslo, rozloučila se a zavolala Johanně.

Mechanický hlas jí oznámil, že volaný účastník je momentálně nedostupný. Bylo půl jedenácté.

Tóra byla na pohřbu teprve dvakrát v životě, a to pokaždé v kapli ve Fossvoguru. Zavolala tam a dověděla se, že pohřeb Aldy Thorgeirsdóttir se tam nekoná ani dnes, ani v příští dny. Kde by se konat mohl, jí bohužel říct nemohli, protože takových možností bylo víc. Vysvětlili jí, že některé pohřby se veřejně neoznamují, pokud si pozůstalí přejí rozloučit se se zesnulým pouze v nejužším rodinném kruhu.

Tóra přemýšlela, kdo by mohl být na Aldin pohřeb pozvaný, ale napadla ji pouze doktorka Dís. V její ordinaci se ozval záznamník a informoval ji, že z důvodu nemoci není dopoledne nikdo přítomen. Protože

1 další pokusy byly marné, zůstal její nadějí poslední člověk: rejdařský král Leifur z Vestmannských ostrovů.

Uběhlo jen sedm minut a Leifur jí zavolal zpět a sdělil, že pohřeb se koná o druhé hodině v kostele Fríkirkja. Výhodnější polohu už to místo

mít nemohlo, okresní soud byl hned za rohem.

Tóra Leifovi poděkovala, avšak důvod svého dotazu mu neprozradila. Leifur byl jistě zvědavý, ale nevyptával se jí.

Tóra kvapně opustila Svalinu kancelář a vyběhla přímo do hustého lijáku. Veliké kapky připomínaly spíš náhlou přeháňku někde v cizině než islandský déšť.

Tóra běžela k malému vozu, který si koupila místo velkého džípu, jehož provoz byl příliš drahý. Aldina matka už možná bude připravovat smuteční obřad, a pokud ne, kněz by měl vědět, kde se zdržuje. Buď v Aldině domě, nebo v některém hotelu. Je otázkou, zda raději přenocovala uprostřed věcí své zemřelé dcery, nebo v neosobním hotelovém pokoji.

Jako obvykle bylo obtížné najít v centru místo k zaparkování. Tóra popojížděla kolem kostela, až

konečně spatřila, jak vyjíždí jedno malé autíčko se starou paní za volantem. Chvíli to sice vypadalo, že bude muset najít větší stání, ale nakonec se jí s nečekanou šikovností podařilo vůz do úzké mezery vměstnat.

Když Tóra stanula před kostelem Fríkirkja, draly se masivními dřevěnými dveřmi ven tóny varhan. Doufala, že obřad dosud nezačal, aby

nenarušila smuteční ceremonii. Bylo samozřejmě krajně nevhodné obtěžovat truchlící matku, kterou sotva znala, ale nakonec ji k tomu vedly důležité zájmy. Opatrně otevřela dveře. Varhaník skončil uprostřed písně a procvičoval si prsty na stupnicích. V předsíni Tóra vytřepala vodu z kabátu a přiložila ucho ke dveřím do kostelní lodi. Varhany přebíjely všechny ostatní zvuky, ale přece jen zaslechla tiché hlasy. Pootevřela dveře a škvírou nahlížela dovnitř. V první lavici seděly dvě ženy a pozorovaly bílou rakev před oltářem.

Jedna z nich vstala a šla ke katafalku. Zezadu vypadala jako Aldina sestra. Ta druhá, s krátce ostříhanými šedivými vlasy, byla její matka. Tóra vklouzla dovnitř. Nechtěla, aby si jí všimly, a tak se snažila zavřít staré dveře bez vrznutí.

„Nechala bych rakev raději otevřenou,“ řekla Johanna a něžně pohladila lesklé víko. „Myslím, že by si to Alda přála.“

Tóra postoupila o pár kroků a slyšela, jak starší žena popadá dech. „To bys neříkala, kdybys viděla jak má podrápanou tvář. Takhle by se nechtěla lidem ukazovat ani zaživa.“

„Mohli by ji silněji nalíčit,“ namítla Johanna smířlivě. Stála dosud u katafalku s rukama položenýma na rakvi. „To by se dalo zařídit.“

„Pokud ji chceš ještě jednou vidět, musíme se zeptat, jestli smíme sundat víko,“ pravila stará paní věcně. „Byla jsem tady, když ji přinesli, a směla jsem se na ni podívat.“ Sklonila hlavu.

„Nedoporučuju ti to. To už není naše Alda. Je ledově ztuhlá, protože ji zřejmě přivezli přímo z chladicího boxu. Měla jsem si ten pohled odpustit.“

Tóra, která stála několik řad za oběma ženami, si odkašlala. Obě se k ní otočily a zíraly na ni. „Co tady děláte?“ zeptala se Johanna užasle.

Jak jste si mohla dovolit sem přijít?“ vyjela její matka hlasem zdušeným slzami. „Nevíte, že tu chystáme rozloučení s mou dcerou? To není místo pro obhájkyni jejího vraha.“ Znělo to ale spíš rozzlobeně než smutně.

„Markús Aldu nezavraždil,“ pravila Tóra klidně a potlačila nepříjemný pocit z toho, že musí obě obtěžovat v takové situaci. „Má dokonalé alibi, byl v té době úplně jinde.“

Až do té chvíle se Johanna pohybovala jako náměsíčná, ale nyní se zdálo, že přišla k sobě.

Její tvář působila unaveněji, než jak si ji Tóra pamatovala, měla mastné vlasy a obnošené šaty.

Naproti tomu její matka se vyparádila a vypadala

důstojně. Svěsila koutek rudě nalíčených úst.

„Samozřejmě že má alibi,“ utrousila ironicky.

„Jeho bratr Leifur mu je jistě klidně obstaral.“

„Ne,“ namítla Tóra stále v klidu. „Tak to není.“

Rozhodla se však, že podrobnosti jim prozrazovat nebude, ať už jí věří nebo ne. „Markús dnes musí před soud, protože policie vznesla požadavek na prodloužení vyšetřovací vazby. Dá se bez problémů dokázat, že Aldu nezabil. Ale od událostí na Vestmannských ostrovech se tak lehce odpoutat nemůže.“ Pohlédla do planoucích očí staré ženy. „Někteří z těch, kdo vědí, co se tenkrát událo, jsou příliš nemocní na to, aby mu mohli pomoci, nebo už prostě nejsou mezi námi.“

„Proč se na mě tak díváte?“ pronesla nepříjemně Aldina matka a teatrálně si položila ruku na prsa. „Já nikoho nezabila, jestli narážíte na tohle.“

„Ne, na to nenarážím,“ odvětila Tóra, „ale věřím, že víte nebo alespoň tušíte, kdo ty muže zabil. Jsem si téměř jistá, že se na tom podíleli Markúsův otec a Dadi. A nejspíš ani váš manžel nebude bez viny.“

Stará žena na Tóru mlčky hleděla. Johannin udivený pohled přeskakoval z jedné na druhou.

„Je to tak, mami? Markús sedí ve vězení pro vraždu, kterou spáchal táta?“

„To už by stačilo,“ vyhrkla matka, aniž se na dceru podívala. Zato stíhala přísným pohledem Tóru. „Musím vás požádat, abyste odešla.

Bohužel vám nemohu pomoci. Jestli se Magnús a Dadi něčeho dopustili, je mi to líto, ale nemůžu o tom mluvit.“

„Narodilo se Aldě dítě?“ vypálila Tóra nečekaně. Johanna si pomyslela, že se Tóra nejspíš zbláznila, ale její matku to vyděsilo.

„Co je to za nesmysl?“

„Dnes ráno jsem se sešla s jedním mladým mužem, který udává, že ho Alda několikrát kontaktovala a tvrdila, že je jeho matka. Lže snad?“

„O čem to mluví, mami?“ Johannin hlas byl pronikavý. „Je to snad to tajemství, které mi Alda chtěla svěřit?“ Zmateně hleděla na Tóru.

„To já nevím,“ přiznala Tóra poctivě. „Vím jen to, že Alda na delší dobu zmizela. Údajně byla po dobu možného těhotenství na gymnáziu v Isafjörduru. Ale tam o ní nikdo nikdy neslyšel.

Proto se mi zdá, že ten muž mluví pravdu.“

Stará paní sklopila oči. Tóra očekávala další výbuch vzteku, ale místo toho se jí roztřásla

ramena, zprvu lehce, ale pak se jí zachvívala stále silněji. Johanna došla k matce, sedla si vedle ní a vzala ji do náruče. Útlá ramínka její matky se pozvolna přestala poškubávat. „Můj bože,“

zanaříkala, „provedla jsem v životě tolik špatných věcí. Tolik špatností. V té rakvi bych měla ležet já, ne Alda.“ Stále hleděla do země.

„Každý

dělá

chyby,“

pronesla

Tóra

automaticky. „Důležité je, jak si s tím poradí.“

Stará paní vrtěla hlavou. Potom rezignovaně pohlédla na bílou rakev stojící na nízkém katafalku. „A přesně proto všichni selhali.

Všichni.“ Odmlčela se. Tóra jí chtěla poskytnout čas k uklidnění, neboť se obávala, že se opět uzavře do sebe. „Tehdy bylo všechno jiné.

Všechno, co je dnes pro vás mladé samozřejmé, tehdy neexistovalo. O všechno se muselo bojovat.“

„Opravdu měla Alda dítě?“ vmísila se do toho Johanna nedůtklivě. „O co tu vlastně jde?“ Tóra na ni vrhla ostrý pohled, aby ji umlčela. Marně.

„S kým to měla?“

Staré ženě stékaly po tvářích veliké slzy, kapaly na tmavomodrý šátek, který měla na krku, a tvořily na něm černé skvrny, jež se stále víc rozpíjely. „S jedním cizákem. Bylo to

znásilnění.“ Vykládala to Johanně, jako by na Tóru úplně zapomněla. „S ošklivými ranami ji dovezli do nemocnice. Nikdy jsem nic tak strašného neviděla.“

Tóra neměla nejmenší chuť poslouchat podrobné líčení, jak Alda vypadala po znásilnění.

Mírně se zeptala: „Otěhotněla?“

Stará paní zdráhavě přikývla. „Osud si nejvíc zahrává s těmi nejslušnějšími lidmi. Byla ještě dítě, nanejvýš si dala pusu s nějakým chlapcem, nic víc. Byla hodná a milá, nebyly s ní žádné potíže tak jako s jinými děvčaty jejího věku. Jen jedinkrát se zachovala jinak než obvykle, a hned se jí zhroutil svět. Jen jedinkrát.“

Johanna seděla mlčky vedle své matky. Tóra musela hovor udržovat v chodu. Nadechla se.

„Ten večer pila, že? Tak jako její spolužáci.“

Stará paní přisvědčila. „Nebyla na tom tak špatně jako ostatní. Kdyby byla opilá, zavolala by nám a poprosila nás, abychom pro ni přišli.

Takhle ji ale všichni nechali jít domů samotnou.“

Za řeči upírala pohled do podlahy. „Věděla, že se o tom pití dovíme, a chtěla mít jasnou hlavu.

Proto sešla do přístavu, říkala si, že jí mořský vzduch udělá dobře. Potkala tam ale toho odporného chlapa. Byl opilý a násilím se jí

zmocnil. Ačkoli se bránila ze všech sil, neubránila se. Taková muka, moje ubohé dítě!“

„Byl tím násilníkem jeden z těch mužů ve sklepě? Mám taky dceru a dovedu si živě představit, co všechno projde člověku hlavou, když se něco takového stane. Zlé je, že nemůžeme nic vrátit. Ale Markús má také syna, který si nezaslouží, aby jeho otec nevinně seděl ve vězení.

I kvůli němu musí pravda vyjít najevo.“

Aldina matka dosud nevzhlédla, ale něco se v ní pohnulo a její hlas teď zněl mnohem rozhodněji. „Když nám Alda v nemocnici řekla, kdo to byl, manžel chtěl okamžitě běžet ven.“

Vykládala to, jako by četla z nějaké knihy.

„Pokoušela jsem se ho zadržet, ale vůbec mě neposlouchal. Nechal mě sedět na posteli u dcery a hnal se pro Magnúse. Jeden za všechny, všichni za jednoho. Zastihli ty chlapy v přístavu, kde kotvili se svou plachetnicí. Byli čtyři, dočista ožralí, dva z nich spali. Thorgeir byl zuřivostí bez sebe a Magnús zrovna tak. Když se můj muž

vrátil domů, byl celý od krve.“

Tóra mlčela. Takže Aldin a Markúsův otec.

Dadi do toho nebyl namočený. „Použili paličku na zabíjení ryb a nůž?“

„Ne.“ Stará paní zavrtěla hlavou. „Přinesli si ze své lodě filetovací nůž a nějaká kladiva. Pak to hodili do vody.“

Tóra byla překvapena. Pevně věřila, že vražednými zbraněmi byly palička na ryby a nůž.

Někdo je tedy mezi dětskými věcmi v odkládací komoře ukryl z jiného důvodu. „Nikdo si ničeho nevšiml? Muselo kolem toho být dost hluku.“

Tóra potlačila představy o bitce, které se jí začaly honit hlavou. Kaluž krve na molu byla vysvětlena.

„Dadi je viděl,“ odpověděla Aldina matka.

„Valgerdur měla zrovna službu, když Aldu přivezli do nemocnice. Zavolala nám. Měla jsem dojem, že si tu příležitost podat nám takovou zprávu, jaksepatří vychutnala. Byla i při tom, když nám Alda v slzách vyprávěla, co se odehrálo.

Valgerdur zavolala Dadimu a poslala ho do přístavu hledat pachatele. Proto tam Magnúse a mého muže přistihl.“

„Dadi byl tedy svědkem té pomsty?“ ujišťovala se Tóra. žena přikývla. „A nikomu nic neřekl?“

Stará dáma se ponuře usmála. „Ne, neřekl.“

„A policie se nedozvěděla nic víc než to, že se ráno našla na molu krev?“ otázala se Tóra

udiveně. Podezírala Gudniho, že ví víc, než chtěl přiznat.

„Ne,“ odpověděla Aldina matka. „Policie samozřejmě horlivě spekulovala. Na molu bylo plno krve, ale bez dalších stop nemohli nic dělat.

Pak začala ta sopka…“

„A Dadi s Valgerdur? Všichni mi říkali, že to byla hrozná drbna. Jak je možné, že oba mlčeli?

Dadiho dokonce kvůli té krvi vyslýchali.“

„Dadi nám nabídl svou pomoc.“ žena se neradostně usmála. „Dva muži zemřeli ještě na lodi. Pak Thorgeir a Magnús přitáhli na palubu ty dva zbývající, které ubili na hrázi. Aby celou věc ututlali, odtáhli jachtu v přístavu o kus dál. Dadi jim přitom pomáhal a ještě v noci se u nás s Valgerdur zastavil. Nabídl se, že mrtvoly i loď odstraní dřív, než se v přístavu někdo objeví.

Thorgeir s Magnúsem byli v šoku a nebyli schopní něco rozhodnout.“ Tóra na ni jen třeštila oči. „Thorgeir pak zavolal Magnúse, který už byl doma. Ten přiběhl a potom se rychle domluvili.

Dadi s Valgerdur měli odstranit všechny stopy.

Potom odešli a víc nevím. Nechtěla jsem nic vědět.“ Stará paní se roztřásla. „Byla jsem taky v šoku. Thorgeir byl živitelem rodiny, museli jsme vychovávat dvě dcery, z toho jednu v hrozném

stavu. Kdyby musel do vězení, všechno by se zhroutilo.“

„Kdo tomu muži uřízl hlavu?“ Tóra soudila, že muselo jít o mrtvolu toho, který měl na svědomí Aldino znásilnění.

Stará dáma na ni nechápavě pohlédla. „To nevím,“ zavrtěla hlavou. „Já ty mrtvoly neviděla a nikdo o nich nemluvil. Zaskočilo mě, že se našly.

Ale ten chlap si to zasloužil.“ Z její poslední věty nezaznívala žádná hořkost ani pomstychtivost.

Vypadalo to, jako by jí ta slova sama vyklouzla z úst. Tóru náhle napadlo, že Alda utekla z nemocnice, šla do přístavu a mrtvému násilníkovi uřízla hlavu. „Mohla Alda v noci opustit nemocnici?“ zeptala se bez dalšího vysvětlení.

„To sotva,“ mínila stará paní. „Dostala něco na uklidnění. Valgerdur říkala, že když jí končila služba, Alda spala. Proč se ptáte?“

Tóra neodpověděla a místo toho se zeptala, jak se mrtvoly dostaly do Magnúsova sklepa.

„Pomáhal při tom Magnús Dadimu?“

Aldina

matka

zavrtěla

hlavou.

„Ne,

nepomáhal. Magnús doprovodil Dadiho do přístavu, aby zachránili sokola, kterého zahlédli v kleci na palubě té plachetnice. Kromě toho chtěl

odnést všechno, co mělo nějakou cenu. Finanční situace firmy, kterou vlastnil s Thorgeirem, nebyla valná. Myslím ale, že do kajuty, kde leželi ti zabití, se Magnús neodvážil. Natož aby je chtěl mít doma. Loď se měla potopit i s mrtvými na palubě.“

„Kradli ptáky,“ vyhrkla Tóra. To vysvětlovalo Magnúsovy zmínky o ptácích. Stále ještě přemýšlel o tom, zda sokol, kterého osvobodili, přežil.

„To říkal i Thorgeir. Na palubě našli mapy, na kterých byla vyznačená hnízda orlů a sokolů.

Nikdo samozřejmě nevěděl, jestli nalezeného sokola měli ti chlapi už delší dobu, nebo ho chytli teprve při téhle plavbě. Magnús ho ještě té noci pustil na svobodu.“

Johanna třeštila na matku oči. Tóra si nedovedla představit, co se jí teď odehrává v hlavě, zda není schopna slova vzteky nebo zděšením. „Proč vám chtěli Dadi s Valgerdur za každou cenu pomoct?“ zeptala se. „Nebyli přece jenom tak zlí, jak praví pověst?“

Na tváři staré ženy se opět usadil chladný úsměv. „Ruka ruku myje. A obě zůstávají špinavé.“

„Co tím myslíte?“ naléhala Tóra. „Chtěli za to, že budou mlčet a odklidí mrtvoly, něco dostat?“

„Ano,“ vydechla tiše. „Magnús měl na sebe vzít vinu za Dadiho. Dlouholeté pašování alkoholu. A tak souhlasil, neměl jinou volbu.“

Stará dáma se odmlčela a nadechla se. „Zaplatili jsme však mnohem víc. Valgerdur v nemocnici řekla Aldě, že kdyby byla těhotná, má to dítě porodit a potom jí ho dát. Když jsme dceři vysvětlili, v jaké jsme situaci, vyhověla nám.

Jinak by byla šla na potrat. Valgerdur zničila zprávu o Aldině příjmu a postarala se, aby byla doma dřív, než ráno přijdou lékaři. Noční sestře namluvila, že Alda se pouze potřebovala vyspat z opice, a Valgerdur že musela tuto službu prokázat její matce, své kamarádce. Nikdo proto Aldu neviděl, když jsme ji brzy ráno odvezli z nemocnice. Navždycky se změnila.“

„Měl s tím vším něco společného Markús?“

otázala se ještě Tóra. „Podílel se na vraždě?“

„Ne. Patřil k těm, kteří toho hodně vypili.

Podle Magnúse vyspával doma na gauči. Na ničem se nepodílel.“

Tóra po delší době zas volně dýchala. Stála před kostelíkem Fríkirkja a nechala se skrápět

deštěm, který tiše padal z nebe. Vyndala mobil a zavolala na policii.

Tinna se probudila s tvářemi mokrými od slz a s tichými vzlyky Netušila, proč pláče. Byla dosud v nemocnici, ale ne ve svém pokoji. Na lustru nebyl prach a obraz na stěně měl jinou barvu. Ne o moc, jenom byl žlutější. Pokoušela se obrátit, ale bolelo ji nad levým loktem a na prsou.

Bolest nebyla bodavá, bylo to spíš, jako když se člověk probouzí z nějakého omámení. Tinna se na sebe podívala. Pod noční košilí měla obvazy, na levém prsu a pod ramenem. Co se stalo? Zranila se ve spánku, aniž se probudila, i když jí obvazovali rány? Byla unavená a točila se jí hlava. Vzala si tabletky? Musí s někým mluvit. S

nějakým dospělým, který by ji vyslechl a nepředstíral jenom, že ji poslouchá. Téměř viděla, co se honí v hlavě těm, co dělají, že jí naslouchají: Je nemocná. Chudinka. My víme, co je pro ni nejlepší. My to víme. Ať si povídá, co chce, my víme nejlíp, co potřebuje.

Tinna stiskla červené tlačítko a netrpělivě čekala na sestru. Co si jen s tebou mám počít, Tinno? Matčina slova jí doznívala v hlavě. Asi se rozhodla nechat ji tady a lidem z nemocnice řekla, ať si jí zbytečně nevšímají. Trhaně dýchala

a bylo jí špatně. Otevřely se dveře a vešla žena v bílé haleně, kterou už dobře znala.

„Není ti dobře?“ zeptala se jí islandsky a přistoupila k jejímu lůžku. Tinna se trochu uklidnila.

„Musím mluvit s mamkou,“ vyrazila ze sebe.

Znělo to plačtivěji, než chtěla. „Hned.“

„Maminka přijde večer,“ řekla sestra a naklonila se k ní. Nadzvedla Tinně jedno víčko a podívala se jí do oka. „Jak ti je?“ Víme, co je pro tebe nejlepší.

„Chci mluvit s mámou. Musím jí říct o tom člověku. Nikdo o něm neví, jenom já.“

„Tak?“ protáhla sestra. „Dobrá.“ Chudinka.

My víme, co je pro ni nejlepší. „Myslím, že je načase, aby sis vzala svoje léky, drahoušku. Pak ti určitě bude líp.“

Zdravotnice se otočila na podpatku a odcházela z pokoje. „Musím s mámou mluvit!

Znám jeho jméno a všechno!“ Ošetřovatelka se vrátila, vsunula Tinně do úst bílé tabletky, zvedla jí hlavu a přitiskla ke rtům sklenici s vodou.

Chvílí jí držela bradu, až se ujistila, že dívka všechno spolkla. Tinna se rozkašlala, protože se jí pár kapek vody dostalo do nesprávné dírky. „Dá

se zjistit, jak se jmenuje. Je to na lístku, který mu uletěl.“

„Teď se trochu prospi,“ pravila sestra s úsměvem. „Až se probudíš, bude tvá maminka tady.“

Později matka skutečně přišla, ale Tinna byla dosud pod prášky a její návštěvu prodřímala.

Vždycky, když otevřela oči, spatřila tutéž scénu: plačící mámu. „Můžu… já můžu zjistit, jak se jmenuje, mami,“ vypravila ze sebe přiškrceným hlasem. „Jmenuje se… Hjalti. Příjmení jsem nerozluštila, bylo moc načmáraný.“ Matka ji pohladila po čele a ukápla další slzu. „Je to zlý chlap. Jmenuje se Hjalti, mami.“

Matka si utřela slzy. „Pst, Tinno. Spi. Klidně spi.“

Tinna zmlkla a zavřela oči. My víme, co je pro tebe nejlepší.

Kapitola třicátá šestá

Úterý 24. července 2007

Tóra si nepamatovala, kdy toho, ve střízlivém stavu, tolik napovídala. Měla sucho v ústech, nicméně se svými vývody, jež vyvolaly očekávaný účinek, byla spokojena. Stefan a státní návladní došli ke stejným závěrům jako ona, totiž že Markús je nevinen. Seděli ve třech v Stefanově kanceláři hned potom, co sem Tóra po rozhovoru s Aldinou matkou doběhla. Nedalo se čekat, že ji ihned předvedou na policejní stanici; oficiální výslech samozřejmě kvůli pohřbu odložili. Stefan s ní jenom krátce promluvil, aby si potvrdil Tóřiny informace. A jeden policejní úředník v civilu ji měl sledovat pro případ, že by chtěla

uprchnout, ačkoli to bylo nepravděpodobné. Tóra ji pak viděla, jak ji přivádějí na stanici, sehnutou a s kamenným obličejem.

Bylo hrozné si jen představit, jak se cítí. Jak asi musí být ženě, která je nucena přiznat se k tak strašlivým chybám? Tóra při nejlepší vůli nedokázala pochopit, jak někdo může poslat svoji dceru do Západních fjordů, aby porodila dítě pro cizí ženu, dítě, které ještě ke všemu bylo zplozeno tak strašným způsobem. Aldina matka tu tragédii líčila velmi suše, Tóra však věděla, že není bez citu. Valgerdur a Dadi žádali, aby Alda přivedla dítě na svět pod Valgerduřiným jménem, protože možnost adoptovat je normálním způsobem tu nebyla. V minulosti už se o to pokoušeli, ale pro své neutěšené domácí poměry nikdy nezískali doporučení. Tehdy také nebylo možné adoptovat dítě z ciziny Valgerdur se marně pokoušela otěhotnět. Alda byla její jedinou nadějí, jak vytoužené dítě získat.

Aby jejich trik vyšel, Dadi a Valgerdur se s Aldou odstěhovali na odlehlé místo a dbali na to, aby Aldu vidělo co nejméně lidí a aby nemusela na žádnou lékařskou prohlídku. Pokud přece jen někoho potkala, musela předstírat, že je podstatně starší. V Západních fjordech našli

útočiště vjednom prázdném statku, který patřil Valgerduřiným příbuzným. Občasným hostům z okolí Valgerdur vykládala, že je těhotná. Nikdo nepojal podezření, že si vymýšlí. Těžší to začalo být, když se přiblížil čas porodu. Alda měla s Valgerduřinou pomocí rodit doma, ale protože placenta ležela před děložním otvorem, museli s Aldou jet do nemocnice v Isafjörduru. Tam přišlo dítě na svět císařským řezem.

Alda musela zůstat v nemocnici déle než jiné rodičky, protože se po chirurgickém zásahu pomalu zotavovala a navíc dostala zánět. O věk mladé matky se nikdo nezajímal a nikdo také nepochyboval o tom, že to je Valgerdur Bjólfsdóttir. Nemocniční personál si jenom všiml, že se novopečená matka chová podivně. Působila lhostejně a nechtěla dítě kojit. Odradit každého případného zájemce od návštěvy nemocnice Dadimu nečinilo potíže, protože tenhle manželský pár byl v Západních fjordech stejně neoblíbený jako na Vestmannských ostrovech. Po dvou týdnech Aldu propustili, po boku Dadiho a se synkem v náručí. Odjela na statek, vzala si svoje věci a chlapce nechala Valgerdur a Dadimu.

Porodní asistentka, která pak o matku a dítě pečovala, podala nemocnici zprávu, že vztah

matky k dítěti se postupně zlepšil, přestože je ani nadále nekojí. Zmíněná asistentka nepatřila k nemocničnímu personálu, a nemohla tudíž zjistit, že důvodem změny vztahu byla výměna matek.

Nemocnice v Isafjörduru se tedy nedopustila žádné chyby, když sem po třiceti letech dovezli Valgerdur. Bylo prostě ironií osudu, že Alda tehdy dostala proti zánětu penicilin, lék, na který byla skutečná Valgerdur alergická.

Aldina matka vypověděla, že Alda o svém synovi mluvit nikdy nechtěla ani o něm nic slyšet. V jejích očích nebylo dítě na tomto světě vítáno a nikdy nebylo „její vlastní“. Tóra si však dovedla představit, že se Aldin postoj časem změnil, zejména když jí začalo být jasné, že už

nikdy žádné děti mít nebude. Nevěděla jen, zda Alda narazila na Adolfovo jméno ještě předtím, než ho Halldóra Dögg obvinila ze znásilnění, nebo zda jí to prostě došlo, když uviděla jeho křestní jméno a datum narození. V každém případě musela utrpět těžký šok, když zjistila, že její jediné dítě, syn muže, který ji znásilnil, je stejně brutální jako jeho otec. V Aldě se k němu musel probudit nějaký cit a možná i výčitky svědomí za to, že se ho vzdala. To vysvětlovalo její telefonáty: zpočátku vyčítavé a potom prosebné. Nejprve ho

tvrdě odsoudila, ale když zjistila, kdo je, bála se zapudit ho navždy. Tóra uvažovala, zda začala čistit stůl proto, aby mohla dokázat jeho nevinu a prohlásit se za jeho matku. Adolf se však stavěl hluchým a odmítal se s ní setkat, se ženou, která mohla ohrozit jeho snadno nabyté bohatství. Když ale zjistil, že by mohl dědit i po ní, věc se mu začala jevit jinak. Jenže pro Aldu už

bylo pozdě.

Jako právnička se Tóra naučila neposuzovat lidi podle jejich činů. Všichni udělali strašné chyby, Aldini rodiče, Dadi a Valgerdur, Adolf a dokonce i Markús, a všichni si příliš pozdě uvědomili jejich následky. Tóra už se ve své práci setkala s tolika nevysvětlitelnými věcmi, že ji to přestalo překvapovat. Četné kroky jejích mandantů byly dílem hlouposti, jiné dílem špatných

rozhodnutí,

jak

se

dostat

z

bezvýchodných situací. Aldin osud poznamenaly přehnané reakce zoufalých lidí. Tóra litovala všechny pozůstalé, kteří nyní byli konfrontováni se svými starými hříchy. Bylo jí líto především Aldiny matky, která se stala obětí okolností. Její manžel, Markúsův otec, Dadi a Valgerdur nesli hlavní část odpovědnosti, ale žádný z nich nemohl být za své činy hnán před soud. Zůstala

tu jenom stárnoucí matka, kterou před mnoha lety zavalily kruté události vedoucí k tomu, že dnes svou dceru klade do hrobu.

Totéž platilo pro Kláru, Markúsovu matku, která podle Aldiny matky o vraždách věděla. Bylo by ovšem obtížné jí to dokázat, pokud by se sama nepřiznala. Klára působila tvrdošíjně a tak jako její syn Leifur by sotva přiznala, že o dávném zločinu věděla. Naštěstí to nebyl Tóřin problém.

Případ dosud nebyl uzavřený.

Zbývala ovšem otázka, kdo zavraždil Aldu, a to byl důvod k odkladu Markúsova propuštění.

Tóře bylo jasné, že policie se po jejích zjištěních nepřetrhne, ale přesto byla zklamaná, že se neděje vůbec nic. Policie musela přiznat, že Markús se vší pravděpodobností neměl s mrtvolami ve sklepě nic společného. Proč Alda strčila hlavu muže, který ji znásilnil, do bedničky, by se možná ještě zjistit dalo, ale pro Markúse to nebylo podstatné. Nikdo jiný jako její vrah nepřicházel v úvahu. Tóra cítila, jak tísnivý tlak v hlavě, který v kostele začal mírným pobolíváním, stále sílí.

„Není přece jen možné, že ta žena prostě spáchala sebevraždu?“ zeptala se. „Je tu něco, co

jednoznačně svědčí o vraždě? Musela být psychicky na dně.“

Stefan zvedl zrak od zprávy, kterou právě prohlížel. „Pitva jednoznačně prokázala, že byla zavražděna. Vaše spekulace jsou nesmyslné.“

Tóra tiše vzdychla. „Lékařka, u které Alda pracovala, chtěla policii sdělit nějaké informace.

Jak jsem z jejího telefonátu vyrozuměla, šlo o Aldu.“ Udělala pauzu a třela si čelo. Bolest hlavy trochu pominula, ale když ruku spustila, byla zpět. „Změnily ty informace něco, o čem bych měla vědět?“

„Výpověď Aldiny nadřízené na Markúsově postavení nezměnila zhola nic,“ pravil Stefan. „Za současného stavu vyšetřování nemůžeme říct, zda to, co z nich plyne, je pro něj dobré, nebo špatné.“

„Mohl mít vrah něco společného s Aldinou prací? Lék, kterým ji zabil, tomu nasvědčuje.“

„Ne,“ odvětil Stefan klidně. „Vrah si ho nemusel sám obstarat.“

Tóra se zamyslela a proklínala bolení hlavy.

Dělalo jí potíže se soustředit. Policie musela zjistit něco, co vede k domněnce, že Alda měla ten prostředek doma. „Rozumím,“ poznamenala jen.

Víc se stejně nedozví. „Zamýšlíte promluvit si s

obětí znásilnění? Ta dívka měla motiv. Z Aldiny náhlé změny názoru nemohla mít vůbec žádnou radost.“

Státní návladní se samolibě udeřil do prsou.

Měl na sobě tmavý oblek, který stál bezpochyby celé jmění. Na levé ruce se mu skvěl široký prsten a Tóra by se nedivila, kdyby si jej každý den leštil. Ona naproti tomu na sebe neměla čas, a když se jí nepodařilo policii odvrátit od požadavku na prodloužení vyšetřovací vazby, musela se převléknout v kanceláři. Nechávala si tam bílou blůzu, tmavé kalhoty a boty s pohodlným podpatkem. Nedělalo by dobrý dojem, kdyby se před soudem objevila jako strašák, i když její oblečení z větší části zakrýval talár.

Aspoň že nemusela leštit snubní prsten. „Tóro, musím vám připomenout, že není vaším úkolem pomáhat nám při vyšetřování,“ poučil ji tiše státní návladní. „To zvládáme dobře sami.

Soustřeďte se raději na svého mandanta.“

„Tím chcete říci, že pro mého mandanta nemá nalezení skutečného Aldina vraha význam?“

vrátila Tóra výtku. Tváře jí zrudly, ale zlost ustoupila. Také by byla zklamaná, kdyby se pro nic za nic hodila do gala a naleštila si šperky.

Složila ruce do klína a chtěla vstát. „Budete tedy

požadovat prodloužení vazby? Musím se na to připravit.“

Stefan se podíval na svého kolegu. „Rád bych vám řekl pár slov mezi čtyřma očima,“ požádal státního návladního.

Účinek kávy na sebe dával čekat. Tóra do sebe vlila dva šálky, ale bolest hlavy nepolevila ani v nejmenším. Bylo krátce před jednou.

Markús byl právě v doprovodu dozorce na cestě z vazby do města, nevhodný okamžik k tomu, aby mu zavolala. Rozhodla se tedy informovat jeho syna, že otce možná propustí, aniž by musel před soud. Pak by si mladík mohl cestu k okresnímu soudu ušetřit.

Rozhovor s ním však proběhl docela jinak, než

si Tóra představovala. Byl tak hektický a hlasitý, že se jí málem rozskočila hlava. Nakonec si musela vymyslet výmluvu, aby jej mohla ukončit.

Kéž všechno dobře dopadne a Markús má čas starat se o svého synáčka.

Stefan se vrátil po dvaceti minutách. Opřel se o rám dveří a založil si paže na prsou.

„Dospěli jsme k rozhodnutí.“

„Ano? A to zní?“

„Nebudeme požadovat prodloužení vyšetřovací vazby, ale jen zákaz vycestování,“ odpověděl Stefan a vyhnul se jejímu pohledu.

„Zákaz vycestování?“ To bylo podstatně lepší než vazba. A od kolegů docela chytré: Markúse propustit, a přesto ho omezit ve volném pohybu.

Tóra vstala a potlačila úsměv. „Skočím se rychle převléknout. Uvidíme se!“

Co se dá během čtvrthodiny vyčíst o zákazu vycestování?

„Ten zákaz mi může být ukradený, o tom vůbec nemusíme mluvit, Tóro,“ pronesl Markús triumfálně. „Beztak jezdím do ciziny nerad a v nejbližší době nemám v úmyslu nikam cestovat.

Jsem rád, že jsem venku z vězení a to mi stačí.“

Položil jí ruku na rameno. „Mnohokrát děkuji a odpusťte, že jsem vám nedůvěřoval.“

Tóra jeho úsměv opětovala. Hlava ji přestala bolet a cítila se dobře. Jste-li, Markúsi, spokojený, já jsem též. Teď už můžeme jenom doufat, že policie najde pachatele.“

„Docela určitě,“ prohlásil s důvěrou. „A když

nenajde, taky dobře,“ dodal potom. Zhluboka se nadechl. Přestalo pršet a vzduch se pročistil.

Kráčeli do Tóřiny kanceláře v Skólavórdustíguru,

kde čekal jeho syn. Tóra ho tam nadirigovala, protože nechtěla, aby čekal v soudní budově, pro případ, že to špatně dopadlo.

„Báječný den.“ Zdálo se, že Markús touží mluvit nejen s Tórou, ale se všemi chodci. A když

mu Tóra vysvětlila, že pro Magnúse se vzhledem k jeho stavu nic nezmění, nestěžoval už si ani na otcův osud. Nejtěžší to bude zřejmě pro jeho matku, ale ta má tuhý kořínek a nějak už si poradí. Kromě toho jde-li o pomstu za znásilnění, lidé většinou nesoudí tak tvrdě. Alda tehdy byla ještě skoro dítě. Tóra často slyšela, jak rodiče dětí vystavených sexuálnímu násilí, prohlašovali, že by pachatele s klidem dokázali zabít.

„Opravdu báječný den,“ zopakoval Markús zřetelně a nahlas.

Tóra už mu chtěla přisvědčit, když spatřila Aldinu matku a sestru Johannu přejít od kostela kolem restaurace Laekjargata. Směly uspořádat smuteční obřad, ale pak musely předat tělo policii. Obě ženy doprovázel úředník v civilu.

Poté co Tóra policii vylíčila průběh zločinu, dověděla se, že Aldě při pitvě odebrali dělohu.

Prozkoumali stopy po císařském řezu a pak ji zase uložili na místo. Oddělení soudního lékařství

potřebovalo tělo před pohřbením vrátit. Čím kratší dobu bude mimo chladicí box, tím lépe.

Tóra zrychlila krok, aby je obě ženy nespatřily. Popadla Markúse za loket a on ji bez námitek následoval. Když Johanna s matkou minuly restauraci, už jim zmizeli z dohledu, a tak ho mohla zase pustit. Vtom jí zapípal mobil.

Jestli pro vás něco mohu udělat, Tóro, pak mi slibte, že mě o to požádáte,“ naléhal Markús, zatímco tupě hleděla na displej.

Byla to textovka od Gylfiho. Připomínal jí, že má zajistit ubytování na festival. Tóra se podívala na Markúse, který s pobavením sledoval její počínání. ‚A víte, že je tu opravdu něco, čím byste mi mohl udělat velikou radost,“ pravila a usmála se na něho.

Kapitola třicátá sedmá

Sobota 4. srpna 2007

Tóra držela ruku své dcery Sóley tak pevně, že malá zaúpěla. Trochu tedy stisk povolila, ale dávala pozor, aby jí ručka nevyklouzla. Přepadl ji pocit, že když ji na chvilku pustí, už nikdy ji nenajde. Neměli si stoupat do fronty před kioskem se suvenýry. Bylo však těžké Sóley něco odmítnout. Fascinovaně sledovala všechny ty lidi s blýskajícími se brýlemi proti slunci, s maskami, klobouky, řetízky a vlaječkami. Když ten stánek objevila, nebyla k udržení. Na druhé ruce Tóra držela Orriho a vnouček se k ní tiskl stejně pevně jako ona k Sóley.

„Já chci nos!“ Sóley se postavila na špičky a prohlížela si vystavené zboží. „A tu lesklou sponu do vlasů!“

Když zakoupili nepostradatelné festivalové vybavení, vyklouzli z chumlu lidí. Tóra byla vyčerpaná, protože musela dlouho nést Orriho, jemuž byl sice jenom rok, ale rozhodně nebyl nijak lehký. Posadili se na malou travnatou stráň, Sóley vybalila zakoupené propriety a nasadila si je. „Hezký, ne?“ Šklebila se od ucha k uchu. Tóra její nadšený úsměv opětovala a přikývla, zatímco

Orri natahoval tlusté prstíky po klaunské masce. Tóra šikovně ucukla a zlobila ho tím, že k němu natahovala bambulatý nos, ale když po něm sáhl, otočila hlavu. Počasí bylo nádherné a Tóra zatím neviděla nikoho opilého. Byla příjemně překvapena festivalovou atmosférou, všichni se dobře bavili a nechtěli si náladu kazit přemírou alkoholu. Tóra doufala, že to platí i pro Gylfiho a Siggu, které od příjezdu na festivalové prostranství v Herjólfsdaluru neviděla. Setkali se tu s kamarády a šli na koncert, zatímco Tóra zůstala s nejmladší generací na místě. Hledala Markúsův a Leifův stan a poté, co chvíli bloudila

úzkou uličkou stanového městečka, jej konečně našla.

V přeplněném stanu královsky přijali Tóru a nabídli jí uzené papuchalky a červené víno. Sóley a Orri dostali koláčů a kakaa, kolik chtěli. Tóřiny obavy, že Leifur a Marie k ní zaujmou negativní postoj, se ukázaly jako nepodložené. Markús ji neúnavně přemlouval, že musí přijít. Klára, matka obou bratrů, tu naštěstí nebyla, Tóra si byla téměř jistá, že ta by jí tak přátelsky nakloněna nebyla. Stan byl perfektně vybaven třemi pohovkami, lednicí a velkým stolem. Na stěnách dokonce visely obrazy.

Marie měla v očích slzy a objímala Tóru přes široký stůl tak usilovně, že se na něj málem zřítily. Bylo nezvyklé vidět tyhle dva bratry pít.

Nebyli sice opilí, ale měli zrudlé tváře a mluvili hlasitěji než jindy. Leifur si hrál na velkého hostitele a pobízel Tóru a ostatní hosty, které neznala, aby se neostýchali a posloužili si z občerstvení. Nejprve seděl v zadní části stanu, pak se ale protlačil davem a usadil se pohodlně na pohovce vedle Tóry. „Dobrá práce,“ zašeptal jí do ucha a potutelně se na ni usmál. Než se ho mohla zeptat, co tím myslí, naklonil se k ní.

„Markús je spokojený a tak to má být. Tady na

Vestmannských

ostrovech

mají

všichni

pochopení. Mám dojem, že jsem otci nikdy nemusel vyřizovat tolik pozdravů jako nyní, když

se vše rozkřiklo.“ Tóra přisvědčila, že to je dobře.

„Přípitek advokátce!“ zvolal Leifur na celý stan a všichni pozvedli sklenice.

Markús byl rozjařený a usmíval se na Tóru stejně spiklenecky jako jeho starší bratr. Zákaz vycestování vypršel a nezdálo se, že by ho někdo chtěl prodlužovat. Markús položil paži na rameno svého souseda a objal ho. Byl to mladík v kostýmu zahradního trpaslíka se špičatou červenou čepicí, která mu trčela nejméně půl metru nad hlavu, s bílým plnovousem a bílou parukou: Markúsův syn Hjalti. Zdálo se, že na rozdíl od ostatních hostů, se moc nebaví. Zpod svého bizarního klobouku civěl na Tóru, ale kdykoli se na něho podívala ona, uhnul pohledem. Tóra se domnívala, že se stydí za své podivné chování v den, kdy jeho otce propustili z vyšetřovací vazby a kdy si počínal jako omámený.

Snažila se nehledět jeho směrem, ale to se snáze řeklo, než udělalo, protože Markús na ni stále něco pokřikoval. Mimo jiné jí musel sdělit, že mu konečně koupil byl na Vestmannských ostrovech.

Potom vyhlásil přípitek na Hjaltiho, který však z

toho nebyl nijak nadšený. Nakonec se tu necítila dobře ani Tóra a rozhodla se vyjít s dětmi znovu ven. Bylo ještě jasno a navzdory tlačenici ve stanu Leifur Tóře navrhl, že si může kočárek nechat uvnitř, neboť půda v Herjólfdaluru byla rozmáčená.

Tóra vstala a vzala Orriho znovu do náručí.

Rozpřáhl ruce, objal ji a přitiskl tvářičku k jejímu obličeji. Byl tak něžný, že se Tóra musela v duchu ptát, jak dlouho mu tahle role těšitele vydrží. Nevěděla, proč si připadá tak divně, a doufala, že to nesouvisí s ranním telefonátem od Bely. Prý se jí o Tóře zdálo a cítila se povinna své šéfové celý sen vylíčit. Tóra v něm byla zasypaná popelem, který se jí valil z uší a úst. Podle Tóřina snáře znamenal popel pohromu a signalizoval problémy a neštěstí. Taky Belu podezírala, že by jí nevolala, kdyby se ten sen dal vyložit příznivě.

Rozloučila se s ní tedy s tím, že takovým nesmyslům nevěří, a neměla by jim věřit ani ona.

Přesto jí něco pořád nutilo na to myslet. Od té doby, co Markúsův případ skončil, byla neklidná.

Aldin vrah dosud nebyl vypátrán, a Tóra nevyřešené případy nesnášela.

Představa, že se během práce na Markúsově obhajobě mohla s vrahem potkat, byla

nesnesitelná. V úvahu přicházelo víc lidí, ale nikdo

nepůsobil

přesvědčivě.

Nejvýše

v

pomyslném žebříčku stál Adolf, po něm Halldóra Dögg a plastická chiruržka Dís. S Agustem, Dísiným kolegou, se Tóra nikdy nesetkala, takže jeho pravděpodobnost coby pachatele posoudit nemohla.

Na festivalu by se však měla bavit a nelámat si hlavu věcmi, které nemůže změnit. Přinutila se k úsměvu.

„Neprojdeme se ještě?“ zeptala se dcerky.

„Musíš všem ukázat svůj nos.“

„Chci se podívat do dalších stanů,“ žadonila Sóley. Ve vlasech se jí leskla velká spona. „Určitě budou super.“

„Nemůžeme se sami pozvat, ale snad bychom do nich mohli nahlédnout alespoň zvenčí. Je jich tu hodně a zatím jsme jich viděli jen pár.“ Došli k nejvzdálenější řadě přímo pod strání. „Třeba narazíme na Gylfiho a Siggu.“ Tóra přejížděla zrakem po lidech ve svahu.

Zastavili se u posledního stanu, z něhož se neozývaly žádné hlasy a nezněl žádný zpěv jako z ostatních. „Můžu nakouknout, mami?“ prosila Sóley. „Jenom na chvilinku.“

Tóra přisvědčila. Kolem bloumali lidé a rozhlíželi se kolem. Byli to zřejmě jak místní usedlíci, tak bývalí obyvatelé, kteří hledali známé a přátele. Sóley nadzvedla bílou plachtu ve vchodu a zapomněla, že chtěla nahlédnout dovnitř jenom na chvilinku. Stan byl o hodně menší než Markúsův a Leifův a nebyl ani tak marnotratně vybaven nábytkem, jen jednou sedačkou a dvěma kuchyňskými židlemi. Na jedné z nich seděla Aldina sestra Johanna s podnosem plným chlebových placek a uzeného jehněčího přikrytého aluminiovou fólií. Johanna uviděla nejprve Sóley a pak Tóru. „A, to jste vy,“

zvolala radostně, vstala a hned je zvala je dál. „Je tady všeho dost.“ Druhá věta zněla ještě vřeleji než ta první. Jsem ráda, že vás vidím.“

Sóley dostala čokoládu a sklenici limonády, Tóra si vzala chlebovou placku, ačkoli neměla hlad. Orri sice dostal najíst před chvílí, ale dala mu také jednu placku ke žmoulání. Ať jdou pochoutky z plného podnosu na odbyt. „Je něco nového v Aldině případu?“ zeptala se Tóra, když

spolkla první sousto.

„Nevím, co k tomu říct. Leccos vyšlo najevo, ale nic z toho asi k vrahovi nepovede.“

Tóra přikývla a ukousla z placky. „Vím, že lékařka, s níž Alda spolupracovala, něco oznámila policii. Doufala jsem, že to bude důležité.“ Přes všechnu svou zvědavost se ale nepokoušela přimět Bragiho, aby jí o tom řekl.

Johanna přisunula podnos s plackami k Sóley. „Tak, tak. Ta doktorka ten přípravek, ten botox, kterým Aldu…“ zarazila se a koukla po Sóley „…však víte, odstranila. Vzala ho z Aldina nočního stolku, když ji tam… však víte… Myslím, že nechtěla, aby do toho byla zatažena její ordinace. Věřila, že Alda se sama…“

„Zjistilo se, odkud ten botox pocházel? Byly na krabičce otisky prstů?“ Tóra se snažila, aby do jejích otázek žádné však víte neproklouzlo.

Jenom Aldiny. To ale nemusí znamenat, že ten, kdo ji… však víte… nemohl mít rukavice.

Našly se stopy pudru k jejich ošetření,“ řekla Johanna a svraštila čelo. „Jeho původ se dal zjistit. Koupil ho ten druhý doktor, Agust. Nejsem si ale jistá, jestli mluví pravdu. Tvrdí, že měl s Aldou dohodu, dostane neomezené množství botoxu a jako protislužbu bude k němu posílat pacienty z nemocničního příjmu.“

„Cože?“

„Agust tvrdí, že Alda měla pacienty, kteří například utrpěli řezné rány v obličeji. Radila jim, aby si je nechali spravit, zrovna tak křivé nosy či něco jiného, a dávala jim Agustovy vizitky. Ti pacienti byli většinou opilí nebo zmatení a mysleli si, že je po prvním ošetření v nemocnici předávají do péče dalšího lékaře.“

„Přezkoumal to někdo?“

Jistě, Alda s Agustem si prý mailovali. Dís jejich elektronickou poštu předala policii. Ta tu domluvu zřejmě potvrdila. Fáma o tom pronikla i na nemocniční příjem, i když by ovšem nebyl žádný problém maily zfalšovat a ani drby z pracoviště nejsou právě důvěryhodný pramen.“

Tóra přisvědčila, ačkoli si sotva vybavila situaci, kdy by falšovala nějaký e-mail. Ani Dís se nezdála jako vhodný typ k něčemu takovému. O

fámách kolujících v nemocnici se zmínil i Hannes. „K čemu Alda ten botox potřebovala?

Nemohli jí ho kolegové píchnout zadarmo?“

„Alda ho prý doma píchala přítelkyním podstatně levněji než v ordinaci,“ vysvětlila Johanna. „Přivydělávala si tak.“

Je to pravda? Věděla jste, že to dělá?“

„Ne,“ odpověděla Johanna a pak dodala.

„Když někdo nabídne injekci botoxu své sestře,

nemusí kvůli tomu ještě mluvit o ostatních zákaznících.“

Víc říkat nemusela. Johanna tedy věřila, že je jediná, kdo téhle Aldiny služby využil. Totéž

zřejmě platilo pro ostatní ženy.

„Našlo se mezitím vysvětlení, jak ten muž ze sklepa… však víte…“ Tóra pohlédla na dceru, která mačkala obal od čokolády.

Johanna zavrtěla hlavou. „Podle testu DNA Adolf není synem toho muže, jehož hlava… však víte… Jeho otcem musel být někdo z těch tří zbývajících.“ Tóra se otřásla. Alda uřízla hlavu a penis nepravému muži? Neodvažovala se ale vyjádřit své myšlenky nahlas, aby se Johanna nestáhla zpátky. Nikdy by neuznala, že to její sestra mohla udělat. „Adolf vznesl požadavek na dědictví po Aldě. Matce a mně řekli, že s největší pravděpodobností

uspěje.

My

vyjdeme

naprázdno.“ Zdálo se však, že se s tím vyrovnala.

„Nejhorší je, že s námi nechce mluvit, odmítá jakékoli setkání. Nepřišel ani na pohřeb své matky.“

„To se časem spraví,“ zamumlala Tóra nepřesvědčivě. „Alda měla skutečně strašný osud.“

„Ano, ale jedno to vysvětluje. Proč se rozešla se svým mužem, který byl velmi hodný. Pokud vím, po tom znásilnění už s nikým nespala.

Nedávno

sice

navštívila

jednu

sexuální

poradkyni, ale podle mě bez úspěchu. S muži už

prostě nic neměla.“ Orrimu klesla hlavička na prsa a chlebová placka mu vyklouzla z ruky Usnul v Tóřině náruči. „Je váš?“ zeptala se Johanna.

„Nepřímo. Je to můj vnuk.“ Přesunula si Orriho na klín.

„Věděla jste, že Alda byla taky babičkou?“

zeptala se Johanna tiše. Tóra zavrtěla hlavou.

„Sama nevěděla, že

Adolf má dceru,“ pokračovala Johanna. „Je však bohužel velmi nemocná. Moje matka ji navštívila v nemocnici. Dnes ráno u ní byla.“

„Jak se vaší matce daří?“ zajímala se Tóra.

„Už je jí trochu lépe?“

Johanna se váhavě usmála. „Ne tak docela.

Nemůže se smířit s tím, že vyšetřování probíhá tak pomalu.“ Podívala se na hodinky. „Slíbila mi, že se tu zastaví, ale nevím, jestli opravdu přijde.

Co se vrátila z té nemocnice, je úplně mimo.

Přinesla jakousi účtenku od platební karty a za každou cenu chtěla zjistit, komu patří. Podpis se

nedal přečíst, ale já se dostala k bankovnímu serveru a zjistila, kdo to je. Hjalti Markússon.

Pak se zase uklidnila. Bůhví proč. Mám o ni starost, je Leifovou a Markúsovou rodinou přímo posedlá.“ Johannin zrak bloudil prázdným stanem. „Mou matku a mě už tady nikdo nerespektuje, jako by si nás už nevážili. Velmi se jí to dotýká, i když to na sobě nedává znát. Leifa, Markúse a jejich otce tu všichni mají za hrdiny, ale k nám se lidi chovají divně. Nechápu to.“

Tóra příčinu tušila. Nikdo nevěděl, jak se bude vztah obou rodin dále vyvíjet. Bylo prostě jistější stát na straně rejdařského krále než na straně vdovy a její dcery.“

„Tak tedy,“ prohodila Tóra, „musím pomalu jít.“ Vstala a nemohla si nevšimnout Johannina smutného pohledu. „Budete tu i zítra? Půjdeme se zase projít a rádi bychom se zastavili.“

Johannin úsměv byl dostatečnou odpovědí.

Hosté v Leifově a Markúsově stanu byli na odchodu. Kdyby Tóra přišla o pár minut později, našla by stan už prázdný. „Vyrážíme na koncert.“

Markús drmolil víc než jindy. „Drží nám tam dobrá místa, nechcete jít s námi?“

Tóra s díky odmítla. „Musím domů. Přišla jsem si jenom pro kočárek.“

„Přivez kočárek, Hjalti,“ požádal Leifur, který měl s výslovností ještě větší potíže než Markús.

Mladík se zvedl, ale na Tóru se podíval. Vousy už odložil, ale červený klobouk měl dosud na hlavě. Působil velmi nervózně, což Tóře připadalo podivné. Možná nesnášel alkohol, nebo se styděl za opilého otce. Zvedl kočárek a neobratně jej vynášel ze stanu. Tóra si ho od něj vzít nemohla, protože držela Orriho, ale natáhla se pro něj Marie a postavila ho před Tóru. Trochu nejisté postávala vedle Tóry a málem ztratila rovnováhu, když se vchodová plachta náhle rozletěla.

Na Leifovi bylo okamžitě znát, že host, který se ve vchodu objevil, není vítán. Markúsovi spadla brada a tvář mu zkameněla. Tóra se otočila. Stála tu Aldina matka. Vypadala stejně zdrceně jako na pohřbu. Přesto vystupovala rozhodněji. „Můj Thorgeir a váš otec chtěli být přátelé,“ začala, ale s každým slovem nabývala větší odvahy. Já si však Magnúse nikdy moc nevážila. Osud byl k němu vlídnější než k jiným, alespoň na začátku. Pokračoval v rybolovu a měl takové úlovky jako nikdy předtím. Vzal na sebe vinu za Dadiho, ale kvůli výbuchu sopky ta věc

usnula. Mohla bych toho vypočítat víc. Vy synové jste to někam dotáhli jen díky němu. Lidi se kolem vás točí, hlavně kolem tebe, Leife.“

„Nemohli bychom se o tom bavit až po festivalu?“ Leifur byl náhle střízlivý. „Chápu, co máte na srdci, ale teď na to není ani vhodný čas, ani místo.“

„Ne, Leife,“ odvětila stará paní. „Tentokrát to nebudeš ty, kdo určí, co je vhodné a co ne.

Musím vám něco říct a pochybuji, že pak ještě budete mít náladu na nějaké festivaly.“

„Co to má znamenat?“ ozvala se dotčeně Marie. Zřejmě nebyla zvyklá, aby jejího muže někdo napomínal. Leifur jí stiskl rameno a ona zmlkla.

„Byla jsem dnes v Reykjavíku a navštívila tam jedno nemocné děvče,“ ujala se opět slova stará paní. „Svou vnučku,“ dodala hrdě. „Vyslechla jsem ji. Jako první dospělý, který jí po dlouhé době dopřál sluchu.“

Atmosféra byla tak napjatá, že Tóra automaticky popojela s kočárkem k Sóley, která seděla na pohovce a zívala. „Co vám řekla?“

vyhrkla s pohledem upřeným na Aldinu matku.

Ta hleděla na Markúsova syna Hjaltiho. „Kde jsi byl, když byla moje Alda zavražděna?“ Tu otázku mu vyplivla přímo do tváře.

Tóra byla zmatená. Hjalti tu stál s otevřenou pusou a zděšeně se chytil otcovy paže. „Jakou to hraje roli?“ otázal se Markús rudý jako krocan.

„Chcete tím snad naznačit, že můj syn má s Aldinou smrtí něco společného?“

„Ano, Markúsi, to chci,“ odpověděla stará paní, jako by mluvila s děckem. „Hjaltiho tam viděli. Vešel do Aldina domu, když ještě žila, a vyšel ven, když byla mrtvá. Spatřili i jeho auto, ačkoli neparkoval přímo před domem.“

„Takový nesmysl!“ Markús objal syna kolem ramen. Mladík byl dokonale vyveden z míry. „Mě taky někdo viděl vejít do Aldina domu a vyjít z něho. Tohle svědectví nemá žádný význam.“

„Je tu víc než pouhé svědectví,“ pravila stará žena. Upírala zrak na Hjaltiho. „Měla bych tě zabít, hochu. Seděla jsem doma a přemýšlela, jak to udělat. Abys trpěl stejně, jako musela trpět moje dcera, jsem na to však bohužel už příliš stará.“

„Snad toho už bylo dost,“ vstoupila do řeči Tóra.

„Pokud si myslíte, že máte nějaké důkazy, neměla byste jít raději na policii?“

„Tam jsem už byla.“ Stará žena se zatvářila nenávistně. „Gudni už je na cestě. Nejprve chtěl počkat do zítřka, ale když uslyšel, jaké mám důkazy, změnil názor.“

„Co máte?“ zaskučel Hjalti. „Nemůžete mít žádné důkazy.“

„Měl sis lépe uklidit v autě.“ Stařena na něj vrhla zničující pohled.

Mladík sebou cukl. „Co to povídáte o mém autě?“

„Když jsi otevřel dveře, vyletěla ven účtenka od platební karty. Zůstala viset na jednom keři a malá dívka, která tě pozorovala, ji sebrala.

Johanna zjistila, komu ta karta patří.“

Hjalti vykřikl a otec se ho pokoušel utišit.

„Uklidni se, to je přece naprostý nesmysl.“

„Dělej něco, Leife,“ vyjela Marie příkře.

„Nemůžeš přece připustit, aby říkala takové věci.“

„Zaplatím vám za tu účtenku slušnou sumu,“

pravil Leifur odhodlaně. „Vy a vaše dcera…

nemusíte si už nikdy dělat starosti o peníze.“

Tóra nestihla ani nic namítnout, protože Aldina matka promptně odpověděla: „Snad si nemyslíš, Leife, že bych si tvé prašivé peníze

vzala. Nemůžeš si koupit všechno. Ta účtenka není na prodej.“

„Dejte mi tu účtenku, nebo se postarám, abyste toho litovala!“ zasyčel Markús a snažil se prodrat ke staré paní. Jen těžko se protáhl mezi pohovkou a stolem, zejména proto, že syn se ho držel jako klíště. Vypadal jako smyslů zbavený.

Mezitím malý Orri usnul a Sóley valila oči na všechny zúčastněné.

„Nemůžu ti nic dát, ani kdybych chtěla. Tu účtenku má policie.“

Hjalti začal vzlykat: „Tati, tati, tati, musíš mi pomoct, tatí, tati, tati.“ Markús zmateně civěl na starou paní. Tóře ho přišlo líto. Nebylo pochyb o tom, že svého syna velice miluje, ale miloval i Aldu. Zmítal se ve svých pocitech a nebyl schopen slova.

Stan se otevřel a ve vchodu stál Gudni s jedním kolegou. „Dobrý den,“ pozdravil všechny přítomné a pak se podíval na Hjaltiho. „Hjalti Markússone, šel byste prosím s námi?“

Mladík stále mlel jak kolovrátek svou předchozí prosbu a visel na otci. Markús se na něho podíval, nadechl se a vymanil se z jeho sevření. „Můj syn Aldu nezabil, Gudni. Udělal jsem to já.“

Tóra hlasitě zaúpěla. Proč najednou takový zatracený chaos? Chce vzít Markús na sebe synovu vinu, tak jako kdysi jeho otec na sebe vzal Dadiho provinění? Možná se spoléhá na to, že i dnes v noci vybuchne sopka.

Kapitola třicátá osmá

Sobota 4. srpna 2007

„Neumřela prostě tak, jak jsem to zamýšlel.

Léky vyzvracela. Neměl jsem moc času a musel jsem rychle najít nějaké východisko. Mělo to vypadat jako sebevražda. Doufal jsem, že se na botox v jazyku nepřijde. Pro jistotu jsem ho ale nechal ležet na nočním stolku. Kdyby se v jejím těle přece jen našel, mělo to vypadat, jako kdyby se Alda chtěla tímto způsobem sama zabít. Otisky jejích prstů byly jak na obalu, tak na injekční stříkačce. Já měl samozřejmě rukavice.“

„Vy jste ji tedy zabil úmyslně?“ otázal se Gudni obezřetně.

„Ano, zabil. Neměl jsem jinou možnost. Už

jsem vyzkoušel všechno. Mohla si za to sama. Byl jsem

samozřejmě

zklamaný,

když

botox

nepůsobil tak, jak měl, a musel jsem nějak reagovat. Chtěl jsem jí jenom ochromit jazyk.

Slyšel jsem o lidech, kteří se udusili vlastními zvratky. Tak to mělo vypadat. Celou dobu se dávila. Věděl jsem, že má botox doma. Před několika měsíci mě přemluvila, abych ho vyzkoušel. Ten večer jsem přišel pod záminkou, že ho potřebuji víc. Dala mi injekci, než… však víte.“

Tóra zavřela oči. Cožpak to nikdy nepřestane?

Hleděla do chodby, kde v kočárku spal Orri a Sóley hrála s policistou prší. Tóra se rozhodla, že až Sóley karty přestanou bavit, s oběma dětmi zmizí. Slyšela toho už dost a muž vedle ní už

žádnou obhájkyni potřebovat nebude. Rozhodl se, že se ke všemu přizná. Tóra se musela ovládat, aby nereagovala emocionálně. Cítila se podvedená a nejradši by se toho případu zbavila.

Zdálo se, že o moc líp se necítí ani Gudni. I on byl oklamaný. Vrah tahal všechny za nos, jenom Stefan mu na to nenaletěl. Teď ale musí pykat.

„Markúsi, nechtěl byste už skončit?“ řekla, aniž

se na něj podívala. „Musím jít.“

„Ano, skončeme to,“ přidal se Gudni. „Realitní makléř vám tedy obstaral alibi? Zaplatil jste mu za to, aby tvrdil, že v telefonu poznal váš hlas?“

„Ne, on můj hlas opravdu poznal.“

„Váš mobil byl ale lokalizován v blízkosti Helly, pokud si vzpomínám. Ten makléř tudíž

nemohl mluvit s vámi. Proč tedy lhal? Protože vy a váš bratr jste jeho dobrými zákazníky? A kdo měl v té době ten mobil?“

Já říkám pravdu a makléř nelže. Neměl jsem mobil u sebe.“ Účinek alkoholu pomalu mizel a Markús si stále častěji olizoval rty. „Na chatu jel můj syn mým vozem a měl s sebou i můj mobil.

Doufal jsem, že si někdo všimne mého auta, aby moje alibi bylo věrohodné. Bohužel je nikdo neviděl, ale nakonec to nebylo důležité. Místo něho jsem si vzal synovo auto.“

„Pořád ale nechápu, jak to bylo s tím telefonátem,“ trval na svém Gudni. „Má váš syn podobný hlas jako vy?“

„Ne, vůbec ne. Připravil jsem to velmi pečlivě.

Koupil jsem v jednom obchůdku dva mobily a dvě neregistrované karty. Hjaltimu jsem pak dal svůj vlastní telefon a jeden z těch s neregistrovanou kartou. Ten druhý jsem si ponechal. Ten večer jsem zavolal z Aldiny pevné linky na svůj mobil a

dělal jsem, jako bych ho zapomněl v kanceláři, aby nevzniklo žádné podezření. Hjalti hovor přijal a prohodili jsme pár slov. Pak jsme se rozloučili a…“ Markús udělal pauzu. Tóra uvažovala, zda má výčitky svědomí, nebo chce pouze šetřit hlas.

„Makléře, kterého jsem znal, jsem požádal o zprostředkování koupě bytu za nepřiměřeně nízkou částku. Musel jsem se spolehnout na to, že pozná můj hlas. Moje nabídka platila do osmi hodin a makléř slíbil, že hned poté zavolá a sdělí mi výsledek. Krátce před osmou zavolal Hjalti z mého registrovaného mobilu na neregistrovaný a udržovali jsme spojení, dokud se neozval makléř.

Potom sáhl Hjalti po mém mobilu a položil jej k tomu druhému tak, aby mikrofon a sluchátko byly u sebe. Tímto způsobem jsem mluvil s makléřem, což nikdo nemohl zjistit. Bylo trochu špatně slyšet, zvuk nebyl tak zřetelný, ale já to vysvětlil tím, že jedu autem. Ničeho podezřelého si nevšiml. Vyzkoušel jsem tenhle trik předem, abych si byl jistý, že bude fungovat.“

Tóra hleděla na Markúse jako zkamenělá.

Měla v hlavě tisíc otázek, ale na řadě byl nyní Gudni. Jejím úkolem bylo stát na straně svého mandanta, přestože neměla zdání, jakou radu by mohla člověku v takové situaci poskytnout. Zdálo

se, že je ochoten vysvětlit všechno do nejmenších podrobností, aby zachránil Hjaltiho. „Věděl váš syn, co zamýšlíte?“ zeptal se Gudni.

„Ne, věděl jen to, že mu za tu laskavost s telefony

koupím

byt

na

Vestmannských

ostrovech. Dlouho o tom snil.“

„Všichni jsme byli přesvědčení, že jste do Aldy zamilovaný a nikdy byste jí neublížil. Proč tedy…?“ Gudniho otázka šla ze srdce.

„Už jsem to přece řekl. Snažil jsem se tomu zabránit, nabízel jsem jí spoustu možností, jak to vyřešit jinak. Ale nic nezabralo.“

„Co vyřešit?“ nechápal Gudni.

„No, tu věc s hlavou,“ řekl Markús, jako by žasl, že to všem není jasné. Přelétl pohledem z Gudniho na Tóru, ale ani jeden z nich neměl zdání, o čem to mluví. Vzdychl si tedy a pravil: „To já jsem tomu člověku uřízl hlavu, ne Alda. Já to pro ni udělal, ale ona mi za to jako obvykle ani nepoděkovala.“

„Tu hlavu jste uřízl vy? Copak jste v době, když došlo k těm vraždám, neležel opilý na gauči?“

„Ne. Zas tolik opilý jsem nebyl,“ odvětil Markús. „Trochu jsem se prospal a vzbudil jsem se, když uprostřed noci zazvonil telefon. Byl to

Thorgeir, její otec, prosil, abych se vrátil, že si musíme pohovořit o Dadiho nabídce. Moje matka byla taky vzhůru. Viděla otcovy šaty a tak dlouho do něj hučela, až jí to všechno řekl. A já to vyslechl. Věděl jsem, že otec s Thorgeirem ty chlapy zabili a taky co jeden z nich provedl Aldě.

Slyšel jsem, jak táta říká, kde jsou mrtvoly: na plachetnici u konce mola. Když táta odešel za Thorgeirem a plačící matku zavřel v ložnici, vykradl jsem se ven a sešel do přístavu. Našel jsem člun s mrtvolami a tomu chlapovi, o kterém jsem si myslel, že Aldu znásilnil, jsem uřízl hlavu a… a to, čím jí to udělal. Myslel jsem, že jí to pomůže tu hrůzu překonat.“

Tóra se naklonila k Markúsovi, třebaže z jeho blízkosti měla ohavný pocit, a pošeptala mu do ucha: „Měl byste být trochu opatrnější, když

mluvíte o členech své rodiny. Je to samozřejmě vaše věc, ale zítra byste toho mohl litovat.“

„Dal jste tu hlavu do bedny? Abyste ji mohl odnést domů?“ zeptal se Gudni.

„Ne, na bednu došlo později. Strčil jsem ji do nějaké tašky, a sotva jsem se stačil schovat za hromadou sítí na molu, objevil se v přístavu můj otec s Dadim. Mluvili spolu, ale pak šel někdo kolem a oni se hned rozdělili. Otec vynesl z lodi

ptačí klec, sokola vypustil a odešel, zatímco já čekal a sledoval Dadiho. Ten sestoupil do lodi a celý bledý zase vylezl ven. Musel se vyděsit k smrti, když viděl, že chybí hlava. Přijel se svým pick-upem, naložil tři mrtvoly, přikryl je plachtou a svou dodávku pak zaparkoval na vzdáleném místě. Potom přitáhl na loď nafukovací člun a odplul i se čtvrtou mrtvolou na palubě.

Plachetnici někde potopil a s gumovým člunem se vrátil do přístavu. Já pak utíkal domů, strčil hlavu do bedny ve sklepě a nářadí schoval do jedné krabice v odkládací komoře.“

„K čemu jste potřeboval paličku na ryby?“

vyhrkla Tóra.

„Vzal jsem si ji pro případ, že by bylo těžké oddělit hlavu od páteře jen nožem.“ Markús zíral na stěnu za Gudnim.

„Myslíte, že to Dadi dopravil ty tři mrtvoly do vašeho sklepa?“ zeptal se policista a pokoušel se zamaskovat své zhnusení.

„Ne, večer před výbuchem sopky ve sklepě nebyly. Tím jsem si jistý. Vyslechl jsem hovor mezi otcem a Thorgeirem na jejich lodi, když jsem tam pomáhal. Dadi prý řekl Thorgeirovi, že ty tři mrtvé chlapy pořád má, pro případ, že by on a můj otec nechtěli dodržet slovo. Domnívám se, že

Dadi propadl panice, když viděl, že chybí hlava.

Obvinil Thorgeira, že to udělal on, aby mohl svalit vinu na něho. Dadi byl přesvědčený, že táta s Thorgeirem chtěli schovat hlavu v jeho sklepě, aby to vypadalo, že ty chlapy povraždil on. Ti ale nic nechápali, protože vůbec nevěděli, že hlava zmizela. Nevěděli ani, kde Dadi mrtvoly ukrývá, a nevěděl jsem to ani já. V našem sklepě ale rozhodně nebyly.“

Tóra potřebovala nějaký čas, aby to strávila.

Dadi se obával, že by ho oba přátelé mohli podvést, a chtěl se pojistit tím, že schová mrtvoly.

Zhluboka se nadechla. Tenhle Dadi nebyl zvlášť mazaný. Jak si mohl myslet, že by ti mrtví mohli dokázat, že je nezabil on? Musela se zasmát. To bylo naprosté bláznovství. Zřejmě měli všichni nervy nadranc. Dadi nejspíš schoval těla v blízkosti svého domu. Když pak vybuchla sopka, považoval za moudřejší odvézt je do Magnúsova sklepa, kde zmizí navždy. A i kdyby je někdy někdo náhodou objevil, podezření by padlo na Magnúse.

„Když jsem slyšel, že se Alda dostala z nejhoršího, požádal jsem ji o schůzku,“

vysvětloval Markús. „Myslel jsem, že bude ráda, že mi bude vděčná za to, co jsem pro ni udělal,

ale spletl jsem se. Hodila mi tu bednu pod nohy a křičela, že jsem snad zešílel.“

Tóra a Gudni přikyvovali do taktu. „Hm, člověk se snadno zmýlí,“ podotkl Gudni a Tóra se musela kousnout do jazyka, aby vzdor situaci nevyprskla smíchy. „A jak to bylo s těmi vykopávkami?“ otázal se Gudni. „Proč se do toho Alda vůbec míchala?“

Markús pokrčil rameny. „Nemíchala se do toho. Lhal jsem.“ Zavřel oči, jako by se nudil. „Při evakuaci jsem s Aldou mluvil. Pořád ještě byla v šoku. Ptala se mě, co je s tou hlavou, a já jí to řekl. Schoval jsem ji ve sklepě a druhý den jsem ji chtěl odklidit. Rodiče Aldě všechno pověděli, a ona se strašně bála, že její otec půjde do vězení.“

Tóra se snažila si tuhle hroznou situaci představit: Aldiny rodiče, líčící své dceři příšerné noční události, aby ji přesvědčili, že se musí obětovat, aby její otec nemusel do vězení.

„O té hlavě nikdo nevěděl a Alda to doma neřekla. Chtěla na všechno zapomenout a obviňovala sama sebe. Když jsme se znovu sešli na gymnáziu, už jsme o tom nemluvili. Na přetřes to přišlo teprve ve chvíli, kdy se měly domy znovu odkrýt. Od prvního dne jsem se pochopitelně snažil vykopávkám zabránit, zatímco Aldě to bylo

úplně jedno. Teprve nedávno se rozhodla, že chce mít čistý stůl, že chce, aby pravda vyšla najevo bez ohledu na ni i na mě a tak dále. Snažil jsem se jí to vymluvit, ale nešlo to. Pak jsem ji prosil, aby aspoň počkala do té doby, než se dostanu do sklepa, a k tomu milostivě přivolila. Poslední den před… před tím… činem jsem k ní zašel a zoufaleji přemlouval, přesvědčoval ji, že bude nejlepší, když zajdu do sklepa, hlavu odnesu a nikdo se nic nedoví. Jenže zůstala neoblomná.“

Alda se rozhodla vyjít se vším na světlo ve chvíli, kdy se setkala se svým synem. Už neměla co ztratit. Byla kopacím míčem a obětí v řadě tragických událostí. Tóra si uvědomila, jak od začátku případu Markúsovi slepě důvěřovala a věřila mu všechno, co jí o Aldě napovídal. Nikdy o jeho slovech nepochybovala.

Jak jste si to vlastně představoval?“ vyjel Gudni.

„Chtěl jsem hlavu vynést ze sklepa a nechat ji zmizet. Aldina smrt měla vypadat jako sebevražda,

aby

ji

nikdo

nespojoval

s

Vestmannskými ostrovy. V jejím věku ji spáchá mnoho osamělých žen. A pro případ, že by její smrt přece jen vyšetřovali jako vraždu, jsem měl alibi.“ Markús se narovnal. „Problém byly ty tři

mrtvoly. S těmi jsem nepočítal. Když došlo k erupci, ve sklepě nebyly. Jak jsem je měl propašovat ven kolem archeologů?“

„Takže jste celou situaci otočil a hodil všechno na Aldu.“

„No, dá se to tak říct. Neměl jsem moc času na přemýšlení. Stál jsem ve sklepě a čekal, co mě napadne. Vzhledem k daným okolnostem byl můj plán téměř geniální.“ Markús se zdál nadmíru spokojený se svou rafinovaností. Tohle Tóru definitivně přesvědčilo, že zešílel. „Rozhodl jsem se uvést, že bedničku mi dala Alda a později mě požádala, abych ji vynesl ze sklepa. Věděl jsem, že vyšetřování odhalí, že byla znásilněna, takže podezření padne na ni.“

„Proč jste o tom telefonátu s makléřem policii neřekl hned potom, co jste byl předběžně zadržen?“ zeptal se Gudni. „Vypracoval jste si perfektní alibi a nevyužil ho.“

Markús se ušklíbl. „Nevěděl jsem, že makléř má utajené číslo. Když to vyšlo najevo, nechtěl jsem, aby to vypadalo, že si okamžitě vzpomínám, kdo mi to volal. To by bylo podezřelé. Musel jsem chvíli

počkat,

aby

byla

moje

historka

věrohodnější.“

„A co stopy DNA? Vlas, který se našel v Aldině klíně. To jste přehlédl?“

„Já měl Aldu rád.“ Markúsova slova zněla přesvědčivě. Tóra škytla. „Vždycky jsem ji miloval. Ale ona o mě nestála. Čekal jsem celá léta a pak přišla poslední šance. Už jsem jí stáhl kalhotky, ale pak mi došlo, co je ve hře, a přišel jsem k rozumu. Znovu jsem ji oblékl a přitom mi musel vypadnout nějaký vlas.“ Přejel pohledem od Tóry ke Gudnimu. „Chtěl bych ale zdůraznit, že to byla Alda ještě naživu. Sice v bezvědomí, ale živá. Za takových okolností bych se jí nikdy nezmocnil!“

Gudni na to neřekl nic, jen vypnul malý magnetofon, který stál na stole. „Věděl o těch vraždách Leifur?“ Osobně by byl radši, kdyby nevěděl.

„Ve vhodnou chvíli se to dozvěděl. Otec ho požádal, aby mu přišel pomoct. Nepřišel tedy proto, aby mi držel kázání pro mou opilost, já bych ho byl stejně neposlouchal. Potom jsem mu pověděl o Aldě. Nebyl z toho nijak nadšený.“

Gudni přikývl. „Nehraje žádnou roli, co věděl, pokud se sám ničím neprovinil. O tom teď nemusíme mluvit.“ Znovu zapnul magnetofon a Tóra zírala s otevřenou pusou na magické oko

přístroje. Musel to být dobrý pocit mít v ruce nitky k veškerému dění v obci. Dobré pro postižené, horší pro ostatní. Polkla a zjistila, že Gudni považuje její mlčení za souhlas.

Jsme tedy hotovi?“ zeptala se vyčerpaně.

„Nevím, jestli jsem v tuto chvíli ještě schopna poslouchat, a Markús je jistě také unaven.“

Nahlédla do chodby a viděla, že Sóley mohutně zívá. „Víte, kde mě najdete.“ Chtěla se Markúse ještě zeptat, zda to byl on, kdo tehdy v tělocvičně ustřihl Aldě vlasy, ale nechala to na později.

Odpověď byla tak jako tak nabíledni. Vlasy, které si Bela v úklidové komoře ošklivila, musely být Aldiny. Patrně to udělal proto, že žárlil na Stebbiho, do něhož byla Alda zamilovaná.

Markús jí chtěl udělit lekci a ukázat, čeho je schopen, bude-li ho nadále přehlížet.

Gudni vstal. „Ano, myslím si, že to zatím stačí. Přiletí pro vás letadlo z Reykjavíku, Markúsi, a já doufám, že se na Vestmannských ostrovech hned tak neukážete.“

Tóra vyšla ven, aniž Gudniho a Markúse poctila pohledem. Poděkovala policistovi za trpělivost při karetní hře a pomohla Sóley na nohy. Orri tvrdě spal v kočárku, a tak mu mohla

nasadit čepici, a neprobudit ho přitom. Pak se společně vydali srpnovou nocí k pronajaté chatě.

„Dopadla policie toho zlýho pána?“ Ospalá Sóley se táhla vedle matky po chodníku. Lehká bríza přinášela z Herjólfsdaluru hluk festivalu.

„Ano, drahoušku.“

„Kdo byl ten zlý?“ podívala se Sóley zvědavě na matku.

„Byl to ten, o kterém jsem si myslela, že je hodný,“ povzdechla Tóra s trpkým pousmáním.

„Člověk je často hloupý.“ Mávly na projíždějící nákladní auto a vmáčkly se na jednu lavici mezi rozjařené hosty festivalu. Tóra přemýšlela, nemá-

li si na zítřek opatřit hlídání k dětem. Pak by mohla tak jako Bela sbalit nějakého námořníka a na všechno zapomenout.

Znělo to slibně, ale Tóře bylo předem jasné, že z toho nic nebude.