Advokátka Tóra Gudmundsdóttir je ryze městská dáma, kterou cestování do věčně zmrzlých severských plání neláká ani v nejmenším. Když ji ale požádají o pomoc se záhadným případem, zdá se, že jí nic jiného nezbývá.

Skupina pracovníků islandské společnosti, která na drsném a téměř neobydleném pobřeží Grónska připravovala otevření dolu, náhle přerušila veškeré kontakty s civilizací a nikdo neví, co se v jejich táboře odehrálo. Vypadá to, jako by všichni beze stopy zmizeli. Podivná videonahrávka s děsivými náznaky celou záhadu jen prohlubuje.

Obyvatelé nedaleké vsi se chovají nepřátelsky a zlověstnou atmosféru ještě zhoršují vzpomínky na první osadníky, kteří zde za zvláštních okolností pomřeli. Tóra se svým

německým

přítelem

Matthiasem,

svéráznou

asistentkou Belou a dalšími spolupracovníky se snaží rozluštit spletité vztahy, které v táboře panovaly, a přijít tak na kloub neblahým událostem.

Jako v noční můře se v zásuvkách psacích stolů objevují lidské kosti a v chladírně celá mrtvola, kterou však kupodivu nikdo nepostrádá. Další mrtví však brzy následují a náhle je těžké odlišit vrahy od obětí.

Starý inuitský lovec však ví, že mstiví duchové musejí být usmířeni, a krutá ledová pustina si vždycky vybere svou daň…

Spisovatelka Yrsa Sigurđardóttir se narodila 24. srpna 1963 v islandském hlavním městě Reykjavíku. Zprvu ale nic nenasvědčovalo tomu, že se stane autorkou bestsellerů. Na Islandské univerzitě totiž vystudovala stavební inženýrství a

posléze v Montrealu získala v tomto oboru magisterský titul.

Skloubit práci stavařky a oblíbené autorky kriminálních thrillerů jí ale očividně nedělá potíže.

Příběhy s advokátkou Tórou Gudmundsdóttir, ve kterých se napínavé vyšetřování zločinů mísí s pořádnou dávkou tajemna a tragickými lidskými osudy, už si dávno získaly nemalou oblibu čtenářů.

Poslední rituál, thriller o děsivé vraždě, magii a temném dědictví, předehnal na žebříčku prodejnosti dokonce i slavného Dana Browna a další román, Mrazivé

světlo, si nevedl o nic hůře. Šokující příběh o erupci sopky, smrtící vášni a uříznutých hlavách, který u nás vyšel pod názvem Žhavý hrob, pak definitivně dokázal, že křehké ženy dokážou nevídané věci. A nic na tom nemění ani fakt, že jako Yrsa kromě toho píšou i veselé příběhy pro vnoučátko.

Oddný Hildur vzhlédla od monitoru, sundala si sluchátka a nastražila uši. Venku řádil vítr, pod jeho silnými nárazy dřevěná budova skřípala, jiné zvuky se však neozývaly. Bylo to zvláštní. Měla pocit, že není v domě sama. Oddný se protáhla v ramenou a pohlédla na hodinky.

Do půlnoci zbývalo několik minut. Bylo takřka vyloučeno, aby sem někdo tak pozdě zavítal; většina kolegů už dávno spala. Musel to být klam. Kdo by se tu v tuhle hodinu potloukal? Oddný si povzdechla. Od chvíle, kdy po večeři přišla do kancelářské budovy, bez přestávky pracovala.

Počasí se zkazilo. Krásné mrazivé ticho se změnilo v hlučnou bouři, která vířila čerstvý sníh. Rozmary počasí ji v této krajině už dávno nepřekvapovaly, i když bylo těžké si na ně zvyknout. Bývalo by bylo lepší, kdyby se držela

bezpečnostních předpisů a řekla ostatním, kam jde, ale nechtěla, aby ji někdo doprovázel. Arnar chtěl vlastně také ještě pracovat, ale naštěstí se neukázal. Oddný Hildur ráda pobývala jen sama se sebou a se svou prací, protože leccos mělo zpoždění a zůstávalo nevyřízeno. Pokud tu byli ostatní, nebyl tu žádný klid, a už vůbec ne večer, po dlouhém pracovním dni.

Náhle se jí vloudil nepříjemný pocit. Obvykle netrpěla bujnou fantazií; nic z toho, co se neopíralo o jednoznačná fakta, ji nezajímalo. Jako geoložce jí to vyhovovalo, ale v mezilidských vztazích to často bývalo na škodu. Oddný zívla a zlý pocit ze sebe setřásla.

Ještě než vypnula počítač, mrkla na MSN, jestli je její manžel Stebbi připojený, ale zjistila, že je pochopitelně dávno v posteli. V důsledku časového posunu byla u něj hluboká noc a ona věděla, že kvůli dopravní špičce musí velmi brzy vyrazit do Hafnarfjórduru, aby byl v osm hodin na svém pracovišti v Artúnshófdi. Koupili si nový byt, což bylo jedním z důvodů, proč vzala tuhle stresující práci. Byla za ni placena mnohem lépe než za srovnatelné zaměstnání v Reykjavíku, a to především kvůli odloučení od rodiny. Ke koupi bytu se bohužel rozhodli teprve ve chvíli, když ceny nemovitostí explodovaly, a nyní zápasili se splácením hypotéky Naštěstí nesáhli po žádné zahraniční půjčce tak jako mnozí Islanďané, které nyní postihl pokles koruny. A právě tehdy Oddný Hildur zahlédla inzerát důlní firmy

Bergtaekni nabízející práci na východním pobřeží Grónska, což ji zlákalo. Její muž tím ovšem nadšen nebyl, neboť to znamenalo, že jeho žena bude vždycky čtyři týdny v jednom kuse pryč. Ona se však snažila vidět v tom i klady: dobrý plat a mezi turnusy dva týdny volna. Nakonec se dohodli, že to najeden až dva roky zkusí. A budou moci realizovat rodinné plány, které museli z finančních důvodů odložit. Do té doby musejí ovšem přetrpět její pobyt v táboře na bohem zapomenutém místě.

Několikrát už se stalo, že Stebbi nemohl v noci spát a zůstal celou noc online, ale tentokrát hlásil monitor něco jiného. Zcela zřetelně cítila v zádech něčí pohled. Věděla sice, že to není možné, ale přesto musela sebrat všechnu odvahu, aby se neohlédla. Do konce turnusu jí zbývaly už jen dva dny, je prostě vyčerpaná. Ke všemu meteorologové předvídali mizerné počasí, a tak se bála, že bude muset letět za bouře, nebo dokonce zůstat v táboře. Kromě toho měla na sebe zlost, že se naposledy s mužem pohádala a byla nepříjemná. Oddný Hildur ztuhla.

Je někdo za oknem? Buď trpí halucinacemi, nebo ji někdo opravdu pozoruje. Zvenčí na ni musí být dobře vidět, protože sedí v osvětlené kanceláři. Docela pomalu se na židli otočila, zkoumavě hleděla do černé noci, ale viděla pouze svůj odraz v okenní tabuli. Její tvář působila nezvykle mladě, vytřeštěné a ustrašené oči jí dodávaly dětský, bezbranný výraz, s jakým se u sebe už dlouho nesetkala.

Proč se vlastně tak vyděsila? V budově kanceláří je jistě sama; kdyby sem měl cestu Arnar, určitě by se u ní stavil.

Venku nikdo není. Kolegové by se v takovém nečasu nepotloukali venku, aby ji mohli pozorovat. A vesničané?

Může tam být nějaký domorodec? Vynadala sama sobě za to, že nezamkla venkovní dveře. Nesmysl! Nikdo se nebude proti tak silném větru prodírat od vsi k táboru; jediní, koho by to mohlo napadnout, jsou opilci, ale Oddný věděla, že ti už jsou dávno v limbu. Ačkoli místní lidem od Bergtaekni moc nedůvěřovali, Oddný si byla jistá, že jejich averze nejde tak daleko, aby jí něco udělali.

Přesto ji, navzdory všem rozumným důvodům, pocit ohrožení neopouštěl. Oddný poodjela s pojízdnou židlí ke stěně a zhasla, ale z okna se vyhlédnout neodvážila. Potom konečně překonala strach a podívala se ven.

Kolem domu se proháněl vítr, ale pomalu slábl. Oddný zatajila dech nad tím, co spatřila. Na parkovišti seděl obrovský, chundelatý grónský pes. Jeho uši sebou cukaly ve větru, ale všechno ostatní na něm bylo jako bez života.

Jejich zraky se setkaly, pes na ni nepohnutě zíral. Oddný málem nedokázala odvrátit pohled, jako by byla hypnotizovaná. Srdce jí bušilo až v krku. Jeden z prvních pokynů, které dostala, zněl, že se k tažným psům nemá přibližovat, hladit je nebo krmit. Jsou to pracovní zvířata z psího spřežení, která se k lidem chovají zcela jinak než domácí psi. Oddný Hildur to nepřímo zažila už brzy po

nástupu do zdejšího zaměstnání, když se jí naskytla příležitost letět z Grónska do Reykjavíku sanitárním letadlem. Bylo to poprvé a naposledy. Převáželi dívenku, která se připletla mezi psy zapražené do saní a ti ji pokousali v obličeji. Její pláč celou cestu přehlušoval hluk motoru a zněl jí dosud v uších stejně jako hlas zoufalé matky, která se pokoušela dcerku utišit. Oddný se stáhl žaludek při vzpomínce na to, jak to děvčátko vypadalo, když je později při výletu do vsi spatřila, jak si u cesty hraje s panenkou.

Ten pes tady venku byl možná jedním z těch, kteří ji napadli a nebyli tehdy utraceni. Oddný přemýšlela, nemá-li odložit svou hrdost a zavolat Gísliho. Ručil za bezpečnost v jejich areálu, byl zodpovědný a neuvěřitelně obětavý a určitě by ji bez váhání dovedl k jejímu bytu. Jenže neměla chuť vystavit se posměškům svých kolegů za to, že někoho po půlnoci vytáhla z postele jen proto, aby ji kousek doprovodil. Už tak tu nebyla příliš oblíbena. Ne, musí si poradit sama.

Poučili ji, že psi nikoho nenapadnou, nejsou nebezpeční, pokud je člověk nechá na pokoji. Oddný by mohla ten kousek cesty přeběhnout a zmizet ve tmě. Když si pospíší, bude za chvilku ve svém pokoji a v posteli. Vypnula počítač a chystala se vyjít. Dřív než vyšla na chodbu, vyhlédla ještě jednou z okna a viděla, že pes na ni dosud civí. Potom náhle sklonil hlavu, jako by se podivil, že vstala. Nyní už věděl, že chce vyjít ven. Určitě na ni bude čekat přede dveřmi. Jenže tak lstivý přece jen nebyl a zůstal sedět. Oddný právě chtěla

stáhnout žaluzie, když to zvíře zavylo tak, že sebou trhla a šňůra od rolety jí vyklouzla z ruky. Slyšela vzdálený štěkot, ale víc ji znepokojil psův náhlý pohyb. Nechala žaluzii vytaženou a spěchala do chodby. Při cestě k východu zhasla světlo v Arnarově kanceláři; v ostatních místnostech byla tma.

V zádveří vklouzla do péřové bundy, která byla v tomhle pekelném počasí nedocenitelná. Při vzpomínce na znetvořený obličej té holčičky sundala z věšáku šálu a pevně si ji omotala kolem hlavy tak, že si nechala otvor jenom pro oči. Pak si natáhla rukavice a vyhledala nejteplejší kožešinové boty. Ty její byly dosud mokré, protože je opět zapomněla otočit, aby proschly. Zatímco pracovala, sníh na nich roztál, takže byly vlhké a studené. Totéž platilo o čepici, která ke všemu spadla na mokrou podlahu. Proto sáhla po jedné z kožešinových čepic na věšáku. Přijde-li ráno do práce brzy, nikdo nebude chybějící věci postrádat.

Zastrčila nohavice do vysokých bot a ztěžka se narovnala.

Byla zabalená tak, že se mohla sotva hýbat. Nebude snadné prodírat se vichrem. Zhluboka se nadechla a otevřela venkovní dveře. Náhle ji napadlo, že ji ten pes možná chtěl varovat. Že by se neměla bát jeho, ale něčeho docela jiného.

Za všechno zřejmě mohla videonahrávka, ze které se snažila něco vyčíst, ale moc moudrá z toho nebyla. Krátce před večeří kolovala mezi kolegy a ukazovala oba vrtače, Bjarkiho a Halldóra, při různých skopičinách v kuřárně.

Oddný nevěděla, kdo to natočil, ale nejspíš tam kameru nainstalovali sami. Jejich blbnutí ji ovšem zajímalo daleko méně než to, co se za oběma „herci“ mihlo za oknem. Na jejich kousky Oddný nebyla zvědavá, takže odkaz, který jí došel e-mailem, podruhé neotevřela a nemohla se kolegů zeptat, co to mohlo být. Byl to jeden z úmyslných gagů těch dvou komediantů? Po večeři se pokoušela zastavit záznam na inkriminovaném místě, aby si ten moment lépe prohlédla, ale spád děje byl příliš rychlý.

Vypadalo to jako nějaký člověk s maskou či jinou podivnou pokrývkou hlavy, a poté co zmizel, zůstala na okenní tabuli červená šmouha. Ať to byl kdokoli, něčím červeným, co držel v ruce, na ni něco načmáral. Ale co?

Rychlý pohyb a temně rudé, nepravidelné pruhy tvořily záhadné pozadí pro žerty obou vrtačů. Ráno jí to možná bude připadat docela nevinné, ale v tuto chvíli Oddný toužila po nějakém vysvětlení. Z nevysvětlitelných důvodů se nedokázala přimět zajít do kuřárny a to rudé něco si prohlédnout. Obávala se, že by to mohla být krev.

Mezi dveřmi se Oddný Hildur zhluboka nadechla a zastrčila ruce do hlubokých kapes větrovky. Psa nikde neviděla. Nakonec přece jen vyšla do sněhové vánice.

Kapitola první

18. března 2008

Tóra Gudmundsdóttir odložila stranou seznam právních konzultací za minulý měsíc. Všechno možné, jenom ne inspirativní četba. Bragi, spolumajitel advokátní kanceláře, oba právní čekatelé i ona měli hodně případů, ale většinou byly bezvýznamné a rychle vyřízené. Mandantům to sice bylo milé, ovšem jim to moc nevyneslo. I když peníze nejsou nakonec všechno. Nejzajímavější kauzy byly profesně a časově náročné. Tóra si tiše povzdechla. Hlasitě si vzdychat netroufla z obavy, že by ji některý z právních čekatelů mohl slyšet. Kdyby zjistili, že si Tóra dělá o firmu starosti, mohli by uvažovat o změně místa, a to nesměla v žádném případě připustit. Jen ve dvou s Bragim by provoz kanceláře nikdy nezvládli, natožpak funkci sekretářky A přestože bylo jen těžko představitelné, že by někdo mohl tuto práci dělat ještě hůř než Bela, Tóra se hrozila toho, že by ji musela zastoupit, a také Bragi by udělal cokoli, jen aby se vyhnul službě u telefonu. Proto se museli se stávající

personální situací smířit – s právními čekateli, kteří se zajímali víc o YouTube než o rozsudky nejvyššího soudu, a se sekretářkou Belou, která rovněž surfovala po internetu déle, než se sluší.

Tóra znovu nahlédla do seznamu mandantů a případů: rozvody, insolvence, různé finanční věci. Potom několik dědických záležitostí, žalob o popření otcovství a řádka právních drobností. Tóra zatoužila po nových trestných činech. Ty byly mnohem náročnější než oblast, na niž se Bragi specializoval – rozvody. Protože si ale v tomto oboru udělal dobré jméno, obracelo se na jejich kancelář stále více lidí, když se jejich manželství hroutilo.

Tyto případy byly ovšem leckdy značně skurilní. Tóra měla například jednoho mandanta jménem Trausti, který si chtěl během rozvodu nechat změnit příjmení Traustason, protože ho žena opustila kvůli muži, který se jmenoval jako on. V podstatě to mělo být proveditelné. Věc však zkomplikoval fakt, že mandant se s tím nechtěl spokojit a chtěl změnit i příjmení společných dětí. Šlo mu o to, aby bylo zcela jasné, že otcem dětí je on, a nikoli nový muž v životě jeho ženy. Legislativa upravující osobní jména sice za určitých okolností umožňovala změnit příjmení dětí, ale takovýto případ zákonodárce nepředvídal. Proto nebylo jasné, jak to nakonec dopadne. Tóra považovala za nepravděpodobné, že Trausti, který se nechce jmenovat Trausti, se svou žádostí uspěje, zvláště když jeho žena s tím

absolutně nesouhlasí. Poté, co mu Tóra předložila svoje námitky, muž byl ještě neústupnější, a tak se Tóra dala nakonec přemluvit a napsala dopis ministru spravedlnosti.

Když ten groteskní dopis podepisovala, byla by si nejraději také změnila jméno. A ani za měsíc ode dne, kdy dopis odeslala, ještě neměla odpověď. Možná úředníci přemítali, zda nejde o nějaký žert.

Ani při Tóřině vlastním rozvodu se ona a její exmanžel Hannes svého času neukázali z té nejlepší stránky. Chyběla jim ovšem fantazie hrdlit se o něco jiného než o světské statky, jako byl televizor s plochou obrazovkou a DVD

přehrávač. O změnách jména nikdy neuvažovali. U

Traustiho/Traustasona se ale hezky projevil rozdíl mezi Tórou a Bragim, který takové případy miloval. Byl už třicet let ženatý s jednou ženou. Zatímco Tóra měla rozvod za sebou už tak dlouho, že jí mezitím došlo, jak nesnesitelná musela být; využívala každé příležitosti k tomu, aby si stěžovala na Hannesovo nemožné chování. Přirozeně k němu byla nespravedlivá – a on k ní. Přesto však bylo nejrozumnější se rozvést – v tom názoru se nikdy nerozcházeli.

Od té doby se karta obrátila. Tóra navázala trvalý vztah s Matthiasem Reichem z Německa, který přijal místo vedoucího bezpečnostního oddělení v bance Kaupthing.

Dosud však spolu nebydleli. On by se tomu nebránil, a tak to záviselo na ní. Tóra se v tu dobu musela pořádně otáčet:

obě její děti, Sóley a Gylfi, potřebovaly její plnou pozornost, a pak tu byl ještě její dvouletý vnuk Orri. Tóřiny babičkovské povinnosti ovšem byly podstatně větší, než bývá zvykem. Její syn byl sám téměř ještě dítě, když se svou mladičkou přítelkyní Siggou lehkomyslně prováděl biologické experimenty. Orri toho dosud moc nenamluvil a Tóře pořád říkal máma. Kdo ji neznal, musel se dost divit, neboť to vypadalo, že lehkomyslně nechává svoje starší děti pečovat o to nejmladší a moc se nevzrušuje, když Orri pláče nebo volá mámu. A přitom to bylo jen proto, že se stala příliš brzy babičkou.

Nedalo se říci, že by nechtěla s Matthiasem žít.

Považovala ale prostě za pohodlnější tu a tam vklouznout do jiného života, do života, jenž byl čistý a spořádaný, bez špinavých plenek, bez chystání svačinek, které musely být vydatné, a bez hromad prádla před pračkou. V tomto paralelním životě mohla Tóra zajít na oběd do restaurace, na kávu do kavárny a dělat prostě to, nač měla chuť. Tenhle život se točil výlučně kolem ní a Matthiase, dvou dospělých lidí, kteří nechtěli o víkendu vstávat za časného rána a dívat se na kreslené filmy. Tóra si tohoto života užívala jen každý druhý víkend, když se celá její kumpanie přesunula k Hannesovi a jeho nové ženě. Bylo jen málo věcí, které Tóru pobavily víc než předstíraná veselost víkendového papínka, když mu přivezla bandu dětí. Jeho úsměv pohasl, když se Sigga nedávno rozkmotřila se svou matkou a přestěhovala se

k Tóře. Gylfiho přítelkyně se totiž nedala odradit a trvala na tom, že i ona pojede k Hannesovi. Ten chtěl samozřejmě protestovat, ale Gylfi se dal slyšet, že pokud tam Sigga není vítaná, neukáže se tam už nikdy ani on. Jeho otec oněměl a o nedostatku místa se rázem přestalo mluvit. Gylfimu bylo osmnáct a nemusel už každý druhý víkend trávit s otcem; tato povinnost pominula přede dvěma roky. Tóra netušila, zda to ví, a upozorňovat ho na to nechtěla, aby se s otcem třeba nepřestal stýkat. A aby se sama mohla občas volně nadechnout.

Tóra se zkusila znovu soustředit na práci – na návrh dohody o rozdělení majetku: dvoupodlažní rodinný domek se měl rozdělit na dva oddělené byty, aby vlastníka nespolkla černá díra úvěru v cizí měně, který v návalu optimismu sjednal v nevhodnou dobu.

Dřív než se do toho ale pustila, zavolal Matthias. Bylo to nezvyklé, obvykle jí během pracovní doby nevolal. Na rozdíl od Tóry byl velmi svědomitý, například kurs islandštiny, do něhož se přihlásil, bral velmi vážně.

Zpočátku mu Tóra pomáhala s domácími úkoly a nedokázala odolat pokušení propašovat do nich pár neslušných slov. Matthias ovšem nepovažoval takové žerty za vtipné a její pomoc rázně odmítl, takže se doučování ujala Tóřina dcera Sóley. Té bylo teprve osm a k jakékoli formě vyučování chovala náležitý respekt. Ti dva se stali

nejlepšími přáteli a Matthias se velmi brzy domluvil islandsky, třebaže s Tórou spolu nadále hovořili německy.

„Co bys řekla malé zakázce pro banku?“ zeptal se Matthias poté, co se omluvil, že ji ruší v práci.

„Pro banku?“ Banky přece disponují armádou expertů a právníků. Jaké zakázce?“ Tóra zavřela na monitoru okno s návrhem dohody o dělbě majetku. Jak si má vysvětlit, že po nich něco chce nějaká banka? Armáda jejích právníků se nechce zabývat nějakou nudnou záležitostí?

„Jedná se o záruku plnění,“ odpověděl Matthias. „Banka ručí za jeden důlní podnik, za firmu Bergtaekni. Ta nedodržela hospodářskou smlouvu s jedním britským důlním koncernem. Vypadá to tak, že Britové chtějí využít sjednanou garanci, což by mělo za následek, že banka by musela platit.“ Na chvíli se odmlčel. „Jde o veliký balík peněz, upřímně řečeno o obrovskou sumu – kauce je sjednaná v eurech.“

„Co bych v tom měla udělat? Přimět důlní koncern, aby nežádal svoje peníze?“

Matthias se krátce zasmál. „Ne, v tom bys neměla žádnou šanci. Ti jsou neoblomní. Chtějí obchodovat, ne odpouštět úvěry. I když jim banka garanci vyplatí, budou na tom pořád tratit. Pokoušejí se prostě omezit škody.“

„A co přesně bych tedy měla dělat? Starat se o převod peněz? Potvrdit oprávněnost nároků?“ To by zřejmě byla ještě nudnější záležitost než to rozvodové dělení majetku.

„Ani jedno z toho,“ odvětil Matthias. „Háček je v tom, že Bergtaekni je pozadu za svým časovým plánem a sotva by zpoždění dohnala. Kromě toho jí odpadly některé kapacity a zdá se, že se na tom v dohledné době nic nezmění. Dělníci se nechtějí vrátit na své pracoviště a jejich činnost je natolik specializovaná, že za ně neseženou rychle náhradu. Zamýšlíme tam někoho poslat, aby prověřil situaci a posoudil, zda by banka neměla angažovat jinou firmu.“

„A to může?“ Ačkoli Tóra nějakou zkušenost s obchodním právem měla, hospodářská smlouva na velkou práci se na jejím stole dosud neocitla.

„Ano. Můžu ti hospodářskou smlouvu a podmínky záručního plnění poslat.“

Tóra se zamyslela. „Pochopila jsem správně, že by se tahle zakázka odbývala v cizině?“ Nevadilo by jí na pár dní vypadnout. Zima byla mimořádně studená, a ačkoli byl už březen, jedna sněhová bouře střídala druhou.

„Ano, musela bys cestovat do ciziny.“

Tóra ovšem z Matthaisova hlasu vycítila, že cíl cesty nebude nijak zvlášť atraktivní. Ale v pásmu Gazy, v Iráku, Afghánistánu či jiných válečných oblastech určitě žádný islandský důlní podnik nepůsobí. Tak zlé to tedy nebude.

„Čeho se ten projekt týká?“ zeptala se v naději, že půjde třeba o stavbu hotelu v Karibiku. Celou věčnost už neměla příležitost povalovat se ve svých nových bikinách na pláži.

Proč by podnik zabývající se výstavbou dolů nemohl rozšířit škálu své činnosti a působit v turistických oblastech…

‚Jde o důlní sondy, Tóro. O zkušební vrty a přípravné práce pro těžbu nerostného bohatství firmou Arctic Mining.

V Grónsku. Bergtaekni předložila nejvýhodnější nabídku a její lidé jsou už téměř rok na místě. Dosud všechno probíhalo bez problémů. Teď se však něco stalo a tým se rozpadl.“

Grónsko. Jedna z mála zemí, kde je v tuhle roční dobu ještě chladněji a nepřívětivěji než na Islandu. Místo bikinek by tam potřebovala spíš kalhoty z tulení kůže. Tóra spolkla zklamání. ‚Jsou ti lidi z Bergtaekni ještě v Grónsku?“

„Ne. Až na dva muže, kteří tam pravděpodobně zůstali, jsou opět všichni na Islandu. Vzali si dovolenou, ale nechtějí se tam vrátit.“

„Co myslíš tím, že tam dva muži pravděpodobně zůstali?“

„Nejsou už deset dní k dosažení a neexistuje nikdo, kdo by mohl zjistit, co se stalo. Možná vypadla komunikační technika v táboře, ale dá se to zjistit jen tak, že tam někdo zajede. Pokud se to rozumně vysvětlí, dají se ostatní pracovníci možná přemluvit k návratu. To by bylo pro banku nejlepší řešení.“

„Co se ale mohlo stát? Nemohli ti muži zahynout v nějakém nečase, nebo něco takového?“

‚Je to docela možné,“ připustil Matthias. „Něco takového už se stalo. Před půl rokem zmizela z tábora jedna geoložka, docela mladá. Mají ji za mrtvou. V žádném případě ji nenašli. Zřejmě zabloudila v bouři a zmrzla.“

„Ty si myslíš, že se šla projít? V bouři?“

„To nikdo neví. Jednoduše zmizela, ale mohla si sama vzít život. Žije-li člověk tak izolovaně, rychle propadá depresím.“ Tóra mlčela a Matthias rychle dodal: „To ale nemusí mít se zmizením těch dvou mužů nic společného. Ti jsou patrně ještě naživu, třeba zkolabovala vysílačka a nepodařilo se jim uvést ji znovu do provozu. Všechny ostatní možnosti jsou však… spíš negativní. Počasí tam bylo v poslední době podobné jako tady, jenomže horší. To by přežili, jen kdyby byli někde uvnitř. Situace je, jako vždy, vážná, jak pokud jde o oba ty muže, tak o zájmy firmy Bergtaekni, a tím i banky.“

„Nebylo by jednodušší povolat grónskou záchrannou službu nebo policii? Vždyť je to všechno zneklidňující, a pokud se opravdu stalo něco zlého, musejí úřady něco podniknout.“

„Tábor leží v neobydlené oblasti na východním pobřeží.

Nablízku je sice malá vesnice, ale žádná policie, a domorodci nejsou ochotni organizovat pro nás ani pro Arctic Mining záchrannou expedici. Jestliže se ti muži otrávili jídlem nebo onemocněli, záleží na každém dni. Nemůžeme čekat, až se v Grónsku rozhýbají.“

„Půjde-li o nějakou chorobu, moc vám nepomůžu,“

podotkla Tóra. „A nejsem si ani jistá, že by se mi tam v takovém případě chtělo.“

„Nejela bys samozřejmě sama. Ve skupině bude také lékař, zkušený záchranář a bývalá pracovnice Bergtaekni, která to tam zná. Dále technik přes informační technologie, který by měl obnovit spojení.“ Matthias se na chvíli odmlčel. „A já.“

„Aha.“ To byl plusový bod. Lokalita byla minusový, zvlášť v zimě. „Kdy bych musela odjet a jak dlouho by to asi trvalo?“

„Odjíždí se zítra ráno. Povětrnostní situace je dobrá – kupodivu.“ Matthias si odkašlal. „Pokusíme se vyřídit to co nejdříve, ale napřed se tam musíme dostat. Počasí hraje samozřejmě velkou roli.“

„Kde budeme nocovat?“ zeptala se Tóra, která už měla zlé tušení. V Grónsku zcela jistě není pětihvězdičkový hotel s karibskou atmosférou.

„V táboře. Pokud tam bude bezpečno. Jestli ne, musíme požádat o ubytování domorodce.“

Tóra se opět zadívala na monitor počítače. Před pěti minutami před ním otupěle seděla a stěžovala si na nudnou práci – a teď je rázem na obzoru malé dobrodružství. Na pár dní se může vytrhnout z nudného stereotypu. Mladí kolegové zkrátka budou muset malinko omezit surfování po internetu. „Dobře. Pojedu s vámi,“ řekla. „Ale nejdřív budu

muset zavézt děti k Hannesovi nebo požádat svoji matku, aby je ohlídala.“

„Velkolepé!“ Spokojenost v Matthiasově hlase se nedala přeslechnout. „Můžeme tu záležitost ještě probrat.

Měla by ses tu zastavit a promluvit si s odpovědnými osobami. Ta práce je mimořádně dobře placená.“

„Proč nejede nikdo z vašich právníků?“

„Mají právě plno jiných úkolů a tenhle je moc nezajímá.

Kromě toho se na něj ani moc nehodí. Tou nejsprávnější osobou jsi ty!“

Tóra netušila, proč si to myslí. Nebyla příliš dobrou lyžařkou ani horolezkyní a neholdovala ani turistickým aktivitám s výjimkou krátkých procházek při hezkém počasí.

„Ach, a co ti muži, co se nehlásí?“ vrátila se k tomu, co řekl prve. „Myslíš si, že jsou mrtví?“

Matthias si slyšitelně povzdechl. ‚Jeden možná, doufejme, že oba ne.“

„Jak to míníš?“

Jednomu pracovníkovi z Bergtaekni tady na Islandu se nedávno podařilo dostat se do interní sítě firmy. Další pokusy byly od té doby neúspěšné. Zpočátku tedy jisté spojení fungovalo, ale to je nyní úplně přerušené. V každém případě prošel poslední údaje a narazil na něco velmi podivného: na videozáznam, který byl uložen v době, kdy už tým opustil tábor. Ten člověk ho stáhl a poslal svému

kolegovi. A ten mail je hlavním důvodem, proč se pracovníci zdráhají vrátit do Grónska.“

„Jak to?“

„Zdá se, že jeden z těch dvou je dosud na živu. Kdosi v tom místě je každopádně velice čilý. Proto má ta věc nejvyšší prioritu.“

„Co na té videonahrávce bylo?“ vyptávala se Tóra.

„Nejlepší bude, když ti ji pošlu. Dá se to těžko popsat.

Chceš to ale opravdu vidět? Není to nic pro slabé nervy.“

Tóra samozřejmě chtěla, a to co nejrychleji. Ukončila rozhovor a nyní netrpělivě čekala na Matthiasův mail s přílohou, jejíž název sestával z nesrozumitelné řady čísel.

Nemohlo to být datum a čísla byla zřejmě automaticky zadána kamerou. Klikla na ně pravým tlačítkem myši, podívala se na datum a zjistila, že nahrávka byla pořízena před čtyřmi dny, 13. března krátce před půlnocí.

Kapitola druhá

18. března 2008

Videozáznam byl krátký, ale působivý. Tóře trvalo dost dlouho, než pochopila, co v něm vůbec vidí. Měl mizernou kvalitu a velmi malý formát. Když se pokusila obraz zvětšit, byl tak hrubě zrnitý, že bylo ještě těžší poznat, co vlastně zachycuje. Zvuk byl doprovázen nepřestávajícím tichým šumem. Kdyby šlo o Policii Miami, nebyl by problém zvuk vylepšit, ale její kancelář bohužel nebyla nutnou kriminální technikou vybavena. Což byla škoda, protože to, co šum činil téměř nesrozumitelným, znělo zajímavě. Záznam byl pořízen někde uvnitř, ale nedalo se zjistit v jaké místnosti, protože kamera se silně třásla. Zpočátku se objevil regál s knihami, pak nějaká židle a hned potom následoval záběr na potřísněnou podlahu. Tato perspektiva se až do konce téměř nezměnila. Kromě podlahy byly vidět dvě holeně a chodidla.

Ten, komu nohy patřily, seděl na podlaze, což už samo o

sobě bylo podivné. Vypadalo to, že se vůbec nepohybuje, a to bylo zarážející. Podle obutí se dalo usoudit, že nejde o žádný společenský večírek. Na nohou měl tlusté islandské vlněné ponožky a staromódní domácí boty, v jakých se na večírky určitě nechodí. Zachycená osoba měla džíny a seděla či ležela na podlaze, s nohama nataženýma a chodidly vytočenými od sebe. Tóra měla dojem, že je to muž, ačkoli nemohla přesně říci, proč tak soudí, jelikož velikost nohou a bot se nedala odhadnout.

Během tří minut a dvaadvaceti vteřin trvání nahrávky sebou nohy čtyřikrát nepřirozeně cukly. Pokaždé když k tomu došlo, přehlušilo šum jakési syčení a skončilo tlumeným úderem. Pak sebou nohy škubly, na obrazovce se krátce objevilo temné mrholení a zase zmizelo. Tóra byla několik let nucena sledovat se svým synem Gylfim horory.

Proto si tu scénu interpretovala v nejhorších barvách. Zdálo se jí, že buď tu někdo sekerou čtvrtí mrtvolu, nebo někoho ubíjí těžkým předmětem. O to druhé ale asi nešlo, protože nebylo slyšet žádné výkřiky bolesti. Jen to syčení, úder – a zvláštní dětské broukání. Tóra poznala melodii, ale slovům nerozuměla. Buď si to dítě jen tak něco prozpěvovalo, anebo tuhle řeč Tóra nikdy neslyšela. Sáhla po telefonu a vytočila pro volbu svého kolegy Bragiho. „Můžeš sem na chvíli zaskočit?“ Tóra sevřela víčka a nechala nahrávku běžet potřetí. „Potřebovala bych, aby ses na něco mrkl.“ Zastavila přehrávání, opřela se o opěradlo židle a přemýšlela. Patrně

se dopustila chyby, neměla s tou cestou souhlasit, ale co, pořád ještě může couvnout. Těkala pohledem po písemných podkladech, které se vršily na jejím stole, a viděla, že papír se žádostí o změnu jména leží na vršku hromádky. Potom sklouzla pohledem opět k monitoru. Z toho videozáznamu bylo jasné, že grónský případ představuje opravdu docela jiný kalibr.

„Co se děje?“ zeptal se Bragi zvědavě, když v plné parádě stanul ve dveřích. Byl značně vysoký, s přibývajícími roky stále více připomínal medvěda a nosil tmavý oblek s kravatou. Patřil ke generaci advokátů, kteří vidí v ležérním oblékání ostudu svého stavu. Jeho zásady nebyly ovšem tak přísné, aby si nedovolil trochu povolit uzel kravaty a nechat nejhornější knoflíček košile rozepnutý, čímž jeho důstojnost poněkud utrpěla.

„Podívej se, prosím tě, na tohle.“ Tóra ukázala na monitor. „A pak mi řekni, co o tom soudíš.“ Pustila video od začátku a odsunula se i s pojízdnou židlí stranou, aby Bragi lépe viděl. Měl slabost pro podivné případy. Počkala, až scéna skončí a dětský hlas zmlkne. „No? Co tomu říkáš?“

Bragimu zablýsklo v očích. „Má-li to být rozvodový případ, pak ho hned beru.“ Sáhl po myši, aby si to pustil ještě jednou. „To je pěkně šílený!“

Tóra ho přibrzdila, řekla mu o Matthiasově nabídce a o vzniku videonahrávky. Bragiho úsměv zmizel ve chvíli, kdy

zjistil, že vážně nejde o manželskou válku. „Co si myslíš, že to je, Bragi?“

„V nejlepším případě ublížení na zdraví. V nejhorším vražda.“

„Já si to myslím taky. Měla bych tu zakázku radši odmítnout. Co když to bylo natočené právě v tom grónském táboře?“

„Nepouštěl bych se do velkých spekulací.“ Bragi poplácal Tóru po rameni. „To se dalo natočit kdekoli.

Dokonce v nějakém fitcentru.“

„Pochybuju, že někdo chodí do fitcentra v bačkorách.

Jaké cvičení by to mohlo podle tebe být?“

„Bůh ví. Jsou věci mezi nebem a zemí… Dělal jsem jeden rozvod, jehož příčinou byla právě jedna posilovna.

Manžel se plně věnoval svému tělu, a ženu i děti zanedbával. Nedivil bych se, kdyby i tenhle idiot podstupoval drastická cvičení, aby zlepšil svoji svalovou nedostatečnost.“

„Svalovou hmotu,“ opravila ho automaticky Tóra.

„To jsem chtěl říct.“ Bragi jí pohlédl do očí. „Na celé věci je nejdůležitější to, že se tím můžeme zviditelnit v bankách. Jinak budou mít práci jen pro vlastní právníky nebo velké advokátní kanceláře. Mohlo by to pro nás znamenat začátek lukrativního obchodního vztahu, nemluvě o změně, kterou by sis tak ráda dopřála.“

Tóra zamyšleně přikývla. Přirozeně by to pro jejich kancelář mohlo být výhodné, jenže jí se spíš zdálo, že právníkům oné banky se nechce cestoval do Grónska, takže místo hromady budoucích zakázek to bude ojedinělý případ.

Kdyby se to dalo vyřídit v dobře vytopené kanceláři, dopadlo by to zcela jinak. Na druhé straně se nad islandským hospodářstvím stahovala černá mračna, a třebaže Tóra události ve finančním světě příliš nesledovala, zaslechla zvěsti o útoku zahraničního kapitálu na islandskou korunu a o povážlivé situaci některých islandských koncernů. Všichni teď měli plnou pusu pojmů, jimž před měsícem nikdo nerozuměl, jako třeba „bianko nákup“ či „meziodvětvové kapitálové propojení“. Mnohé svědčilo o tom, že nastávají krušné časy a ty většinou přinášejí plno práce pro právníky, především v oblasti vymáhání pohledávek. Ačkoli Tóra považovala takovou práci za víc než marnou, bylo velmi pravděpodobné, že ještě bude ráda, když takovou zakázku dostane, až se hospodářství začne opravdu hroutit. „Rozmyslím si to, Bragi.“ Nejspíš jde o nějakou internetovou pitominku, která nemá s pracovníky Bergtaekni nic společného. „Nejlepší bude, když si nejprve opatřím důkladnější informace o té zakázce, a pokud je na té nahrávce opravdu to, co si oba myslíme, pak to bezpochyby nepatří do sféry naší působnosti a musí se tím zabývat policie.“

„Grónská policie? To bys mohla právě tak dobře pověřit vyšetřováním nějaký sportovní klub. Každý přece ví, jak děsné poměry tam panují. A to všude, nejen u policie.“

Slovo děsné často užívala i Tóřina matka, když byla deprimovaná, a Tóra se musela ušklíbnout. „V každém případě je třeba informovat zdejší policii a ta se může spojit se svými kolegy v děsném Grónsku.“

Bragi vykulil oči. „Poslyš,“ zvolal euforický, „musíš s sebou vzít Belu. Bude na tebe dávat pozor a my se tady bez ní nějakou dobu obejdeme. V Grónsku číhají všemožná nebezpečí.“

Bela by ovšem ve skutečnosti spíš přispěla k tomu, aby Tóra skončila v tlamě nějakého ledního medvěda, než aby ji chránila. „Matthias jede také, nebudu tedy v žádném nebezpečí.“ Tóra se rozpačitě usmála. „Belu opravdu nepotřebuju. Tedy pokud vůbec pojedu.“

„Ale ano, moje milá, pojedeš a Bela s tebou!“ Bragi byl svou ideou očividně nadšený. „Víš, jaké to má výhody, když tu není? Vyřídím mnohem víc věcí, nehledě na to, jak se mi uleví.“

„Pro Belu už není v letadle místo,“ namítla Tóra. „A ty před ni přece můžeš postavit paraván, abys ji neviděl. Už jsi o tom jednou uvažoval.“ Vstala. „A já se teď půjdu pobavit s bankéřem.“

„Tak co?“ zeptal se Matthias napjatě, když doprovázel Tóru k východu z banky. „Co uděláš?“

„Asi to přijmu. I když si tím pořád nejsem zcela jistá,“

odpověděla Tóra. Z bankéře se vyklubal mladý štíhlý muž, který voněl vodou po holení tak silně, že se Tóra musela ovládnout, aby si během rozhovoru neucpávala nos.

Usoudila, že si záměrně počíná tak marnotratně, neboť se mu při stisku potila ruka a působil přehnaně nervózně. Z

jeho slov se dalo postřehnout, že jeho budoucnost v bance visí na stejně tenkém vlásku jako bankovní kauce. Kdyby banka musela platit, mohl by se poroučet. Ta záležitost měla dalekosáhlé důsledky, neboť banka vkládala do dolu v Grónsku velké naděje. Počítalo se s tím, že bude zásobován z Islandu, neboť nejbližší místo s letištěm byl Isafjórdur.

Tím by se přímo i nepřímo vytvořila nová pracovní místa.

Počáteční potíže ovšem nijak nepřispěly k důvěře velkokoncernu. Mladý muž byl velmi vstřícný a Tóra byla ráda, že o situaci informoval policii a vyzval ji, aby do šetření zapojila grónské úřady. Zájmy banky nechávaly úřady netečné a totéž se dalo říci o grónské policii. Cílem cesty bylo vysondovat stav věcí a omezit škody, pokud dojde na lámání chleba a smlouva s Bergtaekni se bude muset vypovědět. Je třeba posoudit vybavení důlního podniku a stav zkušebních vrtů, aby banka v případě potřeby mohla najmout jinou firmu, nebo přesvědčit pracovníky Bergtaekni, aby se vrátili do tábora. V týmu vypukla panika a ta se utiší, jen převládne-li opět rozum. Pokud se na pracovišti skutečně stalo něco neobvyklého, musejí se

shromáždit odpovídající důkazy. Tím by mohla banka později prokázat, že šlo o mimořádné okolnosti. O zásah vyšší moci.

Při tomto pojmu Tóra nastražila uši. „Vyšší moc“

znamenala, že smluvní partner by se mohl vyvázat ze svých povinností, neboť svůj závazek nemohl splnit kvůli nepředvídatelným okolnostem. Tóra velmi dobře věděla, že v Grónsku nezuří žádná válka, a neslyšela ani o přírodních katastrofách či stávkách. Zločin však mohl být za působení vyšší moci považován, což by výmluvně dosvědčila ta videonahrávka. Dostatečný důvod k napínavému právnímu výkladu. Není tohle snad přesně to, co si Tóra ráno přála?

Náročný úkol, při němž nehrozí nebezpečí, že svému mandantovi během konzultace hodí z nudy pero na hlavu.

„Pojedu s vámi, Matthiasi.“

„Jakou barvu mají Gróňani?“ zeptala se Sóley zívajíc.

Ležela v posteli a měla už dávno spát, ale vzhledem k nastávající Tóřině cestě se shodly na prodloužení večerky.

Tóra políbila dceru na její blonďatou kštici.

„Přesně tutéž jako my, drahoušku. Určitě ne zelenou, jestli si to myslíš.“

„Mami!“ odfrkla Sóley uraženě. „To přece vím!

Myslím, jestli třeba nejsou žlutí jako Číňani.“

„Číňané jsou právě tak málo žlutí jako konzervativci modří,“ pravila Tóra a uhladila růžovou pokrývku.

„Cože?“ Sóley se nevyznala v politice o nic lépe než jiné osmileté slečny.

Tóra se usmála. „Budeš u táty hodná, zatímco budu pryč, slibuješ?“

„Jo, když mi přivezeš něco hezkýho,“ odpověděla Sóley a ušklíbla se. „A něco sladkýho!“

„Něco ti určitě přivezu. Třeba malého ledního medvídka.“

„No fajn!“ vykřikla Sóley nadšeně. „Ale živýho.“

„Myslím takového,“ uvedla to na pravou míru Tóra a pohladila jednoho z plyšových míšů, kteří leželi na posteli.

„Už je moc hodin. Teď musíš opravdu spát.“

„Nějakého pejska,“ zaprosila Sóley a popadla matku za ruku, jenže ta už ze zvyku zavrtěla hlavou. Sóley nejméně jednou denně žebronila, že by chtěla psa nebo kočku. „Proč to nejde? Gylfi si opatřil bejby – tak proč já nesmím mít pejska nebo kočičku?“

„Dobrou noc.“ Tóra se zvedla z pelesti. „Ráno vstaneme společně, ty půjdeš do školy a já na letiště. Až budeš u táty, pokusím se ti zavolat, ale nemůžu slíbit, že to půjde.“

Předem pak odpověděla na otázku, která by jistě následovala. „V Grónsku existují telefony, ale nevím jistě, jestli tam, kam jedeme, fungují.“

Potom v růžovém pokojíčku zhasla a chvíli pozorovala dohasínající oči plyšových medvídků. Pak se odebrala do garáže. Matthias jí doporučil, aby si vzala batoh, ale žádný

neměla – tak musí posloužit kufr. Mnohem těžší bylo rozhodnout, co má zabalit. Nikdo jí nemohl říct, jak dlouho v Grónsku zůstanou a jaké podmínky tam najdou. Musí tedy vybírat tak, aby měla všeho dost. Když se ozval zvonek od domovního vchodu, musela přípravy na cestu odsunout.

Venku stála její kamarádka Gugga, šklebila se a mávala lahví bílého vína. „Musíš mě pustit dál,“ vykřikovala, jako by Tóra svým hostům běžně zavírala dveře před nosem.

„Koupila jsem si nové auto a to se musí oslavit!“ Tóru napadlo plno možností, jak se dá koupě auta oslavit i bez alkoholu, ale statečně se taky zašklebila. Věděla přesně, že nové vozidlo bude zatíženo pořádně vysokou půjčkou a po šesti měsících se Gugga znovu s lahví objeví přede dveřmi, aby zapila starosti s horou dluhů i auto, které jí zabavil exekutor. Někdy zkrátka člověk musí žít jen přítomnou chvílí a bavit se ve stylu Ludvíka XIV. Ten by si byl určitě taky kupoval auta na úvěr, kdyby bylo v jeho době něco takového možné.

Tóra se tak k balení dostala teprve poté, co Gugga v pokročilou hodinu odjela domů taxíkem. V okamžení měla v kufru všechno potřebné dvakrát, a když si šla lehnout úplně vyčerpaná zavíráním přecpaného kufru, při nejlepší vůli si nemohla vzpomenout, co všechno do něj vlastně nacpala.

Kapitola třetí

19. března 2008

Káva na reykjavíckém letišti byla vynikající, ačkoli nenesla honosný název, ale jmenovala se prostě jen káva a nebyla připravovaná v nablýskaném chromovaném přístroji, který ve chvíli, kdy káva teče do šálku, chrlí páru jako nějaká lokomotiva. Nalévali ji ze staromódní konvice, která stála na ohřívací plotýnce a k sešlému letišti se perfektně hodila. Něco takového se ve městě sotva našlo, všude se prosadily elegantní automatické kávovary. Jeden takový dostala dokonce od rodičů k Vánocům. Ještě týž večer si uvařila vydatnou dávku kávy, aniž si uvědomila, že bude mnohem silnější než ta, kterou obvykle pije. Celou noc pak nemohla usnout a dokonce nebyla vůbec schopna zavřít oči.

Od té doby sedal na kávovar prach. Nyní by ovšem proti dvojitému espressu z takového strojku nic nenamítala.

Hrozilo, že se jí rozskočí hlava, a nadměrná dávka kofeinu by jí určitě prospěla.

„Proč sis nevzala krosnu?“ rýpl si Matthias sedící v čekárně vedle ní. „Vždyť jsem ti to ještě zvlášť připomínal.“

„Není to jedno?“ Tóra odsunula prázdný šálek. „Kufr má kolečka. Dokonce čtyři.“ Navykla si na něj, protože ho mohla tahat za sebou a měla ho jako dobře vychovaného psa pořád u nohy.

„Čtyři kolečka? Super!“ Matthias měl dosud stejně mizernou náladu jako před půl hodinou, když pro ni přijel.

Tóra nedokázala skrýt kocovinu a jeho to rozčilovalo. Cítila se ovšem tak bídně, že jí to bylo jedno, což ho dráždilo ještě víc. „V Grónsku je nejtužší zima.“ Matthias si opatřil úplně nový batoh. Leskl se novotou a vypadal, že je zaručeně první den v terénu. Očividně toho nakoupil ještě víc, neboť měl na sobě výjimečně větrovku, pod ní sportovní košili a kalhoty s ostrými puky. Kravatu si vychytrale neuvázal, ale Tóra byla přesvědčena, že jednu nebo dvě do své nové krosny přibalil.

U odbavovací přepážky jeden ze spolucestujících, jenž se představil jako doktor Finnbogi Kolbeinsson, vrhl pohrdavý pohled na její třeskutě zelený skořepinový kufr.

Bylo mu asi padesát a podle vyzáblé postavy a obnošených sportovních bot se dalo soudit, že jde o nadšeného cestovatele. Na velkém batohu, jímž ledabyle pohazoval,

jako kdyby byl prázdný, byly všechny možné nálepky z dalekých zemí.

„Právě se pokouším určit, kdo je kdo.“ Tóra klouzala pohledem po skupině vybavené mobily a rozptýlené po malé letištní budově. Jiní pasažéři tu nebyli. Banka se s islandskou leteckou společností domluvila, že pro ni vypraví letadlo do Kulusuku, protože v zimě tam žádná linka nelétá.

Z Kulusuku je měl dopravit vrtulník dál na sever, do malé vsi blízko tábora. Jakým způsobem urazí poslední úsek cesty, nebylo dosud zcela jasné, ale předpokládalo se, že jako obvykle najdou v kůlně u přistávací plochy vrtulníku jedno nebo dvě auta firmy Bergtaekni. Pracovníci, kteří odletěli domů, je tam zanechali. Tóra doufala, že nebudou muset jít pěšky – její kufr se na dlouhou zimní túru opravdu nehodil.

„Se jmény mám trochu potíž, ale vím, kdo je kdo,“ řekl Matthias. „Není nás moc, takže se rychle se všemi seznámíš.“

„Hmmm. Působí docela sympaticky.“ Tóra viděla, jak nejmladší spolucestující, Eyjólfur Thorsteinsson, vhodil minci do automatu na žvýkačky. Automat peníze spolkl, ale vyplivnout požadované zboží se zdráhal. Poté co mladý muž vyzkoušel všechny způsoby, jak ho k tomu přimět, praštil do plastového krytu automatu tak silně, že se z něj žvýkačky konečně vysypaly. Nazlobeně je shrábl. To byl tedy muž, který se měl v táboře starat o počítačový systém. Svého času

jej tam instaloval a vyznal se v něm. Bylo mu kolem pětadvaceti, měl tmavé vlasy, byl štíhlý a velmi atraktivní – klasický miláček žen. Z tohoto hlediska představoval Alvar Pálsson jeho pravý opak. Tomu bylo kolem čtyřicítky a přibrali ho kvůli zkušenostem ze záchranné služby. Byl členem jednoho islandského týmu, který podporoval obyvatele Grónska při budování vlastní záchranné služby.

Tóra nevěděla, co je jeho hlavním povoláním, ale dovedla si dobře představit, že dělá strážce majáku nebo něco podobného, při čem nemusí s nikým moc mluvit. Když mu Matthias představoval Tóru, zčervenal a sotva odpověděl na pozdrav, jen něco zafuněl a zabýval se dál svým ruksakem.

Kdyby ho Tóra musela popsat, hrálo by přitom velkou roli přídavné jméno „špatný“ – ten ubohý muž měl špatné zuby, byl špatně cítit, měl špatné tělesné proporce a ke všemu byl i špatně oholen.

„Kdepak je geoložka?“ zeptala se Tóra. V šestičlenné skupině měla být kromě Tóry ještě jedna žena, Fridrikka Jónsdóttir. Zpočátku se podílela na projektu, ale potom přešla k energetické společnosti Orkuveita. Matthias Tóře pověděl, že ji banka nalákala na velkou sumu, aby si vzala pár dní volna a letěla s nimi. Na pracovišti se vyzná a může dobře posoudit výsledek vrtů, aniž by se musela zapracovávat.

„Někde tu musí být. Nejspíš se už odbavila. Zřejmě je venku a kouří nebo telefonuje.“

„Viděla tu nahrávku?“

„Ne.“ Matthias odložil svoji aktovku na stůl. „Na to nebylo dost času a také to není bezpodmínečně nutné.

Nemusí znát každý detail, nakonec jde jen o externí výpomoc.“ Otevřel tašku a vyndal několik rychlovazačů.

„To je pro tebe. Chceš-li se během letu připravit. Týká se to hospodářské smlouvy.“

Tóra se chopila pořadačů, které obsahovaly podstatně objemnější smlouvy, než s jakými normálně pracovala. „Ale ta Fridrikka by možná mohla určit, kde byla ta videonahrávka pořízena. Třeba by poznala i tu obuv.“

‚Je to možné,“ odvětil Matthias, „přesto jsme se rozhodli ukázat ten záznam jenom tobě a lékaři. Počkejme, jak se záležitost vyvine. Možná to později ukážeme i ostatním. Ty nohy by mohl identifikovat i náš počítačový expert. Zná ten pracovní tým, i když k němu vlastně nepatří.“ Matthias aktovku opět zavřel. „Ale doufám, že to nebude nutné. Rozhlédl se a dodal: „Někdo ještě chybí.“

„Ano? Kdo?“

„Bela,“ odpověděl Matthias, ale na Tóru se raději nepodíval.

„Hahaha.“ Při pomyšlení na sekretářku se Tóřina kocovina ještě zhoršila. Přimhouřila oči a podívala se na Matthiase, který se stále ještě vyhýbal jejímu pohledu.

„Doufám, že to má být vtip. Nebo ne?“

„Ne,“ odvětil Matthias rozvážně. „Bragi mi včera večer zavolal a vnutil mi ji. Vykládal, že bychom jí nemuseli nic platit a měli bychom někoho, kdo by pořizoval všechny zápisy. A banka to dnes ráno odklepla. Určitě nám hodně pomůže. Bude tam plno práce pro písařku.“

„To je absolutně směšné. Grónští lovci tuleňů určitě ovládají klávesnici laptopu lépe než ona a jsou i pilnější.“

Matthias o tom ovšem nehodlal dále diskutovat.

„Nedokázal jsem mu říct ne,“ zamumlal. „Sama víš, jak Bragi dokáže být neústupný.“ A omluvně se usmál.

Tóře došla řeč. Měla zlost na Matthiase i na Bragiho a nevěděla, koho z nich by radši zavřela na týden s Belou do jedné cely. S ohledem na svou otupělou třeštící hlavu se však nechtěla dál hádat. Z místa, kde seděli, nebylo vidět na vchod do haly a u přepážky nestál nikdo. „Doufám, že zmešká odlet,“ pravila toužebně Tóra a mrkla na hodiny na stěně. „Musíme jí prostě uletět.“ Bez váhání začala listovat písemnými podklady s nadějí, že ji přitom přejde zlost.

Matthias se zatvářil zkroušeně. „No jo, pokud opravdu přijde pozdě, odletíme jednoduše bez ní.“

Tóra si dál četla. Měla celkem pět pořadačů, ale hned viděla, že jen dva z nich jsou opravdu důležité: ten s podmínkami smlouvy a pak korespondence mezi firmou Bergtaekni a Arctic Mining. V ostatních třech složkách byly informace o geologickém průzkumu a povětrnostních podmínkách, jakož i zmenšené nákresy s tak mrňavým

písmem, že se vůbec nedalo přečíst. Na jedné složce byl nápis Popis projektu. Uvnitř bylo uvedeno, co v každé části projektu musí Bergtaekni udělat a jaká je odpovídající úhrada. „Proč s námi necestuje nikdo z té důlní firmy?“

zeptala se skloněná nad papíry. ‚Je to velmi obsáhlá smlouva. Všichni zaměstnanci přece nepracují jako důlní odborníci, nebo aspoň ne ti vedoucí.“

„Ta firma není moc velká,“ odpověděl Matthias, kterého viditelně potěšilo, že Tóra změnila téma. „Specializuje se na geologický průzkum, především v oblasti zemního tepla.

Zakladatel firmy právě pobývá s pětičlenným týmem na Azorských ostrovech v rámci jiného projektu. Kromě toho má firma jen dvanáct lidí, kteří byli v Grónsku. A z nich se deset odmítá vrátit. Zbývající dva jsou, no…“ Odkašlal si a pokračoval: „V létě by měli najmout nové lidi pro stavbu přistávací dráhy a dalších budov. Jestli z toho něco bude, ale závisí na tom, zda si Bergtaekni sjednanou zakázku vůbec udrží. Pro takový úkol se seženou lidi mnohem snáze než pro průzkumné práce. Jsme ve stálém e-mailovém kontaktu s obchodním ředitelem, ale ten se momentálně nemůže uvolnit. Tím posledním, co firma v tuto chvíli potřebuje, je ohrožení jejich druhého projektu.“

Tóra přikývla. Letištní rozhlas vyzval pasažéry charterového letu do Grónska k nástupu do letadla. Tóra uložila podklady do tašky s notebookem. Zdálo se, že Bela letadlo opravdu zmešká. Někdy má zkrátka člověk štěstí.

Všichni společně odcházeli k východu, kde Tóra zpozorovala asi třicetiletou ženu, jež se k nim přidala.

Musela to být ta geoložka. Byla stejně velká jako Tóra, ale jinak naprosto jiná. Tóra byla blondýna, zatímco Fridrikka měla ohnivě červené vlasy sepnuté gumičkou. A měla plnější postavu. Matthias zůstal stát, když ji viděl přicházet z koutku, kde dosud seděla v koutě, a představil ji Tóře.

Fridrikka jí podala mozolnatou ruku a vzájemně se pozdravily. Geoložka působila poněkud suše, ale její stisk byl pevný a tichý pozdrav srdečný.

Tóru nenapadlo, že na letišti bude malý free shop, beztak ale neměla chuť na alkohol. Někteří si nesli k pokladně kartony cigaret, a jediný, kdo využil možnost koupit si levně nějaký alkoholický nápoj, byl záchranář Alvar Pálsson. Stál ve frontě před pokladnou s jednou lahví rumu a jedním campari, stále ještě zrudlý v obličeji jako při představování. Množství alkoholu, který si na tak krátkou cestu kupoval, naznačovalo, že je buď pijan, nebo počítá s delším pobytem.

„Chceš si něco koupit?“ zeptal se Matthias, na něhož malý obchod nijak nezapůsobil.

„Ne. Myslím, že nic nepotřebuju.“ Hodily by se jí prášky proti bolení hlavy, ale ty nikde neviděla. Právě chtěli obchůdek opustit, když Tóra náhle strnula ve dveřích, neboť od bezpečnostní kontroly k ní pronikl známý hlas.

„Jestli si smím vzít na palubu jeden zapalovač, proč si nemůžu vzít dva?“ žasla Bela. „Dá se snad se dvěma zapalovači provést něco, co nejde s jedním?“

Tóra se otočila na podpatku a vrátila se k regálu s lihovinami.

Dvouhodinový let využila Tóra ke studování smlouvy.

Pátrala po užitečných informacích pro případ jejího porušení, ale našla jenom paragrafy týkající se zásahu vyšší moci. Všechno ostatní bylo nenapadnutelné. Počítalo se s místními poměry, s překážkami způsobenými ztíženými podmínkami dopravy i počasím. Všechno bylo jištěno, aby Bergtaekni nemohla požadovat žádný doplatek nebo prodloužení lhůty. Tóra zaregistrovala, že jako místo rozhodčího soudu byla určena Anglie. V případě, že by se případ dostal před soud, banka by ji po návratu z Grónska už nepotřebovala. Možná by ještě pár dní něco dodělávala, ale pak by její džob skončil. Jak Tóra správně předpokládala, jakmile by se právní pomoc mohla odehrávat v teplejších krajích, převzali by případ jiní. Byla poněkud zklamaná, ale nesoužila by se tak jako Bragi, kdyby se to dozvěděl. Tu zaslechla Belu, jak se vzadu v letadle s někým hašteří.

Pro osm pasažérů bylo v letounu místa dost. Tóra a Matthias seděli úplně vpředu. Nemohli své spolucestující sice vidět, ale z chrápání, jež k nim doléhalo, se dalo soudit, že někteří využili možnost trochu si schrupnout. Dalo se to

pochopit, neboť ačkoli bylo venku jasno, byly vidět jenom mraky a moře. Teprve když se přiblížili ke grónskému pobřeží, stal se výhled zajímavějším. Země nabízela působivý pohled: Až na pár strmých srázů a úzký pruh břehu, kde příboj sníh rozpustil, byla pokryta sněhem.

Všude byly ledové kry, což vytvářelo dojem, jako by se země drolila a odpadávala do moře. Rozeklané břehy tento dojem ještě zesilovaly. Ani na pevnině nebyly žádné rovné plochy, byla poseta nesčetnými kopečky. Žádné pravé pláže nikde k vidění nebyly – tam, kde se země stýkala s mořem, byly jen strmé šedivé skály. Po nějakém lidském obydlí ani památky.

„Co když pilot zabloudil a letí s námi k severnímu pólu?“ oslovila Tóra Matthiase, když odvrátila zrak od ostrého světla ledovce. „Tady přece nemůže nikdo žít.“

Matthias se naklonil k oknu a vyhlédl ven. Když se k ní opět otočil, tvářil se trochu vylekaně. „Tak zle to vypadá jen z naší výšky,“ uklidňoval ji. „Nemůžeme být tak daleko na severu. Jsem si jistý, že dole to bude lepší.“ Zdálo se však, že přesvědčuje víc sám sebe než Tóru.

„V to doufám. Erik Rudý musel být každopádně barvoslepý, když dal této zemi jméno Grónland. Zelená země. Vždyť je tu všechno bílé. Jak tu rozeznáme lední medvědy? Když zavřou oči, musejí být neviditelní.“

„V blízkosti tábora lední medvědi nežijí,“ pravil Matthias zcela nepřesvědčivě a zadíval se opět z okna.

„Žádné problémy nebudou.“

„Doufejme. Jedno je nicméně jasné,“ ušklíbla se na něj Tóra. „Ten, kdo na tom videu mával sekerou nebo čím, žádný lední medvěd nebyl.“ Opřela se mu o rameno a zašeptala: „Všiml sis, že kromě nás jediná Bela nespala?“

Matthias se k ní obrátil. „Kdyby tady nebyla, mohl bych se s tebou vloudit na toaletu a rozmnožili bychom řady těch, kterým se podařilo provozovat sex v letadle.“

Tóra se mu s úsměvem podívala do očí. „Opravdu k zlosti, že jede s námi,“ poznamenala mnohoznačně. Pak se spokojeně otočila zpět k okénku.

Krátce nato letoun hladce přistál. Pasažéři opouštěli palubu plni očekávání, ale i trochu vystrašení. Všichni až na jednoho. Ten kdysi přísahal, že sem už nikdy nevkročí.

Úděsné vzpomínky, které se nedaly potlačit, se mu opět draly do vědomí.

V podstatě bylo velmi zvláštní, že se sem vůbec vrátil.

Na střeše letištní budovy zakrákala modročerná vrána, vznesla se do vzduchu a odletěla do pustiny.

Kapitola čtvrtá

19. března 2008

Tóru a Matthiase vrtulník příliš neokouzlil. Většina ostatních se tvářila, jako by jím létali denně. Matthias se ji snažil povzbudit a utrousil, že zvuk rotoru by mohla znát z kina. Tóra se rozpačitě zasmála. „Nechybí mu pár listů?

Tenhle má jenom dva…“ Doufala, že tento nedostatek nezpůsobí neklidný let, neboť její žaludek by to dlouho nevydržel. Zvracení ve vrtulníku nikomu na náladě nepřidá.

Matthias nakrčil nos. „Dva bohatě stačí.“ Sledovali, jak letištní personál nakládá zavazadla a potraviny do vrtulníku.

Když se mezi krosnami vynořil Tóřin zelený kufr, muži se důkladně přesvědčili, že je správně označený. „Doufám, že máme dost jídla a pití,“ zamumlal Matthias. „Ještě nikdy jsem nezajišťoval zásobování pro tolik lidí.“ Tóra nicméně věřila, že se s někým poradil, neboť jinak by v bednách našli

jenom rozinky, ořechy a pár energetických nápojů. Než se ho na to ale stihla zeptat, nervózně vyjel: „Kdy už konečně odstartujeme? Půjde-li to takhle pomalu, nedostaneme se do tábora za světla.“

„Byl jsi už někdy v Grónsku?“ pronesl někdo za nimi.

Byl to lékař Finnbogi Kolbinsson. „Tady platí Murphyho zákony.“

Tóra se na něj usmála. „Vyznáš se tu tak dobře?“

„Několikrát jsem tady byl,“ odpověděl lékař. „Jsem velký fanda přírody. Jak jste si z letadla jistě všimli, jsou tu nekonečné dálavy. Kromě toho jsem tuhle zemi vícekrát projel s jednou komisí. Bylo třeba omezit otravy jídlem, k nimž v odlehlých místech často dochází. Životní podmínky jsou tady docela jiné než u nás. Potraviny se dovážejí, jenom když jsou cesty sjízdné, v zimě jsou proto dodávky velmi vzácné, lidi se živí hlavně tím, co si sami naloží nebo zavaří, a konzervami. Jejich obal však bývá někdy poškozený a obsah vyvolá bakteriální nákazu.“

„Byl jsi už někdy v tomhle táboře?“ zeptala se Tóra zvědavě.

„Ne, ještě ne,“ odpověděl Finnbogi. „Ale přibližně vím, kde to je. Před pár lety jsem se v té končině jednou ocitl, ale to bylo ještě před začátkem projektu. Taky to bylo v létě, takže to tam teď určitě nepoznám.“

„Taky to není důležité,“ usoudil Matthias. „Půjde-li vše podle plánu, budeme brzy hotovi.“

„Já si to nemyslím,“ namítl Finnbogi klidně. „To je přesně to, co se mi tady tak líbí. Nikdy nevíš, co se vyvrbí.“

„V každém případě máme štěstí na počasí,“ pokusila se Tóra uklidnit Matthiasovy pochodující nervy. „Je tu mnohem líp, než jsem čekala.“ Představovala si, že od přistání až po zpáteční let na Island bude zuřit jedna sněhová bouře za druhou. „Určitě jsem si vzala zbytečně moc čepic.“

A pátrala v paměti, zda si opravdu zabalila aspoň jednu.

„Tím se tedy rozhodně netrap,“ řekl jí Finnbogi. „Budou se ti hodit. Momentálně je sice hezky, ale předpověď je dost zlá. Piloti si dělají starosti s návratem.“

Obloha byl modrá, ale za horami už se možná šikovaly mraky. „Pak by si měli radši pospíšit,“ podotkla Tóra.

„Nebo snad máme ještě čas prohlídnout si Kulusuk?“ Třeba by tu objevila nějaký dárek pro Sóley. Na letišti byl sice krámek nabízející výrobky grónských uměleckých řemesel, ale ten byl zavřený.

„Ne,“ zareagoval Matthias rychle, „to nepřichází v úvahu.“

„Měla bys to nechat na zpáteční cestu,“ radil Fínnbogi.

„Město je zajímavé, ale jistě se nechceš vystavit nebezpečí, že zmeškáš vrtulník.“ V tu chvíli se objevil jeden muž z nakládky a řekl, že by se měli přichystat k odletu. Dárek pro Sóley tedy musí počkat. Tóře se nezdálo moc pravděpodobné, že by ve vsi u tábora byly k dostání nějaké suvenýry. Matthias jí vysvětlil, že osada Kaanneq leží

stranou turistických tras. Žádné silniční spojení neexistuje a po moři se dá plout jen v létě a na počátku podzimu. V

jiných ročních obdobích zajišťuje jediné spojení s vnějším světem helikoptéra.

Tóřin žaludek se bouřil, když vrtulník se sedmi pasažéry, dvěma piloty, zavazadly a potravinami začal stoupat do výšky.

Bylo čirým přeháněním nazvat osadu Kaanneq malou – byla nepatrná. Na skalních útesech kolem zátoky pokryté ledem stály pestré dřevěné domky a vyčnívaly ze sněhobílého okolí. Zdály se v dobrém stavu, zahrádky udržované, jen se nedalo poznat, co se skrývá pod sněhem.

Vrtulník přistál nad vsí na plošině sloužící k tomuto účelu.

Několik statných mužů ze skupiny pomáhalo s vykládáním, a jakmile byla venku poslední bedna, spěchali piloti zpátky do kabiny a odpoutali se od země. Matthias se s nimi domluvil, že se vrátí za pět dní kolem poledne, pokud se jim někdo ze skupiny neozve dříve.

„Neměli bychom si namlouvat, že se tu v domluvenou dobu objeví,“ pravil Eyjólfur Thorsteinsson, mladý počítačový technik, když jim vrtulník zmizel z očí.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Matthias příkře. „Pro sjednanou dobu je předpověď počasí dobrá. Ohlášená bouře bude už dávno pryč.“

„Taky nemyslím počasí.“ Mladík protáhl obličej.

„Nevíš, že to jsou ti samí piloti, kteří zapomněli v sjednanou dobu odvézt turisty z grónského ledovce? Vzpomněli si na to až za pár dní a bylo velké štěstí, že to ti lidi vůbec přežili.“

Matthias neměl pro tento druh humoru velké pochopení.

Když si Tóra všimla, jak se tváří, pokusila se potlačit úsměv.

„Z téhle zkušenosti se jistě poučili a zapsali si to za uši,“

pronesla s nadějí v hlase a mrkla na Eyjólfa. Pak se opět otočila k Matthiasovi. „Nemyslíš?“

Výraz Matthiasova obličeje se nezměnil, jen mu v něm ubylo o něco víc krve. „Pro jistotu jim ještě zavolám, až budeme v táboře.“

Nezbývalo než počkat, bude-li v táboře fungovat telefon. Už předtím Matthias Tóře vyložil, že signál pro mobil tu není a v odlehlé osadě to určitě lepší nebude.

Mohou však kdykoli zavolat od některého z vesničanů.

Pokud vůbec existují, protože zatím se neukázal ani jeden.

„Můžeme?“ svolával Matthias ostatní. Kůlna, v níž měla být auta firmy Bergtaekni, stála nedaleko. Cesta k ní vedla po okraji vesnice. Skupina ihned vyrazila až na Belu, která mocně potahovala z dlouho odpírané cigarety. Kromě hlasitého chrupání sněhu pod nohama bylo slyšet pouze její klení, když se snažila všechny dohonit.

Poslední kus cesty vedl kolem jednoho domu a neoploceného pozemku, kde bylo schouleno několik tvrdě

spících tažných psů. Křížem krážem byli přivázaní ke kolíkům. Když se skupina přiblížila, vyrušila je z pokojného spánku. Pokud psi spali, působili docela nevinně, ale v bdělém stavu naháněli strach, neboť hned vyskočili, srst na krku se jim zježila a výhružně cenili zuby. Někteří zuřivě škubali řetězy, takže kolíky, u kterých byli uvázaní, se povážlivě viklaly. Rusovlasá geoložka vykřikla a zrudla.

„Tyhle psy nesnáším,“ zahubovala a zrychlila. Skupina mlčela, ale skoro všichni přidali do kroku, aby už měli výhrůžný psí štěkot za sebou. Když byli v bezpečné vzdálenosti, Tóra se otočila a spatřila, že psi se nyní navzdory řetězům pokoušejí pustit jeden do druhého. Nikde ani človíčka. Buď v modře natřeném domě nikdo nebyl, nebo si lidé zvykli na to, že psi se občas divoce rozštěkají.

Na posledních metrech před velkou kůlnou pobitou vlnitým plechem se k ní přidal lékař. Zrezivělý plech se v sílícím větru třásl. „Co uděláme, když tam ta auta nebudou?

Nezdá se, že by nás obyvatelé téhle díry radostně vítali.“

„Pokud ty auťáky někdo nešlohl, jsou uvnitř.“ Tóra pozorovala Fridrikku a Matthiase, jak se sklánějí nad velkým číslicovým zámkem na dveřích do kůlny. „Důlní firma to každopádně tvrdí.“ Ohlédla se po rozptýlených domcích. „Neumím si představit, že by tu někdo kradl auto.

Policie by ho nejpozději za půl hodiny chytila.“

„Tady žádná policie není,“ zvolala Fridrikka. Podařilo se jim zámek odemknout. „Nejbližší policejní stanice je v

Angmagssaliku. Kvůli krádeži auta by sem na sever vrtulníkem neletěli.“

Bela si zapálila novou cigaretu. „A kvůli čemu jo?“

„Nevím, možná kvůli vraždě,“ odpověděla geoložka suše. „Nesmíte si myslet, že tu všechno funguje jako u nás.

Když tady někdo z vás zabloudí, nikdo vás nebude hledat.

Jestli spadnete do moře, nikdo vás nevytáhne. Tady nemáte větší cenu než zvíře.“ Fridrikka stiskla rty a víc už neřekla.

Všichni se tvářili rozpačitě a marně se snažili prohodit něco vtipného, co by zlepšilo náladu. Jen Matthias dosud nemluvil islandsky tak dobře, aby rozuměl všemu, co Fridrikka řekla. Pokoušel se otevřít dveře, ale bránil mu v tom zledovatělý okraj rámu. „Tak povolte,“ mumlal si pro sebe německy a cloumal dveřmi, seč mohl. V pantech to potom zapraskalo a dveře se rozletěly.

V kůlně stály dva bílé džípy. Tóra znala Matthiase natolik dobře, aby věděla, jak se mu ulevilo. Vedle nich parkoval dobře vybavený Ford Ecoline, který podle Eyjólfa patřil grónským úřadům, aby policisté nebo jiní představitelé vládní moci měli v případě potřeby k dispozici vozidlo.

„Klíčky musejí být zastrčené v zapalování,“ podotkl potom.

„Kdo chce řídit?“

Během jízdy jukala Tóra z okna v naději, že spatří lidi.

Nemohla se zbavit nedobrého pocitu a domněnky, že tu mohla vypuknout nějaká epidemie, která sklátila obyvatele

vesnice i zaměstnance Bergtaekni. Náhle se na jedné cestě mezi domky objevily dvě malé holčičky. Když spatřily auta, zastavily se a černýma očima na ně zíraly. Vypadaly o něco mladší než Tóřina dcera Sóley, mohlo jim být tak pět nebo šest, ale to se dalo těžko odhadnout, protože byly navlečené do tlustého oblečení, s kalhotami zastrkanými v teplých zimních holínkách. Modročerné vlasy, které jim vykukovaly zpod kapuci, byly rozcuchané větrem. Tóra jim vesele zamávala, ale dívky stály jako přimražené k zemi a bez hnutí ji sledovaly jenom očima. Větší z nich vzala kamarádku za ruku v silné rukavici. Jestli tu skutečně vypukla nějaká epidemie, aspoň někdo přežil. Na schůdcích před jedním domkem na okraji vsi sedělo další děvčátko a u přístavu stáli dva dospělí. Tóra kroutila hlavou, aby na děvčata lépe viděla, ale už jí zmizela ze zorného pole.

„Neměli bychom s těmi lidmi promluvit?“ zeptala se. „V

přístavu jsem někoho zahlédla.“

„Ne, jedeme dál,“ odpověděl Matthias. „Můžeme sem zajet zítra. Snad se všechno vyjasní, až budeme v táboře.

Nemuseli bychom místní zbytečně obtěžovat.“

Tóra se znovu otočila. Tady skutečně žádný obchůdek se suvenýry nebyl. Jak je to daleko?“ Jako by nestačilo, že má kocovinu, necítila už ani zadek, za což mohlo sedadlo ve vrtulníku. Konstruktér očividně nešetřil jenom na listech rotoru.

„Už jen kousek,“ odpověděl Alvar, nevzhledný záchranář, který seděl za volantem. „Podle navigace asi deset kilometrů.“

Po dvaceti minutách se před nimi vynořil tábor.

Tmavozelené přízemní domky byly v nastávající temnotě špatně viditelné. Vůz projel zpomaleným tempem sněhovou závějí a všichni pozorovali budovy.

„Kdyby tu někdo byl, muselo by svítit světlo, ne?“

ozval se počítačový technik. „Vždycky, když jsem tu byl, tak se svítilo. Nevzpomínám si, že by někdy tábor tonul ve tmě.“

Nikdo nic neříkal, ale všichni si mysleli totéž. Tábor vypadal jako po vymření.

Kapitola pátá

19. března 2008

Liduprázdná místa v sobě mají něco nešťastného, skličujícího, co se dá těžko popsat. Jakýmsi mysteriózním způsobem nezůstane nikomu skryto, že ti, kteří místo opustili, se už nikdy nevrátí. Tóra se při vyřizování pozůstalosti několikrát ocitla v bytech zemřelých a nikdy se přitom necítila dobře. Možná to vyvolávaly věci, které už nikdy nenajdou své čestné místo, nebo rozevřené noviny, co je už nikdo nedočte. Zde se jí zmocnil stejný pocit; tábor byl liduprázdný, ale v každém koutě byly lidské stopy.

Vzpomněla si na dokumentární film o Černobylu, který před pár lety viděla. Ukazoval, jak to vypadá, když všichni obyvatelé obce opustí své domy a pracoviště. Rozdíl byl v tom, že v táboře přece nějací lidé být museli. Z Černobylu se odstěhovali. Tady však jako by ty dva dělníky spolkla země.

Bylo slyšet, že počítače v kancelářích dosud běží, psací stoly svědčily o tom, že je pracovníci opustili, aniž by tušili, že se už nevrátí. Někde stály nedopité šálky s kávou, přes opěradla některých židlí byly přehozené svetry. Všude bylo ticho až na bzučení počítačů a vytrvalé pípáni požárních hlásičů v kuřárně. S Fridričinou pomocí tu místnost našli.

Nezuřil tam žádný požár, bylo jen pootevřené okno a vítr navál do kuřárny sníh. Geoložka podotkla, že signalizační systém je velmi citlivý. Udivilo ji jen to, že nikdo nepříjemné pípání nevypnul – nebyl by žádný problém alarm pak opět zapnout. Poplach se tedy musel spustit, teprve když ti dva muži opustili tábor. Podle Fridrikky byli oba kuřáci a po své poslední cigaretě zřejmě nechali otevřené okno. Belu místnost naplněná sněhem rozčílila, neboť v kancelářské budově se teď nedalo kouřit, ale trochu se uklidnila, když jí Fridrikka řekla, že v obytném traktu je ještě jedna malá kuřárna. Belu tam však nepustila, dokud nebude v kancelářské budově všechno prověřeno, což sekretářku znovu rozzlobilo. „To mi nezbude nic jiného než kouřit venku v té psírně,“ zamumlala a popadla bundu.

„Nevím, jestli je moudré, chodit ven o samotě,“

prohlásil s vážnou tváří lékař. „Nevíme, co se tu stalo.

Venku mohou být lední medvědi.“ Bela však jeho varování ignorovala a dál se oblékala. „Nehledě na to, že kouření je nezdravé,“ dodal doktor.

Bela se uprostřed zatahování zipu zarazila. Netvářila se ustrašeně, nýbrž rozzlobeně, a upírala zuřivý pohled na lékaře. „Smím tedy kouřit uvnitř?“ Když nedostala žádnou odpověď, sklonila se a začala se obouvat. „Asi ne. Když to nejde, tak jdu ven.“ Tóra, Matthias, Fridrikka i lékař mlčky sledovali, jak dokončuje obouvání a oblékání a s uraženým výrazem odchází vzdorně ven.

„Jestli potká nějakého medvěda, mám větší obavy o něho,“ podotkla Tóra, když za Belou zapadly dveře.

Pokračovali pak v kontrole kanceláří a poté, co nahlédli do všech místností, Fridrikka prohlásila, že kromě kuřárny všechno vypadá normálně. Při prohlídce Tóru ihned něco napadlo: Pocákaná podlaha vypadala úplně stejně jako na tom videu. Vyměnila si pohled s Matthiasem a ten přikývl.

Stopy krve nikde nebyly, všechno tedy rychle prošli, neboť nechtěla v geoložce vzbudit pohoršení tím, že by důkladně zkoumali stěny. To může počkat.

V kancelářské budově sice bylo všechno v normě, ale v obytných prostorách pracovníků to vypadalo docela jinak.

Nešla tu elektřina. Bydlelo se tu v několika malých zelených domcích, které vypadaly jako kontejnery, a v jedné podstatně větší budově sestavenou z menších jednotek. V ní byly společné místnosti: kuchyně, jídelna, klubovna, malá posilovna, prádelna. K velké budově přiléhala další, podlouhlá, sestavená z buněk se samostatnými vchody.

Fridrikka jim vysvětlila, že uvnitř jsou byty s ložnicí, malým

obývákem, kuchyňským koutem a sprchou. Tam bydlí ti, kteří tráví v táboře delší dobu. Pokojíky v bočním křídle budovy byly primitivnější: postel, skříň a společná umývárna na konci chodby. Tam spali dělníci, kteří zde pracovali jen krátkodobě, ale někdy tam musel přespat celý tým, když venku řádila taková bouře, že nebylo možné opustit hlavní budovu a přejít k bytům. Tóra nic neříkala, ale zdálo se jí to divné, protože to byl jen kousek. Pokud se při špatném počasí nedá bezpečně urazit ani takový malý úsek cesty, musela doufat, že tak zuřivá bouře rychle přejde.

Nepozorovaně ale protáhla obličej, když Fridrikka dodala, že takový nečas může trvat několik dní.

Rozhodli, že budou spát v pokojících v bočním křídle, aby nenadělali nepořádek v bytech lidí, kteří se možná vrátí.

Pokud se jim nepodaří obnovit přívod proudu, budou muset zůstat v kancelářské budově, protože jinak by v těch ložničkách byla stejná zima jako venku – minus dvacet.

Bylo pravděpodobné, že táborová elektrárna zásobující všechny prostory proudem zkolabovala, nebo došel topný olej. Matthias, Finnbogi a Alvar vyšli společně ven, aby ji uvedli do provozu. Tóra, Fridrikka a Eyjólfur zůstali v kancelářské budově spolu s Belou, která se po vykouření své vytoužené cigarety vrátila celá.

Stáli v malém kuchyňském výklenku vybíhajícím z chodby. Veliký kávovar byl zapnutý a bylo by stačilo zmáčknout knoflík a dopřát si šálek kávy, ale lékař jim to co

nejpřísněji zakázal. Považoval za nerozumné konzumovat cokoli z táborových zásob, pokud nebude vyjasněn osud pracovníků. Tóře se to zdálo poněkud přehnané, říkala si, že pokud se někdo otráví jídlem, nevypaří se přece do vzduchu, netroufla si však uvařit kávu, ačkoli po ní toužila a věděla, že po ní by ji konečně přestala bolet hlava.

„Máme tu zdvojený systém, který brání tomu, aby najednou vypadl proud v celém táboře,“ vykládala Fridrikka mlčenlivým posluchačům. ‚Je tu jeden elektrický agregát pro kancelářskou budovu a jeden pro byty a společenské prostory. Všude se topí elektrickými radiátory. Domky jsou sice dobře izolované, ale když nejde elektřina, rychle prochladnou. Nemuselo proto bezpodmínečně dojít k nějaké závadě. Máme obrovské tanky na olej, jejichž obsah normálně stačí na celou zimu pro obě elektrárny, jenom když přijde jaro později, musí se jedna odstavit, dokud se do přístavu nedostane loď s topným olejem, aby doplnila zásobu.“

„Stávalo se často, že nešel proud, když jsi tady byla?“

zeptala se Tóra.

„Ne, ne,“ odpověděla Fridrikka. „Zpočátku byly problémy s jednou odkuřovací rourou. Když do ní foukal silný vítr, proud se vypnul, ale tahle závada se rychle odstranila. Potom všechno fungovalo perfektně, samozřejmě ale nevím, co se tu dělo, když jsem tu už nepracovala. Asi nějaké potíže nastaly.“

„Ne, myslím, že ne,“ namítl Eyjólfur. „Byl jsem tu před čtrnácti dny, a o ničem takovém jsem neslyšel.“

„Není možné, že elektrárna už nemá olej? A proto je mimo provoz?“ Tóra odhrnula kostkovaný závěs u okna z kuchyňského výklenku. Chtěla se přesvědčit, že bouře dosud nezačala.

„Ne, to je nemyslitelné,“ namítla Fridrikka. „Do jara je ještě daleko, takže kdyby olej došel už dnes, byl by se někdo musel řádně přepočítat.“

Byla to komická představa, že se tu s pravidelnými dodávkami zboží dá počítat jen v létě. Obyvatelé osady museli s plány na zimu začínat už koncem léta. Jak by vypadal Tóřin nákupní seznam, kdyby musela žít v takových podmínkách? Bouda s elektrárnou byla na dohled, ale muže, kteří se tam vydali s baterkami a kufříky na nářadí, Tóra neviděla. Vítr začal rozfoukávat sníh, a až ji možnost, že by musela jít ven, polekala.

‚Jaké to vlastně bylo tady pracovat?“ ptala se ostatních.

„Všechno mi připadá hrozně speciální…“

‚Já tu byl vždycky jenom krátce,“ prohodil Eyjólfur ledabyle. „Nikdy jsem to nevydržel déle než týden.“ Jeho odpověď Tóru nepřekvapila; počítačový specialista byl ještě mladý a jistě měl bohatý soukromý život. Tady se denně všechno točilo kolem práce.

Fridrikka pokrčila rameny. „Já si nestěžuju.“ Dýchala hlasitě nosem. ‚Je samozřejmě náročné bydlet na pracovišti

a mít kolem sebe jenom kolegy, ale když si na to člověk zvykne, je to v pohodě. Plat byl jako odškodnění za zdejší samotu slušný. Kromě toho žiju sama i doma a nemám děti.“

„Ale přesto jsi tohle místo opustila,“ řekla Tóra. „Smím se zeptat proč?“ Jejich mladý společník se náhle začal demonstrativně zajímat o malou lednici a sklonil se, aby mohl prozkoumat její útroby.

„Dá se říct, že se tu změnila nálada.“ Fridrikka si shrnula rezavou kudrlinku, která jí spadla do čela, za ucho.

„Když jsme sem přibližně před rokem přišli, probíhalo všechno zcela profesionálně. Vztahy mezi kolegy byly normální, ale brzy se zhoršily. Nakonec jsem si už prostě nedokázala představit, že bych tu měla zůstat déle.“ Lehce přitom zčervenala, ale vystrčila bradu a soustředěně pokračovala. „Nepřekvapilo mě, když jsem se doslechla, že se tu něco stalo. Muselo k tomu dojít.“ Vyhnula se Tóřinu pohledu. „Tábor je… nešťastné místo,“ vyhrkla a spěšně dodala: „A nemyslím si to jen já, jestli chceš něco vědět.“

Jednu colu si určitě vzít můžem,“ ozval se Eyjólfur a napřímil se třímaje plechovku. „Umírám žízní a tady je moře pití. Cola může být těžko otrávená.“

„Myslíš si totéž co Fridrikka?“ zeptala se ho Tóra, když otevřel uzávěr plechovky a napil se z ní. „Taky soudíš, že je to tady nešťastné místo?“ Potlačila neodbytnou chuť na colu. Ale ne, nemusejí onemocnět oba. Raději počká, jestli se mladík nezhroutí dřív, než dokončí svůj pokus.

Eyjólfur si pořádně lokl a požitkářsky vydechl, než odpověděl: „Nemůžu to potvrdit.“ Při dalších slovech hleděl upřeně na Fridrikku. „Místa nejsou dobrá nebo špatná.

Takhle můžeme dělit jenom lidi.“ Pozvedl plechovku, jako by si chtěl s geoložkou přiťuknout. „Nemyslíš?“

Fridrikka hned neodpověděla. Ignorovala mladíkovu grimasu plnou pohrdání a strnule zírala na bílou zeď. „Vyjde to nastejno. Asi jste tohle místo zkazili svými pletichami.“

„Nemůžeš se vyjádřit trochu jasněji?“ zeptala se Tóra.

Ve svém momentálním stavu nebyla opravdu schopna číst mezi řádky.

„Ale, všechno bylo úplně nevinný,“ namítl Eyjólfur.

„Fridrikka to prostě vzdala. Neměla na to nervy a postrádala i humor, který člověk v takových podmínkách potřebuje.

Tohle místo je dočista normální, i když jsou pracovní poměry těžké. Takovéhle pracoviště není pro každýho.“

Dovedl dobře mluvit. Podle své vlastní výpovědi býval v táboře jen týden, zatímco ostatní to museli vydržet déle.

Tóra se však nechtěla geoložky zastávat. Je možné, že je to hysterická štěkna, která pouze hledá záminky, aby ospravedlnila svou výpověď. Tóra znovu vyhlédla z okna.

„Začalo se kouřit z komína! Vypadá to dobře.“

Fridrikka také mrkla ven a přisvědčila. „Ano, zdá se, že elektrárna opět běží. Na sprchování už je asi pozdě, ale kdo ví. Možná elektrárnu vypnuli schválně a vypustili vodu z trubek. No ale hlavně že nemusíme spát tady na podlaze.“

„Proč by neměly fungovat sprchy?“ zeptala se Tóra podrážděně. Stačilo jí, že nesmí pít kávu ani colu. Bělina grimasa napovídala, že se cítí stejně.

„Pokud není tábor delší dobu vytápěný, zmrzne voda v trubkách a ty pak popraskají,“ vysvětlila Fridrikka. „K

čemuž by nedošlo jedině tehdy, kdyby někdo nechal téct vodu. Ale s tím bych nepočítala.“

„Do hajzlu,“ ulevil si Eyjólfur. Víc neřekl, zato si pořádně lokl coly. Potom otočil kohoutkem vedle kávovaru a ulehčené vydechl, když do dřezu vytryskl silný proud vody. „V tomhle baráku tedy musí fungovat aspoň splachování na záchodech.“

Lovec Igimaq sledoval, jak hlavní budovu opustili čtyři lidé. Tři ženy a jeden muž, všichni v pestrém outdoorovém oblečení, které ostře kontrastovalo s okolím. Navzdory tlustým svrškům a vzdálenosti lovec okamžitě poznal, že ženy jsou příliš velké a dvě z nich příliš hubené. A ten muž představoval beznadějný případ: Byl dost vysoký, ale slabý a vyzáblý. Takoví byli všichni, tihle zápaďané. Uctívali těla, která nic nevydrží, což svědčilo o tom, že ztratili úzký vztah k přírodě. Přes své zimní oblečení by velmi brzy zahynuli, kdyby byli nuceni protloukat se v přírodě na vlastní pěst, bez ochrany a noclehu pod střechou. Zaručeně jedli maso, ale kdyby jim ukázal, jak se tato potrava opatřuje, zřejmě by se jim hnusilo. Pokud by se mu vůbec podařilo něco ulovit,

kdyby je musel vláčet s sebou. Nevzali ho vůbec na vědomí, třebaže se neskrýval. Prostě jen klidně stál a dovoloval větru, aby fučel kolem jeho teple zabaleného těla. Oči si chránil kapuci, ale při silných nárazech musel tu a tam vyhlédnout. Díval se, jak ti lidé přecházejí ke druhé budově.

Tam byli další, podle všeho dva muži a jedna žena.

Vyměnili si spolu pár slov, ale Igimaq jim nerozuměl. Uměl dánsky, ale činilo mu potíž se touhle řečí dorozumět. Ne snad proto, že by neznal dost slov, ale protože popisovala jen přibližně to, co chtěl vyjádřit. Rozmluva skončila a skupina vešla do domu. Krátce nato se postupně rozsvěcelo světlo ve všech místnostech. Igimaq stál bez hnutí na svém místě, ačkoli byl znepokojen. Tohle nevěstilo nic dobrého.

Lovec se otočil a odešel. Nemělo smysl tu dál stát.

Zaslechl vrtulník a chtěl se podívat, kdo je na cestě do tábora. Situace byla špatná, ale tím, že by sledoval každý pohyb cizinců by se nezlepšila. Ve volné krajině byli bezbranní, ale uvnitř v táboře se vyznali. Na tom Igimaq dokázal změnit právě tak málo jako na jiných věcech v životě; šly si prostě svou cestou. Osud byl nevyzpytatelný a bylo těžké to přijmout. Nikdo to nevěděl lépe než on. Věci pro člověka důležité jsou jako sluneční paprsky – vystavujeme se jim, ale ony už zase mizí. Dostáváme něco, abychom to opět ztratili. Lovci byly všechny ty věci, které se během roku z jeho života vytratily, celkem lhostejné.

Zanedlouho by to mělo platit i pro jeho rodinu. Možná mu

byla lhostejná už teď. V jeho situaci se jen těžko hloubalo o osudu. Snažil se nemyslet na dobu, kdy všechno bylo ještě takové, jaké mělo být. Až donedávna nevzpomínal na ženu, kterou miloval, a jen vzácně na svou dceru a syna, na děti, o které také přišel.

Lovec se prodíral hlubokým sněhem. Tihle cizinci rozjitřili všechny rány, oživili vzpomínky na jeho syna, do něhož vkládal velké naděje – naděje tak velké, že nutně musely být zklamány. Docela dobře si dosud vzpomínal na nožky novorozeného hošíka vykukující z peřinky; ze silných, širokých chodidel se dalo usoudit, že malého čeká skvělá budoucnost. To se však nesplnilo, stejně jako očekávání, že se Igimaqova žena bude po úspěšném lovu láskyplně starat o svého manžela, jak slíbila. Přesto plnil svoje povinnosti, věnoval jí dvě zdravé děti a postaral se, aby bylo vždycky dost jídla. Chlapce zbožňoval, ale tak, aby to nezpozoroval. Dobrý lovec a opravdový muž musel zvládnout jisté lekce a absolvovat obtížné zkušenosti, neboť jinak by nepochopil nutnou souhru člověka a přírody.

Nakonec to ale přestalo mít význam. Jeho žena ani obě děti už s ním nebyly. Jeho dcera již nežila, a žena i syn byli víc mrtví než živí. Nikdy už se nedokážou vymanit z pout alkoholu. Pro Igimaqa zemřeli tak jako jeho dcera.

Blížil se ke sněhové závěji, za níž ukryl svoje saně, a slyšel pravidelné oddechování psů. Byli po celodenní trampotě unaveni, ale jen jeden z nich spal. Stočil se do

klubíčka, ocas měl položený na tlamě, aby si chránil nos před chladem. Ostatní psi zvedli hlavy a pozorně sledovali lovce. Jeden po druhém vstávali, čímž se konečně probudil ten spící. Rychle vyskočil a vrčel. Nebylo to určeno lovci, ale ostatním psům, aby si připomněli, kdo je jejich vůdcem.

Anebo jen dával najevo zlobu na vlastní slabost a vyčerpání, a to nikoli bez příčiny, protože jeho dny byly sečteny.

Rychle se unavil, a třebaže byl poměrně mladý, působil sešle a staře. Lovec nevěděl proč. Třeba ten pes patřil k těm, které v nejlepších letech začnou bolet klouby nebo vyčerpávat boje o vůdcovství ve smečce. Až tu nebude, začnou o ně všichni psi znovu bojovat a jako vítěz z nich vzejde ten nejsilnější a nejchytřejší s chutí krve svých kamarádů v mordě. Lovec se modlil, aby ho tahle bitka nestála několik psů, jak se často stávalo.

Podíval se na vůdčího psa a z jeho rozšířených očí poznal, že ví, co ho čeká. Kdyby zvíře umělo mluvit, dalo by se s ním rozmlouvat, a muž by mu mohl vysvětlit, proč se s ním musí rozloučit. Bylo lepší zemřít jako vůdce smečky, než se jí nechat uštvat. Lovec dosud lepšího vůdčího psa neměl. Našel v něm zvíře, o jakém mu v dětství vyprávěl dědeček a o němž věřil, že na něj někde čeká: Psa, se kterým si bude rozumět beze slov. Psa, jenž ho bude chápat a stát při něm v těžkých časech. A v případě nutnosti s ním i zemře.

Něco v jeho očích přimělo lovce, aby s provedením svého úmyslu ještě počkal. Jaro bylo za dveřmi, možná mu teplá letní bríza přinese nové síly. Třeba zesílí, když mu Igimaq zvýší krmné dávky. Měl by obstarat víc masa. Brzy nebude stačit. Vůdce smečky jako by sledoval lovcovy úvahy, vypnul hruď a vrhl ostrý pohled na ostatní psy. Ti si poslušně lehli a vůdčí pes se podíval na svého pána, aby se ujistil, že mu neušlo, jak dokáže svou smečku zvládat.

Lovec se na zvíře usmál tak zeširoka, až mu v tmavé tváři zablýskly zuby. Otočil se a hleděl zpět na zelené domky v dálce. Nemůže ty dospělé děti, které sem zbytečně přicházejí, zachránit. Musí věnovat plné úsilí záchraně svého psa. Pes je pro lovce důležitější.

Kapitola šestá

20. března 2008

Tóra se probudila vyčerpaná. V noci ji několikrát něco vylekalo, ačkoli tu vládlo absolutní ticho. Možná právě proto; nebyla na takový klid zvyklá.

Po noci na tenké matraci v úzké posteli, kterou sdílela s Matthiasem, byla sice unavená a dobitá, ale její kocovina zmizela. Měla čistou hlavu, jazyk už neměla chlupatý a oteklý. Nezřetelně si vzpomínala, že ji Matthias odstrčil a zašeptal, že vstane dřív. Musel opustit pokoj přibližně před hodinou. Teď bylo krátce po sedmé – na Tóřiny poměry proklatě brzy. Vstát v šest hodin bylo zničující a omluvitelné jen v případě, že člověk musel být časně ráno na letišti.

Kocovina už Tóru sice přešla, ale nechtěla začínat den tím, že vybalí kufr a začne zjišťovat, co v něm má. To může počkat.

V noci se počasí umoudřilo, a protože venku vál jen slabý vítr, ohlášená bouře zřejmě ještě nezačala. Tóra doufala, že tahle pohoda vydrží, neboť nikomu z jejich skupiny se nechtělo zůstat v táboře déle, než bude nutno.

Otřásla se při představě, že by měla být s těmihle lidmi zavřená celé dlouhé dny. V podstatě proti svým spolucestujícím nic neměla – snad až na Belu –, ale být s nimi odříznutá od světa by přesto bylo krušné. Zejména pokud by lékař trval na zákazu vaření kávy. Matthiase pochopitelně nenapadlo brát s sebou do Grónska vodu. Když se ho doktor zeptal, kolik jí má, zkroušeně odpověděl, že žádnou; počítal s tím, že si v případě jejího nedostatku může rozpustit sníh. Kromě toho přibalil dostatek mléka, džusů a jiných nápojů. Tóra však brzy ráno pila radši kávu než colu.

Když k ní z kuchyně zavanulo aroma čerstvě uvařené kávy, dostala na ni chuť, ale v jídelně seděla jen Bela. Tóra podstoupila krátký vnitřní boj, zda se má otočit na patě a nabrat si venku hrst sněhu, nebo porušit lékařův zákaz a uvařit si kávu v Bělině společnosti z místní vody. Kvůli akutní potřebě kofeinu zvolila druhou možnost.

„Tady by se nevyspalo ani prase,“ zamumlala Bela, když jí Tóra cestou ke kávovaru popřála dobré ráno.

„Postele jsou strašný a je tu svinská zima.“

„Zrovna jsem si říkala, proč jsi na nohou od božího rána, když ti normálně dělá problémy být v kanceláři v devět

hodin,“ prohodila Tóra a sáhla po hrníčku. „Možná by sis měla opatřit takovou postel a klimatizaci jako tady.“

„Nebo si dát zvětšit tvoji fotku a pověsit si ji nad postel,“ utrousila Bela s plnou pusou kukuřičných lupínků.

„To by vyšlo nastejno.“

Na tohle Tóru žádná vhodná odpověď nenapadla. „Víš už, co tady budeš dělat?“ zeptala se tedy místo toho.

„Protokolovat nějaký hovadiny,“ zamručela sekretářka.

Listovala v jakési starší knize a nevzhlédla, ani když se k jejímu stolu posadila Tóra s kouřícím hrnkem kávy.

„Doufám, že je v kanceláři tepleji – psát na počítači v palčákách jsem ještě nezkoušela.“

„Určitě je. Tady je zima proto, že trvá dlouho, než se vyhřeje celý dům. V kancelářské budově topení pořád fungovalo.“ Tóra upila vytouženého nápoje. „Co to čteš?“

„Knížku o Grónsku,“ odvětila Bela a listovala dál.

„Ležela na chodbě na stole s novinami. Moc napínavá není, ale pořád lepší než staré časopisy.“ Tóra se na knihu podívala a podle fotografií usoudila, že bude dost stará.

Neuvěřitelné, jak rychle populárně naučná literatura zastarává. „Víš například, co znamená jméno téhle zapadlé díry?“ zeptala se Bela a konečně zvedla hlavu.

„Kaanneq? Tipuju konec světa nebo tak něco.“

„Ne, znamená to hlad.“ Bela si přitáhla sáček s lupínky.

„Všichni první obyvatelé vsi prý pomřeli hlady. Proč by k tomu nemohlo dojít i v tomhle táboře?“

„Neumím si představit, že by tu pracovníci firmy Bergtaekni trpěli hladem,“ odporovala Tóra. „Kuchyně je plná jídla.“ Doktor ovšem zakázal jíst cokoli, co si nepřivezli s sebou. Tóra tedy prohlédla všechny bedny s potravinami – byla zvědavá, co Matthias nakoupil, a zjistila, že si počínal rozumně.

„Tehdy tu vesničani každopádně hlady umírali,“ trvala na svém Bela a otočila knihu k Tóře. Na otevřené stránce byl nadpis Kaanneq, několik fotografií s krátkým textem.

Snímky byly černobílé až na jeden, který byl očividně mladšího data. Vesnice na něm vypadala podobně jako dnes: skupina barevných dřevěných domků. Na starších záběrech jich bylo mnohem méně. Všechny fotografie byly pořízeny ze stejného místa: zabíraly úzký fjord s jednoduchým přístavištěm a za ním holou krajinu pokrytou sněhem. Zdálo se, že dříve se vesničané zdržovali venku častěji, na fotkách byli lidé v tradičním oblečení z tulení kůže. Nejstarší snímek byl z roku 1940, takže původní vesnici, o které Bela mluvila, kniha ukazovat nemohla.

Tóra přelétla očima text. První kolonizátoři přišli do Grónska asi přede dvěma tisíci lety. Potom přicházeli další, ale pokaždé to dopadlo stejně: nikdo v této nehostinné krajině dlouho nevydržel. Teprve v osmnáctém století vyrostly na východním pobřeží první osady, ale ve století devatenáctém jejich počet poklesl. Lidé je postupně opouštěli sužováni bídou a hladem a stěhovali se na západní

pobřeží, kde byly lepší podmínky. Nejprve odcházeli z nejsevernějších míst, později i z těch jižnějších. Nakonec zůstal jediným obývaným místem na celém východním pobřeží Angmagssalik. Tóře přeběhl po zádech mráz při pomyšlení na tehdejší chudáky. Nejvíc litovala ženy, které musely vychovávat děti za kruté zimy a hladu.

Boj o přežití byl nesmírně těžký. Když jeden dánský badatel přišel v roce 1830 do Angmagssaliku, žilo tu asi čtyři sta lidí. O šedesát let později jich tu jiný průzkumník napočítal už jenom tři stovky. Bylo mu jasné, že pokud se rychle něco nestane, místo se brzy vylidní. Proto se Dánové navzdory obtížné dopravě po souši i po moři rozhodli zřídit ve východním Grónsku misionářskou a obchodní kolonii.

Otevřeli ji roku 1894 v Angmagssaliku, načež rapidně poklesla kojenecká úmrtnost a zmírnil se nedostatek potravin. Po dvaceti letech se počet obyvatel zdvojnásobil a krátce po skončení první světové války jich tu bylo tolik, že lov nestačil všechny uživit. Padlo proto rozhodnutí založit o tisíc kilometrů severněji v Scorebysundu nové sídliště a motivovat lidi, aby se tam stěhovali. S určitým předstihem se na sever vydalo deset rodin a tím začaly dějiny malé vesnice Kaanneq.

Tihle první obyvatelé se vydali na cestu v létě roku 1918 a na místo dorazili na podzim. Tenkrát vše probíhalo dobře, lov byl výnosný a lidé si zřizovali obydlí. Dánský lékař, který se do nové vesnice dostal, napsal ve své zprávě,

že lidé tu jsou dobře živeni, děti i dospělí jsou spokojeni, dvě ženy jsou těhotné, jedna má krátce před porodem a druhá je v pátém měsíci. Neviděl žádný důvod k obavám, nicméně doporučil dvakrát za zimu ověřit jejich situaci. Sám za doprovodu domorodého průvodce podnikl první kontrolní cestu na saních tažených psy a shledal, že stav vesničanů je nadále uspokojivý, ačkoli zásoby jsou o něco menší, než bylo naplánováno. První dítě, chlapec, už se narodilo, a druhé bylo na cestě. Jeho vývoj se měl zkontrolovat při další návštěvě.

Ale k tomu už nedošlo. O tři měsíce později, uprostřed února, se vydal na cestu lékařův asistent s týmž průvodcem – a nikdo o nich už nikdy neslyšel. Nevědělo se, jestli zahynuli při cestě tam, nebo zpátky, a zda vůbec dorazili do cíle. Po mužích ani po psech nezůstala jediná stopa. Nikdo se je také nevydal hledat, protože uprostřed zimy v téhle krajině nemohli přežít.

Několik lovců z Angmagssaliku vyprávělo, že někde mezi svým domovem a novou vsí spatřili na lovu dva muže z Kaannequ, ale pak jim zmizeli z očí. Domnívali se, že prchli, protože se nechtěli setkat s bývalými sousedy. Kromě této události už nikdo živého člověka z Kaannequ neviděl.

Na jaře se do této odlehlé vesnice vydali tři muži kupovat tulení kožešiny. Když tam dorazili, byli už všichni obyvatelé mrtví; sklátily je nemoci, nebo zemřeli hladem. Kupci našli pár mrtvol i ve stanech a zjistili, že několik osob chybí.

Řekli si, že je asi ostatní pohřbili dříve, než i jim došly síly.

Jejich hroby se však navzdory velké snaze nenašly. Většinu nalezených mrtvol tvořily ženy a děti. Muži se zřejmě museli při lovu vydávat stále dál a v drsné přírodě zahynuli.

A protože ženy a děti zůstaly ve vsi bez potravy, pomřely hlady. Tyto informace dánské obyvatele vyděsily a uvízly jim nadlouho v paměti i proto, že byly zdokumentovány fotografiemi. Eskymáci si však tyto události vysvětlovali jinak. Věřili, že za smrt těchto lidí může Tupilak. V textu nebylo vysvětleno, co by to mělo být, ale Tóra se domnívala, že jde o jistý druh bouře nebo jiné přírodní pohromy. Kromě toho mezi domorodci kolovaly strašidelné historky o tom, že kolem bloudí hladoví duchové mrtvých a sežerou každého, kdo jim zkříží cestu. Celé dějiny tohoto kraje se točily kolem hrůzy z hladovění, a pokud byla dnešní vesnice zřízena na stejném místě, zůstávaly staré události stále v povědomí. Proto se ves taky jmenovala Kaanneq – Hlad.

„Ach ne,“ zamumlala Tóra unavená rychlou četbou.

„Můžou být někde krutější podmínky k životu než tady?“

Bela pokrčila rameny a vstala. „Možná v nějaké rozpálené poušti. Ale tam se člověk na rozdíl od téhle ledové aspoň trochu opálí.“ Vzala si svůj šálek a šourala se od stolu. „Doufám, že odsud co nejrychleji vypadneme.“

Když Tóra knihu zaklapla, spatřila na obálce mladého domorodce. Muž se do objektivu usmíval a kolem šikmých

očí se mu dělaly hluboké vrásky. Tvářil se hrdě a nezdálo se, že by mu události popisované v knize ubíraly na radosti ze života. Tóra dopila svou kávu a zaposlouchala se do stále sílícího větru.

Cesta ke kancelářské budově byla krátká, leč Tóra byla přesto ráda, když za sebou zavřela dveře. Poryvy větru vířily sníh tak, že si s Belou musely připadat jako v písečné bouři.

Zatímco si svlékaly bundy, vichr ještě zesílil. Tóra znala rozmary větru z dob, kdy bydlela na poloostrově Seltjarnarnes. Taková zima, aby si musela chránit tvář před mrazem, tam ovšem nebyla.

Matthias byl uvnitř sám. Ostatní buď ještě spali, nebo venku hledali ztracené muže či kontrolovali stav projektu.

Tóra doufala, že jí kvůli počasí nic takového nehrozí.

Představa, že by Matthias, Bela a ona měli vytvořit pátrací skupinu, se jí nelíbila. Zula si boty a pověsila bundu na věšák. „Matthiasi,“ křikla do chodby. „Už jsme tady!“

„Jste? Kdo je s tebou?“ ozvalo se z jedné kanceláře.

„Bela,“ zavolala Tóra a vydala se za hlasem. Otázka se jí zdála podivná. „Proč? Jsi snad nahý?“ Při té představě se usmála.

„Nevíš, kde je doktor?“ vyzvídal Matthias, zatímco její dotaz nechal bez odpovědi. Hovořil nezvykle hlasitě, třebaže Tóra už stála ve dveřích.

„Buď spí, nebo šel ven. To bys ale musel něco zaslechnout, protože by určitě nešel pěšky.“ Matthias opět neřekl nic a jen se skláněl nad jednou zásuvkou psacího stolu. Tóra pokračovala: „Proč se ptáš? Našel jsi něco?“

Matthias se napřímil. „Nejsem specialista na kosti, ale tyhle jsou určitě lidské.“ Ukázal na zásuvku. „Netuším, jestli mohou patřit těm zmizelým mužům. Doktor by to ale zjistit mohl.“

Tóra zvědavě přistoupila blíž. „Rozumím,“ kývla a hned zas od zásuvky odskočila. „Radši ho probudíme.“

Kapitola sedmá

20. března 2008

„Tahle nepatří žádnému muži.“ Lékař si sundal brýle a narovnal se. Za účasti Tóry a Matthiase zkoumal lebku.

„Pravděpodobně bude ženská.“

„Jak to víš?“ zajímala se Tóra. Na té lebce a čelisti nic ženského nebylo, nebo to aspoň neviděla. „Mívají ženy menší hlavy?“

„Ano, ale ze samotné velikosti se závěry činí těžko.“

Finnbogi si znovu nasadil brýle a ukázal jim čelist. „Ženské čelisti jsou kulatější než mužské. Kdyby šlo o muže, byla by přední část, tedy brada, podstatně hranatější.“ Odložil čelist, uchopil lebku a přejel ukazovákem po ploše nad očními důlky. Při kontaktu s latexovou rukavicí se ozval škrábavý zvuk. „Kromě toho nadočnicové oblouky vyčnívají méně než u muže. Tahle partie je formovaná tak, že lebka musela

patřit ženě.“ Opatrně položil lebku na stůl a odložil brýle.

„Kosti sice nejsou mojí specializací, ale při studiu jsem se o nich přece jen něco dozvěděl. Je možné, že specialisté by došli k jinému výsledku,“ usmál se a dodal: „Ale pochybuji o tom. Já byl v našem ročníku nejlepší.“

Tóře to stačilo. Pokud někdo nedokáže opak, byla to žena. „Nemůže to být ta pohřešovaná geoložka?“

O téhle události doktor nic nevěděl. „Cože? Co to bylo za ženu a kdy zmizela?“

„Pracovala tady pro Bergtaekni. Soudí se, že někde v okolí zabloudila a zahynula. Stalo se to před půl rokem a nikdy ji nenašli…“ Tóra upírala zrak na prázdné otvory očních důlků. Jak se ale její lebka dostala do zásuvky psacího stolu?“

„Tím se netrap,“ odvětil lékař důrazně. „Tahle lebka rozhodně nepatří ženě, která se ztratila před šesti měsíci. Ve zdejších podmínkách a za tu dobu by kosti nemohly být tak čisté a kolegové by její lebku sotva takhle vyčistili.

Rozhodně ne tak rychle. Kdyby ta lebka pocházela od někoho, kdo zemřel nedávno, musela by vypadat jinak.“

„Odkud se tu tedy vzala?“ Matthias si lebku prohlížel a svíral rty.

„No, myslím, že ze země. Její povrch je pokrytý rýhami a špínou. Mohou to být stopy po zubech nebo drápech menších zvířat.“ Lékař pokrčil rameny. „Netuším, zda tu lebku někdo našel nebo koupil přes internet. Na něm se

nabízejí neuvěřitelné věci. Proti první možnosti ovšem hovoří to, že nepostrádá čelist. Jestli mrtvola ležela někde venku, musela ji najít zvířata a oddělit kosti. Domnívám se, že buď byla lebka zahrabaná v zemi, nebo koupena po internetu.“

„Myslíš si, že někdo náhodou narazil na hrob?“ zeptala se Tóra skepticky. „Neumím si nějak představit, že tu mohou být hroby. Je to příliš daleko od lidských sídel. Před zahájením projektu tady nebylo vůbec nic. Kdo by se nechal pohřbít v takové pustině?“

„V těchto končinách se beztak do země nepohřbívá – není tu žádná hlína.“ Lékař si založil paže na hrudi a bradou ukázal na lebku. „Mrtví tady mají mohyly. Domnívám se, že je předtím zabalí do nějaké látky nebo položí do bedny.“

„Bylo by však velmi podivné, kdyby lidé z Bergtaekni narazili na takovou mohylu náhodou,“ usoudil Matthias. „V

téhle krajině by přece byla nápadná.“

„Museli zřejmě někde kopat, a teprve při odklízení kamení zjistili, že tam je hrob.“

„Nemohou ty ostatky patřit někomu z těch, co zemřeli v roce 1918?“ nadhodila Tóra.

„Ne, to je vyloučeno,“ namítl Finnbogi a přejel rukou po temeni lebky. „Tak staré nejsou.“ Udiveně na Tóru pohlédl. „Jak tě to napadlo?“

„Četla jsem, že tu byla osada, ve které tehdy všichni umřeli hladem. Mělo to být jedno z prvních obydlených míst.“

„To nesouhlasí,“ povzdechl si lékař. „Bohužel. Bylo by to praktické vysvětlení.“

„A co tu dělá tenhle lístek?“ Tóra ukázala na útržek papíru v přihrádce, na kterém byla lebka položená. Tlustým černým fixem na něm bylo napsáno G57.

„Jestli s ní souvisí? Určitě tu ležel už předtím.“ Matthias si prohlédl jmenovku na dveřích kanceláře. „Psací stůl patří jednomu z těch, co se nechtějí vrátit do tábora. Třeba se ta lebka našla, když tu byli Eyjólfur a Fridrikka,“ napadlo ho.

„Možná by o tom mohli něco vědět.“ Obrátil se k lékaři. „Je to asi hloupý dotaz, ale nedá se nějak zjistit, jestli ta žena zemřela přirozenou smrtí?“

„No, v žádném případě nebylo příčinou poranění lebky.

Kosti jsou neporušené. Podle zubů byla ještě mladá, takže příčinou smrti nemohlo být ani stáří. Kromě toho se o zuby dobře starala. Nedá se říct, zda smrt zavinila nějaká nemoc, nehoda nebo násilí. Za normálních okolností by kosti byly uloženy na některém hřbitově. Ty jsou u většiny vesnic.“

Tóra zaslechla, jak se blíží známé kroky. Ve dveřích se objevila Bela s neproniknutelným výrazem ve tváři.

Matthias jí uložil, aby zkontrolovala ostatní místnosti.

„Ve všech psacích stolech, kromě pěti, leží kosti,“

hlásila, aniž hnula brvou. Nikoho nenapadlo, že by opravdu

mohla něco najít. „Šuplíky byly zamknuté, ale Fridrikka mi řekla, že všechny mají stejný zámek. V jedné kanceláři našla klíč a ten se hodil ke všem stolům. Nechtěla jsem na ty kosti sahat, tak pojďte radši se mnou a prohlídněte si je na vlastní oči.“

„Zdá se, že jde o celou kostru,“ usoudil lékař. Netušil, jak by se dal tento podivný nález vysvětlit. „Možná něco chybí, ale všechny nejdůležitější kosti tu jsou. Museli bychom prozkoumat, zda pocházejí z jedné osoby, což je ale podle mě pravděpodobné.“

„Nebudeme se jich dotýkat a ohlásíme to policii,“

prohlásil Matthias důrazně a zavřel poslední zásuvku. „Měli jsme nechat na místě i tu první lebku, ale to už se nedá vzít zpět.“

Vítr se opíral o domovní stěnu a opěrné pilíře budovy vrzaly. Tóra se vyděsila; bouře musela každou chvíli vtrhnout dovnitř. Okna obrácená směrem, odkud fičel vítr, už se třásla tak, až si byla jistá, že na ně co nevidět začnou pršet střepy skla. Nenápadně se snažila odtáhnout se od nich dál. K burácení větru se přidalo stejnoměrné klepání na střeše. Lékař soudil, že to dělá plát uvolněné střešní krytiny.

Tóře ten zvuk připadal nesnesitelný a brnkal jí na nervy.

Doufala, že se ten plech utrhne a rachot konečně ustane.

Uprostřed prohlížení kostí vklouzl do kancelářské budovy Eyjólfur s Fridrikkou, kteří dosud o ničem nevěděli.

Stáli v malé předsíni, oklepávali ze sebe sníh a tvářili se udiveně. Eyjólfur měl přezkoušet počítačovou síť a pokusit se obnovit internetové spojení. Fridrikka měla zjistit stav projektu. Kosti nakonec na účelu jejich cesty nic neměnily.

„Ví někdo, jak dlouho ta bouře potrvá?“ otázala se Tóra a po očku sledovala sněhovou fujavici. „Bude-li pokračovat, nemůžeme prohledávat okolí.“ V tu chvíli náraz větru prohnul okenní sklo.

„Věřím, že se dnes v noci utiší,“ odpověděl Matthias.

„Tohle na delší dobu nevypadá.“

Lékař si pohrdavě odfrkl. „Taková slota tu bývá déle než jeden den. Musíme počítat s tím, že vydrží několik dní.

Sice po tom nijak netoužím, ale tady člověk nikdy neví.“

Tóra protáhla obličej. „No, to je super.“ Odložila fotoaparát. Nebylo jí zcela jasné, jak by měly fotografie kostí pomoci bance a firmě Bergtaekni při smlouvě s Arctic Mining, ale aspoň by mohly ovlivnit smluvní podmínky, kdyby se ukázalo, že islandská firma byla zapletena do zločinu nebo se provinila neuctivým nakládáním s lidskými ostatky. „Kouknu se teď do kanceláře jednoho z vrtačů,“

oznámila Tóra Matthiasovi. „Ty zajdi do ostatních.“

Oba se tázavě podívali na lékaře. Ten zaujal důležitý postoj a pravil: „Musím odebrat vzorky z vodovodního potrubí. Je totiž možné, že tady bude Legionella pneumophila.“ Tóra a Matthias se na něho nechápavě podívali. „Původce takzvané legionářské nemoci. Bakteriím

se daří v málo používaném vodovodním potrubí. Ti muži se jí mohli nakazit. Pro něco takového tu máme perfektní předpoklady.“

„A pak se oba prostě vypařili do vzduchu?“ zeptala se Tóra.

„To ne, ale třeba se pokusili vyhledat pomoc a byli příliš slabí na to, aby se dostali do cíle. Legionářská nemoc je velmi nebezpečná a může vést ke smrti, když se proti ní nic nepodnikne. Ale taky jsou možná v některé nemocnici a nemohou o tom podat zprávu.“

Tóru náhle přešla chuť na kávu a neměla už nic proti tomu, že budou vodu získávat z roztátého sněhu.

Po chvíli zjistili, že oba vrtači měli společnou kancelář.

Na cestě do ní šli kolem Eyjólfa, který seděl v provizorní komoře s počítači a na monitoru před sebou měl otevřené neznámé dialogové okno. Mladíkovy prsty rychle kmitaly po klávesnici. „Je počítačová síť v pořádku?“ zeptala se Tóra. „Díváme se tady do počítačů a nechceme nic zničit.“

Mladý muž je obdařil úsměvem. „Nemůžete nic zničit.

Síť je v pohodě, nefunguje jenom připojení k internetu.

Server byl odpojený, ale je zdravý a v dobrém stavu. Do interní sítě, kde jsou uložena všechna data projektu, se dostanete bez problémů.“ Vzal tužku a počmáraný list papíru, z něhož utrhl nepopsaný roh. „Které počítače chcete přezkoušet?“

„Nejprve ty, které používali vrtači,“ odvětila Tóra.

„Pak potřebujete heslo.“ Klikl myší na jiné dialogové okno s uživatelským jménem. „Netuším, jaké kdo měl heslo, ale všechna je změním na jedno.“ Na papírek zapsal 1234 a podal jej Tóře. „Vemte si to. Uživatelské jméno se objeví, když počítač rozjedete. Kdyby něco nefungovalo, zavolejte mi. S tímhle byste se měli dostat všude. Kromě internetu, samozřejmě. Domnívám se, že je nějaká závada na satelitní parabole.“

„Na parabole?“ Tóra počítačové technice moc nerozuměla.

„Jsme na internet připojení přes satelitní anténu, která je asi kaput. Je nahoře na střeše, ale při tomhle nečasu ven nemůžeme. Pokud to ale není nic dramatického, určitě to pak opravím. Telefony jsou taky mrtvé, takže retranslátor, se kterým jsou spojené, bude také nejspíš vadný. Bouře oba disky asi poškodila, ale byly tak dobře připevněné, že zničit by je to nemělo.“

Na dveřích kanceláře vrtačů visela vytištěná fotografie ohnivě červeného vozu Formule jedna. Rohy byly ohnuté, papír zažloutlý a na plakátku byly vidět dvě tmavé skvrny.

Nad ním visel štítek se dvěma jmény: Halldór Grétarson a Bjarki Elíasson. Bylo zvláštní vidět tady jejich jména a vědět, že se jim zřejmě přihodilo něco zlého. Tóra a Mathias vstoupili do kanceláře. Byla dost prostorná a stály v ní dva psací stoly. Stěny byly pokryté vytištěnými nebo okopírovanými karikaturami a vtipnými fotografiemi. Když

se Tóra posadila zajeden stůl, pomyslela si, že těm dvěma už asi do smíchu není. Potom zapnula počítač.

Kapitola osmá

20. března 2008

Arnar Jóhanesson sklonil hlavu a v krční páteři mu přitom zapraskalo. Čím více se obraz v jeho hlavě vyjasňoval, tím mizerněji se cítil. Mohl tomuhle soužení jednou provždy udělat konec. Nepomýšlel na to poprvé, ale věděl, že je na to moc zbabělý. Zřejmě měl příliš velký strach, že se mu to nepodaří. Pomyšlení, že se probere v nemocnici, ochrnutý nebo s poškozeným mozkem, bylo tak nesnesitelné, že dával přednost peklu, v něž se proměnil jeho život. Nakonec, úplně pořád mu tak bídně nebylo.

Věděl, jak zahnat ty úzkostné stavy, nevyhnutelný průvodní jev recidivy. Alkohol byl silnější, zlákal ho příslibem, že zmírní jeho trápení a zbaví ho mučivých myšlenek. Jenže útrapy tu byly pořád, právě tak jako myšlenky – nové bylo

jenom pohrdání sebou samým. A tak se přestal bránit a kapituloval.

Arnar vstal a pevněji si utáhl župan. Při několikadenním opileckém tahu vždycky zhubl a cítil se jako ztroskotanec.

Veškerá dřina uplynulých měsíců při posilování a běhání byla k ničemu. Proč bylo o tolik těžší si kondici zlepšit, než ji ztratit? Arnar přikládal velkou důležitost tomu, aby vypadal dobře a byl fit, ale když začal pít, bylo mu všechno jedno. Důležitá byla jenom další sklenice a starost, aby nevystřízlivěl. První krok dvanáctistupňového programu mu nedělal potíže: Přiznali jsme si svou bezmoc vůči alkoholu – naše životy se staly neovladatelné. Další kroky byly mnohem těžší. Mohl být rád, že se pro něj v protialkoholní léčebně našlo místo dřív, než si mohl uškodit ještě víc.

Normálně mu trvalo mnohem déle, než se poté, co začal znovu pít, dal zase do pořádku. Od poslední recidivy taky uběhla celá věčnost. Byl na suchu celých čtyři sta osmdesát tři dní.

Arnar si matně vzpomínal, že vytočil nouzové číslo Anonymních alkoholiků, ale nevěděl, co ho k tomu přimělo.

Od té doby, co se jako mladý kluk poprvé opil, míval výpadky paměti a dokázal si vybavit jen útržky událostí.

Tyto cáry vzpomínek ho mučily. To málo, nač si pamatoval, bylo odporné a ponižující. Pokoušel se radovat z toho, že vůbec AA zavolal. Nedalo se říct, kde by byl, kdyby se k tomu nepřiměl – a nechtěl to ani vědět. S každou sklenkou

se dostával stále dál a dál na okraj společnosti. Teď byl vzhůru a rozhlížel se po spoře zařízeném pokoji. Přísahal si, že v takové místnosti už nikdy nebude spát, ale první doušek piva jeho přísahu i sebeúctu odplavil. Nezbývalo mu nic jiného než znovu slíbit, že každý den přijde na terapeutické sezení a bude naslouchat ostatním. Sám zatím nechtěl nic vyprávět. Na to byl příliš na dně. To poslední, po čem nyní toužil, bylo skučet přede všemi jako děcko. Bylo to směšné.

Nedokázal se litovat, nakonec si to nadrobil sám. Měl život ve svých rukou, a místo aby o něj dbal a pečoval, si ho ničil.

A tak zůstával při tom, že naslouchal příběhům o zničených rodinách, ztracených šancích a trudném životě alkoholiků.

Arnar zatoužil po jednom malém doušku. Po jediné sklence. Proklatý chlast. Beztak je všechno ztraceno.

Proklatý nápad volat AA. Kdyby ho byl pustil z hlavy, mohl teď klidně dál pít. Odvykání a terapie by problém nebyly, ale musel by se vymyslet jiný způsob léčby, který by lidem jako on umožnil uměřeně pít. První sklenice nebyla špatná, ale ty další, které pak následovaly… Při tom přemýšlení si náhle uvědomil, proč sáhl po telefonu. Udělal něco neodpustitelného. Chtěl si s někým promluvit o významu devátého kroku: Přikročili jsme k přímé nápravě, kdykoli to bylo možné, kromě případů, kdy by naše jednání uškodilo nám samým nebo jiným. Pozdě. Příliš pozdě. Srdce se mu zastavilo a měl dojem, že mu krev tuhne v žilách. Počkal, až

zmrzne na led, a měl pocit, jako by byl v Grónsku. Potom opustil pokoj, aby přijal zprávu.

Tóra seděla před počítačem celé hodiny, ale moc daleko se nedostala. Jako u všech počítačových programů vyskytovalo se i zde plno dat a odkazů, z nichž cizí uživatel nebyl moudrý. Zavolala proto Eyjólfa a mladý technik jí ochotně nechal nahlédnout do zdejšího systému. Měl čtyři oblasti: fotografie, denní zprávy, údaje o projektu a soukromé záležitosti.

Eyjólfur jí sdělil, že soukromé aktivity působily problémy, protože zaměstnanci si stahovali hudbu a filmy, což vyžadovalo hodně místa na disku. Tóra ze zvědavosti nahlédla do jedné soukromé složky se jménem Doddi a spatřila nekonečně dlouhý seznam se všemi možnými údaji.

Než Eyjólfur odešel, vysvětlil jí, že pracovníci byli vedeni k tomu, aby všechna důležitá data ukládali na externí nosiče, neboť záložní kopie pořizoval jenom centrální server.

Tóra se nejprve zahloubala do denních zpráv a vytiskla si všechno, co považovala za důležité. Potom nakoukla do dalších oblastí a objevila ještě několik zajímavých dat.

Matthias v té době pátral po stopách krve v kancelářích.

„U jedné kanceláře jsem si téměř jistý, že je to ta z videa.

Když si ji důkladně prohlédneš, dá se poznat, že se někdo pokoušel smýt stopy krve. Pořadače jsou postříkané, na

stěnách a podlaze jsou stopy po špinavém hadru. A na psacím stole leží kamera, která je připojená k počítači.“

„Co to všechno ale znamená?“ Tóra si protáhla záda ztuhlá dlouhým sezením.

„Netuším. Kancelář jsem zamkl, policie musí ty stopy důkladněji prozkoumat. Nejsme na něco takového vybavení a není to ani naším úkolem. Měli bychom se raději soustředit na záchranu projektu.“ Matthias pohlédl na monitor před Tórou. „A jak to vypadá u tebe?“

„Našla jsem pár údajů, které by mohly být důležité,“

odpověděla a hrdě poklepala na štůsek papírů na stole.

„Kdybychom chtěli všechno prozkoumat opravdu důkladně, trvalo by to moc dlouho. Zatím jsem prohlédla jenom denní zprávy a zkusmo pár údajů od vrtačů. A část dat od Gísliho Pálssona, který měl v táboře na starosti bezpečnost.“

„To zatím stačí. Eyjólfur pro nás všechno potřebné kopíruje. Kdybys něco přehlédla, nic by se nestalo.“

Tóra ulehčené vydechla. „Dobrá. Takže nejprve jsem se soustředila na zmizelé pracovníky.“ Dala Matthiasovi jednu z Bjarkiho zpráv. „Eyjólfur mi řekl, že ta geoložka zmizela loni 31. října. Proto jsem pečlivě prošla říjen a listopad, ale nic moc to nepřineslo. Ve zprávách vrtačů o ní skoro nic nebylo, takže bychom měli pátrat po tom, co se s ní vlastně stalo. Kdybychom její zmizení dokázali vysvětlit, třeba by se dali pracovníci přimět k návratu. Pak by byla banka

zachráněna.“ Pohlédla na Matthiase. „Ta nezvěstná se jmenuje Oddný Hildur.“

Matthias vzhlédl od zprávy. „A cos o ní vydolovala?“

zeptal se, načež se slovy: „Totální profesionální hantýrka,“

odložil papír, který měl v ruce.

„Nic moc. Vrtači zapsali, jak dlouho pátrání trvalo.

Nevedla je zřejmě jenom láska k bližnímu, ale bezpečák jim to uložil. Jeden z vrtačů, tenhle Bjarki, po týdnu pátrání zapsal, že bezvýsledná akce zřejmě skončila, protože počasí se dramaticky zhoršilo. Pak jsem se pokusila najít něco ještě ve zprávách zdejšího bezpečnostního technika.“

„A našla?“

„Ten líčí hledání podrobněji. Podle něho byla ta žena naposled viděna u večeře 31. října. Nikdo neví, co potom dělala, a nikdo neviděl, kam šla. Nikomu nic neřekla.

Dokument, na kterém pracovala, uložila krátce před půlnocí, takže byla pravděpodobně v kanceláři.“

„Nemohl na něm dělat ještě někdo další?“

„Ne,“ odpověděla Tóra. „Mohla to ale udělat ve svém bytě. Existuje tu bezdrátové propojení pro případ, že se nedá vyjít ven. Eyjólfur normálně pozná, kdo pracoval v kanceláři a kdo doma na notebooku, ale bezpečák dokument po otevření uložil do počítače v kanceláři, takže údaj o tom, kde byl zpracován, zmizel.“

„Pitomá chyba.“

„Podle zprávy tohohle člověka nebyla Oddný žádný fanatický milovník přírody, ale ve zdejším okolí se vyznala příliš dobře, než aby dostala nějaký hloupý nápad.“

„Nedalo se z toho zápisu vyčíst, že tahle Oddný měla nějaký důvod vydat se ven?“

„Ne, nic takového. Naopak. Píše se tu, že se těšila domů a na svého muže a chovala se jako obvykle. A že to nasvědčuje spíš nějaké nehodě. Meteorologické přístroje prý svědčí o tom, že tu noc bylo velmi špatné počasí. Kdyby ta žena vyšla ven hodně pozdě, mohla se mezi těmi několika budovami ztratit a nevědomky zamířit do divočiny.“ Tóra krátce vyhlédla z okna. „Pátrací četa složená ze čtyř pracovníků pročesala celé okolí tábora – bez úspěchu. Po týdnu to vzdali z obavy, že by se mohl ztratit někdo další.“

„A nikde ani slůvko o kostech?“ zeptal se Matthias.

„Myslím si, že pátrací četa na ně mohla někde narazit.“

„Ne. Gísli by se o tom ve své zprávě zaručeně zmínil – popisuje všechno velmi podrobně. Zajel do Kaannequ, zda se třeba Oddný nedostala až tam. Kromě toho telefonicky požádal úřady o pomoc, ale ty nemohly udělat nic víc než přijmout hlášení.“

„A co nám to dohromady přineslo? V podstatě je to jenom přesnější popis toho, co už víme. Geoložka zmizela z tábora a nikdo neví, co se jí přihodilo.“

„Ano, ale je tu ještě něco,“ řekla Tóra. „Bezpečnostní technik píše, že prvního listopadu byly na plášti budovy, kde

byla Oddný ubytovaná, nalezeny skvrny od krve a špíny.

Nevěděl, zda to byla krev lidská, nebo zvířecí, ani jak dlouho tam její stopy byly, a proto chtěl vzít s sebou do Reykjavíku vzorek a nechat udělat test DNA. Potom také všem zakázal chodit ven o samotě, protože došel k názoru, že Oddný Hildur mohl napadnout lední medvěd.“

„Řekl o těch skvrnách ostatním?“ zeptal se Matthias.

„Já o tom slyším poprvé.“

„Ne. Píše, že nálada v týmu prý byla tak špatná, že ji nechtěl ještě víc jitřit, aby neeskalovala.“

„Aby nevypukla panika?“

„Ne, takhle to nepíše. Vyjadřuje se dost podivně. Není mi jasné, proč mluví o jitření nálady a její eskalaci.“ Tóra pohnula myší, aby znovu naskočil obraz. „Pak jsem dala vyhledat zkratku DNA a našla zápis, ve kterém Gísli píše, že výsledek testu přinesl zklamání. Vzorek krve byl neprůkazný, dalo se z něj zjistit jen to, že šlo opravdu o krev. Pak jsem ještě zkoušela najít výraz lední medvěd ve všech pádech, ale bez úspěchu.“

„Můžeme si, doufám, s tímhle Gíslim pohovořit, až budeme zpátky na Islandu. Je možné, že ví víc, než naspal do své zprávy.“ Matthias vzal znovu do ruky hromádku papírů. „Našla jsi ještě něco?“

„Poslední příspěvky vrtačů byly poměrně krátké.“ Vzala si od Matthiase zápisy a listovala jimi. „Například tady, úplně normální den, dvě stránky o geologii, počasí, strojích

a tak dále. Ale den před odjezdem celého týmu jen tři věty: Počasí dobré. Vrt na jižním svahu, L-3. Žádné závěry, potřebujeme instrukce kvůli neobvyklému nálezu. Ale nic víc o tom nálezu tady není.“

„Na co narážíš?“

„Jestli třeba nenašli kostru Oddný Hildur!“

„Nezacházíš příliš daleko?“ Matthias se zatvářil skepticky.

„Kdybych měla jenom tyhle zápisy, možná,“

odpověděla. „Ale já našla ještě něco.“ Tóra klikla na soubor označený jako D & G. Eyjólfur jí vysvětlil, aniž se na to ptala, že nejde o módní značku Dolce & Gabbana, nýbrž o Drilling & Grouting, vrtání a cementovou injektáž. Ukázala Matthiasovi fotografii. Na první pohled byl všude pouze led, ale při pečlivé prohlídce se v jednom úlomku daly rozpoznat zkřížené prsty. Dříve než mohl Matthias něco říct, Tóra klikla na ikonku dalších fotografií z téhož dne. „Podívej. Z

čísel, která naskočí, vyplývá, že dvacet dalších záběrů bylo vymazáno. Netuším proč, ale jedno je jasné: Na snímku, co se zachoval, je lidská ruka, a člověk, jemuž patřila, už nežije.“

Kapitola devátá

20. března 2008

Eyjólfur Tóřinu teorii o chybějících fotografiích potvrdil, ale nemohl říct, zda byly snímky vymazány už ve fotoaparátu, nebo až v počítači. Obrátil se k Tóře a Matthiasovi: „Můžu se mrknout po záložních kopiích. Měly by existovat, pokud ty snímky někdo vymazal až příští den.“

Zasmušile se ušklíbl. „Teda jestli vůbec až do počítače dospěly.“

Matthias souhlasil. Než se Eyjólfur vydal hledat kopie, řekl, že to může trvat dlouho, ale v tuto chvíli tu beztak nebylo co na práci a při tomhle psím počasí určitě nepoleze na střechu spravovat satelit.

Když byl pryč, řekla Tóra: „Možná najdeme to místo…

Fridrikka určitě ví, co má ten podivný popis lokality v denní

zprávě znamenat.“ I k tomuhle se ovšem nejprve muselo zlepšit počasí.

Matthias ukázal na záběr na obrazovce. „Nepatří to k těm kostem v zásuvkách?“

„Sotva,“ zapochybovala Tóra. „Ruku netvoří jenom kosti a snímky jsou staré jen týden. Kromě toho se v zásuvkách vrtačů, kteří ty fotky patrně pořídili, žádné kosti nenašly.“

Bela strčila hlavu do dveří. „Už je půl jedny. A já umírám hlady. Není tu něco k jídlu? Nebo snad tento exkluzivní výlet zahrnuje i hladovění a mrznutí?“ Tóra na to neřekla nic, cítila však, že i jí kručí v břiše.

„Hmmm, měli bychom všechny svolat a jít ven společně,“ usoudil Matthias. „Při tomhle počasí musí skupina zůstat pohromadě.“ Začali se rozhlížet po ostatních.

Eyjólfur seděl na svém místě u serveru, Fridrikka u počítače jednoho geologa a lékař byl plně zaměstnán v kuchyňce plněním plastových lahví vodou a jejich označováním.

Záchranáře našli v kanceláři bezpečáka, kde se skláněl nad kupou lan. Když si Alvar všiml, jak užasle se na to Eyjólfur tváří, zrudl v obličeji ještě víc než obvykle a zamumlal, že chystá lana, s jejichž pomocí by se v bouři mohli dostat od jednoho domu k druhému. Všichni si navlékli bundy a vydali se husím pochodem k obytné budově, zatím sice bez zajišťovacích lan, ale zato v protivětru.

„Kam dohlédnu, vidím, že pokračovali šnečím tempem od té chvíle, co jsem odešla,“ řekla Fridrikka a odložila vidličku. Seděli v jídelně a soukali do sebe v toastovači připravené sendviče s šunkou a sýrem – žádné slavnostní jídlo, ale rychlé a s minimem nádobí. „Prohlédla jsem si tabulku o pokračování projektu, která se týdně posílala do Arctic Mining. Moc se toho nedělo. Časový plán se totálně zhroutil, a tak docela chápu, že si důlní koncern dělal starosti. Pro něj bylo velice důležité, aby byl plán dodržen.“

„Můžeš zjistit, jak k tomu došlo?“ zeptala se Tóra a přemýšlela, má-li si dopřát třetí sendvič, ale zbýval už jen jeden a Bela byla rychlejší.

„Přečetla jsem si pár denních zpráv s různorodým obsahem.“ Zdálo se, že Fridrice je nepříjemné, když se na ni upírají všechny oči. „Řada strojů zřejmě vypověděla službu a počasí si s týmem zle zahrávalo. Tahle zima byla tužší než loni, když jsem tu byla já.“

„Ti prokletí domorodci nejspíš se stroji něco provedli,“

podotkl suše Eyjólfur. „Bylo by jim to podobný.“

„Co je to za nesmysl?“ vyjel lékař prudce. „Proč by s těmi stroji něco dělali? Jsou to srdeční lidé, ke každému přátelští.“

Jen ke svým ženám ne,“ poznamenala Fridrikka. „K těm příliš přátelští nejsou.“ Očividně hned opět zalitovala, že si vzala slovo.

„Alkohol zkazí pravý charakter lidu. Nepřináší žádné požehnání ani Islanďanům. Jen si představte, že bychom přišli o své základní životní podmínky.“ Doktor se na chvíli odmlčel. „Zdejší lidé jsou v podstatě dobří, ale zle se s nimi zachází. Kromě toho podmínky tady na východním pobřeží jsou mnohem horší než jinde v Grónsku. Společnost na západním pobřeží se více podobá té naší.“

Tóra se konečně dostala ke slovu: „Proč si myslíš, Eyjólfe, že místní lidi něco prováděli se stroji? Byl jsi tady, když k tomu došlo? Pro pojistku by to mohlo být velmi důležité.“

Počítačový specialista najednou docela tiše odpověděl: „Nic si nevymýšlím. Nemám ani žádné předsudky.“ Nikdo ale neměl chuť na jeho vytáčky. Jednou jsem byl u toho, když motor vozu s vrtnou soupravou zhasl a chlapi z jeho obsluhy tvrdili, že někdo zasvinil naftu, nasypal do ní cukr nebo něco takovýho. Trvalo jim dlouho, než motor opravili, a já bych mohl přísahat, že nikdo z našich lidí by nic podobnýho neudělal. Všichni jsme dobře věděli, co se děje.“

„Nemohla s tím mít něco společného ta Oddný Hildur?“

zajímal se Matthias. „Psychicky labilní, zřejmě nazlobená na svou práci a na Bergtaekni?“

Fridrikka se zakuckala a zrudla. „Stroje se porouchaly, až když už byla pryč – nehledě na to, že je to směšné.

Oddný byla moje přítelkyně a velmi rozvážná osoba. Dám ruku do ohně za to, že nepoškodila stroje ani nic jiného. A ty

řeči o jejím psychickém stavu už nemůžu poslouchat, prostě zabloudila, byla to nehoda, cokoli jiného jsou pitomé žvásty.

Byla jsem tady, když se to stalo, a byla úplně normální. Už tenkrát jsem považovala za nechutné spekulovat o tom, že si vzala život. Tím se měl pouze ututlat fakt, že zodpovědní lidi vzali tuhle záležitost za špatný konec.“

„Co tím míníš?“ chtěla vědět Tóra. „Když si člověk prohlíží denní zprávy, má dojem, že váš bezpečák, ten Gísli, dělal, co mohl. Nebo ne?“

„Já nevím… Gísli se velmi snažil, ale pátrání ukončil příliš brzy. Podle mě se v té akci mělo pokračovat a ostatní se na ní mohli podílet horlivěji. Šéf jí nevěnoval moc pozornosti, nakonec sem ani jednou nepřišel. Totéž platí pro grónskou policii, která se tu také neukázala. Oddný mohla ještě žít, třeba si jen zlomila nohu. Kdybychom ji byli hledali lépe, mohli jsme ji možná zachránit.“ Geoložka měla v očích slzy.

„Totální blábol!“ vyjel Eyjólfur rozzuřeně. Já tu byl taky! Udělali jsme všechno, co se dalo. Ty s tou svou hysterií jsi nám moc nepomohla. Zrovna tak Arnar, ten afektovaný opičák! Oddný Hildur nemohla tu psotu přežít, ať už měla zlomenou nohu, nebo ne. Dostali bychom se do ďábelské pasti, kdybychom pokračovali v hledání. Arnar a ty jste ostatně byli první, kdo se vrátil, nebo se mýlím?“

Fridrikka byla rozpálená, zatímco Alvar bledl.

„Kdo je ten Arnar?“ chtěl si udělat jasno Matthias.

„Také tu pracoval?“

‚Je to inženýr a myslím, že tu pořád dělá,“ odpověděla Fridrikka. ‚Je nespravedlivé mě s ním srovnávat. Při pátrání jsem si vzala stejný úkol jako ostatní, i když jen v nejbližším okolí tábora. Silně pochybuju, že Arnar to bral stejně vážně jako já. Když Oddný Hildur zmizela, utrpěla jsem největší šok já!“

„Ty?“ podivil se Eyjólfur. „Arnar a Oddný si přece byli mnohem bližší.“ Napil se jablečného moštu.

Tóra se zatvářila udiveně. „Co tím chceš naznačit? Že spolu měli poměr?“ Oddný Hildur byla vdaná a Arnar nejspíš ženatý.

Eyjólfur se zakuckal. „To teda určitě neměli. Arnar má poněkud jiný preference. Totálně otravnej chlap.“ Z tváří všech přítomných se dalo vyčíst, že se mladý technik předvedl nejen jako rasista, ale také jako zarytý nepřítel homosexuálů. „Ne, tak jsem to nemyslel,“ dodával honem.

„Není otravnej proto, že je teplouš, s tím to nemá co dělat.

Ale přestal pít a stal se fanatickým abstinentem.“ Tóra si matně vzpomněla, že v jedné kanceláři zahlédla leták s dvanácti kroky Anonymních alkoholiků. „Ne že by někoho doopravdy obtěžoval.“

„Nesmysl!“ vyjekla Fridrikka. „Tys ho nesnášel právě proto, že je gay. S jeho protialkoholickým dvanácterem to nijak nesouvisí.“ Podívala se na ostatní. „Většina zdejších

mužů se považuje za opravdové chlapy. Celou dobu se baví o fotbale a tak. Potom, co Arnar vyšel s pravdou na světlo, se mu vyhýbali velikým obloukem a Eyjólfur nebyl výjimkou. Jako by měli strach, že se nakazí.“

„Pitomost,“ zabručel Eyjólfur. „Nevím, jaký byl Arnar v době, kdy ještě pil, ale v střízlivém stavu byl totálně nudnej pedant.“

„Dalas výpověď kvůli své přítelkyni?“ Tóra se podívala Fridrice přímo do očí. Byla atmosféra v táboře vždycky tak napjatá?

„Ano.“ Fridrikka stiskla rty, uchopila vidličku a roznimrávala jí kečup na talíři. Tóra na ni nechtěla moc tlačit. Dalo se jen těžko odhadnout, jak se zachová, a nemusela by jim pak pomoci s hledáním místa, kde byly pořízeny ty fotografie. Matthias patrně uvažoval stejně, a proto také mlčel.

„Zaručeně to byli vesničani,“ zamumlal Eyjólfur do ticha. Zřejmě musel mít vždycky poslední slovo. „Od začátku dělali potíže.“ Místo aby dal konečně pokoj, řečnil pořád dál – nemilá vyhlídka pro ženu, která si ho jednou vezme. „Kradli věci, který jsme už nepotřebovali… všichni věděli, že náš projekt nenávidí.“

„Co vlastně kradli?“ zeptal se Matthias se zájmem a Tóra nastražila uši.

„Ale, to už přesně nevím, nějaký krámy, co se tu povalovaly. Prkna, hadry, kanystry na benzin. Takový věci.“

Eyjólfur se zamyslel. „A boty. A určitě ještě něco, na co si teď nevzpomenu.“

Tóřina naděje, že by mohlo jít o závažné trestné činy, které by zachránily pojistnou sumu, se rozplynula.

Byl to dlouhý den a Tóra byla ráda, že si může konečně zalézt do postele pod deku. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se počasí mělo zlepšit, a tak se skupina rozhodla, že příští den začne pracovat brzy, aby po večeři nemuseli znovu do kancelářské budovy. Při večerním jídle toho nikdo moc nenamluvil a pak všichni zmizeli ve svých pokojích. Teplá sprcha by jim jistě pozvedla náladu, ale v téhle části tábora byl vodovod zamrzlý. Doufali, že se v noci bouře utiší a ráno budou moci vyjet do okolí a možná až do Kaannequ, aby zjistili, zda někdo o dvou pohřešovaných mužích něco neví.

Zatímco Tóra ležela vedle chrápajícího Matthiase, běželo jí hlavou všechno, co během dne zjistila. Vyčítala si, že se dostatečně neseznámila se všemi okolnostmi práce na tomto místě, ačkoli ze smluvních podkladů se leccos o cíli projektu vyčíst dalo. Připravovaly se tu podmínky pro těžbu molybdenu, kovu užívaného ke zušlechťování oceli. Co to ale všechno obnáší, zůstávalo Tóře vcelku zahaleno tajemstvím. Před jejím vnitřním zrakem se vynořovaly stovky fotografií, na které dnes klikla: snímky strojů, jádrových vrtů a jiných zařízení, jejichž pozadí tvořily

nejrůznější druhy ledu a sněhu. Už jen z toho zírání na monitor ji málem postihla sněžná slepota. Některé fotografie ukazovaly liduprázdné ulice a pestré domy v Kaannequ, které viděli z vrtulníku. Dvacet snímků ze dne, kdy vrtači učinili onen tajemný podivuhodný nález, však Tóra nenašla – byly to asi záběry ruky uvězněné v ledu, pořízené z různých úhlů.

Delší

dobu

strávila

prohlížením

soukromé

korespondence vrtačů a došla k názoru, že šlo o veselé chlapíky, kteří svoje zprávy kořenili různými gagy a vtípky.

Tóra věděla, že to jsou svobodní mládenci, a z obsahu bylo zřejmé, že ani nemají přítelkyně. Žádné milostné zážitky a důvěrné informace. Zato dost mailů přátelům a známým s pozváním na večeři nebo večírky.

Halldór se zajímal o Grónsko a stahoval si z internetu údaje o této zemi a její historii. Bez připojení k internetu si Tóra nemohla na sledované webové stránky kliknout, ale jejich názvy byly dostatečně výmluvné. Některé si mladý muž stáhl celé. Na jedné z nich Tóra našla fotografie tragické události, když byli objeveni mrtví obyvatelé původní vesnice. Zachycovaly ženy a děti, všichni tu leželi, jako kdyby spali, a hleděli prázdnýma očima do objektivu.

Obrázky sice byly černobílé, ale Tóře se zdálo, že na lůžkách mrtvých rozeznává stopy krve. Na většině postelí tvořily krvavé skvrny jakýsi vzor, hrubě načrtnutý obličej.

Pro to muselo existovat nějaké vysvětlení.

Druhý vrtač, Bjarki, se zabýval hlavně svým zdravím.

Většina stránek, které si uložil, se věnovala chorobám. Tóra se zeptala Eyjólfa, jestli Bjarki nebyl nemocný, ale ten jenom zavrtěl hlavou a řekl, že o tom nikdy nemluvili, neboť Bjarki vždycky vypadal zdravě. Možná měl psychické potíže nebo prostě trpěl drobnými neduhy, kterých se chtěl zbavit.

Tato informační směsice ale v žádném případě nemohla řešit problémy banky. Nebyl v ní žádný náznak, že by práci v táboře ohrozil nějaký zločin, a tak bylo sporné, zda se jim vůbec podaří zmizení obou vrtačů a geoložky objasnit.

Bezpečnostní technik se ve svých zprávách o defektech strojů podrobněji nezmiňoval. Pochyboval však, že by s tím obyvatelé Kaannaqu měli něco společného, a na jiném místě uvažoval, zda to nějak vylepší pozici banky. Žádný závěr s konečnou

platností

ale

neexistoval

spekulace

nepotřebovali.

Nejpozoruhodnější věcí uplynulého náročného dne byly kosti v zásuvkách psacích stolů a fotografie ruky zamrzlé v ledu. Uprostřed úvah o tom, jak dlouho asi může trvat, než najdou v ledu celou mrtvolu, Tóra usnula.

Uprostřed noci ji vylekalo vrzání prken v chodbě.

Někdo po ní opatrně kráčel. Tóra se zachvěla strachem.

Nešla se podívat, kdo to je, otočila se na druhý bok a po chvíli se zase propadla do spánku. Ráno si nebyla jistá, zda to byla skutečnost, nebo jen útržek snu, snu o lidech, kteří se

před dávnou dobou usadili v této krajině s nadějí v lepší život, ale čekal je jenom hlad, bída a smutný konec.

Kapitola desátá

21. března 2008

Tóra vstala, teprve když Matthias opustil pokoj. Chtěla ještě chvilku zůstat v posteli, ale také za každou cenu zabránit tomu, aby nahlédl do jejího kufru, zatímco si bude vybírat nové oblečení. Když se včera večer podívala, co si zabalila s sebou, utrpěla šok. Nejvýše ležely střevíčky s vysokými podpatky, tříčtvrteční capri kalhoty, které tam přihodila nejspíš proto, že jí velmi slušely, potom různé sukně a šaty jakož i pašmínová šála s flitry, kterou jí rodiče přivezli z jednoho z častých pobytů na Kanárských ostrovech. Tóra tu šálu ještě na sobě neměla a nemínila ji nosit vůbec nikdy, a už vůbec ne tady. Po dlouhém přehrabování nakonec vytáhla džíny a tlustý pulovr, ve kterém nebude vypadat směšně. Pod něj si vzala hedvábnou blůzu.

V umývárně si vyčistila zuby převařenou vodou ze společného hrnce. Přitom žádostivě upírala zrak na sprchové baterie – vyzývavě se lesknoucí, leč suché. Zrcadlo nenabízelo moc vábný pohled: vlasy měla u kořínků mastné a pod očima černé skvrny od řasenky. Rychle si nabrala ještě trochu převařené vody, umyla si obličej, a když se trochu přičísla, mohla se na sebe opět podívat. Na chodbě potkala Eyjólfa se zubním kartáčkem v ruce. Vypadal stejně ohavně jako ona před několika minutami. Přesto se na ni usmál a promluvil: „Včera jsem ti zapomněl něco říct. V

šatně kancelářské budovy jsem viděl Bjarkiho bundu a boty.“

Tóra si snažila vybavit vzhled té předsíně. Vzpomínala si na věšák se dvěma stejnými bundami a několika špinavými kombinézami. Na podlaze bylo plno vysokých pracovních bot s teplou vložkou a mačkami s ocelovými hřeby. „Je to oblečení označené? Myslím, jak víš, že to jsou jeho věci?“

Jo, je označený.“ Eyjólfur si prohrábl vlasy, což však jeho vzhled nijak nevylepšilo. „Bergtaekni všem poskytuje bundy a ochranný oděv. Já samozřejmě žádnou kombinézu nepotřeboval, ale větrovka a vysoké zimní boty byly velmi užitečné. Na jedné bundě v šatně je jmenovka Bjarki. A jeho boty jsou tam taky.“

Tóra přikývla. „Nemohl se přehlédnout a obléct si cizí bundu?“

„Ne, určitě ne. Ti, kteří odjeli domů, si vzali svoje bundy s sebou, a jediná přebytečná dosud visí v šatně. A to od té doby, co tu jeden chlapík dal výpověď hned po zahájení projektu.“ Tóra se na něj zvědavě podívala a on spěšně dodal: „Byl to starší pán, který si nemohl zvyknout na zdejší podnebí. Nic neobvyklého. Je vlastně neuvěřitelný, jak malá je tu fluktuace. Pokud vím, na podobných pracovištích nezůstávají lidi nikdy dlouho.“ Věnoval Tóře další úsměv. „Ať si Fridrikka říká, co chce, Bergtaekni je velmi seriózní zaměstnavatel, kterému se dá důvěřovat. Bylo by úplně absurdní, kdyby sem šéf přiletěl jen proto, aby se mohl podílet na hledání někoho, kdo zmizel. To není pro jeho vztah k zaměstnancům podstatné.“

„Přesto chtějí všichni odejít.“ Tóra si ho změřila pohledem. „Kromě tebe, nebo ne?“

Eyjólfův úsměv se vytratil. „Já ovšem nejsem zaměstnancem Bergtaekni, můj zaměstnavatel pro ně jen zajišťuje počítačový servis.“

„Viděl jsi taky oblečení druhého vrtače? Toho Halldóra?“ zeptala se Tóra, než odešli na snídani.

„Ne. Ani v kancelářské budově, ani tady v předsíni. To by mělo nasvědčovat tomu, že odsud odešel živý. Jeho byt jsem ovšem neprohlížel.“

„Doufejme, že má ty svršky na sobě.“ Bez zimního oblečení by ten muž těžko přežil.

Eyjólfova tvář se náhle rozjasnila. „Slyšelas už o té stopě?“

„O jaké stopě?“

„Ale, náhodou jsem narazil na našeho záchranáře. Dnes ráno objevil stopu, která vede odtud k bytu Oddný Hildur.

Někdo odházel lopatou sníh od venkovní zdi a patrně našel něco pod domem.“

„Co by to mělo být?“

„Netuším. Muselo se to stát poslední noc nebo brzy ráno. Alvar byl první na nohou a tu stopu uviděl.“

Tóra si vzpomněla na šramot v chodbě. „Poznal, čí to byla stopa? Každý přece máme jiné boty, stopa by se dala porovnat s podrážkami…“

„Asi byla už tak zavátá, že to nešlo. Dá se zjistit jen to, že někdo byl venku a kutil něco pod pilíři domu.“

„Nevíš tedy, jestli pod domem něco leželo?“

„Ne, ale Alvar soudí, že tam nic nebylo. Je tam tenká, neporušená vrstva sněhu. Je to všechno moc divný. Vím jen to, že já jsem tam nebyl.“

Pneumatiky džípu byly tak velké a tlusté, že Tóře připomněly auto kačera Donalda. Cestou sem ji to nenapadlo. Musela se ovšem hlavně pevně držet. Krajina byla nepopsatelně krásná, ale zároveň hrozivá. Za volantem seděl záchranář Alvar a kromě Matthiase a Tóry s nimi jela ještě Fridrikka. Okamžitě poznala označení místa – Jižní

svah, L-3 – a přesvědčila se, že jedou správně. „Už to není daleko,“ řekla a ukázala Alvarovi vytyčovací kolík, který vyčníval ze sněhu. „Tam zahneš vlevo. Cesta vede ke kopci v pozadí.“

„GPS navigace už mi ten bod ukázala, vím, kam mám jet,“ zamumlal záchranář. „Někdo jí dodává dost informací.

A srozumitelných.“ Vrhl krátký pohled na přístroj. „Hned jsme tam.“ Brzy začalo ve sněhobílé krajině zářit něco oranžového. Čím víc se k tomu blížili, tím byla ta věc zřetelnější. Vypadala docela jinak než všechny stroje, které Tóra kdy viděla: velká podlouhlá kabina na housenkových pásech. Vozidlo mělo velké rameno s kolmou ocelovou tyčí, což byl podle Tóřina mínění asi vrták. Vedle stála malá zchátralá chatka, jež byla zřejmě stabilnější, než se zdálo, neboť včerejší bouři odolala. Fridrikka řekla, že to je mobilní pracovní buňka pro vrtače. Tóra sice žádnou stopu po zemních vrtech nedokázala odhalit, ale Fridrikka jí vysvětlila, že je to normální; sníh ihned všechno zasype, takže kdyby chtěli něco vidět, museli by jej odhrabat. Alvar, který měl plno všemožného nářadí a lan, byl hned pro.

Když vystoupili z džípu, projel jim všemi údy chlad.

Stáli před malou vyvýšeninou na úpatí pásma vrchů, které vroubily krajinu. Tóra měla na hlavě příliš velkou kožešinovou čepici, kterou si vypůjčila v šatně obytného traktu a ta jí pořád padala do tváře. Ani teplé rukavice, které tam také našla, jí neseděly. Chvíli stála bez hnutí a zvykala

si na mráz, který při každém nádechu bolestně pronikal do plic. Všichni pohlédli k chatce se stejnou myšlenkou: Byli ti muži tady? Jestli ano, ticho, které zde panuje, svědčí o tom, že už nemohou být naživu. „Kdo tam půjde první?“ zeptala se Tóra a upřela zrak na zkřivené dveře.

„Já,“ prohlásil Matthias a vykročil. Čepice i rukavice mu seděly jako ulité a vypadaly stejně nově jako jeho krosna. „Je chatka zamčená?“ otázal se Fridrikky, která tu strnule stála s pohledem přilepeným k mrňavému domku.

„Ach tak,“ vytrhla se ze zadumání. „Ano, je, ale vím, kde je klíč.“ Šla s Matthiasem k vrtací soupravě a otevřela malý boční kryt. Ozval se pronikavý skřípot a dlouho dozníval v liduprázdné krajině. Potom sáhla dovnitř a vytáhla mohutný klíč. „Prosím.“ Vrátila se k Alvarovi a Tóře a z bezpečné vzdálenosti sledovala, jak Matthias zasouvá klíč do zámku. Nejdřív ale musel odsunout záklopku bránící sněhu vniknout do zámku. „Opravdu nevím, jestli si přeju, aby tady byli…“

Fridrikka si něco pro sebe mumlala.

„Znalas je dobře?“ zeptala se jí Tóra a ona mlčky přikývla. Ticho se prolomilo teprve ve chvíli, kdy Matthias rázně otevřel dveře. Nakoukl do chatky a hned se zase vynořil. „Nikdo tu není!“ vykřikl zbytečně hlasitě.

Všem se ulevilo a vydali se k němu. Uvnitř byla chatka mnohem větší, než se jevila zvenku, a všichni se do ní vešli.

Byl tu kuchyňský stolek se dvěma židlemi, na stěnách police

se spoustou dřevěných krabiček. Podle Fridrikky se v nich uchovávala vrtná jádra, aby se nezničila nebo nepopletla.

Ačkoli si Tóra důkladně prohlédla projektovou dokumentaci, nebylo jí zcela jasné, proč jsou ty válečky se vzorkem horniny tak důležité, a tak se na to Fridrikky zeptala.

„Vrtná jádra ukazují, z čeho je země pod námi složená,“

vysvětlovala geoložka trpělivě. „Cílem projektu je prozkoumat, zda se tu vyskytuje v dostatečném množství molybden. Čím hlouběji musíme pronikat k ložiskům vzácných surovin, tím větší cenu kovy a jiné nerostné bohatství v takovéhle odlehlé končině získávají.“ Ukázala na krabičky. „O základních horninách na východním pobřeží Grónska se ví mnohem méně než o těch na západě, a proto tu musíme začínat téměř z ničeho. Vrtáme tu a získané vzorky, ty válečky, nám přesně ukážou, co se tu vyskytuje.

Když v těch vrtných jádrech najdeme dostatečné množství cenného nerostu, vyplatí se ho těžit. Sestavujeme plán půdních vrstev a propočítáváme jejich složení mezi vrtnými sondami. Nakonec navrhneme vhodné místo k otevření dolu.“

„Není hrozně obtížné provrtávat se všemi těmi kupami sněhu?“

„Ne, vůbec ne. Vrták projde sněhem jako změklým máslem. Kromě toho sníh chrání půdu. Prohledáváme velkou oblast a bez sněhu by tu nebylo zdaleka tak hezky.

Snažíme se trasovat co nejméně nových cest. Jde totiž o drahou záležitost a vzniklé pisty se po skončení práce často musejí zase odstranit, což také není zrovna levné.“ Pokrčila rameny. „Protože sněhová pokrývka je rok od roku tenčí, nedají se naše průzkumy déle odkládat. Za pár let se budou muset budovat cesty všude.“

Fridrikka vyhlédla z okénka chatky a zastínila si rukou oči. „Neměli bychom se vydat k vrtu L-3 a podívat se, jestli ta fotografie nebyla pořízena tam?“

„A co uděláme, když najdeme v ledu další ruku?“

utrousil Alvar.

Na to nikdo neznal odpověď.

Obyvatelé Kaannequ se k Igimaqovi, jako obvykle, nechovali příliš přátelsky. Ženy na něho vrhaly nepřátelské pohledy a muži ho zdravili pouze pokývnutím. Jeden z nich za ním zakřičel, jestli není pozdě na to, aby se vracel ke své ženě, když už s ní všichni muži něco měli. Lovec stiskl zuby, sklopil zrak a dělal, jako by nic neslyšel. Takový zbabělý křikloun! Žádný muž, ani takový, ve kterém by dohasínala poslední jiskřička sebeúcty, by něco takového nevyslovil, aby se přitom nepodíval svému protivníkovi do očí. Buď by měl odvahu říct mu své mínění zpříma, nebo by mlčel a přenechal klevety ženám. Igimaq ten hlas znal a přesně věděl, kdo to byl. Tenhle chlap nic neuměl a býval špatným lovcem. Byl příliš vychrtlý. S takovou postavou to

v téhle krajině nikdo daleko nedotáhne. Kromě toho propadl alkoholu a živořil na účet státu. Jako Igimaqův syn Naruana, jehož osud byl však ještě tragičtější.

Ten míval naopak všechny přednosti, které pravý muž potřebuje. Byl statný, troufalý a nikdy se nevzdával. Své předky měl v úctě. Dokud se nedostal do neštěstí a neztratil všechno, co v životě pohání muže vpřed: hrdost, energii a vytrvalost. Místo aby spoléhal sám na sebe, stal se z něho slaboch, který jen spílal ostatním. Igimaq mohl jen doufat, že Naruana mezitím neklesl ještě hlouběji. A rovněž doufal, že svého syna nepotká. Měl strach, že v tom případě by se přestal ovládat a vyrazil by mu zuby, které mu ještě zbyly.

Tohle nebezpečí ale snad nehrozilo. Takhle brzy ráno nebýval jeho syn ještě na nohou. Jeho časem byla noc, životním stylem chování požíračů mršin, kteří se neukazují, dokud jsou v dohledu mocnější, inteligentnější tvorové.

Lovec si vzpomínal na chvíle učení, kdy držel synovou drobnou ručku ve své mohutné hrubé dlani. Pahýl, který mu zůstal z ukazováčku, ho zabolel.

Prst mu umrzl, protože zacházel nešikovně s loveckým nožem, který mu dal jeho otec. Když lovil na ledu tuleně, vyřízl si nešikovně díru do rukavice. Místo aby se ale vrátil domů a počkal do druhého dne, dal přednost vyhlídce na bohatý úlovek. Led byl silný a pevný, počasí k lovu dokonalé. Když se večer vrátil se saněmi plnými tuleňů, byl už ukazováček mrtvý. Než šel spát, uřízl si ho, a požádal

syna, aby ho druhý den zastoupil a místo něj doprovázel turisty při vyjížďce na saních. Chtěl si nejprve spravit rukavici, než se znovu vydá ven do mrazu. A tak se stalo, že jeho syn večer po výletě poseděl se skupinou, poprvé se napil kořalky a už nikdy se nevrátil ke starému životu. Ztráta prstu tedy pro Igimaqa znamenala větší pohromu než jen to, že se musel naučit mačkat spoušť pušky prostředníkem.

Trvalo samozřejmě několik měsíců, než se Naruana ocitl na samém dně, ale první příznaky byly patrné, už když se vracíval z výletů s turisty. Třeštil oči na všechny lidi, kteří měli v ruce plechovku piva, až jim to bylo nepříjemné.

Potom večer co večer mizel z domu a vracel se k ránu, až jednoho dne zmizel natrvalo. Lovcova žena se zakrátko vydala stejnou cestou a Igimaq ji opustil. Nyní žil tak jako jeho předkové ve stanu, v dostatečné vzdálenosti od vesnice.

Jedinými jeho hosty bývali staří muži, kteří ještě ctili tradiční hodnoty, chápali jeho rozhodnutí a způsob života.

Lovec se dnes nevydal do vsi proto, aby sdílel hanbu své rodiny. Přišel, aby si promluvil s nejmocnějším mužem osady, s přítelem z mládí, který nesl svůj díl viny na tom, že se jeho syn a žena zřítili do neštěstí. Nijak se na ten hovor netěšil, ale musel to podstoupit. Starý kamarád ho prostě musí vyslechnout, je mu to dlužen. Nakonec měl na svědomí jeho dceru. Igimaq musí varovat lidi a tenhle způsob bude nejúčinnější. V žádném případě by nechodil dům od domu a nevyprávěl všem, že je čeká stejný osud jako první

obyvatele téhle vsi. Nikdo by ho neposlouchal. Kromě toho jeho starý přítel jako jediný zná tuto historii a jistě tedy vážnost situace pochopí. Pokud ovšem ještě úplně neztratil spojení se svými kořeny.

Dvě dívenky s půvabnými copy přešly kolem a zrychlily krok, když Igimaqa spatřily. Jejich matky je před ním určitě varovaly, hrozily jim, že je ten chlap, co žije ve stanu, unese a sežere, když nebudou poslouchat. Ve vsi už skoro žádná mládež nebyla. To ho bolelo víc než ztráta vlastního syna.

Možná ten rozhovor nebude mít žádný význam. Osada je tak jako tak zasvěcena smrti, nejsou-li tady už žádní muži, kteří by se vydávali na lov.

Malá nezakrytá část Tóřina obličeje zčervenala, protože sníh zesiloval slabé zimní slunce, jež se pomalu prodíralo mraky a opalovalo jako na horách. Tóra si oddechla, když odložili lopaty a vrátili se do chatky. Jejich námaha se však vyplatila: pod těžkým sněhem narazili na nepravidelný otvor v ledové vrstvě. Fridrikka mínila, že takhle stopy po běžné činnosti vrtačů nevypadají. Vrták tady byl použitý neobvyklým způsobem, zůstaly i stopy po cepínu a lopatě.

Při normálním postupu by prý museli vidět jedinou díru o průměru vrtáku, ale místo toho byly všude díry, které nesahaly tak hluboko do ledu, aby mohly přinést vzorek horniny. Ty podivné díry se nacházely ve větší prohlubni, která se dala vyhloubit jen lopatami. Byla u skalní stěny na

úpatí kopce, který se tyčil na severní straně. Za ním se pak zvedal oblouk skalního útvaru vznášející se nad ledem jako svatozář. Na okraji prohlubně spatřil Matthias něco lesklého a po značné námaze se jim podařilo vysvobodit podivný předmět z ledu – vyleštěnou kost se dvěma otvory. Konce kosti byly ovinuté koženým řemínkem, takže vypadala jako ozdoba nějakého obra.

„Ví někdo, co to je?“ Matthias nechal předmět kolovat.

„Nemám zdání,“ kroutila hlavou Fridrikka. „Něco grónského.“ Alvar pro tu kost rovněž neměl žádné vysvětlení a s pokrčením ramen ji předal dál.

„Třeba nám k tomu něco povědí zdejší vesničané.“

Matthias našel v chatce špinavou utěrku, kost do ní zabalil a strčil do tašky. Dostali hlad. Tóra pochybovala, že v táboře byl někdo tak chytrý, aby připravil oběd. Ani lékař, ani technik nepůsobili moc domácky a Belu znala Tóra natolik, aby si byla jistá, že ta určitě nic k jídlu neudělala.

Při cestě k autu šli opět kolem vrtné soupravy. Oknem viděli, že kabina řidiče je prázdná. Fridrikka přesto chtěla nahlédnout dovnitř, zda tam vrtači nenechali něco ležet.

Říkala, že celý tým měl ve zvyku dělat si při práci poznámky, protože při večerním hlášení si nemohli na všechno vzpomenout. Matthias ji následoval. Vyškrábali se do kabiny a strnuli.

„Našli jste něco?“ zavolala Tóra.

„Ano,“ křikla geoložka. „Tak teď už nerozumím vůbec ničemu!“

Kapitola jedenáctá

21. března 2008

Terapeut byl příliš zkušený, než aby se nechal ovlivnit Arnarovou historkou. Žádný div, jeho poslední pijanské období bylo příliš krátké, nedalo se o něm mnoho vyprávět.

Muž v bílém plášti byl poněkud zklamán, očekával něco velkolepějšího. Arnar uvažoval, zda se nemá zbavit nutkání líbit se jiným lidem a prostě si něco vymyslet. Z minulých let měl dost látky k tomu, aby si bez problémů něco vybásnil. Ale pustil to z hlavy. Autoanalýza při poslední terapii mu jasně ukázala, že život byl mnohem snazší, když se nesnažil dělat všechno pořád správně. Jeho vlastní pocit spokojenosti byl právě tak důležitý jako pocit ostatních.

Musel na to myslet, dokud se jeho první ranní myšlenka točila kolem toho, jak by bylo příjemné dopřát si k snídani doušek alkoholu.

„Víš přece, že se po každém návratu k pití ocitneš ve stejném bodě jako naposledy.“ Terapeut se snažil dodat svým slovům větší váhu tím, že se Arnarovi díval upřeně do očí. Hned na to potají pohlédl na hodiny. Bylo nešikovné začít sezení těsně před obědem.

Terapeut měl lehce vystouplé oči a Arnara obestřel nepříjemný pocit, že nesčetné tragické příhody, které ten muž musel vyslechnout, se v jeho hlavě roztahovaly tak, že zevnitř tlačily na jeho oční bulvy. Za pár let na tom bude stejně s jazykem a ušima. Arnar uvažoval, zda tyhle jeho představy nevyvolává delirium tremens. Působily naprosto realisticky. Zkusil ty halucinace setřást a zoufale hledal slova. „Ano. Je to strašné.“ Nemohl se soustředit.

„Ano, je to strašné,“ zopakoval terapeut. „Musíš začít znovu od začátku a častěji chodit na společné schůzky.“

Otřel si čelo a snažil se působit vážně a přesvědčivě.

Vypadal však pořád jako hladový muž s vystouplýma očima.

„No jo, ale kde se uprostřed ledové pustiny konají schůzky?“ Arnar se informoval, zda Anonymní alkoholici nepořádají nějaká setkání blízko tábora, ale nejbližší se konala v Angmagassliku a cestovat tak daleko bylo příliš náročné.

„V ledové pustině?“ Terapeut zřejmě zapomněl, co mu Arnar o sobě řekl, nebo ho pozorně neposlouchal.

„Pracoval jsem v Grónsku. Ale pití jsem znovu propadl už předtím.“

„Ach tak, už vím.“ Psychologův obličej byl bez výrazu.

„Můžeš mi říct, kdy jsi poprvé znovu sáhl po láhvi?“

„Ano.“ Tuhle příhodu však Arnar nechtěl vyprávět. Měl už toho rozhovoru dost a stejně jako terapeut se těšil na oběd. Lákavá vůně pronikala z jídelny až k nim. „Ale nechci o tom mluvit.“ Kdyby mu vylíčil okolnosti své recidivy, pana doktora by jistě přešla chuť k jídlu. Brutální pomsta, pitomosti a děsné chování – to vše při vzdělání, jakého se mu dostalo. A namířeno proti kolegům v práci. I když se k němu chovali hrozně, nesl odpovědnost za to, co se stalo. A tentokrát to nemohl svést na alkohol. Tentokrát nebyl spouštěčem chlast. Dopustil, aby ho ovládly nenávist a pomstychtivost. Bylo mu z toho zle.

Bela byla jediná, na koho expedice spolucestujících nezapůsobila. Pohrdavě krčila nos, aby si všichni všimli, jak ji podávaná zpráva nudí. Podle Tóry ovšem byla příčinou jen závist, zkrátka jim tenhle malý výlet, jehož se nemohla zúčastnit, protože musela s Eyjólfem zůstat v táboře a inventarizovat počítače a technické přístroje, záviděla.

Procházeli spolu všechny místnosti, Eyjólfur diktoval a Bela znechuceně všechno zapisovala, zatímco lékař odebíral další vzorky.

„Vy si tedy myslíte, že mrtvola pohřešované geoložky ležela na místě vrtu?“ otázal se Finnbogi nevěřícně. „Na té

fotografii přece může být jen pracovní rukavice.“ Odložil hrubozrnný tisk stranou.

Eyjólfur zaprotestoval. „Určitě ne. Na ten vytištěný obrázek zapomeň a podívej se znovu na monitor. Při velkém zvětšení jsou na ruce vidět dokonce nehty.“

„Celé je to značně nereálné. Jak velká je pravděpodobnost, že se čirou náhodou vrtalo právě tam, kde ta žena ležela?“

„Velmi malá.“ Fridrikka byla dosud z toho nálezu silně rozrušená. „Vrtači sice prováděli řadu sond na různých místech, ale přesto by to byla veliká náhoda.“

„Mohla si tvoje přítelkyně všimnout, že se ocitla blízko chatky? Možná se v ní chtěla ukrýt před bouří.“

Geoložka zavrtěla hlavou. Její vlasy byly stejně zplihlé jako na ostatních hlavách. „Ne. Když Oddný Hildur zmizela, stála chatka jinde. Po každém vrtu se stěhovala. Nevím, kdy ji přivezli právě tam, kde je teď. Za mého pobytu byla i s vrtnou soupravou víc na severu.“

„Možná se pokoušela dostat právě tam a nedošla,“

usoudil Matthias.

„To by se ovšem vzdálila pořádný kus z tábora,“

poznamenal Eyjólfur. „Pěšky je to hrozná dálka. Neumím si představit, že by se při takovém počasí dostala takhle daleko.“

„A co autem? Kdyby ji někdo svezl?“

Fridrikka a Eyjólfur chvíli mlčeli, ale pak se mladý počítačový expert opět chopil slova. „Další den byla všechna auta tady. Kdo by ji mohl svézt? Po večeři ji už nikdo nespatřil. Proč by někdo z nás lhal? Vždyť jsme ji celý týden hledali.“

„Pět dní!“ vybafla Fridrikka. „Hledali jste ji jen pět dní.“ Chvíli mlčela, sklopila hlavu a nepřítomně zírala na vzorek ubrusu na stole. „Ten, kdo ji svezl, jí chtěl ublížit. A schválně ji vysadil z vozu.“

Eyjólfur přivřel oči a vztekle hleděl na Fridrikku.

Zhluboka se nadechl a zdálo se, že počítá do deseti. Když vydechl, byl už klidnější. „Pokud ji někdo svezl, pak někdo z těch šikmookých vesničanů. A nejspíš psím spřežením. Z

nás to stoprocentně nebyl nikdo.“

Když se schylovalo k další hádce, Bela náhle ožila.

„V tuhle chvíli asi nehraje velkou roli, jak se tam dostala,“ vložil se do toho Matthias zamyšleně. „Považuji za důležitější zjistit, co se stalo s jejím tělem – pokud tam v ledu vůbec nějaká mrtvola ležela.“ Upřeně hleděl na předměty, které našli v kabině vrtné soupravy. Ležely na stole, mimořádně vyzývavé a matoucí.

„Nebrali ti vrtači nebo ta zmizelá náhodou drogy?“

zeptala se Bela a ukázala na velkou a očividně použitou injekční stříkačku bez jehly.

„Ne.“ Tentokrát zůstal Eyjólfur věcný. „To je vyloučeno. Tady by žádný narkoman pracovat nemohl. Kde

by si tu chtěl opatřovat dávky?“ Tenhle argument se nedal odbýt mávnutím ruky. Kromě toho vedle stříkačky ležely věci, které toxikomani normálně nepotřebují: fíkové boty, špinavá a vybledlá kazajka z kůže neurčité barvy, poměrně nový cepín a malá kostěná figurka, vedle ní pak utěrka, v níž byla zabalena provrtaná kost.

„To vypadá jako Tupilak.“ Fridrikka ukázala na figurku.

Na první pohled vyhlížela jako bledý banán, do něhož je něco vyryto, ale při bližší prohlídce se ukázalo, že je to umělecky vyřezávaná kost, k níž jsou připevněné podivné věci: vlasy, kůže a jeden ptačí pařát. Postavička vypadala jako nějaký netvor. Měla velký obličej s rozevřenými ústy a ostrými zuby. Do břicha té příšerky byly vyryté malé ruce s nehty, na zadní straně se rýsoval ocas.

„Co to má být, ten Tupilak?“ Tóra by figurku ráda vzala do ruky, ale protože Matthias ji opatrně přenesl a položil na svou šálu, neměla k tomu příležitost. „Četla jsem, že něčemu takovému domorodci kladou za vinu osud prvních obyvatel osady.“

„Musím přiznat, že nevím přesně, jak to má fungovat,“

odpověděla Fridrikka. „Nějak to souvisí s grónskými lidovými pověrami. Takovéhle figurky se dají koupit v krámcích pro turisty.“ Pohlédla na Matthiase, který měl kostěnou věcičku dosud u sebe. „Bývají různé, ale všechny se podobně šklebí. Jenže takovou, jako je tahle, jsem ještě neviděla. Normálně k nim není nic přivázané.“

„Takže by to mohl být turistický suvenýr?“ Matthias si skepticky prohlédl rozšklebenou grimasu. „Kdo chce mít něco takového?“

„Netuším. Já tuhle sošku nikdy neviděla a ty ostatní věci také ne.“

„Ta stříkačka vypadá velmi neobvykle.“ Finnbogi si ji důkladně prohlížel. „Příliš velká. Jako pro veterináře. Určitě není určena k aplikaci drog.“

„Ta kazajka je určitě grónská,“ pravil Alvar, který se zatím držel stranou. „K ostatním krámům nemám co říct.“

Eyjólfur se zatvářil triumfálně. „Potom není moje teorie tak daleko od možnosti, že Oddný Hildur vezlo psí spřežení.

Kazajka a boty mohly patřit majiteli saní.“

„Ale proč by tam tyhle věci nechal ležet? Protože se náhle oteplilo?“ zeptala se Fridrikka pochybovačně.

Matthias odstrčil svou židli tak rázně, že zavadil o hranu stolu, až se všechny předměty na něm zatřásly. Je to dokonalá hádanka. Nevíme, co leželo v ledu, ani proč tyhle věci byly v kabině.“ Dotkl se cepínu. „Tímhle se jistě muselo něco vykopávat z ledu.“

„Jedno je na každý pád jasné. Pokud to byla Oddný Hildur, nemohla zabloudit a zahynout venku nešťastnou náhodou,“ prohlásila Fridrikka, tentokrát už svým normálním, lehce nakřáplým hlasem. „Je to půl roku, co zmizela. Za tak krátkou dobu ji nemohly zavalit dva metry

ledu a sněhu. Sněhu možná, ale ledu ne. Ten, kdo by ji chtěl tak hluboko pohřbít, by potřeboval lopatu.“

„Nechtěla se třeba sama zahrabat, aby přestála bouři?“

obrátila se Tóra s dotazem k Alvarovi. Záchranář by měl něco takového vědět.

Ten se na ni ale podíval a pomalu zavrtěl hlavou. „To si neumím představit. Většinou si lidi najdou závěj nebo tlustou sněhovou stěnu. Že by se ale někdo zakopal několik metrů do ledu, jsem ještě neslyšel.“ Po té záplavě slov rozpačitě sklopil hlavu. Tóra dosud nepoznala nikoho tak nesmělého.

Všichni hleděli na stůl a snažili se přijít na logické vysvětlení. Bela prolomila ticho racionální teorií. „Co když někdo tu geoložku zabil, a když pak vrtači objevili její mrtvolu, zavraždil taky je?“

Všichni zamyšleně pokyvovali hlavami, jen doktor tu postával se založenými pažemi a s mrzoutskou grimasou ve větrem ošlehaném obličeji. „Mně není jasné, proč by měl ten tajuplný vrah geoložku vůbec zabíjet, nemluvě o mužích, kteří našli její mrtvolu. Proč?“ Bela lékaře ráno urazila, když ji znovu upozornil na škodlivost kouření. Řekla mu, aby se nepletl do věcí, do kterých mu nic není, a že ona ho taky neupozorňuje na to, že plešatí.

„Jak to mám vědět?“ namítla Bela nadneseně. „Třeba na její mrtvole našli něco, z čeho se dalo usoudit, kdo ji zavraždil. Nějaký důkaz.“

„Takový nesmysl!“ Lékař se obrátil k Matthiasovi. „To je absurdní. Nemáme žádnou jistotu, že tam vůbec nějaká mrtvola ležela, natož mrtvola hledané ženy.“

„Jasně,“ pronesla Bela sarkasticky. „Potřebovali bychom aspoň ještě jednoho mrtvého.“

Tóra si odkašlala. Jako by nestačilo, že musí pořád dusit šarvátky mezi Fridrikkou a Eyjólfem. „Tenhle případ je všelijaký, jenom ne snadný. Nezapomínejte na kosti v psacích stolech.“ Vyloudila povzbudivý úsměv. „Doufám, že brzy najdeme řešení. V tuhle chvíli se mi ještě nezdá, že bychom byli na správné cestě, ale to se může rychle změnit.“

„Souhlasím.“ Matthias se rovněž pokusil o úsměv.

„Neměli bychom marnit čas hádkami.“ Vybalil z utěrky provrtanou kost, jež byla dosud vlhká od tajícího sněhu.

Potom opatrně zvedl sošku. Tupilaka. Ten na ně cenil zuby, a třebaže nebyl příliš velký, vypadal nesmírně odpudivě.

„Myslím, že bychom měli ve vsi najít někoho, kdo viděl vrtače a věděl by něco o kazajce, botách a kostech. Jeho optimismus ho však rychle opouštěl. „Ty věci ale nemusejí mít s mrtvolou v ledu nic společného, ale vesničané přesto zůstávají naší jedinou nadějí. Měli bychom za nimi hned zajet.“

„Ti vám určitě nepomůžou,“ zamumlala Fridrikka.

„Chovali se naprosto nepřátelsky, když jsme je po zmizení

Oddný Hildur prosili o pomoc. Zaručeně vám nic neřeknou.“

„To se ještě ukáže,“ mínila Tóra. „Můžeme to aspoň zkusit.“ Vzpomněla si na prázdné ulice a nepříjemné pohledy těch malých děvčátek. Naskočila jí husí kůže, ale nevěděla, zda to má přičíst sílící zimě nebo myšlenkám na nepřátelské reakce v malé obci na konci světa. V duchu se jí stále vynořovaly pichlavé oči těch dětí. Měla strach se do vesnice rozjet. Jenže to bylo nevyhnutelné.

Kapitola dvanáctá

21. března 2008

Vesnice byla právě taková, jakou si ji Tóra představovala – ospalá a ponurá. Obyvatelé asi měli strach vyjít přede dveře. Ulice byly nadále liduprázdné a tenký závoj mlhy dodával situaci zdání neskutečna. Když vyjeli na návrší mezi táborem a vsí, viděli, jak se mlha ukládá na pestré domky – jako by ji domorodci objednali, aby cizincům zakryla výhled. Světlo vyhlíželo podivně. Slunce sice stálo nad obzorem, ale zářilo jen slabě a bylo připravené každou chvíli zase zapadnout.

Vydali se na cestu ve třech: Tóra, Matthias a Finnbogi.

Eyjólfur se v tu dobu pokoušel spravit satelitní anténu a záchranář se nabídl, že mu pomůže. Bela měla převést ručně

psané zápisky o technickém vybavení do elektronické podoby a Fridrikka se dál seznamovala se stavem projektu.

Lékař pohlédl na Tóru. „Kde začneme?“ Stáli na kopci a mlčky pozorovali, jak mlha zakrývá údolí.

Matthias ukazoval skrze čelní sklo. „Tam dole jsem zahlédl dva nebo tři lidi. Neměli bychom se podívat, jestli tam ještě jsou?“

Tlustá vrstva mlhy nyní zahalila přístavní molo a břeh.

Když sjížděli obcí k malému přístavu, nepotkali živou duši. „Opravdu nevím, jestli se nám vyhýbají, nebo se převážně zdržují uvnitř, ale je to podivné.“ Lékař jel pomalu, skláněl se nad volantem a vyhlížel ven. „Navštívil jsem už řadu grónských vesnic, a lidi byli vždycky přátelští a družní.“ Tóra ani Matthias neříkali nic a jenom pozorovali pusté ulice, jimiž pomalu projížděli. Pestrobarevné závěsy v oknech byly zatažené. A všechny dveře zavřené.

„Třeba tu vstávají moc brzo a teď drží siestu,“ utrousila Tóra víc pro sebe než pro ostatní.

„To těžko.“ Když minuli poslední dům, doktor se rozjel trochu rychleji. „Nepůjdou si lehnout, když je venku světlo jenom chvíli.“ Náhle přibrzdil, protože mlha zhoustla. „Taky bychom mohli skončit v moři,“ zahučel. „Je vidět sotva na dva metry.“ Když pod pneumatikami zaskřípala dřevěná konstrukce mostku, zastavil na okraji. Zvuk otvíraných dveří vozu narušil ticho a pak už slyšeli jen tiché šumění příboje a ojedinělý tupý úder, když nějaký kus ledu narazil na mostní

pilíř. Dívali se jeden po druhém, jako by čekali, až někdo převezme iniciativu a první vystoupí. „Abyste věděli, ještě nikdy jsem neslyšel, že by nějaký zdejší rodák napadl turisty,“ pravil Finnbogi a přehlédl chodník, který se před nimi ztrácel v mlze. „Měli bychom se nahlas bavit, abychom nikoho nevylekali.“

„Pokud tu vůbec někdo je.“ Matthias nastražil uši a zaslechl jakýsi zvuk pronikající mlhou. „Máme štěstí,“ řekl pak, ale Tóra si nebyla jistá, zda to myslí ironicky, nebo vážně. Vystoupil na úzký můstek těsně následován Tórou a Finnbogim.

Tři tu mohli vedle sebe sotva projít. Můstek vybíhal do moře a po obou jeho stranách kotvily čluny. Domorodou flotilu tvořily tři malé vratké loďky a pár otevřených motorových člunů. Žádný kajak tu vidět nebyl. Na konec můstku nedohlédli, ale rozeznali obrys dvou mužů. Jeden stál v malém člunu, druhý na můstku. Oba přerušili práci, nehýbali se a zírali na příchozí. Nevyhlíželi nazlobeně ani drsně, jen vypadali natolik udivení návštěvou, že ani neodpověděli na pozdrav. Muž v člunu odložil opotřebovaný a zakrvácený nůž a jeho kumpán nahoře si rukou v rukavici odhrnul vlasy z čela.

„Dobrý den,“ pronesl Finnbogi dánsky se silným islandským přízvukem a pokývl hlavou. „Jste zdejší?“ Tóra se musela ovládnout, aby se té nemoudré otázce nezasmála.

Muži měli kožešinové oblečení, tmavou pleť, černé vlasy a

šikmé oči – grónštěji už nikdo vypadat nemohl. Na můstku ležel mrtvý tuleň s rozpáraným břichem a dokresloval celkový obrázek. Muži neodpovídali a mlčky si prohlíželi cizince. Tóru napadlo, že je ta hloupá otázka urazila. A nemohla odtrhnout pohled od velkého kuchyňského nože, který držel ten člověk před nimi. Byl od kuchání tuleně samá krev. Lékař zkusil ještě jednou navázat konverzaci: „Jsme na návštěvě v táboře severně od vás a máme malý problém.“ Tóře se zdála jeho dánština vynikající, sama dánsky moc neuměla, ale ve škole z ní přece jen pochytila tolik, aby mohla sledovat rozhovor – pokud se to vůbec dalo rozhovorem nazvat. Matthias nerozuměl ani slovo, ten měl dost potíží s islandštinou. K tomu, aby si všimli, že lovci nejsou nečekanou návštěvou nijak nadšení, však žádné jazykové znalosti nebyly nutné. Finnbogi však neochvějně pokračoval. „Postrádáme dva muže, kteří ještě před týdnem byli v táboře, a zajímalo by nás, jestli jste je třeba neviděli.“

Udělal malou přestávku a pokračoval, zatímco ti dva na něj nepřestávali zírat. „Nezahlédli jste je někde? Mohli třeba přijít do vsi a ptát se na nějaké dopravní spojení.“

Tóra jim podala vytištěnou fotografii obou vrtačů.

Seděli na ní vedle sebe v jídelně, z tlustých vlněných svetrů jim vykukovaly zčervenalé tváře, před sebou měli plné talíře. Lovci ale neprojevili žádnou snahu vzít fotografii do rukou. „Tohle jsou oni,“ řekla Tóra a strčila jim obrázek pod nos.

Dotázaní konečně projevili jakýs takýs zájem. Ten ze člunu dokonce přistoupil blíž, aby si mohl fotku prohlédnout. Tóra mu ji opatrně podala a on ji uchopil.

Mlčky se na ni zadíval, klidně kývl hlavou a řekl pak něco grónsky svému příteli. Ten si od něj obrázek vzal, chvíli si ho prohlížel a pak jej vrátil. Fotografie teď byla celá od krve, ale Tóra si toho nevšímala. Zájem obou mužů však rychle opět opadl.

Mrkli na sebe, pak pohlédli na cizince a oba najednou zavrtěli hlavami. „Tady ne,“ řekl ten na můstku. Jeho dánština nebyla o nic lepší než ta Tóřina školská.

Finnbogi se zeširoka usmál. Zřejmě to považoval za velký pokrok při navazování kontaktu s domorodci. „Můžete nám poradit někoho ze vsi, kdo by nám mohl pomoct? Je tu policejní stanice, obecní úřad nebo nějaká ošetřovna?“

Lovci opět zakroutili hlavami. „Tady ne,“ zopakoval ten, co promluvil prve.

Tóra ovšem nevěděla, zda se to stále týká vrtačů, nebo veřejných institucí v obci. Šťouchla Matthiase loktem do žeber, aby těm dvěma ukázal věci, které vzali s sebou: provrtanou kost s řemínky a Tupilaka. Matthias je vyndal a ukázal, aniž by je ovšem pustil z ruky. Při pohledu na provrtanou kost se oba muži očividně ulekli, ale snažili se to zakrýt. Tupilak je kupodivu nezaujal, ani když přistoupili blíž, aby si ho prohlédli. Ten ze člunu navzdory tlustému oblečení hbitě vyšplhal na můstek. Pak si vyměnili tázavé

pohledy a něco si řekli. Jeden z nich se obrátil k Matthiasovi: „Kde jste to našli?“

„Protože mu Matthias nerozuměl, vmísil se do toho lékař. „Co to je? Znáte tyhle věci?“

„Kde jste to našli?“ zopakoval lovec. Tón jeho hlasu byl pevný a vyzývavě hleděl na Matthiase. „Kde jste to našli?“

Natáhl ruku a chtěl si ty věci vzít. Tóře bylo jasné, že by jim je už nikdy nevrátili.

„Myslím, že tady se žádné pomoci nedočkáme,“ pronesl lékař klidně islandsky a usmál se na lovce. „Nechcete nám pomoct. Nebo vaše dánština není moc dobrá.“

Ačkoli Tóra netoužila stát v mlze na můstku déle, než bude nutné, nechtěla se tak rychle vzdát. „Na ledu. Našli jsme ty věci na ledu.“

„Kde? Kde na ledu?“ zeptal se ten výřečnější a ukázal ke břehu. „Na pevnině, nebo na moři?“

Tóra byla dezorientovaná, a tak se musela držet, aby prostě neukázala někam na oceán. Snažila se představit si v duchu cestu z můstku k moři a pevninu po obou stranách návrší. „Tam! Pod kopci.“ Na přesnější popis krajiny u vrtné soupravy její dánština nestačila.

Lovci zmlkli, polekaně hleděli na přinesené věci a dokonce o krok ustoupili. „Běžte pryč,“ řekl pak ten, který měl hlavní slovo. „Pracujeme.“ Oběma rukama jim naznačil, že by měli zmizet. „Jděte pryč.“ Červené maso tuleně ležícího na můstku se lesklo a Tóra náhle ucítila železitý

pach krve stoupající ze zabitého zvířete a přebíjející čerstvou vůni moře. To stačilo, aby vzala lovce za slovo a šla. Matthias a Finnbogi ji bez rozloučení následovali.

Slyšeli, jak spolu ti dva rychle hovoří. Jejich řeč se nedala srovnat s ničím, co Tóra kdy slyšela; nedalo se ani poznat, kdy jedno slovo končí a druhé začíná. Tóra sice nevěděla, o čem se spolu baví, ale byla ráda, že už na ně mlčky nezírají. Když už jejich hovor zazníval z dálky, aspoň věděla, že se za nimi nepoženou s tím hrozivým nožem.

Ulevilo se jí, jakmile opět seděli v autě.

„Normálně zdejší lidi takoví nebývají.“ Finnbogi nastartoval a jal se couvat. „Většinou jsou milí a ochotní pomoci. Vím, že se opakuju, ale jsem prostě překvapený.“

„Doufejme, že v téhle vesnici najdeme ochotnější lidi,“

podotkl Matthias. „Nejlepší bude zkoušet to dál. Ale taky je možné, že Fridrikka má pravdu.“

Tóra by nejraději navrhla, aby jeli zpátky do tábora, místo toho však mlčky hleděla z okna. Čím víc se vzdalovali od moře, tím rychleji se mlha rozplývala. Už se z ní vynořily domy a působily opuštěně. Jeden z nich vypadal obzvlášť sešle, ale Tóře se zdálo, že za oknem se někdo pohybuje.

Naruana pustil závěs a malá mezera, skrze niž pozoroval auto, se zavřela. Stál nehnutě a díval se na špinavou strakatou látku visící na rozviklané garnýži. Brzy nejspíš spadne a zůstane ležet na podlaze. Nikdo ji znovu neupevní.

Jeho život byl stejně bídný jako tenhle dům. Dobře, že se sem uchýlil, hodil se sem. Když vstoupil do domu, který byl čistý a v pořádku, bilo ho to do očí, neboť mu to nepříjemně připomínalo, jak hluboko klesl. A protože se snažil na to nemyslet, bydlel tady, u jedné ženy, která na tom byla stejně jako on. Nemiloval ji ani po ní nijak netoužil. Nechoval k ní však ani žádnou nenávist. Byla prostě tady, dům zdědila po matce, nechávala ho u sebe bydlet a dělala mu při pití společnost. Její pocity byly stejné – žádná náklonnost, jen praktická úvaha jak čelit osamělosti.

Naruana jinak nikoho neměl. Neuměl si představit, že by bydlel se svou matkou, nemohl její přítomnost vystát – a ona zase jeho. Oba propadli alkoholu a jejich vztah určovalo vzájemné nepřátelství. Mohli jen vzpomínat na to, jaký kdysi býval jejich život, než nad ním převzal moc alkohol, a dokázali být šťastní i ve střízlivém stavu. K otci Naruana také nemohl, protože ten by ho zabil. V posledních letech se s ním naštěstí moc často nepotkával, když ho však starý lovec spatřil, dával najevo okázalou lhostejnost, ale v nitru se dusil.

Jaká podivná náhoda, že dnes ráno zahlédl jak svého otce, tak ty cizince. Sice o nich už slyšel, ale nevěděl, jak vypadají, nebo si na to nevzpomínal. Je možné, že je někdy viděl projet vsí, ale nejspíš byl opilý a nepamatoval si to.

Pak se mu zase zdálo divné, že by si to nepřipomněl. Jejich návštěva byla tak špatnou novinkou, že by se mu

nevykouřila z hlavy ani při pořádné opilosti. Naruana hleděl na závěs a zhluboka dýchal. Najednou dostal chuť jít ven, vyhledat starou omšelou kožešinovou kombinézu, nabít pušku a vydat se na lov. Na chviličku ho zalil blažený pocit, jaký už dlouho nezakusil. Přestala ho bolet hlava a polevilo i napětí ve hřbetu ruky, které ho už několik dní trápilo. Potom si však uvědomil, že svou pěknou pušku vyměnil za basu piva. Žádný div, že ho jeho otec nenávidí. Tu zbraň mu daroval k šestnáctým narozeninám. Stála ho velkou část výdělku za celé léto. Chtělo se mu věřit, že se otec nikdy nedozvěděl, jak s ní naložil, ale současně si uvědomoval, že to nejspíš stejně všechno ví. Nezbývalo mu nic jiného, než se modlit, aby se nedozvěděl, co jeho syn udělal a jak hluboko padl. Snad ho neviděl, když stál se zakrvácenýma rukama nad kořistí, jíž by se žádný lovec nechlubil.

Bolest hlavy se pomalu vrátila a ruka mu začala trnout ještě silněji než předtím.

Kapitola třináctá

21. března 2008

Tóra sledovala, jak Matthias a Finnbogi jdou k dalšímu domu, klepou na dveře a trpělivě čekají. Protože žádný dům nevypadal na sídlo nějaké veřejné instituce, ťukali prostě všude. Venku nebyl nikdo, koho by se mohli zeptat.

Zpočátku chodila Tóra dům od domu s oběma muži, ale protože výsledek se rovnal nule, rozhodla se raději počkat v autě a ohřát se. Vlhká mlha vzduch rychle ochladila. Tóra se s vypůjčenými rukavicemi a půjčenou čepicí na hlavě třásla na zadním sedadle džípu a proklínala svoje umění sbalit se na cestu do ledových pustin. Matthias a Finnbogi dosud stáli na schodech a znovu se pokoušeli někoho vylákat ze dveří.

Klepali nyní tak hlasitě, že to bylo slyšet až v autě. Po chvíli čekání přešli k dalšímu domu. Okna ve voze se pomalu zamlžovala a Tóra se k nim naklonila, aby je otřela. Jen co

dopadla zpátky na sedadlo, chytla se s výkřikem za srdce.

Vedle auta někdo stál a zíral na ni.

Zdálo se, že je to mladá žena. Upírala na ni bezvýrazný pohled a Tóra se snažila se z toho leknutí vzpamatovat. Žena tam několik vteřin stála bez hnutí, dokud se Tóra nesebrala natolik, že stáhla okénko. Nejraději by tu podivnou osobu zahnala, ale to by se na ni Matthias i Finnbogi, kteří pátrali po celé vsi, jestli se někde něco nepohne, pěkně naštvali.

„Dobrý den. Chtěla jste něco?“ Tóřin hlas zněl ostře a zbytečně hlasitě.

Žena však pouze opětovala její pohled, takže Tóra usoudila, že nerozumí dánsky. Než se ale pokusila o domluvu v angličtině, otevřela ta osoba ústa. Její tvář vypadala mladě, muselo jí být mezi dvaceti a třiceti. Měla ostré rysy a vystouplé lícní kosti, navíc zvýrazněné lehkým zčervenáním. Její oči byly černé a pronikavé, jen bělmo kolem duhovek trochu nažloutlé. „Tady nemáte co pohledávat,“ řekla. Z jejího dechu, který vytvářel bílé obláčky páry, pronikl do vozu závan alkoholu.

„Myslíte tady ve vsi?“ otázala se Tóra. „Máme jen pár otázek. Pohřešujeme dva muže.“

„Jeďte domů.“ Ženina tvář zůstávala netečná. „Ať už je to kdekoli.“

„Brzy odjedeme.“ Tóra si přála pochopit, co se tu stalo.

Teď to záleželo hlavně na její dánštině. Mluvila naléhavě a doufala, že se jí navzdory malé slovní zásobě podaří sdělit,

oč jde. „Jste proti tomu projektu, proti tomu, co tu dělají?

Pracovníci islandské firmy vám něco provedli?“

Žena se na Tóru tázavě podívala a pak pomalu pronesla: „Tábor zlý místo. Nikdo by tam neměl být. Jděte domů.“

„Zlé? Proč?“ Tóra bezděčně stiskla tlačítko okna a sklo sjelo až dolů. Působilo to, jako by ten kus skla bránil v dorozumění.

„Zlé,“ zopakovala. Teď poprvé na ní byla vidět nějaká reakce: netrpělivost. „Nemusíte vědět proč. Věřte mi.

Odjeďte a už se nevracejte.“

„Proč mi to říkáte?“ Tóra uvažovala, zda by rozmluva neprobíhala lépe, kdyby vystoupila z auta a postavila se vedle ní.

„Jestli se chcete něco dozvědět, musíte mi zaplatit.“

Obličej té ženy opět zkameněl.

Tóra nevěděla, co odpovědět. Měla s sebou jenom pár dánských korun. „Pokud vám mám dát peníze, musíte mi povědět trochu víc.“ Matthias s sebou dostatečné množství dánské měny zaručeně mít bude, vždycky chtěl být na všechno připravený. V takových situacích byl naprostým protikladem Tóry, která většinou spoléhala na pomoc shůry.

„Nikdo s váma nebude mluvit. Zdejší lidi s váma nechtějí mít nic společnýho.“ Žena zavřela oči a zdálo se, že přemýšlí. „Potřebuju peníze – jinak s váma nebudu mluvit ani já. Kolik mi dáte?“

„Záleží na tom, co mi povíte.“ Tóra doufala, že se Matthias s doktorem nepřiřítí a tu ženu nevylekají a nezaženou na útěk. Něco ví. „Potřebuju informace o dvou mužích, kteří se nedávno ztratili.“

Žena vydechla a Tóra znovu ucítila kyselý závan alkoholu. „Vím, které myslíte.“

Tóra se snažila zakrýt nervozitu. „Byli tady ve vsi?

Viděli jste je?“

Žena kvapně potřásla hlavou.

„Byli tu, když ostatní už odjeli?“

„Jeden. Ten tlustý. Sám.“

„Kdy to bylo? Co chtěl?“ vypálila Tóra, ale pak zmlkla.

Musela proud otázek přibrzdit, ačkoli jí vířilo hlavou tisíce dotazů. Matthias a Finnbogi s sebou mají fotografii vrtačů.

Pokud se neplete, Bjarki byl podstatně silnější než Halldór.

Žena pokrčila rameny a její bleděmodrá bunda se jí přitom vysoukala až pod bradu. Byla tak silná a tuhá, že chvíli trvalo, než opět sklouzla dolů, takže to na okamžik vypadalo, že nemá žádný krk. „Nevím přesně. Týden nebo dva. Chtěli telefonovat.“

„Telefonovat?“ Tóra si nevzpomínala, že by se mluvilo o nějakém telefonátu. Spojení s táborem se několik dní potom, co tu vrtači zůstali sami, přerušilo. Pak už s nimi nikdo nekomunikoval. „Víte, komu chtěl volat?“

Žena na chvíli stiskla rty. „Určitě mi zaplatíte?“ Tóra přisvědčila a žena rozvláčně pokračovala v řeči: „To nevím.

Asi policii nebo nějakýho doktora. Na ty se aspoň vyptával.“

„A telefonoval tedy někomu?“ Možná byli oba muži zatčeni a bez vědomí islandských úřadů jsou z nějakých byrokratických příčin drženi v některém grónském vězení.

Třeba zrovna kvůli mrtvole, kterou našli v ledu.

„Ne,“ odpověděla žena. „Nikdo ho nechtěl pustit dovnitř. Byl nějaký divný. Já bych mu teda jakživa neotevřela. Snažila jsem se mu přes dveře říct, aby radši odjel domů. Ale neposlechl mě.“

„Odkud víte, že nejel domů?“

„No, když mu došlo, že ho nikdo nenechá zavolat, odešel a nemohl jet nikam jinam než do tábora. Odsud se člověk dostane do nejbližší obce jenom vrtulníkem. A od tý doby, co velká skupina odjela, tu žádný vrtulník nebyl – dokud jste nepřiletěli vy. Sem žádná silnice nevede. Ten tlusťoch neměl ani člun, i když ani ten by mu nebyl nic platný a sám by se stejně nikam nedostal.“

„A co se psím spřežením nebo s motorovými saněmi?“

Tóra jedny cestou zahlédla. Firma Bergtaekni musela mít několikery. Ti muži se třeba pokoušeli dojet takovým vozidlem do nějaké jižněji položené vsi a přitom přišli o život.

„Se psy v žádným případě,“ odsekla dotázaná rozhodně.

„Není tu nikdo, kdo by ho odvezl, a on žádný saně ani

žádnýho psa neukradl. To by mi neuniklo. A motorové saně jsem neslyšela. Dělají velký rámus a psi zase pořád štěkají.“

Strčila si ruce do kapes větrovky a znovu zacukala rameny.

„Psi vědí, že jim od motorových saní hrozí nebezpečí.

Jednou psy nahradí. Ale ne navždy…“ Odmlčela se, když si uvědomila, že se vzdálila od tématu, a rozhodně řekla: „Nikdo zdejší by toho muže nesvez ani se psy, ani sněžným skútrem.“

„Proč ne? Kdyby potřeboval pomoc?“ Tóra usoudila, že ta žena nemá o dění ve vsi tak dobrý přehled, jak se tváří.

„Máte tu něco proti cizincům?“

Vesničanka protáhla obličej. „My proti cizincům nic nemáme. Problém je s místem, který si vybrali pro ten svůj tábor. Tam nemá nikdo co dělat. Vyrušujou běsy, co tam sídlí, a tím nás všechny ohrožujou. Chceme jenom, aby šli někam jinam.“

„Co se tam přihodilo?“

Žena působila stísněně. „To nepochopíte. Chci teď svoje peníze.“

„Musíte mi to říct. Je to místo zlé proto, že se tam něco stalo? Nebo tam hrozí nějaké nebezpečí? Třeba lední medvědi?“

Žena začínala být neklidná. Mhouřila oči, přešlapovala z nohy na nohu a rozhlížela se, jako by se chtěla ujistit, že ji nikdo nevidí. Ačkoli nablízku žádný svědek nebyl, bylo téměř jisté, že v okolních domech za závěsy na oknech

někdo bude. „Nevím, ale všichni vědí, že je moc nebezpečný se na tom zlým místě zdržovat. My tam nikdy nechodíme.

Kdyby nás ti lidi z tábora poslechli, nemuseli teď toho muže hledat.“ Přestala vyhlížet nechtěné diváky a pohlédla Tóře do očí. Černé duhovky v žlutavém bělmu se zablýskly.

„Nikdy ho nenajdete.“

Dřív než na to Tóra stačila něco říct, vraceli se k autu Matthias a Finnbogi. Žena se lekla a znervózněla. „To jsou moji přátelé,“ uklidňovala ji Tóra. Pocítila jisté sympatie k ženě, která se pokoušela získat nějaké peníze za to, že bude mluvit s cizinci – ve vsi určitě nebylo moc příležitostí k výdělku. Čluny se zdály vhodné pouze k rybolovu pro vlastní potřebu a větší lodě se pro souvislou vrstvu ledu do přístavu nedostaly. Vesničané by měli mít z dolování radost, protože by znamenalo pracovní místa. Jenže hluboko tkvící strach, že nějaké posvátné místo bylo znesvěceno, jim bránil o ně stát. Tóra ukázala na Matthiase, který už s Finnbogim došel až k ní. „On má u sebe peníze.“ Žena ustrašeně přikývla. Zatímco Tóra oběma příchozím vysvětlovala, co se stalo, vesničanka se chovala, jako kdyby měla strach, že po ní všichni tři každou chvíli skočí.

Tóra ovšem neměla zdání, kolik by jí měli dát. Finnbogi se obával, že když jí zaplatí příliš mnoho, začnou je všichni vesničané zahrnovat všemožnými historkami. Nakonec jí dali pět set dánských korun, ona je beze slova přijala a strčila do kapsy. „Kde bydlíte?“ zeptala se jí Tóra.

„Proč?“ odsekla žena zlostně a zkřivila tvář.

„Třeba s vámi budu muset ještě jednou mluvit. Pokud nespravíme telefony v táboře, musela bych si zavolat od vás.

Samozřejmě ne zadarmo. Kromě toho bych se chtěla o tomhle kraji dozvědět víc. Nemohla byste se zeptat starších lidí, proč má tak špatnou pověst?“

Žena zavrtěla hlavou. „Nemluvím s nima. To byste musela udělat sama.“ Působila nerozhodně, možná doufala, že dostane víc peněz. Odvrátila zrak od Tóry a opět zkoumavě přejížděla okna okolních domů.

„S námi ale nikdo nechce mluvit, to přece víte. Jste jediná, kdo k tomu byl ochoten. Slibuju, že vám za všechno zaplatíme.“

Žena se naposledy pátravě rozhlédla, znovu se obrátila k Tóře a nenápadně ukázala k přístavu. „Vidíte ten dům na konci vesnice? Ten modrý.“ Byl to ten, kterého si Tóra všimla už při cestě z přístavu. Z této perspektivy vypadal ještě pustší. Až na jasně oranžové lyže trčící ze sněhu před štítovou stěnou, nic nesvědčilo o tom, že by tu někdo vedl sportovní či zdravý život. Tóra usoudila, že je žena musela spatřit právě z okna tohoto domu. „Tam bydlím.“ Rychle pohlédla na oba muže a pak zpět na Tóru. „Vy můžete ode mě telefonovat. Ale oni ne. Jen vy.“ Otočila se a bez pozdravu odcházela.

„Počkejte! Seženete nám ty informace?“ volala za ní Tóra. „Pokusíte se něco dozvědět o historii tohohle kraje?:

Žena zůstala stát, ale neobrátila se. „Ne. Zkuste si promluvit s Igimaqem. Ten ví, co se tu dělo.“

„Kdo to je?“ zeptal se lékař dříve než Tóra.

Žena se rozzlobeně otočila a hleděla Tóře do očí, jako by tu oba muži nebyli. Finnbogi byl dost chytrý, aby se držel zpátky. „Starý lovec, který to tady široko daleko dobře zná.

Na vlastní kůži zakusil, co se stane, když se tam člověk potlouká. Ztratil tam svoji dceru.“

„Co tím myslíte? Zabloudila tam?“

„Zeptejte se Igimaqa. Bydlí na západ od vesnice. Když se vydáte k těm tmavým skálám u ledovce, uvidíte jeho stan.“ Sklouzla očima k autu. „S tímhle to ale nezvládnete.

Potřebujete sáně se psy nebo motorové.“ Udělala znovu čelem vzad a odcházela. „Šťastnou cestu.“

Tóra, Matthias a Finnbogi za ní hleděli, jak kráčí rovná jako svíčka. Působila dojmem jedné z nejvlivnějších osob v obci. Navzdory zažloutlým očím a alkoholickému odéru měla v sobě něco hrdého a důstojného, jako by v ní přebývaly dvě rozdílné osobnosti. Pohled zepředu naznačoval životní ztroskotání, zatímco držení zad svědčilo o její hrdosti.

„Aha. Takže Igimaq. Tak jo.“ Finnbogi vyhlížel na obloze slunce, ale mlha nedovolila spatřit jeho bledé paprsky. „Měli bychom se poohlédnout po nějakých motorových saních.“ Slyšitelně povzdechl. „Zapomněli jsme jí ukázat kost a Tupilaka.“

„Co na tom,“ pokrčil rameny Matthias. „Myslím si, že ten Igimaq bude vědět více než tahle žena.“

„Pokud s námi vůbec bude mluvit.“ Tóra opět vytáhla okno. Nechtěla už dýchat studený vzduch, když ten v autě byl přece jen teplejší. Člověk má jenom zřídka to, co by právě chtěl – teď například motorové saně.

Kapitola čtrnáctá

21. března 2008

Z návštěvy u lovce Igimaqa nebylo nic. V táboře sice jedny motorové saně byly, právě jak Tóra předpokládala, ale nepojízdné. Záchranář Alvar se je po zbytek dne marně snažil opravit. S Eyjólfovou pomocí je objevil v kovovém kontejneru sloužícím jako garáž za budovami. Mladík se pak přidal k Matthiasovi a Alvarovi, vděčný, že nemusí chvíli zápolit se satelitními anténami. Jejich opravy se vlekly, protože byly důkladně poničené. Ta z kancelářské budovy byla převrácená a jejímu zřícení ze střechy bránily jenom dráty, kterými byla připevněná ke stojanu. To vysvětlovalo rány, které slyšeli při bouři. Eyjólfur vrátil satelitní talíř na místo, ale zprovoznit ho už nedokázal. Internetové spojení tedy zůstávalo přerušené. Anténa na střeše obytné budovy, která zprostředkovávala i telefonní hovory, byla ještě

poničenější a úplně se uvolnila. Nakonec musel Eyjólfur uznat, že telefonování nejspíš neumožní.

Nikdo nevěděl, proč jsou ty satelity tak hrozně poškozené. Eyjólfur pochyboval, že by to způsobilo jenom počasí, a domníval se, že do nich někdo musel tlouct železnou tyčí nebo jiným těžkým předmětem. Zdálo se, jako by byl myšlenkami ještě na střeše, ale když došel ke kovovému kontejneru, prohlásil, že se do něj musel někdo vloupat. Nebyl zamčený, dveře kolem kliky byly plné prohlubenin a odlupovala se z nich barva. Mezi pneumatikami všemožných velikostí, výfuky, náhradními díly a jiným příslušenstvím stály motorové saně. Protože Eyjólfur nemohl zjistit, zda se odtud něco ztratilo, ostatní nepřikládali jeho teorii o vloupání velkou váhu. Důlky na zrezivělých dveřích se daly vysvětlit i jinak a na závoře mohl chybět visací zámek už hodně dlouho. Kromě toho mladík dodal, že se o opravy vozidel nikdy nezajímal, a tak tady byl jen jednou. Nicméně si byl jistý, že se dveře pečlivě zamykaly. Fridrikka jeho slova potvrdila. V garáži sice nikdy nebyla, ale jednou šla kolem, když byla otevřená. Co v ní bylo, si ale nevzpomněla. Bylo sice možné, že se do něj někdo vloupal, aby poškodil saně, ale proč? Aby zabránil vrtačům s nimi odjet?

Uprostřed debaty o škodách na saních a satelitech Fridrikku napadlo, že vrtači mívali k dispozici dvě auta. Ta sice stála na parkovišti, ale nikoho nenapadlo je prohlížet.

Když to teď dodatečně udělali, zjistili, že ani ta nejdou nastartovat.

Tóra se uvelebila v kanceláři Oddný Hildur. Chtěla uložit do počítače snímky poškozených antén, které pořídil Eyjólfur. Později si je přetáhne do svého notebooku, ale zatím bylo příjemnější prohlédnout si je na pořádném monitoru, který není zapatlaný otisky dětských prstů. Zatím všechno naznačovalo, že zmizení vrtačů je lidskou záležitostí. Kdo je však za to odpovědný? Zůstávalo pravděpodobné, že antény strhla prudká bouře, přítomnost ledních medvědů či jiných divokých zvířat na střeše se dala vyloučit. Silný plech satelitních talířů byl zprohýbaný, ale ne poškrábaný. Což nasvědčovalo spíš poničení nějakým nářadím. Po rozhovoru s mladou vesničankou už ale Tóra nemohla vyloučit ani možnost, že v tom má mít prsty nějaký domorodec. Odmítnutí pomoci a úmyslné poškození věcí měly k sobě blízko. Místní možná reagovali tak prudce proto, že jejich varování nechtěl nikdo brát vážně. Že by to však souviselo i se zmizením geoložky? Tóra nutně musí o té ženě zjistit víc. Poté, co zkopírovala fotografie, prozkoumala obsah počítače Oddný Hildur.

Po chvíli se ale ozval její žaludek, a tak se podívala, kolik je hodin. Čas jen letěl. A nebyla o nic chytřejší než předtím. Oddný Hildur byla zřejmě zdrženlivá, v jejím počítači bylo velmi málo soukromých informací.

Elektronická pošta byla nezajímavá, točila se především

kolem pracovních záležitostí – spousta krátkých zpráv s přílohami o průběhu projektu, půdních vrstvách a tak podobně. Tóřinu pozornost vzbudilo jen několik dopisů šéfovi. Oddný Hildur si v nich stěžovala na pracovní atmosféru a případy šikanování, jejichž obětí měl být inženýr Arnar. Tóra našla jednu šéfovu odpověď, v níž její obavy odbýval banálními floskulemi typu „Jsou to jen dobromyslné žerty, které není nutno brát vážně“ nebo „

Určitě mu to je srdečně jedno, má hroší kůži“ Tóra obdivovala geoložčinu tvrdošíjnost, s níž se ani tak nevzdávala a dál se pokoušela kolegovi pomoct od šikany.

Poslední stížnost napsala dva dny před svým zmizením. A nedostala odpověď. Psala, že se přece nelze tvářit, jako by se nic nedělo, když se Arnar cítí hrozně a chování jeho kolegů mu určitě není „srdečně jedno“. Šikanování prý nabírá na obrátkách a hrozí katastrofou. Tóra si vybavila slovní potyčku mezi Fridrikkou a Eyjólfem o homosexuálním inženýrovi. Vypadalo to, že nebohý muž musel kvůli předsudkům svých kolegů značně trpět. Eyjólfur se však zmínil i o tom, že Arnar byl neoblíbený i pro svůj alkoholismus a ještě víc pro svou přísnou abstinenci. Z

pošty však nevyplývalo, kvůli čemu ho vlastně tak trápili.

Tóra narazila i na pár mailů mezi Oddný a Arnarem, ale ani v nich se nepsalo o tom, proč mu ostatní ubližují a jak se cítí. Tóra se domnívala, že nechtěl o svých slabostech mluvit ani si stěžovat, ačkoli na něho chování kolegů doléhalo.

Muselo to tak být. Pokud se dalo slovům Oddný Hildur věřit, muselo by být už dost zlé něco takového snášet osm až deset hodin pět dnů v týdnu, ale v tomhle případě byly práce a soukromý život tak propojené, že nebylo kam uniknout.

Proto Arnarovy věty jako „Mně je to fuk, nenechám se od nich deptat“ nebo „Už je mi jedno, co si o mně kdo myslí“

nezněly zrovna přesvědčivě. Nejspíš sám sobě namlouval, že celá ta věc přece není tak zlá. Jenom jeden mail svědčil o opaku. V něm zval Oddný na kávu k sobě – chtěl si s ní promluvit o svém záměru dát výpověď, protože „takhle už to dál nejde“. Byl to poslední dopis geoložce – dva dny před jejím zmizením. Pokud mu ještě odpověděla, musela to smazat. Tóra se rozhodla, že až se vrátí na Island, musí si s tímhle Arnarem promluvit.

Oddný Hildur si s přáteli psala jen zřídka, ale z toho se samozřejmě nedalo moc usoudit. Tóra využívala služební e-mailovou adresu také jen výjimečně. Pro tohle měla jiný účet a jeho schránku měla většinou naplněnou všemožnými spamy, kuriózními vtipy a životními moudry rozesílanými nejméně deseti osobám, které podobné nesmysly také moc nezajímaly. Je možné, že Oddný taky dostávala řadu e-mailů od známých a přátel, ale soukromý účet měla jinde. Ti, se kterými možná byla v kontaktu, neměli s jejím zmizením jistě nic společného, ale třeba jim mohla otevřeněji vylíčit náladu v táboře.

Tóře se najednou zastesklo po rodině. Takhle dlouho nebyla bez dětí ještě nikdy, a moc ráda by se dozvěděla, co dělají. Jestli už Orri chodí na nočníček a Sóley cvičí na housle. Doufala, že doma vše probíhá přátelsky, především vztah mezi Gylfim a jeho otcem. Ačkoli bylo víc než jasné, že občas se do sebe pustí. Tóřina rodinka byla zranitelná, ale bez ní jí chyběl nárazník, který by tlumil útoky všedního dne.

„Jak to jde?“ Matthias vstoupil do kanceláře. „Mám hlad jako vlk. Bela už by měla mít oběd hotový.“

„Bela? Bela vaří?“ Při této novince Tóřin hlad zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. „A co chystá?

Grilované tulení ploutve a cigaretový pudink?“ Vypnula počítač.

„Neměla nic lepšího na práci.“ Matthias se zasmál. „Byl bych tě rád pozval na oběd, ale v blízkých restauracích určitě nebudou mít volný stůl.“ Objal ji. „Brzy to budeme mít za sebou. Pozítří přiletí vrtulník. Tak už jenom dva dny.“

Tóra mu vrátila úsměv. Jestli nám počasí udělá škrt přes rozpočet, přestanu s tebou mluvit.“ Vstala a protáhla se, až jí zapraštělo v zádech. „Nejhorší je, že postupujeme tak pomalu. Pořád netuším, co se vlastně stalo, a pokaždé, když něco objevíme, všechno se tím ještě víc zkomplikuje.“

„Aspoň už ale víme, jak to tu vypadá, a Fridrikka získala slušný přehled o stavu projektu.“ Ukázal na pestrý

organigram visící na stěně. „Možná do téhle záležitosti vneseme světlo, až si pohovoříme s pracovníky na Islandu.“

„Pokud s námi budou chtít mluvit,“ zabručela Tóra, ale hned se ovládla a potlačila svůj pesimismus. „Určitě to bude poučné. Našla jsem totiž v poště Oddný Hildur něco, co potvrzuje Fridričinu výpověď o šikaně.“

„Co přesně? Byla ta Oddný obětí? Nebo ti vrtači?

Myslíš si snad, že všichni spáchali sebevraždu?“ vychrlil Matthias, ale dříve, než mu Tóra stačila odpovědět, pokračoval: „Byl by to pro Bergtaekni dostatečný důvod pro ospravedlnění stavu projektu?“

„Ne,

pravděpodobně

ne.

Zaměstnavatel

nese

odpovědnost za pracovní atmosféru a za pracovníky jak po tělesné, tak po duševní stránce. Ale to jsem neměla na mysli.

Oddný si dělala starost o jednoho inženýra. O vrtačích se v této souvislosti vůbec nezmiňovala, ale řekla bych, že ti byli spíš pachateli než oběťmi.“

„Kde bereš takovou jistotu?“

„Z ničeho určitého. Ale když se podíváš do jejich počítačů, získáš dojem, že si libovali v ošklivých žertech.

Netvrdím, že byli přímo viníky, ale dovedu si dobře představit, že nezůstali stranou, ačkoli jim možná ušlo, že už jde o šikanu. Ale asi jsem se do něčeho zamotala. Měli bychom se raději soustředit na pověsti domorodců o zdejším kraji.“

„Musíme zkusit najít toho lovce,“ usoudil Matthias.

„Doufejme, že se nám podaří uvést do provozu ty saně.

Pokud ne, třeba tvoje přítelkyně zařídí, aby nás tam odvezl někdo se psy.“

„Nebo se ráno probudíme s křídly a prostě tam odletíme.“ Tóra přistoupila k oknu a zatáhla žaluzie, aniž by věděla proč – venku byla tma. „A jak to šlo tobě?“

Matthias spolu s lékařem kontroloval pokoje pracovníků a všechny je znovu prošli pro případ, že by při první prohlídce s baterkami něco přehlédli. „Něco jsme našli, ukážu ti to cestou do jídelny, pokud vydržíš ještě pár minut čekat na Beliny kulinární požitky.“

Navlékli si bundy a vyšli ven do tmy. Chlad byl osvěžující a vládlo takové bezvětří, že obláčky páry, které vydechovali, nestoupaly hned vzhůru, ale vznášely se chvilku ve výši hlavy a pak se rozplynuly. Na obloze zářily hvězdy. Zdálo se, že Grónsko má k vesmíru blíž než jiné země; hvězd tu bylo víc a mnohem jasnějších než jinde.

Mléčná dráha se táhla v širokém pruhu přes nebeskou klenbu. Tóra vzala Matthiase za ruku a nechala se jím vést s očima obrácenýma k obloze. Doufala, že život na jiných planetách je mírumilovnější než na Zemi. A méně studený.

„Pozor, před námi je nějaká terasa.“ Matthias prodloužil krok a Tóra sklonila hlavu. Stáli před jedním ze zelených domků s byty pro zaměstnance. Domky byly seřazené po čtyřech a před každým byla teráska. Vystoupili po schodech,

Matthias vyndal z kapsy klíč a vsunul jej do zámku. Zatlačil lehce do dveří a otevřel. „To je byt Halldóra Grétarsona, jednoho z vrtačů. Ničeho se, prosím, nedotýkej.“

Vstoupili do nepříliš prostorné chodby, kde byl věšák se žlutou pracovní vestou s odrazovými sklíčky a pulovrem z ovčí vlny. Žádný anorak. Na polici nad věšákem ležela špinavá, poškrábaná helma. Vedle chodby byla malá koupelna se sprchou. Na poličce nad umývadlem zůstalo pár věcí: holicí strojek, levná kolínská, zubní kartáček, kartáč na vlasy, deodorant a několik vatových tyčinek na uši. Z bílé plastové krabičky visel svazek zubních nití. V obytném prostoru byl menší kuchyňský kout, v neútulném obýváku byla vidět pohovka pro dva a křeslo, konferenční stolek s plným popelníkem, skříňka s televizorem a DVD

přehrávačem. Na polici stálo několik knih, všechno anglické detektivky. Přes kuchyňskou židli byly přehozená vatovaná bunda, čímž padla i ta slabá naděje, že obyvatel tohoto bytu mohl tyhle končiny opustit.

Za obývákem se nacházela ložnice, a právě tu chtěl Matthias Tóře ukázat. Vládl tam děsný nepořádek, na podlaze se válely ručníky a špinavé svršky, vedle postele stál kbelík.“

„Hmmm. Žádný pořádkumilovný fanatik.“

„Podívej se sem,“ ukázal Matthias na postel. „Myslím, že je to krev.“

Tóra přistoupila o krok blíž. Matthias měl pravdu – na polštáři byly krvavé skvrny, ne velké, ale jednoznačně větší, než jaké může způsobit pár kapek po říznutí při holení.

Skvrny byly čtyři a dohromady vypadaly jako obličej. Dvě oči, nos a zkřivená ústa. „Myslíš, že ho někdo zabil ve spánku?“ Tóra se naklonila nad polštář. Něco ji zneklidnilo.

„Našli jste něco podobného i u druhého vrtače?“

„Ne. Na podlaze bylo pár malých stříkanců, ale nic srovnatelného. Teď už sem snad policie přijede. Je možné, že Halldóra zabil ten druhý vrtač, odklidil jeho mrtvolu a pak se vypařil. A po činu zanechal stopy krve ve svém pokoji.“

„Matthiasi!“ Tóra se najednou narovnala. „Musím ti ukázat něco, co se tady tomu proklatě podobá.“ Ukázala na zakrvácený polštář. „Buď mi totálně přeskočilo, nebo tyhle fleky vypadají naprosto stejně jako ty na postelích prvních obyvatel vesnice. Prvních osídlenců, víš, těch, kteří údajně pomřeli hladem. Viděla jsem jejich fotky.“

Kapitola patnáctá

21. března 2008

Arnarovi se třásly ruce. Seděl na posteli a zíral na prázdnou zeď. Byl vlastně rád, že nemá před očima nic jiného. Pouze nekontrolovatelný třes rukou mu bránil ve zklidnění mysli a v tom, aby se mohl soustředit jen na bílou barvu a hrubou tapetu. Kdyby to dokázal, proměnil by se z člověka trýzněného mukami a bolestmi v pouhé tělo, které dělá jen to nejnutnější. Zlostně hleděl na svoje prsty, které se chvěly silněji než kdykoli v grónské zimě a neumožňovaly mu dosáhnout vnitřního míru, po němž toužil. Napadlo ho, zda nemá požádat lékaře o tablety proti tomu třesu, ale hned ten nápad zase zavrhl. Musí prostě projít – nechráněn a bez pomoci medikamentů – očistným ohněm.

Všechno bylo tak nespravedlivé. Město bylo plné lidí, kteří mohli pít, aniž by dopadli jako on, když si dopřál

jediný malý doušek. Už tak to měl dost těžké. Obrátil pohled od roztřesených rukou ke zdi. Musí přestat naříkat. Prodělal už dost terapií, aby věděl, že se nesmí litovat, nýbrž konečně převzít odpovědnost za svůj život. Pokaždé zvedal sklenici k ústům s jistotou, že ztratí zbytek sebeúcty a pak i vědomí.

Na to nesmí zapomínat. Jen on sám může svůj problém držet v šachu, zavřít svou zhoubnou mánii do imaginární klece, kde by sice prskala a kňučela, ale nemohla kousat. Už dávno pochopil, že s ní musí žít, že proti ní neexistuje žádný kouzelný prostředek. Bylo však těžké si na to zvyknout, nemyslet na okamžik, kdy hrdlem proteče první kapka s falešným příslibem, že všechno bude dobré a jedna sklenka neuškodí. Sotva se opil, pocit blaha opět zmizel, i když mu doopravdy zle nebylo. Nic jiného prostě nevnímal, všechno se točilo jenom kolem dalšího drinku. První doušky byly nejnebezpečnější, tak příjemně nebezpečné, že se pokaždé nechal znovu zlákat a byl přesvědčen, že po dvou, nanejvýš třech skleničkách dokáže láhev zavřít. Takový sebeklam.

Arnar stále zíral na bílou stěnu a snažil se soustředit na její povrchovou strukturu. Možná by měl trvale zůstat v tomto stavu. Mohl by pak sedět na okraji postele a civět na zeď, zatímco by léta a životní události plynuly kolem něho. Země by se dál točila i bez něj.

V tu chvíli někdo decentně zaklepal na dveře a Arnar musel odvrátit zrak od zdi. Zůstal však sedět a neřekl ani vstupte. Za okamžik se dveře otevřely a žena, kterou včera

zahlédl na chodbě, nahlédla do pokoje. Zdejší pracovnice. I bez speciálního úboru se dala snadno odlišit od pacientů. I výraz jejího obličeje byl mnohem vyrovnanější. Arnar se na ni podíval a čekal, co řekne.

„Jak se vede?“ zeptala se s pousmáním. Arnar přemítal, jak často asi tuhle otázku se stále stejným úsměvem vyslovuje. Neodpověděl. „Doufali jsme, že se objevíš na setkání. Ale tys tam nebyl. Udělalo by ti dobře přijít mezi lidi. Má-li ti terapie něco přinést, musíš být aktivní.“

Arnar se opět otočil ke zdi. „Co soudíš o zabíjení zvířat?“ zeptal se.

„Já? Nic radikálního, je to v pořádku, když je jíme.“

„A když jde o lidi?“ otázal se stejným tónem a se stejným výrazem. „To je taky v pořádku?“

„Ne. To bych neřekla.“

Arnar otočil hlavu a podíval se na ni. Byla hezká, ale světlé prameny v tmavých vlasech, opálení ze solária a levné, příliš velké náušnice nebyly to pravé. Připomněla mu houfy děvčat, které o víkendu vyrazí do městského centra, promenují se v malých skupinkách a snaží se upoutat pozornost. Možná ji ale odsuzuje moc přísně, třeba vůbec nepije alkohol a je tak snědá a vlasy má tak vybledlé, protože je často na čerstvém vzduchu. Všiml si, že je jí nepříjemné, když ji někdo tak okukuje. „Já si myslím, že někdy to v pořádku je,“ řekl.

„Rozumím.“ Mladá žena se asi necítila dobře. Přišla ho přemluvit, aby chodil na schůzky, a ne s ním diskutovat o morálních otázkách. Arnar nevěděl, jakou funkci tu zastává: zdravotní sestry, psycholožky nebo terapeutky? Na lékařku vypadala příliš mladě, ale třeba se mýlí.

„Myslíš si, že vrazi mají být potrestáni?“ zeptal se a neušlo mu, že je zmatená. „Říkám si, čin už se stal, tak jaký to má smysl?“

Mladá žena se podívala na hodinky a pak nervózně do chodby. „Já si myslím, že zločinci mají být za své činy potrestaní. Nemůžeme dělat, jako by se nic nestalo. Musíme mrtvé pomstít.“

„Pomstít?“ pronesl Arnar zamyšleně, ale na svou návštěvnici se přitom nepodíval. „A co když se tím vrah mstí za jinou vraždu? To je pak začarovaný kruh.“ Zavřel oči a už posté si přál věřit v Boha. Bylo by pak jednodušší vidět všechno černobíle.

„Přemýšlíš o tom z nějakého konkrétního důvodu?“

Úsměv se z její tváře vytratil.

„Ne.“ Arnar se jí nechtěl zpovídat. Určitě má, tak jako všichni ostatní, dost starostí sama se sebou. „Jen tak jsem uvažoval.“

„Radila bych ti, aby sis domluvil návštěvu u psychologa.“ Náhle už si nebyla jistá, zda má trvat na tom, aby Arnar chodil na schůzky, nebo jestli mu náhodou nebude lépe ve stavu, v jakém ho zastihla. „Takové

myšlenky mohou být hodně vyčerpávající. Kdyby sis o tom s někým promluvil, bylo by ti jistě lépe. Já však pro to nejsem ta pravá osoba.“

Arnar přisvědčil. „Ne, samozřejmě že ne.“ Nechtěl o tom mluvit ani s ní, ani s někým jiným. Nebyl tak hloupý, aby si myslel, že se tím něco změní. Něco se prostě změnit nedá. Mrtví neožijí. „Netrap se tím. Nemusím s nikým mluvit, jsem jen zrovna teď trochu rozházený.“ Vstal.

„Přijdu radši na schůzku.“ Ruce se mu teď třásly silněji než předtím. „Co kdyby ses zeptala, jestli proti tomu nemůžu něco dostat?“ Předpažil a oba pozorovali jeho třesoucí se prsty, jako by to byla nějaká hra. Jenže nebyla. Třásly se samy od sebe. Možná proto, že v jeho nitru bylo moc chladno. Pilulky by na tom nic nezměnily; zalitoval, že se o nich vůbec zmínil, a doufal, že ta dívka na to zapomene.

Nechtěl se setkat s žádným lékařem, nechtěl se setkat s nikým. Chtěl být sám, chtěl tu mizérii zavřít ve svém těle tak hluboko, aby mu pronikla do morku kostí. Nezasloužil si cítit se lépe. Bude-li nyní dostatečně trpět, možná se časem zbaví pocitu viny a začne nový život.

Lovec neměl nic proti čekání. Jeho přítel Sikki by měl vědět, že se tak rychle nevzdává. Měl to v plánu. Lovci nebylo nic bližšího než sedět bez pohnutí a nechat čas běžet.

Venku na ledu čekával na svou kořist trpělivě celé dny. Jeho otec ho naučil, jak si vyčistit hlavu a nechat myšlenky

plynout jako při denním snění. Tento stav dokázal vyvolat bez zavření očí, a co bylo ještě důležitější – aniž by přestal sledovat okolí. Když mu Sikkiho manželka řekla, že její muž není doma a neví, kdy se vrátí, a zavřela mu dveře před nosem, posadil se na schody před domem a čekal. Byl to jeho třetí pokus o setkání se Sikkim, ale tentokrát si dal pozor, aby se k domu přiblížil nepozorovaně. A přišel o něco později, ve chvíli, kdy byl Sikki s největší pravděpodobností doma.

Sikkiho žena se tu a tam podívala, jestli tam ještě sedí, ale jinak lovce nic nerušilo. Nějaká dívka prošla kolem a kradmo na něho pohlédla. Potom zrychlila krok a zmizela za rohem. Ve vsi už nebyl nikdo, kdo by se oblékal jako on.

Proto jí bylo hned jasné, kdo tu sedí na schodech. Její chůze mu připomněla jeho dceru Usinnu v tom věku. Obdivoval ji za to, že každý její krok jako by měl smysl, jako by ji unášel vstříc vzrušujícím dobrodružstvím, o nichž je přesvědčena, že na ni čekají za nejbližším rohem. Nepřekvapilo ho, když za pár let chtěla jít studovat do Dánska. Nestavěl se proti tomu, beztak by to nemělo smysl. Usinna by si šla svou cestou. Přesto mu bylo líto, že se aspoň nepokusil ji přimět, aby si našla muže, založila rodinu a zapojila se do koloběhu zdejšího života. Možná to všechno mohlo dopadnout jinak.

Igimaq za sebou zaslechl skřípot a otočil se. Sikki stál ve dveřích a nevrle na něho hleděl. „Ty ses, Igimaqu, ani

trochu nezměnil. Nemyslím zvnějšku, to jsi pořád stejně starý jako já.“

Lovec vstal a pohlédl příteli z mládí přímo do očí.

„Musím s tebou mluvit. V klidu.“ Usoudil, že Sikki také nemá v úmyslu ho pustit do domu, a třebaže neměl nic proti sezení venku, přece jen by tak citlivé téma radši neprobíral pod širým nebem.

Sikki se netvářil moc vstřícně, ale nakonec lovce pozval dál. Zavedl ho do malého sešlého obýváku, v němž svítila stojací lampa. „Musím vyměnit žárovku v lustru,“ zamumlal a posadil se. Měl v sobě cosi důstojného, ale jinak než jeho otec. Ten se nikdy bojácně nevyhnul pohledu toho druhého.

Sikkiho otec by lovcovu zraku čelil snadno. „Jsem utahaný, Igimaqu. Co je tak naléhavého?“

„V táboře už jsou zas lidi.“ Lovec se v křesle necítil dobře. Sikki ho nevyzval, aby si svlékl tlusté zimní oblečení, a tak mu bylo horko.

„Já vím.“ Sikki se vyklonil z křesla a zesílil topení.

„Už si nepamatuješ, co nám sem přinesli, Sikki?“ Lovec upíral zrak na svého přítele. „Mám za tenhle kraj zodpovědnost.“ Měl dosud před očima, jako by to bylo včera, jak mu ji stařešinové předávali, jak mu ji kladli na bedra – jemu, protože byl potomkem nejlepšího lovce ve vsi, a Sikkimu, protože se měl stát šamanem jako jeho otec i děd. Dokázal prý léčit nemocné a mluvit s mrtvými, ačkoli tuto schopnost Igimaq u svého přítele nikdy nepostřehl.

Tehdy jim však bylo šestnáct let. Měli kráčet cestou, kterou jim určili jejich předkové, ačkoli Sikkimu nebyl vložen do kolébky stejný talent jako jeho otci.

Teď Sikki přimhouřil oči a pokusil se podtrhnout svoji mužnost mocným zafuněním. „Svět se změnil, Igimaqu. To, co nám bylo dáno, už nemá žádnou platnost. I když se budeš snažit uplatňovat staré zvyky, stejně zahynou. Já žádného syna nemám, a ten tvůj, jak to vypadá, zase nejde v tvých stopách.

„To na věci nic nemění, Sikki.“ Lovec cítil, jak mu po zádech stéká kapka potu. „Víš dobře, že nejde o staré časy.“

„To samozřejmě vím,“ zamumlal Sikki, „ale co mám podle tebe dělat? Zahánět lidi?“ Odfoukl si. „Tenhle důl je to nejlepší, co se nám za poslední léta nabízí. Konečně dostanou mladí práci. Neumíš si představit, jak moc se na to těší. Žádný nechce žít z almužen, které na konci měsíce dostane za nicnedělání. Mladí lidi práci potřebujou a víš stejně dobře jako já, že už neumějí to, co my kdysi. Ty časy už jsou pryč. Nikdo už si od nás nic nekoupí. Dneska můžeš být rád, když ti někdo dá tři sta korun za tulení kůži, pokud o ni vůbec stojí. A sám víš nejlíp, jaká je s tím práce.“

Lovec se zavrtěl, přičemž na něm vyrazil další pot.

Veškerý obchod, který dříve držel vesnici při životě, byl zakázaný. Dřív se daly prodávat tulení kožešiny, velrybí maso… „Přísahal jsi na své předky, že se postaráš, aby se na

tom území nestavělo, ani se to tam jinak neničilo. Ať si ten důl otevřou někde jinde!“

Sikki pohlédl na svého přítele tentokrát bez jakékoli nadřazenosti. Jeho tvář působila smutně, jako by mu ho bylo nekonečně líto. „To nejde. Buď ten důl bude tady, nebo jinde, což by pro nás bylo stejně daleko, jako kdyby byl na jiné planetě.“ Zakroutil pomalu hlavou, jako by si přál, aby jim bylo znovu šestnáct a byli plní energie, a ne dva starci, kteří už ztratili vládu nad tím, co je opravdu důležité. „Tady už se nedá nic dělat.“

„Co se tedy změnilo od té doby, co tu byla moje Usinna?“ Lovcovo srdce se křečovitě stáhlo a nesnesitelné horko mu na chvíli přestalo vadit. „Řekni mi to!“

Na Sikkiho čele náhle vyrazila velká krůpěj potu a stékala po něm. „Nedávej mi to za vinu!“

„To nedělám, Sikki. Jen se tě prostě ptám, co se změnilo. Tehdy jsi ještě bral svou povinnost vážně.“

Nedokázal dále mluvit. Dívka, kterou před chvílí sledoval, její krok, to všechno rozjitřilo staré rány.

Sikki svíral svýma silnýma rukama boční opěrky křesla.

„Vždyť jsem ti to právě řekl. Všechno se ztrácí. Bez dolu přestane vesnice existovat. Všichni se odstěhujou. Většina lidí se zatím dolu bojí, ale to se změní a pak budou mladí chodit do práce se vztyčenou hlavou. Věř mi, že kdyby z toho mělo sejít, nic tu nezůstane. Možná ne hned zítra, ale postupně to všechno zmizí.“

„A co s tím?“ Lovec ta slova ze sebe sypal zlostněji, než zamýšlel. „Jestli lidi chtějí žít jako ve městě, nepotřebujou bydlet tady. V Nuuku je práce dost.“

Na to už Sikki neměl odpověď. „Všechno bude dobré.

Věř mi.“

„Tak, jak jsem ti věřil, když šlo o Usinnu?“ pronesl lovec tiše. „Stálo ji to život. Kolik lidí musí ještě zemřít, aby ten důl přišel draho i tobě?“

„To stačí.“ Sikkimu zrudla tvář. Vstal. „S tebou se o tom prostě nedá mluvit. Nic nechápeš.“

Lovec následoval příkladu svého starého druha a zvedl se také. „Chápu to dokonale, Tím, kdo nic nechápe, jsi ty.“

Opustil obývací pokoj a Sikkiho ženě, která na něho v chodbě kulila oči, nevěnoval jediný pohled. Poslouchala je, ale bylo mu to jedno. Sikki ho doprovodil do předsíně, kde se povalovalo tolik bot, že nebylo kam šlápnout. Když lovec otvíral dveře, Sikki, který chtěl mít poslední slovo, řekl pokojně: „Záleželo jen na tobě, Igimaqu, jestli ji zachráníš.

Byla přesvědčená, že to uděláš, ale pro tebe byly důležitější přehnané závazky k předkům a tvoje vlastní čest.

Nezapomínej na to, když odsuzuješ mě.“

Jako kdyby na to někdy mohl zapomenout.

Kapitola šestnáctá

21. března 2008

„Motorové saně a auťáky samy od sebe nezkolabovaly.

Kdo to mohl udělat?“ Alvar adresoval svoje slova květináči na okenním parapetu v klubovně. Ta květina jednoznačně pamatovala lepší časy. Teď byla převrácená, zhnědlá a zvadlá. Všechny oči se upíraly na nevzhlednou rostlinu, jako by od ní očekávaly odpověď. „Já si myslím, že někdo nasypal něco do nádrže, cukr nebo tak. Proto se motory při spuštění poškodily. Nepadla tu snad i domněnka, že se v nich někdo hrabal?“ Alvar se otočil k ostatním, klouzal pohledem od jednoho ke druhému, aniž by se komukoli podíval přímo do očí, a pak se zahleděl na své ruce.

„Každopádně mi to tak připadá.“

„Alvare, musíš je vyfotografovat,“ řekla Tóra. „Kromě toho by bylo dobré, kdybys mohl napsat krátkou zprávu o

tom, co jsi zjistil.“ Obrátila se k Matthiasovi. „Vnucuje se otázka, jestli bychom neměli ta vozidla dát dopravit na Island, aby je zkontroloval nějaký automechanik. Nebo ho přivolat sem.“

Matthias přisvědčil a pokusil se potlačit zívnutí. Po večeři byl nezvykle tichý. Patrně se na něm projevoval nedostatek spánku v posledních nocích. A jednotvárné jídlo nikoho nepovzbuzovalo – nudle s omáčkou, která neměla žádnou chuť. To už si je rovnou mohli polévat mlékem.

Matthias nebyl jediný, kdo byl unaven. Lékař málem nebyl pro stálé zívání schopen cokoli polknout a Fridrikka dřímala. Eyjólfur hned po jídle odešel do svého pokoje, zatímco ostatní zůstali v klubovně, až na Belu, která musela mýt nádobí. Příčinou tohoto neobvyklého houfování byla zřejmě všeobecná únava.

„Nemůžeme odjet domů dřív?“ Fridrikka působila zničeně, pleť měla ochablou a tmavé kruhy pod očima.

„Bylo chybou sem jezdit.“

„Už to nebude dlouho trvat,“ zamumlal doktor. Otočil se k oknu s převráceným květináčem, a hleděl na černé sklo.

„Pokud vydrží tohle počasí.“

„Určitě vydrží,“ prohlásila Tóra optimisticky ignorujíc vzdálené burácení větru. „Stačíš to všechno projít, že?“

ujišťovala se u Fridrikky.

Ta ochotně přikývla. „Ano, většinu záznamů zítra a zbytek prostě zkopíruju.“ Jak šlo o práci, tvářila se hned

veseleji. „Jde to poměrně rychle. Tým toho moc nestihl. A práce se nedala obnovit hned na počátku nového roku,“

vysvětila a hned triumfálně dodala: „To jsem jim taky dost často říkala.“

Tóra si vzpomněla na jeden odkaz v dokumentaci, že v prvních čtyřech měsících roku je téměř nemožné v téhle oblasti něco dělat. „Proč by se tedy měly práce obnovit tak brzy? Kvůli zpoždění?“

„Ano, tak soudím,“ odpověděla Fridrikka. „Mluvilo se o tom, než jsem skončila. Samozřejmě to žádné zvláštní nadšení nevyvolalo. Jedním z důvodů, proč by na to lidi přece jen přistoupili, byla hrozba dlouhé zimní přestávky.

Pro mě to po zmizení Oddný Hildur znamenalo poslední kapku, kterou pohár přetekl. Nebyla jsem už prostě ochotna kvůli tak nemožnému džobu tohle snášet.“

Alvar se pomalu zvedl. Vypadalo to, jako by ho Fridričin negativní přístup osobně urážel. „Jdu spát.“

„Nechoď,“ ozval se doktor. „Chtěl jsem vás pozvat ještě na skleničku.“ Oběma rukama uhodil do opěrek křesla. „To už vážně chcete všichni do postele?“

Alvar zůstal rozpačitě stát vedle lenošky. Očividně prahl po nějakém drinku a poslední minuty by byl nejraději smazal. „Hmmm, asi ještě chvíli zůstanu,“ připustil a pomalu klesl zpátky do křesla. „K takovému spěchu není nakonec žádný důvod.“

Tóra se střežila tomu nebohému muži zasmát – už jen kvůli svému nákupu na letišti. „Jsem stejného názoru.“

Usmála se na doktora. „Mám lékořicový likér, kdyby měl někdo chuť.“ Matthias se otřásl, nicméně vstal, aby přinesl láhev s pitím, které mu bylo stejně odporné jako pálenka s příchutí popcornu. Lékař ho ihned následoval a Tóru napadlo, že si chtějí na chodbě promluvit o krvavých skvrnách na polštáři.

Poté, co si je důkladně prohlédli ze všech stran, Tóra odvlekla Matthiase znovu do kanceláře, aby mu ukázala staré fotografie a přesvědčila ho, jak neuvěřitelně se podobají skvrnám na postelích nešťastníků, kteří se kdysi v tomhle kraji usadili. Matthias musel uznat, že ta podobnost je ohromující, a než šli na večeři, ukázali lékaři krev i ty fotografie. Finnbogi k tomu moc neřekl a podobnost mu připadala náhodná. Tóra se mu snažila vysvětlit, že se někdo z neznámých důvodů pokoušel situaci naaranžovat. Matthias i ona byli ovšem zajedno v tom, že první obyvatelé skutečně mohli pomřít hlady, a že tuto možnost nic nevylučuje. Proč by měli být zavražděni? Kdo by jim chtěl něco udělat? K

žádnému konfliktu s jinými vesničany nedošlo. Na Tóřin dotaz, zda smrt hlady může způsobit krvácení z očí, nosu, uší nebo úst čili z přirozených otvorů v hlavě, lékař odvětil, že skvrny na snímcích nejsou žádná krev, ale jen nějaká špína. Při použití násilí by musely být krvavé skvrny větší a četnější.

Když se Bela po umytí nádobí vrátila do společenské místnosti, nebyla v nejlepší náladě, což Tóra chápala. Bylo třeba nejprve rozpustit sníh, takže trvalo celou věčnost, než se dalo pár talířů a hrnců opláchnout. „Tohle mě už nikdo nedonutí dělat,“ ohlásila vztekle. ‚Je mi úplně jedno, co máte údajně na práci.“ Vyčítavě se podívala na Tóru, Alvara a Fridrikku, kteří si hověli v křeslech.

„Dřepni si a uklidni se. Vyvádíš, jako kdybychom my nemuseli nikdy mýt nádobí.“ Fridrikka se tvářila stejně popudlivě jako Bela. Tóry se zmocnil pocit, že se ocitla na terapeutickém sezení lidí se sociálními poruchami. „No tak tu chvíli sedíme a bavíme se. Ale, prosím pěkně, nikoli o tomhle prokletém táboře.“ Při posledních slovech se ostře podívala na Tóru.

Ta se jen usmála a pokusila se vylepšit náladu. Pokud se geoložka takhle chovala vždycky, mohla její bývalé spolupracovníky jen litovat. „Pro mě za mě je dost jiných témat. Navrhni nějaké.“

Zatímco se Bela hroužila do jednoho křesla, ostatní tři tu seděli mlčky a netečně zírali. Tóra doufala, že se Matthias a Finnbogi brzy vrátí s pitím. Alkohol rozvazuje jazyk a po několika skleničkách lékořicového likéru by možná začal brebentit i Alvar. Mohla by dokonce zavládnout tak báječná atmosféra, že by Tóra mohla vklouznout do slušivějších šatiček. Měla jich s sebou dost. Ale zaslechla kroky z chodby.

„Konečně!“ Rozhlédla se. Jsou tu skleničky na víno?“

„Ne,“ odsekla Fridrikka. „V táboře je alkohol zakázaný.

Jediné sklenice jsou v kuchyni.“

Naznačila, že se chce zvednout, ale Tóra ji zadržela. „A tady to všichni respektovali?“

„Kdeže. Dospělým se nakonec nedá alkohol zakázat, pokud to nemá vliv na jejich práci. Arnar byl absolutně proti, ale nikdo na něho nedal. Byli jsme tu čtyři týdny v jednom kuse a vypili jen to, co se proclilo. Někdy se možná koupila v Kulusuku basa piv. Arnar se vždycky vztekal, když jsme si v klubovně kapku dali. Firma nám při výjimečných příležitostech, třeba při státních svátcích, věnovala k večeři víno.“ Ukázala na plakát visící na stěně, který ohlašoval islandskou zimní slavnost Thorra-blot, která se konala 16. února. Ačkoli tábor nebyl velký, určitě se něco plánovalo, fungoval přípravný výbor a chystaly se různé atrakce.

Tóra se na chodbě potkala s Matthiasem a Finnbogim.

První nesl plochou likérovou láhev s barevnou etiketou, druhý láhev koňaku. Tóra doufala, že nebudou protestovat, když jej bude muset nalévat do velkých tlustých sklenic na vodu. Jiné sklo se v kuchyni najít nedalo. Pak už tu byly jenom nízké bílé šálky a objemné barevné hrnky na kávu.

Ty, jak si Tóra všimla, zřejmě patřily konkrétním pracovníkům. Když vzala do ruky hrnek s nápisem Oddný Hildur, dobrá nálada ji rázem přešla. Ihned ho postavila

zpátky na místo. Rychle vyndala ze skříňky sedm sklenic pro případ, že by se ještě ukázal i jejich počítačový expert.

Když se s hlasitým zaharašením zapnula lednice, lekla se Tóra tak, že jí sklenice málem vypadly z rukou. Zvedl se jí adrenalin v těle a rozbušilo srdce. Rychle jídelnu opustila.

Chvíli potom, co naplnili sklenky, zjevil se Eyjólfur s rozcuchanými vlasy. „No ne, vy jste ještě tady?“ pronesl zívaje na celé kolo. “Já usnul.“ Usedl vedle dveří. „Zmeškal jsem něco?“ Ušklíbl se pevně přesvědčen, že mají k rozluštění hádanky stejně daleko jako předtím. Když na to nikdo nereagoval, pohlédl k oknu. „Počasí se kazí. Vzbudilo mě hrozné mlácení mého okna.“ Matně se zasmál. „Byl jsem tak mimo, že jsem si chvíli myslel, že na ně někdo buší.“ Znovu zívl. „Dokonce mi přišlo, že je to Bjarki.“

„Dej pokoj, Eyjólfe.“ Fridrikka odstrčila svou sklenici.

„My se tu snažíme na chvíli na všechno zapomenout, a ty s tím znovu začínáš. Nevím, jak jsou na tom jiní, ale já bych Bjarkiho venku potkat nechtěla, živého ani mrtvého.“

Zmlkla.

V tom okamžiku se náhle rozsvítilo. Ozvalo se silné zapraskání a venku se rozlilo prudké světlo. „Dobré nebe!“

Alvar sedící nejblíže u okna vyskočil a zastínil si oči.

Fridrikka vyrazila tichý výkřik a Eyjólfur sevřel oběma rukama opěradla svého křesla tak, až mu zbělaly klouby.

Tóra, Matthias, Bela a Finnbogi reagovali přece jen méně prudce než ostatní.

„Co to bylo?“ zeptala se Tóra, ale nikdo neodpovídal.

„Nějaké auto?“ Možná přijeli piloti vrtulníku, aby je odvezli.

Fridrikka prudce dýchala. „To je výstražné osvětlení, které se nainstalovalo po zmizení Oddný. Na návrh bezpečnostního technika.“

„No a?“ podivil se lékař.

„Rozsvítí se, když někdo přejde kolem některého čidla.

Ta jsou umístěna v malých sloupcích kolem tábora. Aby zaplašila lední medvědy a nevítané hosty.“

„Myslíš, že venku je nějaký medvěd?“ Zdálo se, že lékořicový likér zapůsobil dle očekávání, neboť představa, že by mohla na vlastní oči spatřit ledního medvěda, Tóru příjemně vzrušila. Vstala, došla k oknu, přitiskla na ně nos a hleděla ven. Sníh se třpytil ve světle dvou reflektorů umístěných na dvou vysokých stožárech. Předtím si jich Tóra vůbec nevšimla.

„Jdi pryč od toho okna.“ Eyjólfur se zatvářil vážně.

„Určitě to není žádný medvěd!“

„Jak to můžeš vědět?“ otázal se doktor, který také hleděl ven.

Tóra zůstávala přitištěná tváří ke studenému sklu. „Co jiného by to bylo?“ Rázem byla opět střízlivá. Viděla v duchu krvavé skvrny na vrtačově posteli a představovala si, jak i tehdy, brzy po tom, co začal krvácet, naskočilo výstražné osvětlení.

„Žádné zvíře to není.“ Fridrikka si rukou projela rusé vlasy. Měla je už tak mastné, že jí trčely do všech stran.

„Systém nebyl vůbec zapnutý. Úplně jsem na to zapomněla.

Musí se nejdřív zapnout, a to medvěd rozhodně neudělá.“

Teprve teď všichni pochopili, proč Fridrikka a Eyjólfur reagovali tak vyděšeně. „Kdo to tedy zapnul?“ Matthias vstal a navzdory Eyjólfově výstraze přistoupil k oknu. Slídil pohledem po venku. „A kde jsou ta pohybová čidla?“

„Mezi stožáry. Zapínají se v kancelářské budově. Je to dost komplikované, právě aby se vyloučilo neúmyslné zapnutí. Zařízení je umístěno pod schodištěm.“ Eyjólfur se podíval na Fridrikku. „Tys ten systém aktivovala?“

„Ne, samozřejmě že ne.“ Zdálo se, že Fridrikka je stále v šoku. „Vůbec jsem na to nepomyslela.“ Konflikt mezi nimi začal znovu vřít. „Chceš snad tvrdit, že jsem výstražné osvětlení mohla spustit já? Sedím přece celou dobu tady.

Jako ty.“

„Nebyl to nikdo z nás,“ vpadl jí Matthias do řeči s pohledem pořád upřeným z okna. „Patrně to způsobilo nějaké zvíře. A když se rozsvítilo světlo, uteklo.“ Podíval se na všechny. „Dotýkal se někdo toho zařízení v kancelářské budově?“ Nikdo neodpověděl. Matthias naposled vyhlédl ven a propátrával očima pusté okolí, když výstražné světlo náhle zhaslo a on se málem lekl svého odrazu ve skle. „Musí to nějak souviset s výpadky proudu. Zařízení bylo patrně celou dobu zapnuté, ale pod proudem se ocitlo teprve teď.“

Všichni tohle vysvětlení přivítali, ať už znělo jakkoli nepravděpodobně. Padala samá „Jasně, tak to bude“ a „Samozřejmě“, aby zaplašili své pochyby.

Rozpačitě se opět usadili a zkoušeli přivolat zpátky radostnou náladu, třebaže moc radostná zas nebyla. Láhve byly brzy prázdné a netrvalo dlouho, a Alvar se na svém místě začal neklidně vrtět. Na Fridrice bylo také vidět, že by ráda ještě něco vypila. Vstala a pravila, že se poohlédne, zda nezbyla nějaká zásoba vína pro slavnostní příležitosti.

„Nezůstalo něco od Thorra-blotu, Eyjólfe?“

„Netuším. Já tu při něm nebyl.“

Fridrikka vyšla ven, zatímco Tóra dopíjela poslední kapku lékořicového likéru. Nebyla si ale jistá, jestli po něm ještě touží, alkohol její únavu jen ještě prohloubil. Matthias už chtěl také odejít, ale všichni ostatní byli najednou rozjaření. Dokonce i Bela se přestala tvářit kysele, ačkoli k opravdovému úsměvu by potřebovala ještě několik skleniček navrch. A právě proto, že Tóra s Matthiasem byli tak unavení, zareagovali jako poslední, když k nim z klubovny dolehl Fridričin křik.

Kapitola sedmnáctá

21. března 2008

Ruce se Arnarovi třást přestaly, ale místo aby se mu ulevilo, vzbudily v něm prsty bez života lítost. Samo o sobě to nebylo tak hrozné – beztak neměl žádnou naději, že se mu v dohledné době povede lépe, a lítost nebyla ten nejhorší pocit. Zlobilo ho jen to, že neví, po čem se mu vlastně zastesklo; nedokázal pro to najít slova. Výběr však měl bohatý: staré časy, promrhané peníze, ztracená přátelství.

Něco ho vytrhlo z bezesného spánku a připadal si pořád jako zmlácený, stejně zničený jako předtím. Asi spal jen chvíli. Hodinky ztratil, a protože mobil nebyl v léčebně povolený, nevěděl, kolik je hodin. Venku byla tma jako v pytli, ale to moc neznamenalo, neboť v tuto roční dobu se rozednívalo až kolem deváté. Samozřejmě mohl vyjít z pokoje a zeptat se noční služby, ale to nechtěl; věděl, že

znovu usnout by pak bylo ještě těžší. Marně se snažil myslet na něco pozitivního. Jediné, co se mu honilo hlavou, byla prázdná postel naproti a jeho soused, alkoholik, kterého odvezli do nemocnice kvůli poruchám srdečního rytmu. Ten chlapík příšerně chrápal a mluvil ze spaní. Arnarovi se vlastně mělo bez něj spát lépe, jenže tomu tak nebylo.

Nebude asi dlouho trvat a uvolněné místo zaujme někdo jiný. Vlastně se divil, že k tomu ještě nedošlo. Domníval se, že příčinou je jeho sexuální orientace, o níž se před skupinou zmínil hned druhý den. Chtěl to už mít za sebou, aby mu chlapi nezačali vykládat o svých pletkách s ženskými, a tato informace se po léčebně rozšířila rychlostí blesku. Bylo mu to však jedno; ti lidé tady neměli nic společného, kromě alkoholové závislosti, a byli rádi, že mohou mluvit o něčem jiném. Po svém přiznání měl aspoň trochu klid; většina mužů se mu vyhýbala, zatímco ženy, kterých tu ale byla menšina, se o něj začaly víc zajímat.

Arnar se nedomníval, že se mu muži vyhýbají kvůli nějakým předsudkům. Měli prostě dost svých problémů a nechtěli si komplikovat život ještě tím, že se budou kamarádit s prasákem, který by se ještě mohl pokusit je sbalit. Arnar se nezajímal o nikoho, ani jako o sexuální objekt, ani jako o potenciálního kamaráda. Bude trvat dlouho, než dostane opět chuť na sex a něčí společnost. To však spolupacienti nemohli vědět.

Je možné, že jeho soused, to chrápající monstrum, srdeční potíže jenom simuloval, aby unikl hrozbě, že ho Arnar v noci znásilní. Poprvé od svého příchodu se musel trpce zasmát. Tomu dědovi bylo hodně přes šedesát a kromě chrápání v noci i odporně mlaskal.

Úsměv mu ale dlouho nevydržel. Vzpomněl si na slova mladé ženy, s níž seděl při obědě u stolu. Skláněla se nad talířem a tvářila se zoufale. V normálním stavu mohla být hezká, nyní však vypadala jako zombie. Napřed na něho kývla, zda si smí přisednout, ale potom jen mlčela. Poté, co se nekonečně dlouho nimrala v jídle, aniž by spolkla jediné sousto, se k Arnarovi otočila a řekla, že její nejoblíbenější jídlo je paštika. Hovořila s mechanickou intonací, jako by to četla z nějakého papírku. Když otevřela ústa, objevila se na jejím horním rtu trhlinka.

Z koutku se vyřinula kapka temně rudé krve a ukápla na okraj talíře, odkud stekla na nedojedené tortellini. Žena si krvácení nevšímala a mluvila dál. Vykládala, že už nikdy nebude jíst svoje oblíbené jídlo a nemá se v životě z čeho těšit. A čemu se smát. Potom roztřesenýma rukama uchopila svůj talíř a bez rozloučení odešla. Arnar si všiml bledého kroužku na prsteníčku její levé ruky a uměl si představit, co se stalo. Pacientky, které to měly v reykjavíckém Voguru nejtěžší, byly mladé ženy, které prohrály lásku svého muže a dětí. Arnara přešla chuť k jídlu při pomyšlení na děti, které sedí s otcem u jídla a lámou si hlavu, proč jejich maminka

není stejná jako jiné matky. Arnar naštěstí žádné děti, které by mohl zklamat, neměl.

Převalil se na druhý bok a zatoužil mít tu iPod. Hudba mu často pomohla soustředit se na něco jiného než na sebe.

Musel se však spokojit tím, že přemýšlel, jaké písničky by chtěl poslouchat, kdyby tu iPod měl. Když si v duchu sestavil seznam kýžených písní, nechal si je zaznívat v hlavě. Texty sice byly neúplné, ale všechny melodie znal téměř nazpaměť. Když mu ale při pátém songu došlo, že na něho všechny působí depresivně, přestal s tím. Proč se tu nesmí dívat na televizi? To by byl dobrý uspávači prostředek. Dokonce i ten chrápající soused by byl lepší než nic – Arnar by se na něj díval a představoval si, že sleduje scénu z reality show. Všechno lepší, než si lámat hlavu příčinami svého selhání.

Zachumlal se do přikrývky. V pokoji bylo chladno.

Nechával otevřené okno, aby se ráno neprobouzel s bolením hlavy. Vzpomínal na pusté zimní Grónsko. Uvažoval, zda si nemá obléknout nemocniční župan visící na věšáku, aby mu bylo tepleji, ale zavrhl to, dost strašné bylo už to, že v něm musel pobíhat celý den. V Grónsku měl deku z prachového peří, kterou si koupil po prvním turnusu. Přikrývka od Bergtaekni byla podobna té, pod kterou ležel tady – plněná vatou nebo nějakým umělým materiálem, který při každém pohybu šustil. Arnar doufal, že jeho péřovou přikrývku nikdo neztopil dřív, než si nechal své osobní věci poslat

domů. Jinak nebylo z jeho grónské ubytovny co odnést, až na starý laptop, na němž si přehrával filmy. Neuměl si představit, že by někdo toužil po takovém starém krámu, ale člověk nemůže vědět. Věci, které se kdysi v táboře ztrácely, také nebyly nijak mimořádné nebo cenné. Jemu například zmizely zimní boty a čepice, za což by nikdo moc peněz nedostal. Ty boty byly dost staré a nechával si je jen proto, že byly dobře vyšlápnuté a po táboře se v nich pohodlně běhalo. Když mu je ukradli, nejdřív si myslel, že je to další žert jeho kolegů, a řekl jim o tom, teprve až bylo jasné, že v tom nemají prsty. Zloději, kteří ukradli sešmajdané kožešinové boty a prastarou kožešinovou čepici, nejspíš odnesli i ten laptop. A možná i péřovou deku. Zrovna tak je ale možné, že drazí kolegové deku prostě zničili, jen proto, aby mu něco provedli. Bylo by jim to podobné.

Bylo nepříjemné myslet na práci, třebaže ty nejhorší zážitky už v mysli potlačil. Při vzpomínce na nekonečné zlomyslnosti pocítil dobře známé píchání na prsou, bolest, která byla stejně silná, jako kdyby ho někdo bil. Jediný rozdíl byl v tom, že rány a modré podlitiny na těle by už dávno zmizely. Arnar o tom nechtěl mluvit ani ve skupině, ani s psychologem nebo terapeutem. Možná by mu to pomohlo, ale riziko bylo příliš velké. Rozhodně v případě, kdyby vykládal celou historku. Považovali by ho za prevíta, který si nic lepšího nezaslouží. Pracovníci kliniky na něj beztak hleděli úkosem; zřejmě se jim zdálo, že má víc

problémů než jenom závislost na alkoholu. Bylo chybou, že včera večer diskutoval s tou dívkou, co za ním zašla, o morálních otázkách. Určitě o tom řekla terapeutovi. Ten mu dnes věnoval podstatně víc pozornosti a neustále se ho vyptával, jak se cítí.

Chtěl například vědět, proč Arnar nezavolal žádnému známému nebo příteli. Ten muž ho pečlivě sledoval, protože když mu Arnar zalhal, že dnes ráno si s několika lidmi popovídal po telefonu, zavrtěl hlavou a pravil, že to není pravda, neboť od začátku svého pobytu neměl jediný telefonát. Arnar tedy změnil téma, jelikož nechtěl přiznat pravdu – že nemá nikoho, komu by mohl zavolat. Jeho matka byla mrtvá a vztah s otcem byl tak zlý, že by se definitivně přetrhl, kdyby mu z Voguru zavolal. Oba jeho bratři ho měli plné zuby a totéž platilo pro pár lidí, které dřív mohl označit za své přátele. Kdyby chtěl od někoho slyšet vlídné slovo, musel by zavolat do Červeného kříže. Tak hluboko ale ještě neklesl. Zítra by mohl požádat o svoje peníze; měl je v kapse bundy, kterou musel s jinými cennými věcmi odevzdat, a zdůvodnit to tím, že potřebuje zavolat na informace a zjistit pár telefonních čísel. Bude-li mít štěstí, tak to projde. Třeba mu uvěří, že chce zavolat někomu známému. A budou s ním jednat jako s jinými pacienty.

Arnar zaslechl kroky na chodbě. Buď to byla noční služba při kontrolní obchůzce, nebo už ji střídala služba

denní. Nevěděl, zda má být radši, že je ještě noc, nebo že se už blíží nový den. A tak se pokoušel znovu usnout. Nemělo smysl dumat o tom, co je pryč. Nemělo smysl přemýšlet ani o budoucnosti, v níž ho nic dobrého nečeká. Jediné, co mohl mít pod kontrolou, byl přítomný okamžik. Arnar zavřel oči a jal se počítat, leč bez úspěchu. Jedna – jeden nezvěstný kolega, dva – nezvěstní kolegové, tři – mrtví. Dál se nedostal a začal opět od začátku. Jedna – jeden nezvěstný kolega, dva – nezvěstní kolegové, tři – mrtví. Jedna – jeden nezvěstný kolega, dva – nezvěstní kolegové, tři – mrtví. Dal by všechno za jedinou sklenku, třebaže byl pevně rozhodnutý už nikdy v životě se nenapít. Tentokrát ovšem netoužil po alkoholovém opojení, nýbrž po bezesném spánku, který by mu vypnul mozek. Proti alkoholu nemělo žádnou šanci ani špatné svědomí. Alkohol vždycky zvítězil.

Fridrikka nepřestávala vzlykat, její opuchlý obličej se leskl slzami a teklo jí z nosu. Tóra sebou škubla. Nabrala vzduch a opatrně položila Fridrice ruku na rameno. Muži postávající nečinně kolem si oddechli. Všichni současně se podívali na Tóru s očekáváním, že něco udělá, že žena ženě spíš pomůže. „Vzchop se, Fridrikko,“ bylo ale to jediné, co Tóru napadlo. „Budeme informovat policii. Teď už určitě přijedou.“

„Mám ponožky od červeného vína,“ vzlykla geoložka a stáhla si je. „Vypadá to jako krev.“ Dvě láhve červeného vína jí upadly na zem a ostatní se k ní tou louží brodili.

„Cos vůbec dělala v chladírně? Tam se přece víno nedává!“

„Cože?“ Fridrikka, s jednou ponožkou v ruce, zírala na Tóru vlhkýma očima. Pak se vzpamatovala. Mluvila pomalu, protože se dosud bránila vzlykům. „Víno bývá uložené v kanceláři kuchaře. Tam jsem šla nejdřív. Našla jsem ale jen tři flašky a řekla si, že nebudou stačit. Proto jsem se chtěla podívat, jestli tu od loňského Thorra-blotu nezůstala ještě trocha šnapsu.“ Tóra koutkem oka zahlédla, jak sebou Matthias při tom výrazu škubl. „Chtěla jsem se kouknout, jestli nezbylo něco pro letošek. Proto jsem šla do chladírny.“ Byla to dost velká místnost s regály na stěnách.

Některé byly prázdné, jiné byly plné zabaleného masa, zmrzlého chleba a mražené zeleniny v sáčcích. Těžké ocelové dveře nebyly dovřené a do kuchyně jimi pronikal mrazivý vzduch. Nade dveřmi svítilo červené signální světlo.

„Proč jsi ale nadzvedávala tu plastovou fólii? To snad nebyly láhve s lihovinami v regále?“

Fridrikka se znovu rozslzela a bojovala se skytáním.

„Napadlo mě, že je kuchař někam schoval. V koutě jsem uviděla nějakou přikrytou hromadu a nahlídla pod fólii.“

Rozmazala si další dávku slz po tváři. „S něčím takovým jsem ale nepočítala!“

„Tuhle místnost nikdo nekontroloval?“ zeptal se Eyjólfur. „Myslím, když jsme hledali Halldóra a Bjarkiho.“

Nikdo tam zřejmě nezašel. „Kdo by předpokládal, že tu někoho najdeme?“ řekl omluvně lékař. „Nakoukl jsem jenom do kuchyně a pak se vrátil.“

„Soudím, že bychom měli chladírnu zavřít a jít odtud,“

mínil Matthias. „Tohle je věcí policie. Nesmíme se tu ničeho dotýkat.“ Potom, co zaslechli Fridrikku ječet, se sem všichni nahrnuli, aby se podívali, proč tak vyvádí. „Bylo chybou sem vstupovat, nic horšího jsme udělat nemohli.“

‚Je to Oddný?“ Fridrikka pohlédla na Matthiase. ‚Já se tam nedokážu podívat.“

Matthias zavrtěl hlavou. „Ne, pokud dobře vidím, je to nějaký muž.“

Fridrikka ulehčené vzdychla. „Halldór, nebo Bjarki?“

„Ne.“ Eyjólfur zavrtěl hlavou. „Ani jeden z nich.“

„Co se tu vlastně děje?“ Bela se dosud o celou záležitost nezajímala, ale najednou byla stejně zvědavá jako ostatní.

„Existují tři nezvěstní lidi, a když konečně najdeme jednoho mrtvého, je to naprostý cizinec?“

Tóra dostala husí kůži. Kdo to k čertu v té chladírně leží? Kdo sem dopravil hrůznou zmrzlou mrtvolu neznámého muže? „Možná ji sem šoupl ten, co zapnul výstražné osvětlení. Možná tu někde ještě je…“ Všichni se instinktivně shlukli, jako by takový šílenec mohl každou chvíli vyskočit z velké myčky nádobí v kuchyni.

Fridrikka vyrazila další výkřik a už zase byla strachy bez sebe.

Kapitola osmnáctá

21. března 2008

Fridrikka přestala plakat. Od dlouhého naříkání měla slzné kanálky téměř vyschlé, ale po několika posledních vzlycích získala ztracenou rovnováhu. Po chvíli mlčení oznámila, že nebude spát v domě, kde je v chladírně mrtvola. Ostatní ji přemlouvali, aby si to rozmyslela, ale marně, a tak nakonec rozhodli, že Tóra a Bela budou spát s Fridrikkou v kancelářské budově, protože ji v jejím stavu nemohou nechat samotnou. Teď tedy vlekly svoje matrace sněhem do vedlejší budovy, a ačkoli vítr celkem utichl, nebylo to vůbec snadné. Přikrývky už odnesly bez problémů a tak v konferenční místnosti nakonec vznikla tři místa na spaní.

Horší ubytování si Tóra představit neuměla. Skrze starou pěnovou gumu cítila podlahu a Belino dýchání jí

trvale připomínalo společnost, v níž se ocitla. Stojícímu člověku tak hrozná zima nebyla, ale těsně nad podlahou se držela vrstva studeného vzduchu. Ke všemu trvala Fridrikka na tom, aby zůstalo rozsvíceno, a světlo neonových zářivek bylo tak jasné, že pronikalo i pod zavřená víčka.

„Jsi ještě vzhůru?“ Fridrice se zřejmě vedlo jako Tóře.

„Kdo… kdo je podle tebe ten mrtvý?“ Její hlas byl po dlouhém pláči úplně zastřený.

„Nevím,“ odvětila Tóra. „Bylo na něj špatně vidět a já zdejší lidi ani neznám.“ Vybavovala si znovu, co viděla.

„Mohl by to být někdo z místních. Měl na sobě takovou kožešinovou kazajku, ale viděla jsem ho jenom po ramena.“

Tóra se nadzdvihla na loktech, aby na Fridrikku viděla. Bylo jí nepříjemné hledět při řeči na strop. „Pracovali tu nějací domorodci, nebo ne?“

Fridrikka zavrtěla na polštáři hlavou. „Ne. Byla tu sice snaha nějaké zaměstnat, ale pokud vím, nikdo z vesničanů neměl zájem. Celou dobu se na nás dívali skrz prsty. Úplně bezdůvodně. Chovali jsme se k nim vždycky přátelsky a pozemek, na kterém se má důl otevřít, místní nikdy k ničemu nevyužívali. Neměli pro svou averzi žádný důvod.

Zřejmě to místo považují za zlé či prokleté.“

„Možná nejsou na cizí lidi vůbec zvyklí. Žádné turisty tu není vidět. Jsou tu vůbec nějaké možnosti ubytování?“

„Ne. Myslím, že ne.“ Zdálo se, že Fridrikka už se vzpamatovala. Asi jí udělala dobře taky klidná rozmluva s

Tórou. „Vyskytují se tu lovecké chaty, ale do těch by žádný turista nevkročil. Jednou jsem do takové chatrče jen nakoukla, ale nedá se popsat, co jsem viděla. To bych radši spala v nějakém iglú.“

„Nebo na podlaze v kanceláři…“ Tóra se na geoložku usmála a ta její úsměv opětovala.

„Dík, že jsi tady se mnou. Já bych tam v tom baráku nemohla spát.“ Na chvilku se odmlčela. „Není zvláštní, co všechno člověk udělá pro peníze? Když jsem odsud odjížděla, přísahala jsem, že se sem nikdy nevrátím, a teď jsem tady zase. Jenom pro peníze. Ze stejného důvodu jsem tu práci vzala i tenkrát. Už pár let před zahájením projektu jsem pro Bergtaekni pracovala, ale do takovéhle pustiny jsem nikdy se nedostala. Když jsem pak ale zjistila, kolik se tu vydělá, vypadalo to docela jinak. Stálo mě to manželství, a přesto jsem tu znovu. Už nikdy se nedám svést touhou po penězích.“

„O, to je mi líto.“ Tóra se na ni soucitně podívala. ‚Já jsem taky rozvedená. Není to lehké. Ale ničeho nelituju.

Časem budeš určitě ráda, že jsi takové rozhodnutí udělala.“

„Já neudělala nic. Můj muž mě opustil. Využil příležitosti, že jsem byla tak dlouho pryč. A dělal pak, jako bych za ten rozchod mohla já. Totální kecy.“

„Ach… opustil tě kvůli jiné?“

„Ne.“ Fridrikka zrudla. „Kvůli jinému.“

„A sakra, tak to musí být zlý.“

„To tedy jo. A ponižující. Ta věc s Oddný Hildur mi pak dodala. Byla jsem úplně vyřízená a opravdu neschopná zůstat tady jako jediná žena. Peníze přestaly být pobídkou, ale jak říkám, když mi nabídli dost, svoje zásady jsem zas porušila. To je pro mě na téhle cestě nejvíc deprimující.“

„Člověk musí z něčeho žít,“ pravila moudře Tóra. „Tak už to chodí. A jsou horší věci než porušit vlastní zásady.“

Její vlastní honorář by se ovšem musel zdvojnásobit, aby se ještě někdy vypravila do Grónska. „Kromě toho nemůžeme nikdy vědět, co nás čeká. Ani já s ničím takovým nepočítala.

Nejhorší, co jsem si dovedla představit, bylo to, že ty pohřešované najdeme zmrzlé ve sněhu. Ty bys určitě taky nejela, kdybys věděla, co se stane.“

„Ne, určitě ne,“ prohlásila Fridrikka rezolutně. „K

tomuhle místu jsem jaksi neměla nikdy důvěru.“ Otočila hlavu a podívala se Tóře do očí. „Nevěřím v žádné nadpřirozené síly ani nic takového, ale vždycky jsem tu cítila něco neskutečného. Neumím to popsat. Když se ohlédnu nazpět, musím říct, že jsem se tu nikdy necítila dobře.“

„Jak to myslíš?“

„Nevím, možná to bylo vinou nálady v týmu. Většina lidí v podobných táborech pracovala už léta a vytvořila se mezi nimi komická atmosféra. Není dobré žít a pracovat spolu v tak těsném prostoru. Ženy v takových týmech tvoří zpravidla menšinu a tím prostě nevznikne normální

společenství. Nejsou tu staří lidé, děti a tak. Nežila jsem nikdy na moři, ale situace na lodi musí být podobná.“

„Narážíš na chování k Arnarovi nebo na něco dalšího?“

„Zčásti ano, ale nebylo to všechno. Musím uznat, že Eyjólfur měl v něčem pravdu. Arnar fanaticky zdůrazňoval svou abstinenci a k nám se choval nelítostně, protože jsme nebyli tak pevní jako on. Ale… jak už jsem řekla, je těžké tu atmosféru popsat. Byla plná narážek, dvojsmyslů a tak.“

Odmlčela se. „Vím, že to zní divně, ale neumím to lépe vysvětlit. Šikana byla jen o málo horší, protože probíhala nepokrytě. Většina lidí neměla Arnara ráda, to není žádné tajemství. Všemu, co řekl, se všichni vysmívali. Při zábavě ve dnech volna pro něj nikdy nebylo místo. Když se někam jelo, nepřicházelo v úvahu, aby jel v samostatném autě, a pokud se někdy přidal k ostatním, prostě ho odstrkovali.

Během volna proto býval většinou sám.“

„To zní dost hrozně.“ Tóra už slyšela řadu ošklivých historek o šikaně mezi dětmi, ale domnívala se, že u dospělých jsou takové případy vzácné. „Stávalo se mu to už od prvního dne?“

„Ne. Nebyl nikdy příliš oblíbený, ale zpočátku to ještě šlo. Osamělost nemá na lidi dobrý vliv a je to čím dál horší.

Zprvu se to omezovalo na kradmé pohledy, když Arnar řekl něco, co se ostatním nelíbilo, ale na konci už šlo o otevřenou válku. Jídal stále sám. Když si přisedl ke skupince, která ho nesnášela, přesedli si všichni k jinému stolu. Nám ostatním

se ale nechtělo skončit ve stejné situaci, byli jsme zbabělí a nepřisedli si k němu. Oddný Hildur byla jediná, kdo reagoval jinak. Nemohla se na to už dívat. Já tak odvážná nebyla, myslela jsem jen na vlastní kůži, ačkoli jsem se snažila s ním jednat přátelsky. Na ničem zlém jsem se nepodílela, jen jsem mlčky přihlížela, což mi ovšem nijak nepřidává na cti. Dnes toho hluboce lituju, ale už je pozdě, jako obvykle.“

„Oddný o tom šéfa informovala,“ řekla Tóra. „Krátce předtím, než zmizela, mu napsala a žádala ho, aby něco podnikl. Vedlo to k něčemu?“

„Ne, tedy aspoň pokud jsem tu byla. Asi měsíc po tom, co Oddný zmizela, jsem dala výpověď, ale do té doby se nestalo nic. Všichni byli šokovaní, to jistě chápeš. A Arnara už pak netrápili tolik jako předtím.“

„Je možné, že někdo Oddný ublížil kvůli té stížnosti?“

Tóra se snažila formulovat svou otázku co nejopatrněji, aby se Fridrikka znovu nezačala hroutit. Ačkoli se teď zdála klidná, o žádné vyrovnanosti se mluvit nedalo. „Že se někdo dostal k tomu e-mailu a chtěl jí dát za vyučenou? Možná ani netušil, jaké to bude mít následky.“

„Jak to myslíš?“ Fridričiny bledé tváře zrudly. „Že ji někdo zavraždil?“

„Ne, to nechci tvrdit.“ Tóra zalitovala, že o tom vůbec začínala. „Spíš jsem myslela, jestli nemohlo jít o nějaký drsný žert, který se vymkl z rukou.“

Trvalo dost dlouho, než Fridrikka odpověděla: „Ne. To je nemožné. Vzpomínám si na to, jako by to bylo včera.

Všichni byli dokonale překvapení. Nikdo z toho týmu nebyl tak dobrý herec, aby to ohromení tak úspěšně předstíral.“ Na chvíli opět zmlkla. „Uvažovala jsem spíš, jestli jí nemohl ublížit někdo ze vsi. Asi víš, že násilí na ženách je v Grónsku na denním pořádku.“

Tóře se zdálo pravděpodobnější, že Oddný zabloudila ve vánici, nebo že ji zavraždil někdo, koho znala. Že někdo ze vsi poběží do tábora v naději, že tam potká osamělou ženu, bylo dost nereálné. Mnohem pravděpodobnější bylo, že ona potká nějakého muže. „Myslím, že je to tu stejné jako kdekoli jinde. Oběťmi násilí jsou především manželky a partnerky“ Tóra se zkoumavě podívala na Fridrikku.

„Vědělas, že se Oddný kvůli Arnarovi obrátila na šéfa?“

„Ano, s tím se mi svěřila. Byly jsme kamarádky.

Pochybuju ale, že o tom věděl někdo další. Před nikým se o tom nešířila a šéf by ji byl určitě informoval, kdyby to někomu řekl.“

„Jak Oddný zareagovala, když se její stížností nezabýval?“

„Byla samozřejmě zklamaná, ale nedávala to na sobě znát.“

„A víš, proč k takovému kroku nesáhla už dřív? Byli jste tu přece už rok, když tu zprávu poslala.“

‚Jak jsem už řekla, šikana se prohlubovala a k tomu se přidalo to, že jsme tu v zimě museli zůstat déle, než bylo plánováno. Místo abychom po Vánocích měli několik měsíců volna, měli jsme se sem v půlce ledna vrátit a strávit tu nejhorší období roku. Oddný Hildur soudila, že tím pádem bude všechno ještě horší, v čemž měla pravdu. Já se tehdy domnívala, že firma toto rozhodnutí vezme zpět, ale to se bohužel nestalo.“

Tóra složila hlavu na polštář. Byla unavena a už se pod dekou zahřála natolik, že necítila studenou podlahu. „Určitě se všechno vysvětlí,“ řekla, ačkoli o tom sama nebyla přesvědčená. „Než se nadějeme, budeme zase doma.“

Popřála Fridrice dobrou noc a doufala, že už bude moci zhasnout světlo.

„Jak se ten muž dostal do chladírny?“ Fridričin hlas už zase zněl zastřeně.

„Netuším. Je mi to stejnou záhadnou jako ty kosti v zásuvkách psacích stolů. Možná do chladírny vstoupil omylem a zmrzl tam. To by ovšem bylo značně podivné, protože dveře se dají otevřít i zevnitř.“

„Hmmm,“ utrousila Fridrikka skepticky. „Kdesi jsem četla, že původní obyvatelé Grónska dřív neměli žádné opravdové náboženství. Místo aby v něco věřili, žili ve strachu.“ Fridričin dech se uklidnil, byl pravidelný, jako by už dřímala a hovořila z polospánku. „Já jsem na tom stejně.

Jsem nevěřící a mám hrozný strach z něčeho, co neumím pojmenovat.“

Tóra neodpověděla. Ležela se zavřenýma očima a vnímala jen průsvitný, světle růžový vnitřek očních víček.

Byla příliš utahaná, aby protestovala, a dobře chápala, jak se Fridrikka cítí.

„Řekl bych, že ten muž je mrtvý už dlouho.“ Finnbogi seděl v kuchyni, ruce na stole před sebou. Právě odložil slánku, s níž si pohrával. „Moc důkladně jsem ho samozřejmě neprohlížel, ale i když byl vidět jenom po ramena, zdá se vyloučeno, že by zemřel teprve nedávno.“

Matthias přisvědčil. „Napadá tě, co mohlo být příčinou smrti?“

Lékař se usmál. „To ti nepovím, viděl jsem ho nakonec pouhou minutu. Na hlavě žádná očividná zranění neměl a nezdálo se ani, že by byl uškrcený. To by musel být zmodralý kolem úst. Nevšiml jsem si ani žádných omrzlin na nose a uších, které by měl mít, kdyby zmrzl. To však vylučuje jenom tři z nesčetných možných příčin smrti. Musí na pitevní stůl. Nevím, kdo tu má pro obdukci potřebné vybavení, snad nějaká nemocnice na západním pobřeží.

Chvíli potrvá něco takového zařídit. Mohl bych samozřejmě znovu zajít do chladírny a prohlédnout si tělo důkladněji, ale k čemu by to bylo? Nebezpečí infekce při teplotách pod bodem mrazu v žádném případě nehrozí.“

„Přesto tam nikdo nepůjde, dokud se nedostaví policie.“

Matthias na tom trval, třebaže si musel všimnout, jak lékař touží ještě jednou se do chladírny podívat. Eyjólfur s Alvarem se také vrátili do klubovny, poté co je Matthias vyhnal z kuchyně. Mrtvola je tak fascinovala, až se obával, aby se do chladírny potají nevloudili a nevyfotili ji.

„Správně bychom tu neměli zůstávat, ale nevím, kam bychom mohli jít. Musíme počkat, dokud se neobjeví policie nebo vrtulník.“

„A jak chceš vůbec policii přivolat?“ zeptal se Finnbogi.

„Od té ženy ze vsi?“

„Co jiného nám zbývá? Můžeme jen doufat, že nás pustí dál. Měli bychom se k ní vlastně vydat hned, ale –“

„Ale co? Myslíš, že jsme moc popili?“ Lékař se tvářil udiveně. „V žádném případě ne tolik, aby to za těchto okolností hrálo nějakou roli.“

Matthias byl rozladěný, že mu Finnbogi skočil do řeči.

Měl už celé záležitosti plné zuby a přál si být doma a dát si pořádnou horkou sprchu. „Ne, spíš jsem tím myslel, aby tu ostatní nezůstali bez dohledu. Kdo ví, co Alvara a Eyjólfa napadne, a taky se mi nechce nechávat tady ženy.“

„Dobře, že tě neslyší,“ dobíral si ho lékař. „Taková Bela se určitě dokáže ohlídat sama.“

„Ti vrtači taky určitě nebyli žádní strašpytlové, a přesto se ztratili.“ Ukázal na dveře za doktorem. „A ten zmrzlík musel být pořádný svalovec, když si uvědomíš, jak velké

tělo pod tou fólií leží. Kromě toho dnes večer už do vsi jet nemůžeme, protože u toho musí být Tóra. Ta ženská jí důvěřuje, ale nás by dovnitř asi nepustila. Sice bychom Tóru mohli vzít hned s sebou, ale to zas nevím, jak by reagovala Fridrikka, kdyby tu zůstala sama s Belou. Nechci už vidět žádné slzy.“

„To já taky ne. Hrůza pomyslet, co by dělala, kdyby tam byla ležela její kamarádka.“

Matthias při tom pomyšlení zasténal. „To radši doufejme, že zůstane nezvěstná.“

Nestačil ani dopovědět a venku se opět rozzářilo výstražné osvětlení.

Kapitola devatenáctá

21. března 2008

Tóře se ulevilo, že Fridrikka konečně usnula, když náhle jejich ležení v konferenčním sále zalilo prudké výstražné světlo. Tóra opatrně vyklouzla z provizorního lůžka a přikradla se k oknu. Předtím Bela na Fridričino přání zatáhla závěs. Tóra jej nadzvedla a jukla ven. Stál tam nějaký muž.

V panice závěs pustila a couvla. Věděla, že ji nezpozoroval, protože k ní byl obrácen zády a díval se na obytný trakt.

Přesto se nemohla zbavit pocitu, že o ní vetřelec ví. Zoufale se snažila rozpomenout, zda jsou venkovní dveře zamčené.

Pohlédla na pokojně spící ženy a přemítala, zdaje má probudit. Fridrikku raději ne, ale Bela by zřejmě zachovala klid, nebo dokonce zahnala vetřelce na útěk. „Belo, Belo,“

zašeptala a šťouchla sekretářku do ramene, zprvu jemně, potom důrazněji. „Probuď se! Venku někdo je!“ Bela

otevřela jedno oko a Tóra z jejího pohledu vyčetla, že z takového probuzení není dvakrát nadšená. „Vstávej! Ale dej pozor, ať nevzbudíš Fridrikku.“

Světlo venku se opět vypnulo a Bela pomalu procitla.

Nejprve se posadila a pak loudavě vstala. Tóra s Belou tvořily povedený pár. Bela na sobě měla hedvábné pyžamo a Tóra večerní šatky, které vypadaly jako noční košile. „Kdo to má být?“ zeptala se Bela chraptivě. Šla k oknu a vyhlédla ven. „Nikoho nevidím.“ Bez výstražného světla bylo obtížné venku něco rozeznat. Bela tedy závěs roztáhla trochu víc, a vzápětí se prudce otočila. „Viděla jsem ho. Jde ke kuchyni.“

Tóra sebou trhla. Za normálních okolností by zavolala Matthiasovi, ale takhle to nešlo. „Musíme varovat ostatní.“

Horečně přemýšlela, zda má kancelářská budova zadní východ. „Můžeme vylézt některým zadním oknem a nepozorovaně přeběhnout mezi budovami.“

Bela pozvedla obočí. „Zbláznila ses?“

„Co když hoši spí a tohle je ten týpek z videa…?“ Tóra ťapala bosýma nohama po studené podlaze.

„Z jakého videa?“ Bela mluvila tak hlasitě, že se Fridrikka zavrtěla.

V tom rozrušení Tóra zapomněla, že ostatní o nahrávce s cukajícíma se nohama nevědí. „Ale nic, jde o něco jiného.

Ale musíme je bezpodmínečně varovat, aby je ten muž nepřekvapil.“

„Nejlíp bude, když k nim zajdeš ty,“ zamumlala Bela.

Jedna z nás beztak musí zůstat u Fridrikky. Nemůžeme ji tu nechat samotnou.“

Tóra neměla čas se s ní dohadovat. „Fajn, ale musíš mi slíbit, že mě budeš sledovat oknem.“ Nedůvěřivě se na Belu podívala. „Na žádný pád mě nesmíš spustit z očí! Ani kdyby sis chtěla zapálit.“

Bela přisvědčila a Tóra spěchala do předsíně, kde si natáhla přes šaty zimní overal. Potom spěšně vklouzla do vysokých bot, které jí byly příliš velké právě jako ta kombinéza. Když křikla na Belu, že už jde ven, nedostala žádnou odpověď – ale musela si pospíšit. V polárnickém modelu, který na sebe navlékla, nemohla šplhat z okna. Šla tedy ke dveřím a doufala, že všechno dobře dopadne. Jestli ji ten chlap napadne, začne řvát z plných plic.

Venku byla vlezlá zima, ale poprvé od chvíle, kdy byla v Grónsku, na to nemyslela – soustřeďovala se na cestu od kancelářské budovy k obytnému křídlu. Vetřelce nikde vidět nebylo. Tóřino srdce tlouklo jako zběsilé. Vyhlížela čerstvé stopy, ale na cestě mezi budovami byl sníh rozšlapaný.

Musela prostě spěchat a doufat, že ho nepotká. Energicky vykročila a mířila přímo ke vchodu místo k zadní straně domu, jak původně zamýšlela. Velký a tlustý zimní overal jí ztěžoval chůzi a příliš dlouhé nohavice vláčela po sněhu.

Zatímco naslouchala až moc hlasitému šustění svého oděvu,

nevšimla si stop, které vedly ke kontejneru na odpadky.

Když míjela velkou kovovou krabici, vyděsila se.

Schovával se za kontejnerem! Tóra přestala dýchat. Měl na sobě koženou kazajku a bílé chlupaté kalhoty, které vypadaly jako kožešina z ledního medvěda. Jeho oblečení bylo tak objemné, že se nedalo poznat, jakou má postavu: zda je velký a silný, nebo malý a útlý. Oči měl tmavě hnědé, málem černé. Přese všechno ten muž nepůsobil nepřátelsky, spíš smutně. Tóra zůstala stát jako přimražená a zoufale přemýšlela, jak se rozhodnout. Původní záměr volat o pomoc byl zapomenut, chaos v hlavě jí bránil v rozumném počínání. Nenapadlo ji prostě nic lepšího, než tomu člověku popřát dobrý večer. Sotva jí ta slova přešla přes rty, nevěděla už, jakým jazykem je pronesla. Zřejmě islandsky, protože na ni zíral dost nechápavě. Pro jistotu ho pozdravila ještě dánsky.

„Musíte odejít,“ řekl on. Mluvil dánsky, ale i Tóra poznala, že to není jeho mateřština.

„Proč?“ zeptala se, ačkoli nepočítala s odpovědí. Ten muž jistě nečekal, že s ním bude souhlasit, zajde do domu a začne si balit kufr.

„Vaši přátelé už nevrátí. Jeďte domů.“ Z mužova hlasu se nedalo zjistit, zda to míní jako výhrůžku, nebo jako radu.

„Odkud to víte?“ Tóra náhle pocítila chlad. „Co se s těmi lidmi stalo?“

„Jsou pryč.“ Vetřelec na ni nehnuté hleděl. „Tohle je špatný místo.“

V tu chvíli Tóru něco napadlo. Tohle nejspíš bude ten starý lovec, o kterém mluvila ta vesničanka. Byl nezvykle oblečený, takže se dalo předpokládat, že nežije ve vsi.

Naštěstí si Tóra zapamatovala jeho jméno, a tak se rozhodla pro přímý dotaz. „Vy jste Igimaq?“ Muž překvapeně přisvědčil. „Slyšela jsem, že byste nám mohl o tomhle kraji něco povědět.“

„Už jsem řekl. Je to špatný místo. Odejděte!“ Nezeptal se, kdo jí o něm pověděl. „Nevíte nic o věcech tady. Nejste tu doma. Jděte a povězte všem, aby se drželi dál. To místo zlý.“

To byla Tóřina šance. „To mi musíte přesněji vysvětlit.

Možná odejdeme, když pochopíme, proč je to tak důležité.“

Muž na ni rozzlobeně pohlédl. „Tady umřeli lidi.“

„První osídlenci?“

„Lidi, kteří tu umřeli, nemají žádný potomky, protože ti také pomřeli. Proto se jejich duše nemůžou znovu narodit v jejich dětech a vnoučatech. Takže jsou pořád tady. A pořád budou. Je to nedobrý místo, a kdo sem přijde, vystavuje se nebezpečí, že se už nikdy nevrátí.“

Tóře byla čím dál větší zima. Ačkoli byla nevěřící a nic nadpřirozeného neuznávala, otřáslo jí pomyšlení, že první osadníci neunikli zimě a zármutku ani po smrti. „Duchové

těch, co zemřeli hlady, tedy mohou za to, že v tomhle kraji mizejí lidé?“

„Led toho hodně uchová a nic neničí. Ale nakonec znovu vydá to, co kdysi spolkl.“ Igimaq stáhl jednu kožešinovou rukavici a napřáhl k Tóře ruku. Chyběl mu ukazováček. V dlani držel malý šátek obšitý drobnými pestrými perličkami. „Moje žena ho udělala před třiceti lety.

Ale ztratila. Včera jsem ho našel na místě, kde v zimě často bývám.“

„Myslím, že se tu vyznáte nejlépe ze všech. Můžete mi tenhle kraj popsat? Je tu hodně ledních medvědů?“

„Už jsem vám to řekl. Ale vy mě neposloucháte.“ Lovec se rozzlobil.

„Ale poslouchám, jenom to těžce chápu. Tam, kde bydlím, mluvíme a myslíme jinak. Naše duše se po smrti nikde netoulají.“ Tóra věděla, že už nemá moc času. Starý lovec těkal pohledem do všech stran, jako by se chtěl zorientovat. Pro Tóru tvořila okolí nekonečná ledová plocha, která vedla buď k horám, nebo k moři. „Hledáme dva muže a jednu ženu z tábora. Řekl jste, že naši přátelé se nevrátí.

Myslíte ty tři nezvěstné? A chcete tím říct, že jsou mrtví?“

Muž ale neodpověděl, jen hleděl do dálky. „Jsou mrtví?“

Tóra se pohnula, poprvé od chvíle, kdy se tu zastavila.

„Musím to vědět.“

„Jděte a povězte všem, aby se drželi dál.“ Upřel na ni zrak. „Když to neuděláte, budete litovat.“

Zdálo se, že Tóra musí zvolit jiné prostředky. „Co se stalo vaší dceři? Bylo mi řečeno, že tu umřela.“

Igimaq se zarazil a v koutcích úst mu zacukalo. „Moje dcera vás nemusí zajímat. Už tu není.“

„Přihodilo se jí totéž co lidem, které hledáme?“

„To poznáte, když tu zůstanete. Ale pak už bude pozdě.“ Zastrčil perličkový šátek do kapsy a navlékl si znovu rukavici. „Až spatříte znamení, dozvíte se, co mám na mysli.“ Přešel kolem ní. „Ale pak už bude pozdě.“

„Cože?“ Teď už se rozzlobila i Tóra. „Znamení?

Můžete to rozumně vysvětlit? Jaké znamení?“ Ale lovec šel dál a už se neohlédl. „Proč jste sem přišel?“ volala za ním Tóra.

„Abych udělal, co jsem udělat musel. Řekl vám, abyste odešli.“ Otočil se. Obličej mu nyní rámovala kožešinová obruba kapuce. „Ale vy posloucháte stejně špatně jako ti, co tu byli před vámi.“

„Poškodil jste – parabolic antenna a snowmobil?“

Tóřiny jazykové znalosti byly omezené, takže dánské názvy těch věcí neznala. Doufala však, že Dánové přejali anglické pojmy, jak je u technických termínů běžné. Lovec se naposled otočil a nechápavě se na ni podíval.

Tóra sledovala, jak mizí ve tmě, naprosto nehlučně, jako kdyby uzavřel se sněhem dohodu, že nebude pod jeho kroky křupat. Když procházel mezi stožáry s reflektory, výstražné světlo se znovu zapnulo, ale jeho to z klidu nevyvedlo. Tóra

se pohnula, teprve až ho ztratila z očí. Bela ji zaručeně z očí spustila. Ten muž ji mohl klidně zabít a sníst a její strážný anděl by nehnul prstem. Přesto byla ráda, že se Bela objevila aspoň teď, když už byl starý lovec v prachu.

Tóra se rozhodla jít do obytné budovy a ponechat Belu na čas jejímu osudu. Chtěla mluvit s Matthiasem a v klubovně se ještě něčeho napít. Nemusela ho hledat dlouho, neboť Matthias a Finnbogi přiběhli do předsíně, právě když se soukala z overalu.

„Co se děje?“ Matthias k ní přiskočil a zachytil ji za rameno, protože při svlékání druhé nohavice málem upadla.

„Stalo se něco?“ Zmateně hleděl na šatky, které na ní viděl naposledy v divadle.

„Ano i ne. Potkala jsem toho Igimaqa. Byl tady, aby nám řekl, že máme odejít.“

„Cože? Cos proboha dělala venku?“

„Chtěla jsem vás varovat. Rozsvítilo se výstražné světlo a venku jsme uviděli nějakého muže. Mířil k vašemu domu a já si říkala, že už budete spát.“ Náhle jí došlo, jak byla lehkomyslná. Oddný Hildur možná udělala tutéž chybu a střetla se venku s nějakým mužem. „Ale nic se nestalo. Ten chlapík působil komicky. Nevím, jestli má cenu se za ním vydat.“

„Nepřeskočilo ti? Vyběhneš ven, když se tu někdo potlouká?“

„Vím, že to bylo hloupé. Ale mluvila jsem s ním.“ Tóra pověsila overal. „Nepřímo mi řekl, že vrtači a geoložka jsou mrtví.“

„Nepřímo?“ zeptal se Finnbogi.

„Prohlásil, že naši přátelé se už nikdy nevrátí.“

„Má s tím něco společného on?“ Matthias se na Tóru dosud zlobil kvůli její lehkomyslnosti. S Finnbogim výstražné světlo také zaregistrovali, ale nikoho neviděli, takže neměli důvod vyjít ven. A Matthiase opravdu nenapadlo, že Tóra bude odvážnější než on.

„Netuším.“ Přešli do klubovny, kde jim Tóra vylíčila svůj rozhovor se starým lovcem. Z Igimaqových slov o znamení ale její posluchači nebyli moudří. Domnívali se, že měl na mysli nějaký náznak, přírodní jev či předzvěst neznámého nebezpečí. Tóra dopila poslední kapku lékořicového likéru a vrátila se do kancelářské budovy, tentokrát v Matthiasově doprovodu.

Když došli do konferenční místnosti, nenašli Belu, jak tu ustaraně pobíhá, ale jak klidně pochrupuje na své matraci.

Kapitola dvacátá

22. března 2008

Když Oqqapia vešla do kuchyně, zhrozila se. Nenašla jediný čistý talíř, jedinou čistou sklenici. Hora nádobí v dřezu byla tak vysoká, že se bála z ní cokoli vytáhnout, aby se nezhroutila a nezůstaly z ní jen střepy. V poslední době si navykla utírat sklenice a talíře starou ušmudlanou utěrkou, což nebylo právě hygienické. Nedokázala se prostě vzchopit k tomu, aby nádobí umyla. Ve vesnici tekoucí voda nebyla a cisterna za domem by se musela nejprve naplnit, aby se z ní dalo něco nabrat. Grónská samospráva sice svého času nechala vyvrtat studnu, ale vodovodní potrubí už položit nestačila. Proto všichni museli brát vodu u jedné malé pumpy a nosit si ji do svých zásobníků. Byla to Naruanova starost, ale ten byl v posledních dnech mimořádně líný a úplně k ničemu. Oqqapia byla docela jiná, asi proto, že si

lenost nemohla dovolit. Její práce se netěšila velké společenské vážnosti, byla však velmi důležitá. Každé tři dny vybírala latríny v domech a vylévala jejich obsah do moře. Mockrát musela jít s páchnoucími kbelíky ke břehu, a přestože byly při zpáteční cestě lehčí, víc než dva najednou neunesla. Když tuhle práci před třemi roky dostala, zkoušela nosit čtyři, ale brzy toho musela nechat, protože cestou hodně vylila. Nebyla tedy jiná možnost než chodit častěji, a pokud někdy nemohla, vyslechla si pak svoje. Titíž lidé, kteří jí za to nadávali, ji ale nikdy nepochválili, když všechno běželo jako na drátku. Oqqapia by byla ráda dělala něco jiného, ale všem ve vsi to takhle vyhovovalo, a tak před ní vzácné nabídky jiné práce tajili.

Síly ani čas k nošení vody do jejich zásobníku jí tedy nezbývaly, měl to dělat Naruana. Jenže když občas trochu vody přinesla, zvykl si na to tak, že to začalo patřit k jejím povinnostem, zatímco on už neměl vůbec žádné. Ona si zase zvykla pít džusy přímo z papírové krabice. Když ale přikládala umatlaný karton ke rtům, dusil ji jeho kyselý pach. Džus byl sice v pořádku, ale než se napila, tak se jí dělalo špatně. Proč nemůže mít aspoň jednu čistou sklenici!

Ve dveřích se objevil Naruana. Černé vlasy měl přerostlé a špinavé, a ačkoli jeho nahé paže byly dosud svalnaté, dávno už nevypadal tak dobře, jako když se před ní svlékl poprvé. Bylo očividné, že si s nimi život nepěkně zahrál. Zrcadlo nad umyvadlem v koupelně už Oqqapia

dávno sňala ze zdi. Bylo už tak dost zlé vstávat s pocitem, že se v jejím těle uhnízdila smrt – nemusí se na to ještě dívat.

Dlouho se před tím však oči zavírat nedaly. Oqqapia mohla sama sebe i svůj zbědovaný stav vidět jako v zrcadle v Naruanovi.

„Dej mi loka.“ Naruana natáhl ruku a sebral jí poloprázdnou krabici od úst. Přiložil ji ke rtům a vypil celou do dna. Prázdný karton postavil na kuchyňský stůl, který už byl plný plechovek od piva. „My už žádný nemáme?“

Nemusel vysvětlovat, co tím míní. V tom si byli oba podobni.

Oqqapia přisvědčila. „Včera večer jsi vypil poslední pivo.“ Celý dům už prohledala, ale žádné nenašla.

Nevzpomínala si sice přesně, kdo z nich opravdu vypil to poslední, ale předpokládala, že to byl on. Vždycky to tak bylo. Míval přednost, ačkoli na domácnost přispívala víc ona. Pivo koupili z peněz, které dostala od cizinců. Kdyby je neměli, byl by včerejší večer skončil mnohem hůř. Alkohol umrtvoval pocity a dělal život snesitelnějším. Kdyby někdy bylo všechno dobré, nebyl by k pití žádný důvod. Jenže kdy by to mohlo nastat? Co by se muselo stát, aby se jim vedlo lépe? Přede dvěma roky si myslela, tak jako ostatní vesničané, že zřizování dolu ohlašuje lepší časy. Jak ona, tak ostatní najdou konečně práci a život opět dostane smysl.

Vstávat, pracovat, spát. Bylo by to lepší než vstávat, pít a spát. Oqqapia si dobře vzpomínala na zklamání, které ve vsi

zavládlo, když zjistili, že důl má být na místě, jemuž se už v dětství naučili vyhýbat.

„Neměla jsi s tou ženskou mluvit.“ To říkal Naruana teď. Když ale přinesla domů peníze, nestěžoval si, nýbrž hned běžel ke Kajoqovi do vesnické prodejny, pokud se to vůbec dalo prodejnou nazvat. Nikdy se nevědělo, má-li nějaké zboží, protože sklad se doplňoval jenom dvakrát ročně, na jaře a na podzim. Čerstvé potraviny se vyskytovaly jen pár týdnů v roce, ale jedním si mohli být všichni jistí: alkoholu má Kajoq na skladě vždycky dost.

Oqqapia si nepamatovala, že by mu někdy došel. „Neměla jsi s ní mluvit.“ Naruana se opakoval jako starci, kteří vysedávají na můstku v přístavu a celý den melou totéž.

„Nic jsem jí nevyprávěla. Jen jsem jí řekla, aby si promluvila s tvým otcem.“ Oqqapia věděla, že ho tím naštve. Všechno, co souviselo s jeho otcem, ho zraňovalo.

Přesto neviděla žádný důvod, proč mu to zamlčet. Když byla malá, naučil ji jeden učitel, který tu přechodně působil, mluvit vždy pravdu. Poznala, že nevyslovené mnohdy škodí stejně jako vyložená lež. O čem však mluvit, a o čem pomlčet? Navzdory všemu se Oqqapia snažila řídit touto zásadou, ačkoli řadu jiných ctností, které oceňovala, už dávno pohřbila.

„Jak jsi to mohla udělat? Tos ji už rovnou mohla pozvat k nám domů!“ Naruana se otočil od otevřené ledničky. Byl stále vzteklejší, a to nejen proto, že v ní nebylo nic k pití.

Oqqapia lehce zčervenala. Měla by mu říct, že souhlasila s tím, aby si od ní zatelefonovala? Radši ne.

Možná ta žena vůbec nepřijde, a když ano, nemusí být Naruana doma. Může být dole na můstku, nebo na návštěvě u někoho, komu pivo ještě nedošlo. „Netvař se tak kysele.

Včera jsi byl docela spokojený, že jsem ji potkala.“

„Nejsem nikdy spokojený. To bys měla vědět.“

Zabouchl dveře ledničky tak prudce, že se sklenice marmelády a jiné potraviny hlasitě zatřásly. „Chci mít prostě od téhle pakáže pokoj. A ty se s nima vybavuješ! Když s nima nikdo nebude mluvit, odtáhnou a všechno bude jako dřív.

Mlčeli. Kdyby bylo všechno jako dřív, znamenalo by to nesmyslně se opíjet a sklízet pohrdání od ostatních obyvatel vesnice, kteří ještě neklesli tak hluboko. Dosud jich byla většina. Zbývající, ti, kterým se vedlo jako jim, jen zřídka opouštěli dům, vyspávali opici, aby mohli vstát a ocitnout se znova v tom ďábelském kolotoči. „Pověděla jsem té ženě o Usinně.“ Oqqapia nevěděla, proč to řekla. Naruana přecitlivěle reagoval už na zmínku o svém otci, ale s jeho sestrou to bylo ještě horší. Mluvil o ní, jen když byl opilý tak, že se neovládal. A protože Oqqapia bývala tou dobou většinou v podobném stavu, na jeho řeči si nepamatovala.

Dokázala si vybavit jenom jednotlivé útržky, které však byly tak podivné, až si říkala, že mu určitě špatně rozumí, nebo se musela přeslechnout. Blábolil cosi o znameních a předcích,

které nesmí zklamat, a vykládal úděsné věci o Usinnině osudu, které sotva mohly být pravdivé. Pokaždé, když Naruana večer tlachal o své sestře, začal ráno mluvit o tom, že by mohli mít děti. Jinak se o tom nebavili. Nežili spolu podle zákona a žádný z nich nebyl schopen děti vychovávat.

Oqqapia sice byla zprvu ráda, když na to zavedl řeč, ale pak se dostavily pochyby. Z jeho řeči nevyplývalo, že by si je přál mít právě s ní. Chtěl prostě jednoho potomka a ona byla jediná, kdo přicházel v úvahu. Pokračování rodiny bylo důležité pro duši jeho sestry a on byl jediný, kdo se o to mohl postarat. Oqqapia už musela hodně vytrpět, ale nejbolestnější bylo brutální potvrzení toho, že je mu úplně lhostejná. Jeho sestra pro něj byla důležitější, třebaže už byla dlouho po smrti.

„Cos o ní tý ženský napovídala?“ Naruana stál pořád před ledničkou, dlouhé svaly na hubených pažích měl stažené a dech se mu uklidňoval.

„Nic. Jen to, že zahynula u tábora. Jinak nic.“ Usinna byla o pár let starší než ona, přesto si na ni dobře pamatovala. Utkvívala prostě v paměti. Její krása a neohroženost nemohly nikomu uniknout. Když Oqqapia dospívala, Usinna odešla studovat do ciziny a po několika letech se vrátila ještě atraktivnější než dřív. Eleganci, která z ní už předtím vyzařovala, doplnila ještě jistá protřelost světem. Žádný div, že Naruana chtěl zajistit její znovuzrození.

„Neodvažuj se brát si její jméno do huby, ty zatracená kurvo!“ Otočil se a vší silou praštil do ledničky, až se její hladký povrch promáčkl.

Oqqapia mlčela. Zažila, co to znamená mít násilnickou, opileckou matku. On se však opovážil nazvat ji kurvou.

Pořád to byl její dům, v němž mu poskytla přístřeší, a nadává jí do kurev, ačkoli pije pivo, na které vydělala ona za pár informací.

Oqqapia neklesla tak hluboko jako on, protože se v nejnižší společenské vrstvě už narodila a také tam zůstala.

Jako mladou dívku ji ani ve snu nenapadlo, že Naruana, syn mocného Igimaqa, by s ní jednou mohl bydlet pod jednou střechou, s dcerou vesnické děvky a otrapy, který se uchlastal k smrti. Na svého tátu si nepamatovala, ale její matka a jiní lidé, kteří jí rádi předhazovali její původ, s oblibou připomínali, jaký to byl ubožák. Jediné, zač byla Oqqapia svému otci vděčná, bylo to, že postavil dům. Tak jako u většiny domů ve vsi, na něj dostal materiál od Dánů.

Ti ho poskytli všem, kdo chtěli stavět, a dům, ve kterém pak nějaký čas bydleli, se stal jejich majetkem. Takhle Oqqapia, kromě špatné pověsti, zdědila po svých rodičích aspoň něco.

Jediní, kdo jí projevovali jistou náklonnost, byli učitelé, kteří v době jejího dětství v nepravidelných intervalech přicházeli do vesnice. Oqqapia na ně ráda vzpomínala. Tihle lidé ji nikdy nenazvali kurvou, nenadávali jí, ale přesvědčovali ji, že má stejnou cenu jako ostatní. Někteří

mluvili o tom, že Bůh a Ježíš ji milují stejně jako jiné děti, i když jsou její rodiče chudí.

Oqqapia náhle pocítila totéž jako tehdy, když ve své dětské naivitě naslouchala učitelům a věřila jim. Je stejně cenná jako jiní. Nebyla to lež a ten běsnící idiot před ní byl zosobněným důkazem. Pocházel z dobré rodiny, a přesto žil stejně jako ona. Jeho matka to vedla právě tak, a přestože jeho otec nepil, vesničané si ho už dlouho nevážili tak jako dřív. To Naruana klesl hluboko, ne ona! Její cesta mohla vést jen vzhůru. Kypěla v ní zlost, zlost na všechno a na každého, i na sebe. Má život ve svých rukou a pořád ještě se může zachránit. Pořád má všechny zuby a není ještě tak zdeptaná jako její matka v tomhle věku. Její tělo je přese všechno dosud silné a zdravé. Možná nad ní držel ochrannou ruku Bůh učitelů a postaral se, aby měla sílu se změnit.

Vstala ze židle.

„Bude lepší, když půjdeš. Já jsem tvé sestře nic neudělala.“ Chtěla se podívat po knize, kterou tu nechal člověk z charitativní organizace. Ještě ji nečetli, ale někde se tu určitě povaluje. Oqqapia se podívala na Naruanu a viděla v něm svou matku. „Na rozdíl od tebe.“ Plivla mu ta slova pod nohy, aby ho co nejvíc ranila. „Když jsi ožralý, vykládáš pořád o tom, že ses k Usinně choval nejhůř ze všech.“

Naruana vyrazil zvířecí zaryčení a přiskočil k ní. Než jí jeho pěst dopadla do obličeje, musela pomyslet na to, že se jí po matce stýskat nemusí.

Tóra se umyla vlažnou vodou ze sněhu, který ráno Matthias rozpustil ve velkém hrnci a rozdělil. Když neměli sprchu, bylo to lepší než nic, a jakmile se Tóra osušila, cítila se mnohem lépe. Vytáhla z kufru to nejslušivější, co v něm měla: halenku a kalhoty s laclem, takže působila sportovně.

Obsah Matthiasova batohu odhadla správně. Jeho oblečení mělo konformní ráz: měl na sobě kalhoty s puky, pulovr z ovčí vlny a pod ním elegantní košili. Oba se od ostatních dost odlišovali, ale v tuhle chvíli existovaly důležitější věci než jejich módní prohřešky. Tóra si chtěla ještě vybrat nějakou menší zimní kombinézu, protože chtěli hned zajet do vsi k telefonu.

Všichni až na Belu, jejíž kočičí mytí vyžadovalo moc času, už se shromáždili v jídelně. A vlastně chyběla i Fridrikka, což ovšem Tóru nepřekvapilo, neboť se zařekla, že do tohoto domu už nikdy nevkročí a zůstane radši v kancelářské budově. Muži nebyli nadšeni ze snídaně, která byla každým dnem chudší. Kromě toho jim kazilo chuť k jídlu pomyšlení, že v chladírně leží mrtvola. Tóra se spokojila kávou a sušenkami. Nejraději by držela dietu, ale vzhledem k panující zimě to moc rozumné nebylo. Doktor je neústupně nutil do jídla, zásob v táboře se ovšem nesměli

ani dotknout. Kdyby nebyl tak přísný, určitě by si přinesli něco z chladírny. I když… no, teď už asi ne…

„Kdy pojedeme?“ Tóra rozlomila sušenku a namáčela si ji do kávy.

„Okamžitě.“ Matthias už byl po jídle a hořel touhou vyrazit. „Pojedeme jen sami dva. Vy zůstanete tady,“ obrátil se k ostatním, „a budete dávat pozor, aby nikdo nevešel do chladírny. Budete se zkrátka navzájem hlídat.“

Tóra se ušklíbla. Ti, co tu zůstanou, se nejspíš domluví, že tam společně nahlédnou – samozřejmě až na Fridrikku.

Tóra věděla, že ona sama by asi pokušení neodolala. Hrůzné věci lidi magicky přitahují. Vložila do úst poslední kousek sušenky a zahuhlala: „Já jsem připravená.“

V šatně si vybrala nejmenší overal. Právě když chtěla vklouznout do nohavic, všimla si štítku na límci: Oddný H.

A zaváhala.

„Všechno v pořádku?“ Matthias čekal s rukou na klice.

„No jo.“

Byla už na cestě ven, když ve velké boční kapse kombinézy nahmátla zápisník.

Kapitola dvacátá první

22. března 2008

Snídaně nebyla špatná, ale Arnar na ni neměl chuť.

Nebyla pro něj nejdůležitějším jídlem dne a kromě toho se musel přimět spolykat také oběd a večeři. Bylo mu však jasné, že něco sníst musí. Aby překonal ochromující nechutenství. Netečně šťoural lžičkou v kelímku s jogurtem.

Najednou vedle něho stála smutná žena ze včerejšího večera. V ruce držela podnos a ptala se, zda si k němu smí přisednout. Arnar přisvědčil a udiveně sledoval, jak si sedá na židli vedle něho, ačkoli u stolu bylo dost volných míst.

Nejprve mlčky hleděla na podnos, potom chvějící se rukou zvedla šálek a usrkla kávu. „Nesnáším toasty.“ Polkla další lok černé kávy. „To mi připomene hotely, hotely mi připomenou hotelové bary a hotelové bary mi připomenou alkohol.“

„Jsi tu poprvé?“

„Jo.“ Žena odložila šálek a poškrábala se na hřbetu ruky. Kůži měla červenou a rozškrabanou, ale žádnou bolest zřejmě necítila.

„Já už tady byl několikrát.“ Arnar vylovil lžičku z jogurtu a položil ji na podnos. Dosud neměl hlad, ale ve společnosti se cítil lépe. Ani si nevšiml, jak byl v posledních dnech osamělý. „Člověku je tu den ode dne líp. Vždycky asi tak o minutu.“ Usmál se matně na ženu, která dosud hleděla na svůj tác. „Čtyřiadvacet hodin má tisíc čtyři sta čtyřicet minut, takže po čtyřech letech se tu cítí o celý den lépe.“

„No super,“ pronesla monotónním hlasem jeho společnice.

„Máš děti?“ zeptal se Arnar opatrně.

„Ne.“ Uvědomila si svou úsečnou odpověď a rychle dodala: „V těhotenství se nesmí pít.“ Znovu se poškrábala na ruce. „Pro mého manžela to nebyl dostatečný důvod k tomu, aby přispěl k rozmnožení lidstva. Tedy pro exmanžela.“

„Ach tak.“ O tom Arnar dosud moc nepřemýšlel. V

těhotenství samozřejmě matka dodává alkohol i dítěti. Kolik matek v této jídelně nosilo v břiše přiopilé dítě? Pomyšlení, že leží uvězněný v jiném člověku a nemůže sáhnout po aspirinu, přesahovalo jeho představivost. „Můžeš se dočkat dětí později. Na rozdíl ode mě.“

„To se neví.“ Hřbet ruky měla od škrábání celý oteklý.

Náhle s tím přestala a složila ruce do klína. „Jaké máš povolání?“

„Jsem inženýr.“ Arnar nechtěl dodat, že pracoval v cizině. Žádný z nich neměl náladu dělat na druhého dojem.

Naštěstí. Tady v léčebně se rozhovory často točily kolem toho, kdo snesl nejvíc alkoholu, z čeho byl cítit závan lítosti.

„Stavíš mosty a tak?“ Na ženě bylo znát, že je ráda, když může mluvit o něčem jiném než o své mizérii.

Arnar se po několika dnech poprvé zasmál a hned mu bylo lépe. „Většina inženýrů za celý svůj život nepostavila ani jeden most. Pracuju v jednom důlním podniku.“

„Páni! Já jsem masérka, nezaměstnaná. Ve fitcentru, kde jsem dělala, mi dali výpověď, protože jsem při jedné masáži usnula.“

„Kvůli takové prkotině?“ Arnar se na ni opět usmál, a tentokrát už si toho všimla a jeho úsměv opětovala. Patrně se naposledy usmála ještě před delší dobou než on.

„To říkáš ty.“ Žena opět upila kávy, odložila šálek a hleděla před sebe. Nebyla si jistá, zda chce ten malý rozhovor ukončit. Jemu se vedlo stejně, bylo mnohem jednodušší oddat se melancholii. Začala mu vysvětlovat: „Při masáži se používají silně aromatické oleje, takže přitom nic jiného necítíš. A jak ty? Pil jsi v práci?“

Arnar zavrtěl hlavou. „Ne. Dva roky jsem abstinoval.

Ale předtím, když jsem stavěl silnice, se mi to párkrát

stalo.“ Opět se zasmušil. Je něco horšího, než být opilý na pracovišti, uprostřed kolegů, kteří nic nepozorují?

„Škoda že nejsem inženýrka. Prodloužila bych si odvykačku o pár let. Výpověď mě dorazila. Je frustrující, když si alkoholik nemůže dopřát ani doušek. Nepila jsem nic jiného než tvrdé, což byla dost drahá záliba. Záliba ovšem není to pravé slovo, bylo to spíš moje hlavní zaměstnání.“

„To znám.“ Arnar si uměl představit, že v ideálním světě, v němž by bylo všechno zadarmo, by mohl pít věčně.

Nebyl moc ctižádostivý. Práce pro něj nebyla zvlášť důležitá. V podstatě nevěděl, proč vůbec pracuje. Ačkoli – na to, aby se zabil, byl příliš zbabělý, a tak bylo celkem přijatelné, že dokud život nekončí, něco dělat bude.

„Já bych chtěla být strážcem majáku. Ten nemusí nic dělat a nikdo k němu nechodí na návštěvu. Kupovala bych si celý život bílé víno, seděla ve věži a počítala otáčky reflektoru.“ Podívala se na Arnara. „A ty?“

„Nevím. Při každé práci, kterou jsem měl, jsem byl vždycky sám. Kdybych mohl být někým jiným, vyzkoušel bych všechno možné.“

„Blbost. Musíš brát sám sebe takového, jaký jsi, a já sebe taky.“ Tiše si povzdechla. První terapie byla vždycky nejhorší. „Nejsi na tom ještě tak zle, tak proč se obviňuješ?“

Ačkoli ta cizí žena měla nevýrazný hlas, Arnar ucítil, jak ho její kompliment zahřál u srdce. Nebyl zvyklý, že s ním někdo takhle mluví. Od základní školy se mu všichni

posmívali, dokonce i na jeho nenápadném oblečení vždycky našli něco, z čeho si mohli blbě utahovat. „Děkuju.“ Jogurt sice nebyl o nic chutnější, ale Arnar si najednou uměl představit, že jí chleba s máslem. „Děkuju, že ses ke mně posadila. Včera byla mou jedinou společností zeď v mém pokoji.“

Žena se k němu otočila i se židlí. „Jdeš na tu schůzku s AA?“

„Ano, jsem členem Anonymních alkoholiků,“

odpověděl Arnar. „Možná nejsem nejaktivnější, ale patřím k nim.“

„A řídíš se těmi stopami, o kterých se na přednášce mluvilo?“

Bylo tolik přednášek, které museli vyslechnout, že z nich měl Arnar v hlavě mišmaš. Ale bylo mu jasné, že má na mysli kroky, ne stopy. Dvanáct prokletých kroků. „Jo, řídím.“ Nechtělo se mu o tom mluvit. Náhle zatoužil zavřít se ve svém pokoji.

„Je to hodně těžký?“ Vycítil, že by se do toho programu ráda zapojila, i když to nechtěla přiznat. Asi se bála, že ztroskotá a zažije další zklamání. Bylo proto lepší dělat, že je jí to jedno.

Arnar nevěděl, co by měl odpovědět. Pochválit ten systém a povzbudit ji, nebo jí poradit, aby ještě počkala? „Je to namáhavé. Poraď se radši se svým terapeutem.“ Vstal.

Nechtěl už o tom mluvit. S ní. Ani s nikým jiným. Způsobil už dost škody.

Žena ale seděla dál u stolu, zmatená a bolavá. Když Arnar odtahoval svoji židli, viděl, že si začala znovu drásat rozškrábaný, napuchlý hřbet ruky.

Vůz pomalu ujížděl po zasněžené cestě. Pro Tóru tím správným tempem. Měla panický strach z náledí a pochyby o Matthiasově šoférském umění. Přesto byla raději, že řídí on. Jakmile by auto začalo klouzat, strach by její schopnost reakce ochromil. Cesta před nimi byla přímá a srázná. Tóra uvolnila strnulou ruku z držátka na stropě a začala listovat v notýsku, který našla v kase overalu. „Zdá se, že jde jenom o geologii,“ zamumlala a otočila stránku. „V žádném případě těm číslům a značkám, které tu má, nerozumím.“

„Může se na to kouknout Fridrikka.“ Matthias neodvracel oči od cesty, ale mhouřil oči, protože slunce se ostře odráželo od sněhové pokrývky.

„Ano, to by bylo rozumné. Je tu i něco, co patrně nesouvisí s geologickými vrstvami, ale nemůžu to rozluštit.“

Listovala dál. „Tady je například celá řada čísel, která by se mohla týkat její práce.“ Většina vypadala jako islandská telefonní čísla, ale jedno bylo delší než ostatní. „Jaké předčíslí má Grónsko?“

„Dva devět devět, myslím.“ Matthias sundal jednu ruku z volantu a pátral prsty v přihrádce mezi sedadly. „Mrkni se, jestli pod palubní deskou nejsou nějaké sluneční brýle.“

„Zapsala si jedno grónské telefonní číslo.“ Tóra otevřela přihrádku, našla žluté plexisklové brýle a podala mu je.

„Jsou dost ohavné, ale jiné ti nabídnout nemohu,“

poznamenala.

Matthias si je spokojeně nasadil. „Prima sněhové brýle.“

Zřejmě mu bylo jedno, jak v nich vypadá. „To grónské číslo určitě patří posádce vrtulníku nebo letišti. Kdybych tu pracoval já, chtěl bych je mít pořád po ruce.“

Tóra přečetla číslo nahlas. „Připadá ti známé? Volal jsi přece společnosti, které patří ten vrtulník, nebo ne?“

„Nepřipadá mi známé, ale to nic neznamená. Podívej se do peněženky v kapse mé bundy.“

Tóra vyndala peněženku a po chvíli hledání našla mezi vizitkami a účtenkami ten správný lístek. „To je jiné číslo.“

„Asi jich mají víc.“ Matthias zvolnil tempo a odbočil.

Pomalu se blížili ke vsi. „Může to být také číslo hotelu v Kulusuku nebo nemocnice.“

„Hm, snad.“ Tóra mlčky dumala, jaké grónské číslo si mohla Oddný Hildur poznamenat. Protože ji nic nenapadlo, znovu notes prolistovala. Jediné, co jí kromě telefonních čísel bylo ještě nápadné, byla slova Usinna a krevní testy. Za tím druhým byl otazník. Slova krevní testy byla sice v zápisníku geoložky neobvyklá, ale dalo se jim aspoň

rozumět. Co však mělo znamenat to první slovo? „Nemáš tušení, co je to Usinna? Je to napsané s velkým písmenem.

Že by jméno? Už jsi je někdy slyšel?“

„Ne, asi ne. Nevím ani, o jakou řeč se jedná a jestli to má být mužské, nebo ženské jméno. Pravděpodobně grónské.“

„Zní to jako ženské jméno, protože končí na a.“ Tóra zavřela zápisník. „Ale klidně to může být taky nějaké místo.“

„Víš vlastně, jak se jmenuje ta žena, od které chceme telefonovat?“ vzpomněl si náhle Matthias. „Už tam budem.“

„Ach, zapomněla jsem se zeptat. Třeba to bude Usinna.“

Matthias vzdychl a podíval se na Tóru. A co uděláš, jestli ti přijde otevřít její muž nebo dítě? Smím si zavolat?

Paní, která tu bydlí, mi to dovolila.“

Tóra ho ignorovala. Pro Matthiase bylo typické, že ho vzrušovaly takové detaily. Ale proto tvořili dobrý tým – ona měla sklon neplánovaně, ale rychle pokračovat, zatímco on dlouho váhal. ‚Jo, něco na ten způsob. Ale nedělej si hlavu, otevře nám ona. Ta děti nemá. Aspoň doufám. Určitě má dost práce sama se sebou. A pokud má muže, tak mu to prostě vysvětlím.“

Vyjeli na příkrou výšinu, pod níž ležela malá vesnice.

Opět působila jako po vymření, ale na můstku bylo pár lidí vidět. Tóra poznala dům, ve kterém ta žena bydlela. Opatrně sjížděli z kopce, tak pomalu, že pěšky by tam byli dřív. Pod

kopcem Matthias přidal trochu plynu a hned nato zastavil před domem. Vypnul motor a provrtával zrakem čelní sklo – žádná známka života a zatažené závěsy. „Třeba spí?“

„Když zaklepeme, vzbudíme ji.“ Matthias odepnul bezpečnostní pás. „Nebo jejího muže a její děti.“ Ušklíbl se a otevřel dveře. „Existuje jenom jedna možnost, jak to zjistit.“ Oba dva sebou trhli, když někdo nastartoval sněžný skútr, který vzápětí vyrazil ze zahrady sousedního domu.

Řidič se ale díval jinam než na ně. Za ním, těsně nalepené na jeho záda, sedělo malé děvčátko, které ho svými malými pažemi sotva objalo v pase. Upřelo na Tóru a Matthiase černé havraní oči. Obličej té dívenky byl rozpůlený velikou jizvou, která se táhla od očí až k bradě. Neudělala nic pro to, aby svou zohavenou tvář skryla. Její pohled byl hrozivý a Tóra byla ráda, že řev motoru přehlušil všechny ostatní zvuky. Nebyla si jistá, že chce slyšet slova, která se očividně řinula z úst toho dítěte.

Mlčky sledovali, jak sněžný skútr mizí za nejbližším rohem. Tóra zabouchla dveře auta a zhluboka se nadechla.

Podivné dítě ji vyvedlo z míry. Kromě toho si vyčítala, že se té vesničanky nezeptala na jméno. Celá ta záležitost se jí přestávala líbit.

Z domovních dveří se loupala barva, klika byla napůl vyrvaná a připomínala zvadlou květinu. Jeden díl vlnitého plechu na plášti budovy tiše klapal. Tóra se nemohla zbavit

myšlenky, že tento chátrající dům odebírá své obyvatelce veškerou životní energii.

„No tak!“

Stáli na dřevěné terase před domem a Tóra hleděla na Matthiase, jako by se chtěla ujistit, že je pořád vedle ní.

Zaklepala. Nic se nedělo. Potom zabušil Matthias, tentokrát silněji. Oranžové lyže, které byly opřené o zeď, se zachvěly.

Pak uslyšeli uvnitř kroky. Blížily se a potom mužský hlas pronesl něco nesrozumitelného. Tóra zavolala: „Haló?“, ale žádná odpověď nepřišla. Uvolněná klika se pohnula a dveře se pootevřely, takže domácí pán mohl vidět, kdo je před nimi. „Co je?“ zeptal se ostře dánsky.

‚Je dáma doma?“ Tóra si neuvědomila, jak pošetile to zaznělo. Při hodinách dánštiny měla ve škole dávat větší pozor.

„Dáma?“ Škvíra ve dveřích se nezvětšila ani o kousek.

„Jaká dáma?“

Teď by se hodilo znát její jméno, pomyslela si Tóra.

Přesto to musela aspoň zkusit: „Usinna?“

Kapitola dvacátá druhá

22. března 2008

Tóra by se vůbec nedivila, kdyby se jako vyvrcholení jejich návštěvy pod nimi zřítila pohovka. Dosud se nevzpamatovala z drsného přivítání. Jen co ten člověk ve dveřích uslyšel jméno Usinna, vypěnil a rozkřikl se na ni.

Nejspíš by si to s ní byl vyřídil ručně, kdyby vedle ní nestál Matthias. Bylo vidět, že je to svalnatý chlapík, ale také to, že je o hlavu menší než její společník. Zuřil však, bušil do rámu dveří a chrlil na ni proud rozlícených slov. Tóra jim sice nerozuměla, avšak moc přátelsky to neznělo. Pak se ten muž několikrát otočil a křičel něco do nitra domu, zřejmě aby nebohé ženě ohlásil nečekanou návštěvu. Matthias už toho měl plné zuby a tak na něj rovněž houkl, aby už držel pusu. Německy. Poté ten křikloun konečně zmlknul a odběhl dovnitř. Dveře nechal pootevřené, a třebaže by byla Tóra

radši běžela k autu, strčila do nich hlavu a zdvořile se zeptala, jestli si může zatelefonovat. Žádná odpověď. Když pak zavolala Usinnu, žena hned vyšla. Rukou dala Tóře znamení, aby byla potichu, a ta ji při pohledu na její usouženou tvář poslechla.

Byla celá opuchlá a držela se za ruku nad loktem.

Z koutku úst jí kapala krev a spodní ret jí otekl do dvojnásobné velikosti. Měla na sobě seprané tepláky a starý pulovr z umělého vlákna s vybledlým vzorem. Když jí Tóra zopakovala svou prosbu, prohlásila, že na to teď není vhodná chvíle. V tom okamžiku v domě něco hlasitě bouchlo, načež rázem změnila svůj postoj a pozvala je dál.

Vysvětlila jim, že její druh právě opustil dům zadním vchodem, takže pokud si pospíší, můžou si zavolat. Pak je zavedla do malého obýváku s prosezenou pohovkou.

Telefon stál na příručním stolku.

„Co se vám stalo?“ zeptala se Tóra hostitelky, která se posadila do rozkládacího křesla, jež pamatovalo lepší časy.

„Ublížil vám?“

„Už jsem to párkrát zažila. To přejde.“ Bosá chodidla položila na kožešinu z ledního medvěda, která ležela na podlaze.

„Jak se vlastně jmenujete?“ Volání na policii nechala na Matthiasovi. S nimi se anglicky určitě domluví. Ona se zatím může s domácí paní bavit dánsky.

„Oqqapia.“ Přestala se držet za zraněnou paži a narovnala se, jako kdyby si náhle uvědomila, jak hrozný pohled skýtá.

„Nevím, co bychom si počali, kdybyste nám nepomohla. Zase vám zaplatíme.“

„Ne, děkuju.“ Zdálo se, že to myslí vážně. „Nechci peníze. Ty to dělají ještě horší.“

„Často ano.“ Tóra ovšem nevěděla, co by jí měla místo nich nabídnout, a tak chtěla zavést hovor na něco nevinnějšího. Zeptala se na dívenku, kterou viděla na skútru.

„Ta je zvláštní.“ Oqqapia si nervózně mnula ruce.

„Vypadá tak proto, že měla nehodu. Je úplně zblázněná do ježdění na sněžném skútru a otec ji musí brát s sebou, když někam jede. Ale je hodná, ta chudinka,“ řekla laskavě a vypadala už trochu klidněji.

Tóra využila možnosti změnit téma. „Co to tedy znamená Usinna? Je to jméno?“ Podle reakce toho vzteklouna by se dalo soudit, že je to nějaká nadávka.

Možná si ji Oddný zapsala proto, aby ji náhodou nepoužila.

Oqqapia se ohlédla, jako by měla strach, že se k ní zezadu přikrade její druh. „Ano, je to jméno. Ženské jméno,“ zadrmolila.

Tóra tedy měla pravdu. „A proč tedy váš muž tak zuřil, když jsem ho vyslovila? Myslela jsem, že se tak jmenujete vy.“

Žena si olízla zakrvácený koutek úst a oteklý ret.

„Neměla byste její jméno vyslovovat. Naruana je na ně velmi citlivý. I bez toho je dost protivný. Přišli jste opravdu v nevhodnou chvíli.“

„Naruana je váš manžel?“ V duchu si přála, aby nebyl.

„Působí… velmi impulsivně,“ dodala váhavě.

Žena se trpce usmála a bělostné zuby jí v ústech zasvítily. Ulpěly mezi nimi zbytky krve. „Ne, nejsme svoji.

Jenom tu bydlí.“ Zahýbala čelistí, aby se přesvědčila, že není zlomená. „Obvykle se tak nechová. Jak jsem vám už řekla, nepřišli jste zrovna vhod.“

„Možná byste měla přemýšlet o rozchodu. A proč ho to jméno Usinna tak dráždí?“

Oqqapia chvíli mlčela a tvářila se nepříjemně. Potom rozhodně, ale s jistým rozechvěním objasnila: „Jmenovala se tak jeho sestra. Před pár lety zemřela. Proto se ho to tak dotýká.“

„Ach tak. Chápu.“ Proč ale k čertu měla Oddný Hildur ve svém zápisníku jméno něčí mrtvé sestry? Koutkem oka pozorovala, jak se Matthias počtvrté pokouší vytočit číslo policie. Zatím se s ní nedokázal spojit. „Jak je to dlouho, co zemřela?“

„Skoro pět let.“

„A on je z toho pořád tak zoufalý? Byla ještě dítě?“

Bylo obtížné odhadnout věk jejího druha: mohlo mu být něco mezi pětadvaceti a padesáti.

„Ne, byla starší než on. Bylo jí jedenadvacet.“

Matthias zavěsil a podal Tóře lístek. „Můžeš se jí zeptat, jestli je to správné číslo? Nemůžu dostat spojení.“ Žena mrkla na cedulku, přikývla a řekla, že je často obtížné se dovolat, že to prostě musí stále zkoušet. Matthias chtěl, aby se Tóra zeptala, jestli nemůže být přístroj odpojený. Oqqapia ale zrudla a prohlásila, že účet za telefon zaplatila, takže je přístroj funkční. A tak to Matthias zkoušel dál.

Tóra se vrátila k tématu. „Jak ta Usinna zemřela?

Potřebovala snad krev, nebo trpěla nějakou krevní chorobou?“

Oqqapia byla úplně zmatená. Chytila se za bradu a přejela prsty po opuchlinách. „Ne, proč? Ona… ona se ztratila.“

Tóře to na okamžik vyrazilo dech. „Kde?“

„Blízko místa, kde je teď váš tábor. Navzdory varování se tam vydala. Já bych tam nevkročila ani za nic.“

„A pak se prostě nevrátila? Hledal ji někdo?“

„Odešla ráno, a když večer nebyla zpátky, bylo jasné, že nepřijde už ani druhý den. Nemělo smysl ji hledat, třebaže Naruana a jeho otec to zkusili. Usinna zmizela.“

„Nikoho nezajímá, že se v téhle končině hromadně ztrácejí lidi?“ Tóra to nemohla pochopit.

„To je samozřejmě zlý,“ připustila Oqqapia. „Proto tam taky nechodíme a pokoušíme se varovat i ostatní. Naučila jsem se to už jako malé dítě.“

„Neměla jsem na mysli jen vesničany, ale i policii a úřady. Nerozběhla se žádná pátrací akce, když se tu někdo ztratil?“

Žena zavrtěla hlavou a udiveně se na Tóru podívala.

„Jak by se o tom úřady dozvěděly?“

Matthias sedící na druhém konci pohovky zasténal a přerušil vytáčení. Žádný div, že tu lidi ztrácejí chuť informovat úřady. „Smrt té ženy nikdo nikomu neohlásil?“

„To nevím, možná ano,“ pokrčila rameny Oqqapia. „V

tu dobu jsem ještě s Naruanou nebydlela.“ Olízla si znovu rty, ale naštěstí už přestaly krvácet. „Dali jsme se dohromady, teprve až bylo po všem. On neměl kde bydlet a já po svý matce zdědila tenhle dům.“ Tóra jen těžko dokázala skrýt, co si o jejich vztahu myslí. „Někdy pracuje dole v přístavu a přinese tulení maso nebo ryby.“

Tenhle chlap by se tedy musel o moc víc ohánět, kdyby jeho bytnou byla Tóra, což svědčilo o rozdílných životních podmínkách. „Kolik lidí se tu celkem ztratilo?“

„Moc ne. Já vím jenom o Usinně a těch cizincích.

Držíme se od toho místa dál. A turisti sem přijdou jen zřídka.“

„A co bylo s dcerou toho lovce, o kterém jste mi vyprávěla? Toho Igimaqa?“ Ačkoli si Tóra obvykle lidi moc nepamatovala, u tohohle muže se jí vryl do paměti každý rys jeho tváře, tmavohnědé, skoro černé oči a zmrzačená ruka bez prstu.

„Usinna byla Igimaqova dcera. A Naruana je jeho syn.“

„Aha, tak takhle to je! A co je podle vašeho mínění příčinou toho všeho? Že duchové lidí, kteří tu kdysi zemřeli hladem, přinášejí smrt?“

„Vím, že je to nebezpečný místo, ale co se tu přesně děje, nepovím. Zlí duchové buď zatáhnou lidi do hory, nebo je promění ve zvířata. To se stává. U vás možná ne, ale tady ano.“

„Já věřím, že to musí mít racionální vysvětlení.“ Tóra zatoužila, aby Matthias jejich rozmluvě rozuměl, protože by se tolik nevztekal nad telefonem. Bylo jí ho líto. Na jeho místě už by dávno praštila sluchátkem. „Jak se mohlo stát, že se Usinna vydala na místo, před kterým ji všichni už od dětství varovali? Co tam chtěla?“

„Možná že na to zapomněla. Usinna se odtud odstěhovala už jako dospívající děvče, chodila do školy v Nuuku a potom na univerzitu v Kodani. Byla moc nadaná.“

„Byla tu tedy jen na návštěvě?“

„Nebývala tu často, snad jenom jednou do roka. Měla ves a zdejší lidi ráda, ale všichni věděli, že se sem nevrátí.

Prováděla výzkum. Myslím, že byla… bioložka, jo, něco takovýho.“

Týkaly se snad Usinniny výzkumy oné zlověstné oblasti? Tóra se snažila formulovat svoje otázky tak, aby se nedotkla lidových pověr, jimž Oqqapia patrně věřila.

„Zkoumala lední medvědy nebo jiná zvířata? Musela se proto vydat na zakázané území?“

Oqqapia odmítavě pohodila hlavou. „Ne, zkoumala tady a v jedné vsi dál na sever porody.“

„Porody?“ Těch tu na ledových pláních kolem tábora moc být nemohlo. „Porody dětí?“ Ale možná ne, možná se její výzkumy týkaly tuleňů a jiných savců.

„Ano,“ odpověděla ale Oqqapia. „Už dlouhou řadu let se tu nerodí žádní chlapci. Usinna chtěla zjistit proč.“

Tóra ztratila řeč. Náhle si uvědomila, že v téhle vsi dosud viděla jen děvčátka. Mohla to být samozřejmě náhoda, ale proč by měla o tom, co Oqqapia říká, pochybovat? „Dospěla tedy k nějakému vysvětlení?“

„Určitě, ale nevím k jakému.“ Žena hleděla před sebe.

‚Já žádný děti mít nebudu, tak je mi to celkem fuk.“

Matthias praštil telefonem a obrátil se k Tóře. „Dej mi na chvíli ten notes. Vyzkouším to číslo, které jsi našla.“

Tóra vyndala zápisník z kapsy. Matthias znovu zvedl sluchátko, vytočil zapsané číslo a zatvářil se vítězně.

„Funguje! Je obsazeno.“

„Kam teď volá?“ Oqqapia sledovala jejich počínání, ale nevěděla, oč jde. Tóra jí podala rozevřený notes, ukázala na jedno číslo a zeptala se, jestli ho náhodou nezná.“ Místo odpovědi se jí ale dostalo podrážděné otázky: „Odkud to číslo máte?“

„Ten zápisník patřil pohřešované ženě. Vy to číslo znáte?“

„Ano.“ Oqqapiina vstřícnost rázem zmizela. „Je moje – “

„Pořád obsazeno,“ hlásil Matthias dobře naladěn.

„Žádný div. Voláš totiž sem.“

„Ty vtipkuješ.“ Zavěsil, zavřel oči a bezmocně zvrátil hlavu dozadu. Hned se ale vzpamatoval a opsal si z notýsku číslo policie. Pak znovu zahájil marnou snahu se na ně dovolat.

Tóra se ušklíbla a otočila se k Oqqapii. Jak se vaše číslo dostalo do toho zápisníku? Setkala jste se s jeho majitelkou?“

„Je to možný, ale nepamatuju si na to.“ Vyhnula se Tóřinu pohledu. „Nevím, jak ta zmizelá žena vypadala.“

„S nějakou ženou z tábora jste se tedy potkala?“ Tóra začínala být netrpělivá. Pohovka byla nepohodlná a v tlusté kombinéze se potila.

Jo, ale nevím, jak se jmenovala. Viděla jsem ji jen jednou. Znám jen jméno muže, se kterým sem přišla. Ten vám může určitě říct, co to bylo za ženu.“

„Který muž?“

„Arnar. Od Anonymních alkoholiků.“ Třebaže šlo o islandské jméno, vyslovila je správně. „Často chodil za Naruanou. Chtěl mu pomoct, aby přestal pít. Nosil mu knihy a různý brožury. A jednou při tom byla ta žena. Nejspíš ta,

co se ztratila. Může to být tak půl roku. Nemluvili jenom o pití, ale pokud si dobře vzpomínám, tak i o Usinně. Nevím, jak na ni přišli, myslím, že se ta žena vyptávala na děvče, které poznala v letadle. Chtěla vědět, jak se jí vede, a přitom se dostali k tomu, že se tu rodí jenom holky. Povídala, že touží po dítěti, a lekla se, jestli taková věc nemůže být nakažlivá. Nikdo nechce mít samý holky. V Grónsku tedy určitě ne a v cizině to asi bude stejný.“

Tóra ovšem považovala za pravděpodobnější, že Oddný Hildur trápily jiné věci. Ale musela uznat, že kdyby ona sama ještě nějaké dítě chtěla, taky by při zmínce o něčem nepřirozeném v populačním vývoji nastražila uši. „Naruana tedy s oběma mluvil o své sestře a nevyváděl přitom tak jako při setkání s námi?“

„Arnar byl Naruanův přítel. Naruana mu důvěřoval.

Býval s ním rád, i když to s tím odvykáním zase tak vážně nemyslel. Rád se s ním prostě bavil. Ten člověk byl přátelský a neodsuzoval náš způsob života.“ Naklonila se na bok a z kapsy kalhot vytáhla složený leták. „Přemýšlím o tom, že bych to taky vyzkoušela. Chtěla bych se věnovat něčemu jako Usinna. Kdybych přestala pít, zvládla bych to.

Mám taky nějaké nadání.“ Pozorovala leták, jako kdyby měl magickou moc. Tóra si mohla jen přát, aby to byla pravda.

Oqqapia přeskočila pohledem z letáku na Tóru a všimla si, že se tváří skepticky. „Učení mi jde dobře. Četla jsem Usinniny knihy a spoustě z toho jsem rozuměla.“

Tóra hovořila klidně, ale v nitru byla napjatá, protože se konečně začínalo všechno vyjasňovat. „Jistěže byste mohla něco vystudovat. Budete-li se o něco opravdu zajímat, nestojí vám nic v cestě,“ ujistila ji a zeptala se: „Jaké to byly knihy? Souvisely s těmi Usinninými výzkumy?“

„Ano. Naruana je přinesl, když se sem nastěhoval. A taky další věci.“ Ukázala na medvědí kožešinu na podlaze.

„Toho ledního medvěda skolil, když mu bylo dvanáct. Byl by z něho vynikající lovec, kdyby –“

„Konečně!“ Matthias triumfálně nadskočil na pohovce.

„Vyzvání to!“ Ramenem si přidržel sluchátko u ucha a papírek s čísly opět uložil do peněženky.

Tóra se radovala s ním, nechtěla si však nechat ujít příležitost prohlédnout si nějaké doklady o Usinniných výzkumech. „Mohla bych se na ty knihy podívat? Nejsou u nich nějaké další věci? Záznamy, poznámky, nákresy…?“

Kapitola dvacátá třetí

22. března 2008

Tóře byla v kancelářské budově zima jako v lednici, ale Fridrikka jí vysvětlila, že elektrické topení potřebuje při současných teplotách na vyhřátí místností dlouhou dobu.

Přitáhla si volný pulovr z ovčí vlny těsněji k tělu. Našla ho na jedné z kancelářských židlí a nejprve pečlivě zkontrolovala, komu patří. Svršky po mrtvých se jí nosit nechtělo – tak velká zima jí přece jen nebyla.

„Kdy konečně přijedou?“ Všichni seděli v konferenční místnosti. Fridrikka se posadila k oknu a hleděla ven. „Z

Angmagssaliku to sem nemůže tak dlouho trvat.“ Všichni netrpělivě očekávali příchod policie, ale jenom Fridrikka nedokázala skrýt svou podrážděnost. Poté, co se Matthiasovi podařilo dostat k telefonu policistu, který mluvil anglicky, dostal od něho pokyn vrátit se do tábora a shromáždit

skupinu v kancelářské budově. Od chvíle, kdy to udělali, uplynuly už dobré tři hodiny.

„Chvilku potrvá, než sem dorazí.“ Matthias byl z Fridrikky a z jejího nekonečného naříkání, že je už dost pozdě a počasí se může v každém okamžiku změnit, nervózní.

„A co budeme jíst, jestli už dneska nepřijedou? Všechny potraviny jsou jinde.“ Bela se ušklíbla. „Nemíním ke všemu ještě hladovět.“

„Zajdu pak ven a něco přinesu.“ Matthias seděl u konferenčního stolu a sledoval, jak si lékař prohlíží Usinniny záznamy. S Tórou se prve pokusili její pojednání přečíst sami, ale u biologických pasáží jim brzy došel dech, takže museli požádat Finnbogiho, aby se na ně podíval. Bela měla ty písemnosti okopírovat, protože Tóra slíbila, že je při nejbližší příležitosti vrátí. Oqqapia nechtěla, aby její vzteklý druh přišel na to, že jim je půjčila.

„My ale nesmíme ven, policie to přece zakázala. Sám jsi to říkal.“ Fridrice se třásl hlas, když se odvrátila od okna a pohlédla na Matthiase.

Vzdychl. „Určitě tu brzo budou.“

Fridrikka otevřela ústa a chtěla pokračovat, ale Tóra jí vzala slovo. „Pověz, Fridrikko, proč jsi nám neřekla o tom, že Arnar měl ve vsi známé. Tvrdilas, že se s vesničany skoro nestýkal.“ Vrhla ošklivý pohled i na Eyjólfa. „To platí ostatně i tobě.“

A protože Fridrikka zahanbeně mlčela, odpověděl Eyjólfur: „Nemáš důvod mě napadat! Já o tom nevěděl. S

lidmi ze vsi jsem se nikdy neviděl. Jestli se s nějakými domorodci stýkal, bylo to v době, kdy jsem tu nebyl.“

Zahleděl se Fridrice do týla, a ta, přestože k němu byla zády, zrudla a obrátila se opět k oknu. „Byla tady mnohem častěji než já,“ dodal ještě.

„Fridrikko? Proč ses o tom nezmínila?“ Tóra nechtěla, aby z toho vyklouzla tak lacino.

Fridrikka se otočila. „Prostě jsem to nepovažovala za důležité. Ptali jste se mě jen, jestli tady nějací místní pracovali, a to je něco jiného,“ sykla. „Pokud vím, Arnar o nedělích párkrát zajel do vsi, ale nikdy na to nezavedl řeč ani se nezmínil, že by tam měl nějaké přátele. Myslím, že tam chtěl založit odvykací skupinu Anonymních alkoholiků.

Víc nevím, nikdy jsem s ním nejela. Můžete se ho na to nakonec zeptat, až se vrátíme na Island.“

„A co tvoje přítelkyně Oddný Hildur? Nikdy ti neřekla, že s ním jela do vesnice?“

Fridrikka zvedla obočí, pod nímž měla pleť stejně zarudlou, jako kdyby na ni nanesla červené oční stíny „Cože?“

Tóra zopakovala svoji otázku a přemýšlela, zda nemohlo jít o nějakou jinou ženu. Ale kromě Fridrikky a Oddný žádná jiná v týmu nebyla. „Mohla se s ním svézt, aniž bys o tom věděla?“

Geoložka váhala. „No, neumím si to představit, ale všechny neděle jsem s ní netrávila. Byla jsem taky občas nemocná, takže v tu dobu mohla zajet do vsi. V žádném případě se mi ale s ničím takovým nesvěřila.“

„Zvláštní. Člověk by řekl, že jste se pídily po všech novinkách.“

Alvar slyšitelně zakašlal. Obvykle se držel stranou tak, že ho nikdo skoro nevnímal. „Není tu něco k pití? Mám pořádnou žízeň.“

Lékař vzhlédl od své četby. „Odsud nic nepijte. Nápoje v ledničce jsou příliš staré. Nedají se pít. Musíš si přinést zvenku hrst sněhu.“

Záchranář byl zřejmě na leccos zvyklý, neboť bez řečí vstal a opustil místnost.

„Vážně tu nic není?“ zeptala se Bela. „Taky mám ukrutnou žízeň, došlo mi to až teď.“ Odfrkla si. „Ale pro sníh si tedy určitě nepůjdu.“

„Pak budeš mít žízeň dál,“ utrousil doktor, aniž se na ni podíval, a zabral se opět do četby. Krátce nato knihu zaklapl a posunul si brýle na temeno. Tam mu slušely mnohem lépe, protože jednu nožičku měly pokřivenou a věčně mu klouzaly z nosu. „Matthiasi, můžeš se mnou na chvíli ven?

Budeme tam mít větší klid.“ Fridrikka s Belou šly očividně na nervy nejen Tóře, která následovala oba muže na chodbu.

„Nevím, kolik toho smím říci před ostatními.“ Finnbogi za sebou zavřel dveře a popošel do chodby. „Něco mi říká, že s Fridrikkou se nedají vést dlouhé řeči, jinak se zatvrdí.“

„Přišel jsi na něco?“ Tóra si zkřížila paže přes hruď. Ve vymrzlé chodbě bylo ještě chladněji než v konferenční místnosti.

Ještě jsem to celé neprošel, ale myslím, že to nejdůležitější jsem pochopil. I když něčemu nedokážu porozumět hned a některé detaily mi zatím unikají. Usinnin výzkum přesahuje rozsah diplomové práce, po odborné stránce je velmi náročný.“

„Souvisí nějak se zdejší oblastí?“ Tóra byla netrpělivá a chtěla ho odradit od podrobného referování o odborné stránce.

„Ano i ne. Šetření se opírá o teorii, že některé škodlivé potraviny mají vliv na pohlaví plodu. Přitom se jedná o organické škodlivé látky s dlouhou životností, které v přírodě přežívají a dostávají se do potravinového řetězce, většinou v moři. Čím více se napojujeme na potravní řetězec mořské fauny, tím větší množství těchto látek absorbujeme.

Jsou to například insekticidy jako DDT, polychlorované bifenyly, které se používají v chladicích kapalinách, protipožární a jiné látky, které ovlivňují produkci hormonů.

Je už dost dlouho známo, že tuleni a lední medvědi jich v sobě mají velké množství, podstatně víc než například

plankton. A maso těchto zvířat je hlavním pokrmem Eskymáků, tedy správněji Inuitů.“

„Tomu se dá říkat ironie osudu, jelikož nikdo neznečišťuje životní prostředí méně než právě oni.“

„Ovšem. Ví se, že když jsou tyto látky ve větším množství přítomny v těle během prvních týdnů těhotenství, dostávají se s krví do plodu. V něm působí jako hormony, které určují pohlaví a brání vývinu mužských jedinců. Čísla o procentuálním pohlavním poměru novorozenců v arktických oblastech tuto tezi potvrzují. U Eskymáků v Rusku a severním Grónsku je obvyklé, že na jednoho chlapce připadají dvě děvčata. A v některých osadách už se nerodí vůbec žádní chlapci, což je zřejmě i zdejší případ.“

Matthias se zatvářil šokované. „Jak to myslíš s těmi hormony? Dochází ke změně pohlaví?“

„Nu, přímo ne. V prvních týdnech se mužský a ženský plod od sebe neliší. Pohlavní orgány vznikají ze stejných buněk, to je zcela normální. Z historického hlediska se vždycky rodilo víc dívek než chlapců, ale byla to jen malá diference. Nyní se však v celém světě zvětšuje. V těch písemnostech je článek, ve kterém stojí, že nyní se každým rokem rodí o dvě stě padesát tisíc chlapců méně než v roce 1970. Příčiny tohoto vývoje nebyly dosud objasněny, ale dlouhověké organické škodliviny mohou hrát svoji roli.

Působí samozřejmě další škody na životním prostředí, ale u

loveckých kmenů, kde potravu zajišťují muži, představuje úbytek chlapců velmi vážný problém.“

„A jinde také,“ doplnila Tóra. „Negativní ovlivňování vyváženosti pohlaví je nakonec nežádoucí i v jiných společnostech.“

„Ano, samozřejmě. Zatím jde však jenom o teorii.

Usinniny výzkumy měly její základy podepřít.“

„Jak se to dá provést?“ zajímal se Matthias. „To, že v celé vesnici přicházejí na svět jenom děvčata, není dostatečný důkaz?“

Finnbogi se otcovsky usmál. „Samo o sobě to ještě vztah mezi škodlivými látkami a poměrem pohlaví nepotvrzuje. Může to mít i docela jiné příčiny. Aby se to dalo prokázat, musejí se provádět krevní zkoušky matek narozených děvčat, a to – kromě jiného – Usinna právě dělala.“

To vysvětlovalo slova v zápisníku Oddný Hildur.

Usinna. Krevní testy. „A mohla to dokázat? Provedla ty zkoušky?“ zeptala se Tóra.

Lékař se zhluboka nadechl, než pokračoval: „Našel jsem jednu stránku se jmény matek. Všechna byla zaškrtnutá.

Usinna jim zřejmě odebrala krev, ale výsledky jsem nenašel.

Asi tu neměla takové technické vybavení, aby mohla zjistit přítomnost hledaných látek v krvi. Možná chtěla ty testy provést někde jinde. To ale velkou roli nehraje. Testy se musí pravidelně opakovat.“

„Takže nám to nijak nepomůže?“ zeptala se Tóra zklamaně. „A proč Usinna vstupovala do zakázané zóny?

Sotva proto, aby tu hledala matky.“

Ještě s tím nejsem hotov. Usinna se pokoušela najít ostatky prvních osídlenců, kteří tu počátkem minulého století zemřeli. Chtěla dokázat, že množství škodlivin v krvi vzrostlo. Ti lidi by měli být pochováni někde tady.“

Matthias a Tóra na něj zůstali udiveně zírat. První našel řeč Matthias: „V krvi? Po tolika letech z nich přece musely zůstat jen kosti.“

Doktor pokrčil rameny, přičemž mu brýle sklouzly zpět na nos. Zachytil je a vrátil nahoru. „Našel jsem vytištěné e-maily, korespondenci mezi Usinnou a jejím profesorem z univerzity. Měla zřejmě důvod domnívat se, že někteří osídlenci nebyli normálně pohřbeni. Zemřeli uprostřed zimy, a tak je jenom zahrabali do sněhu. Zdá se, že věděla, kde ty provizorní hroby hledat, ale to místo nepopsala. Vyrozuměl jsem z toho, že je chtěli uložit k poslednímu odpočinku až na jaře. Usinna byla přesvědčena, že to ale nakonec neudělali a že řádně pochováni nebyli.“

„Žádné jaro už nepřišlo.“ Tóra si vzpomněla na knihu v obytném traktu. „Přinejmenším pro ty osadníky. Ti, kteří je měli pohřbít, také zemřeli. V té knize se píše, že několik lidí chybělo, mezi nimi i jeden kojenec a jeho matka. Usinna možná doufala, že je najde.“

„Já to nějak nechápu.“ Matthias sledoval jejich rozhovor a zamýšlel se nad tím, co slyšel. „Jak se mohla Usinna dozvědět, kde jsou pohřbení, když všichni pomřeli?

Povídalas přece, Tóro, že pak už o těch lidech nikdo neslyšel, nebo ano? Jak mohla vědět, že některá těla byla jenom uložena do sněhu? A kde to bylo?“

Na tohle Tóra ani lékař neznali odpověď. „Ať už je tomu jakkoli, myslím, že to vysvětluje původ kostí v zásuvkách psacích stolů,“ mínil Finnbogi.

„Myslíš, že ty kosti patří někomu, kdo zemřel před sto lety? To by vypadaly jinak.“

„Led v posledních letech ustoupil. To, co v něm bylo hluboko uloženo, se mohlo dostat na povrch. Proto ty kosti vypadají mladší. Některé mrtvoly v tom ledu mohou dosud vězet. Ruka na fotografii může pocházet z některého těla, které se propadlo do ledu a zmrzlo.“

„A to znamená co?“ Tóru náhle rozbolela hlava. Dříve či později si bude muset vzít prášek a nikdo ji nedonutí, aby ho zapila hrstí rozpuštěného sněhu. „Pokud se tu všude povalují mrtvoly, nemůže být pokračování v důlních pracích v pořádku.“

Matthiasova tvář se rozjasnila. „No jasně! Cožpak to není archeologické naleziště?“

Tóra o tom nebyla stoprocentně přesvědčená, ale považovala to za možné. „Může být. Soudím, že je to dobrý důvod k tomu, abychom projednali s Arctic Mining

prodloužení termínů projektu.“ S úlevou vydechla, třebaže jí bylo jasné, že se dostali do absurdní situace. „Můžeme jen doufat, že Oddný Hildur a ti vrtači budou při prohledávání této oblasti nalezeni. Jinak pochybuji, že by se sem pracovníci Bergtaekni vrátili. Budou-li se zdráhat, žádný odklad nám nepomůže a na celý projekt můžeme zapomenout.“

„Bylo by velmi užitečné, kdybych se mohl ještě jednou podívat na to tělo v chladírně. Viděl jsem ho jenom chvilku, a jakmile tu jednou bude policie, nebudeme k tomu už mít příležitost, a kdo ví, zda nám poskytnou všechny nutné informace.“

„Informace?“ Matthiasovi se zdálo, že lékař chce využít situace pro vlastní účely a že za jeho starostmi o zájmy banky vězí čirá medicínská zvědavost. „Jaké informace o té mrtvole, které by nám policisté neposkytli, bychom mohli potřebovat?“

Doktor

vycítil

Matthiasovu

nedůvěru.

„Mezi

Usinninými papíry bylo ještě něco… Pokyny k zamezení ptačí chřipky.“ Finnbogi udělal krátkou přestávku a pronikavě na oba pohlédl. „Nechci to interpretovat nějak přehnaně, ale soudím, že se ti vrtači mohli ptačí chřipkou nakazit. Pokud vím, tak daleko na severu nebyl ještě žádný případ zaznamenán, ale vyloučeno to není. Je možné, že i muž v chladírně na ni zemřel. Rád bych si ho prostě ještě jednou prohlédl a pokusil se určit příčinu smrti. Pokud jde o

epidemie, Grónsko má kvůli své izolovanosti neobvyklé případy. V roce 1962 se třetina obyvatelstva nakazila spalničkami, které se tu předtím nikdy nevyskytly. Mohlo by tedy jít o některou vážnou chorobu, která se v této oblasti rozšířila poprvé. Nemohu vědět, o jakou, ale třeba zrovna ptačí chřipka by populaci citelně zasáhla.“

„Hmmm.“

„Musím připomenout i španělskou chřipku, která po skončení první světové války zkosila po celém světě miliony lidí. Až sem se sice nedostala, ale umím si představit, jaké následky by taková epidemie měla.“

„To je možné, ale ti vrtači na ptačí chřipku nezemřeli,“

namítla Tóra přesvědčivě. „Kdyby ano, tak kde jsou jejich mrtvoly? Kromě toho tady žádní ptáci nejsou. Já tedy aspoň žádného neviděla.“

„Mohli sníst infikovanou drůbež.“ Lékař pohlédl na Matthiase. „Měli bychom tu věc prošetřit. Beztak jsme už v chladírně byli a možná setřeli nějaké stopy.“

Matthias se konečně nechal přemluvit.

Jen co ale nadzvedli plastovou fólii a na mrtvého z chladírny se podívali, bylo jasné, že na ptačí chřipku rozhodně nezemřel.

V hrudi mu zela tak velká díra, že byla skrz ni vidět modrá podlaha.

Kapitola dvacátá čtvrtá

22. března 2008

Hotel v Kulusuku se nezdál právě luxusní, ale byl čistý a uklizený, a co bylo nejdůležitější, byly v něm sprchy. Tóra doufala, že teplá voda tu není příliš drahá, protože se jí nechtělo zastavit její blahodárný proud. Mýdlo na dně sprchového koutu hustě pěnilo, jak se usilovně snažila smýt z těla všechnu špínu. Zdálo se jí, že se na ni pořád lepí protivný sliz tábora. Kdyby jej dokázala ze sebe spláchnout, odplavila by jednou provždy i vzpomínku na díru uprostřed hrudi mrtvého z chladírny. Dřív se jí to určitě nepodaří.

Věděla, že si to jen namlouvá, protože je unavená a hladová, ale to neměnilo nic na tom, že se drhne déle, než je nutno.

Nakonec jí ale došla energie, mýdlo, které jí vyklouzlo z ruky, už nezvedla, zavřela oči a jenom na sebe nechávala téct vodu. Teprve po chvíli se vzchopila a otočila

kohoutkem. Rozehřáté tělo zabalila do velké osušky, protože z chladného vzduchu pronikajícího dovnitř okénkem koupelny jí naskočila husí kůže. Bylo však dobře, že to okno nechala pootevřené, jinak by se koupelna proměnila v saunu.

Zatímco si sušila vlasy, nahlédla do pokoje, kde si Matthias lehl na ustlanou postel a usnul. Tím se vysvětlilo, proč proti jejímu předlouhému sprchování neprotestoval. Bylo už pozdě a hodina, kterou měli na odpočinek před večeří, už dávno minula. Večeře však nebyla tím pravým slovem – přesnější by byl půlnoční sendvič. Den byl nekonečný a neměli vůbec čas něco sníst. Od chvíle, kdy se z chladírny vrátili do kancelářské budovy, se toho stalo tolik, že na takovou podružnost, jako je jídlo, bylo nutno zapomenout.

Policie se dostavila hodinu poté, co Tóra, Matthias a Finnbogi ukončili svou expedici do chladírny. Tóru to, co spatřila pod fólií, šokovalo natolik, že si v konferenční místnosti musela nejdřív lehnout. Litovala, že neposlechla Matthiase a nečekala před chladírnou, dokud si oba muži mrtvolu neprohlédnou. Díra v hrudi byla tak neskutečná, že chvíli trvalo, než pochopila, co to přes ramena svých kolegů vlastně vidí. Rána byla čistá a její okraje ostré, nepotrhané, což bylo při takovém zranění neočekávané. Právě ta čistota činila tu ránu tak hrůznou. Muž vypadal jako komiksová postavička prostřelená dělem – jen to nebylo vůbec vtipné.

Tóra nebyla sama, komu se to zdálo nesmírně nechutné; ani policisty z Angmagssaliku to nepřimělo k pousmání.

Zatímco si Tóra oblékala sukni a pěknou halenku, vracela se v duchu k policejnímu výslechu. Stejným vrtulníkem, který dopravil Tóřinu skupinu do tábora, přiletělo pět lidí. Dva piloti a tři policisté, dva grónští a jeden dánský. Tóru vyslýchal jeden z těch grónských, a ačkoli byl velmi zdvořilý, byla by tuto zkušenost ráda oželela. Podobných výslechů se už několikrát zúčastnila, ale vždy jako advokátka. Bylo sice poučné, že tentokrát byla vyslýchanou ona, ale to zřejmě dokáže ocenit až později.

Chovala se přesně tak jako většina jejích mandantů, vymlouvala se a reagovala impulsivněji, než bylo nutno, aby vzbudila dojem, že nic nespáchala. Celou dobu byla přesvědčena, že policista ji podezřívá z vraždy toho muže z chladírny a myslí si, je odpovědná i za kosti v kancelářích a za zmizení tří Islanďanů. A to jen kvůli špatnému svědomí, že navzdory zákazu policie vstoupili do chladírny. Tóra si věřila, že nic konkrétního neprozradí, ale doktorem už si tak jistá nebyla. Matthias takový malý přestupek jistě zamlčí, ale Finnbogiho neznala natolik, aby věděla, jak bude pod tlakem výslechu reagovat.

Nakonec si vzpomněla na radu, kterou pro takový případ dávala svým mandantům: Odpovídat vždy jen přesně na to, nač jsou tázáni. Proto také o ničem jiném nemluvila a dívala se pouze na desku stolu. Ležely na ní předměty z kabiny vrtací soupravy, které Matthias policii ihned předal.

Tóra se policisty zeptala, zda se domnívá, že oni s tím

případem mají něco společného. Ten pouze pokrčil rameny a řekl, že se zřejmě jedná o staré a nepotřebné věci, které s největší pravděpodobností s celou záležitostí nesouvisejí.

Ukázal na provrtanou kost s koženým řemínkem a pravil, že to jsou asi sněžné brýle, jaké dříve používali lovci, aby si chránili oči před prudkým světlem. Dnes už nikdo nic takového neužívá. Když výslech skončil, Tóra si vydechla a pohodlně se usadila v konferenční místnosti. Na to, co dělali během čekání na jejich příjezd, ani kolikrát vstoupili do chladírny, se jí nikdo z policistů neptal. Otázky se točily hlavně kolem důvodu jejich pobytu v táboře, kolem toho, co objevili a proč se na ně obrátili teprve druhý den.

Tóra vysvětlovala, že telefonické spojení nefungovalo a grónská policie byla o stavu věcí informována už před jejich příjezdem, ale nepovažovala za nutné se do tábora podívat.

Vyslýchající policista na to řekl, že mají na starosti důležitější věci než pátrat po někom, kdo se ztratí v horách.

Takové případy nespadají do jejich kompetence. Tóřina skupina se však s nimi měla spojit hned, jak našla kosti v kancelářích. Mělo jim prý být jasné, že tahle věc je důležitější než pár nezvěstných Islanďanů. Tóra ovšem protestovala a objasnila, že s ohlášením nálezu kostí nespěchali, neboť každému muselo být jasné, že jsou velmi staré. Grónský policista se na ni útrpně podíval a řekl, že ty kosti jsou všechno možné, jenom ne staré. Experti si je důkladně prohlédnou pod lupou, ale ten komu patří, byl

jednoznačně jejich současníkem, protože dolní čelist obsahuje dvě zubní korunky. Tóře unikl ze rtů hlasitý projev údivu. Finnbogi zřejmě není tak chytrý, jak celou dobu předstíral – zubní korunky neměl v žádném případě přehlédnout.

Hned nato si uvědomila, že Finnbogi se celou dobu věnoval víc lebce než čelisti. Před prohlídkou zubů dával přednost určení pohlaví. A má-li policie pravdu, možnost, že jde o kosti Oddný Hildur pořád ještě trvá. Lékař se patrně při odhadu stáří kostí mýlil. Založil svůj soud na tom, že jsou čisté, přestože se tělo na základě vnějších podmínek může rozpadnout mnohem dřív, než je obvyklé. Jenže Oddný Hildur na druhou stranu zmizela teprve počátkem zimy a teploty od té doby nevystoupily nad bod mrazu.

Zvířata mohla tělo ohlodat až na kost, ale to by se zase nejspíš čelist na lebce nedochovala. Jedno bylo nicméně jasné: Pokud lebka opravdu patří Oddný, byli pracovníci Bergtaekni bandou perverzních magorů. Tóra se radši Fridrikky neptala, zda její kamarádka náhodou neměla dvě korunky na dolních zubech, aby se geoložka nezhroutila.

Neuměla si představit, že by přestála výslech. Totéž platilo i pro Eyjólfa, který se potuloval po konferenčním sálu a neustále mumlal, že nic neví a že sem neměl jezdit. Ke všemu tu nepříjemně blikaly neonové zářivky. Nic z toho však nedokázalo vyvést z rovnováhy Belu. Nedočkavě čekala, kdy někdo vyslechne i ji. Tóra byla ráda, že se jim

povedlo ostatním namluvit, že během inkriminované doby ona s Matthiasem a Finnbogim nosili do obytné budovy vodu, protože jinak by jistě s potěšením připravila svým nadřízeným horkou chvilku.

„Kolik je hodin?“ Matthiase probudilo Tóřino kramaření. „Umírám hlady.“

Tóra usedla na okraj jeho postele a hladila ho po břiše.

„Moc. Zmeškali jsme jídlo.“

Matthias otevřel jedno oko. „Děláš si srandu?“ Tóra zavrtěla hlavou, načež Matthias oko opět zavřel a zavrtal se do polštáře. „Pak opravdu umřu.“

„Něco snad ještě mají. Tady se nedá skočit k nejbližšímu kiosku a přinést si hot dog. Podíváme se, co zůstalo. Sníme to a půjdeme spát. Nebo dělat něco jiného.“

„To zní slibně.“ Matthias vstal. „Můžu se ještě osprchovat?“

„Bohužel ne. Spotřebovala jsem veškerou vodu východního pobřeží Grónska.“ Tóra se také zvedla a sledovala, jak se její síly opět probouzejí k životu.

„Pospíšíme si a osprchuješ se potom.“ Nicméně viděla, že tímhle nápadem není příliš nadšen.

Jídlo za moc nestálo, ale Matthias a Tóra byli tak hladoví, že všechno spolykali, jako kdyby několik dní nedostali najíst vůbec. Jídelna byla prázdná a mladý barman měl co dělat, aby obsloužil Alvara, Belu a Eyjólfa. Přesto

byl velmi přátelský a nabídl se, že se v kuchyni poptá, zda se ještě přece jen nenajde něco k jídlu. Krátce nato se vrátil s pěti jogurty, jedním banánem, jednou bagetou a trochou šunky.

Když Tóra vyškrabala zbytek jogurtu z kelímku a z veky zůstalo pár drobků, dostala náhle chuť na nějaký drink.

„Pojďme se posadit k baru.“

„A co bude s mou sprchou?“ Matthias se dosud zabýval svým jogurtem. „Musím se bezpodmínečně vysprchovat.

Nemůžu už sám sebe cítit.“ Pohlédl k baru na tři hosty. Jdi napřed. Přijdu, jen co budu zase vypadat jako člověk. Budeš mít sice jednu sklenku náskok, ale to já rychle dohoním.“

Odložil lžičku a zvedl se. „Kromě toho budu potom přitažlivější.“

Bela seděla mezi Eyjólfem a Alvarem a Tóra si sedla vedle počítačového technika, protože vedle záchranáře se jí sedět nechtělo. Působil mrzutě a očividně už měl v sobě několik piv. „Ty ses tedy vyfikla,“ poznamenal Eyjólfur a vrhl uznalý pohled na Tóřiny nohy, když šplhala na barovou stoličku. „Úplně jsem zapomněl, že existuje něco jiného než kalhoty.“

Tóru nijak nepotěšilo, že si všiml jejího oblečení, a objednala sklenku bílého vína. Jste taky tak vyřízení? Já si vůbec nevzpomínám, kdy jsem byla naposledy tak zničená.“

„Pak jsi toho moc neprožila,“ zamumlal Alvar, ale vůbec se na ni nepodíval. Jako hypnotizovaný zíral na lesknoucí se láhve za pultem.

„Drzost,“ sykl Eyjólfur a dloubl do Tóry loktem.

„Nechceš mu to oplatit?“

„Ne, nemám chuť.“ Poslední, oč Tóra stála, bylo bavit se v grónském baru s opilým a špatně naloženým chlapem.

„Nevíš náhodou, jestli Oddný Hildur neměla na spodních zubech dvě korunky?“

„To má být vtip?“ Eyjólfur se zarazil uprostřed pití.

Když mu ale došlo, že to Tóra myslí vážně, odpověděl: „Ne, ale já si ji nikdy zevnitř tak důkladně neprohlížel.“

„Mohl by si toho vůbec někdo všimnout?“ Bela zívla.

„Chci říct, že když se někdo směje, jsou mu vidět spíš horní zuby než ty dolní.“

Měla pravdu. Tóra si vzpomněla na jednu dovolenou na Ibize, kde bylo na taneční ploše nainstalované takzvané černé světlo a lidi z porcelánovými zubními náhradami se snažili co nejméně smát, aby jim neonově nezářily. „Nebyl jsi s ní někdy na diskotéce?“

Eyjólfur se zasmál. ‚Já s Oddný na dýze? Proboha!

Vídal jsem ji jenom v práci.“ Jeho úšklebek zmizel. „Co je to za pitomé otázky? Našly se někde nějaké zuby?“

„Ne, ne. Jsem jen zvědavá.“ Bílé víno bylo ledové a výtečně chutnalo. Škoda jen, že se k němu nedalo něco rozumného přikusovat. „Kde jsou vlastně Fridrikka a

Finnbogi?“ Tóra chtěla hovor o zubech odsunout a zeptat se na to geoložky později. Bude k tomu ale muset přistoupit šikovněji.

„Finnbogimu se chtělo do postele a Fridrikka se šla projít.“ Alvar jedním tahem vyprázdnil poloprázdnou sklenici a objednal si další pivo. Tóra tipovala, že to je už jeho páté nebo šesté. Na své poměry byl pořád neobvykle výřečný.

„Šla se projít? Uprostřed noci? Kam tak mohla jít? Proč se ještě nevrátila?“ Eyjólfur se naklonil k Alvarovi. „Ty jsi s ní mluvil. Jak je to dlouho?“

Alvar se ovšem durdil, že ho někdo zpovídá, když mu právě barman nese nové pivo. „Moc ne. Půl hodinky nebo hodinu. Chtěla jen obejít jeden blok. Je úplněk. Venku je tak jasno, že jí žádný nebezpečí nehrozí.“ Mluvil rychle, nicméně přitom stačil vypít polovinu sklenice.

„Ty jsi mi pěkný záchranář,“ ťala ho Bela břitce. „Tebe bych tedy na pomoc nevolala, kdybych se zaběhla.“

‚Já bych tě taky nehledal.“ Alvar bouchl sklenicí o pult.

Nejraději by odtud zmizel, ale nedokázal se odtrhnout od baru. A tak zůstal sedět.

Bela se nedala vyvést z míry. „Možná se už vrátila a my si toho nevšimli.“ Přejela prstem po své vlhké sklenici, takže na jejím hladkém povrchu zůstal široký pás.

„Možná.“ Eyjólfur se tvářil skepticky. „Lidičky, nevíte, jak rád už bych zase mohl k internetu! Na pokojích to nejde,

ale slečna z recepce mi ukázala počítač v hale, který je k němu připojený. Zdá se mi, že od té doby, co byl internet vynalezen, jsem ještě nikdy nebyl tak dlouho offline.“

„Byl jsi tehdy už vůbec na světě?“ Tóra upila vína. „A když už o tom mluvíš, doufám, žes v táboře zkopíroval všechno, co bylo třeba.“

„Jasně. Až se na to doma podíváš, budeš mít pocit, jako kdybys seděla v táboře, jenom nebudeš vidět za oknama žádný sníh. Nemůžu se dočkat, až budu doma.“

Nemohli bychom se na ten příkaz, že musíme trčet tady, vybodnout a odletět nejbližším letadlem? Policajti jsou ještě v táboře, kdo nám v tom zabrání? Nakonec jsme nic neprovedli.“

„Mám dojem, že tohle není právě nejfrekventovanější letiště na světě. Policie své kolegy určitě informovala, že nesmíme zemi opustit.“ Tóra se na něho zazubila. „Jinak bych byla hned pro.“

Barman náhle přestal vyplachovat sklenice a zahleděl se k vestibulu. Čtyři hosté zmlkli a podívali se stejným směrem. Rozlétly se dveře a objevila se v nich Fridrikka s tváří zrudlou mrazem. Šla k nim a za ní se táhl průvan chladného vzduchu. „Myslela jsem, že už jste všichni v posteli.“

„A my zas mysleli, že ses ztratila.“ Eyjólfur jí připil na zdraví.

„Jak vidím, pátrací čety si počínají stejně horlivě jako při hledání Oddný Hildur.“ Fridrikka si stáhla palčáky a zastrčila je do kapsy anoraku. „Začali byste mě hledat už ráno? Nebo až zítra večer?“

„Po půlhodině nebo hodině nebývá člověk ještě považován za ztraceného.“ Alvar protahoval každé slovo.

Pivo už na něho zapůsobilo. „Určitě bychom se po tobě poohlídli, než bychom vlezli do postele.“

Tóra poklepala po zádech Eyjólfa, který se na barové židličce otočil, aby mu nic neuniklo. „Kde je ten počítač s internetem?“

„Už odcházíš?“ zeptal se Eyjólfur zklamaně. „Večírek teprve začíná.“ Ukázal k hale. „Je tamhle vzadu. Jsi blogerka?“

Tóra se hlasitě zasmála. Kdyby jí zbýval čas na něco jiného než na práci a domácnost, nejspíš by si v té době lehla, ale určitě by nepsala na internet. „Ne, chci jen poslat mail svému synovi. Na telefonování už je pozdě. Žádný blog tedy vážně nemám.“

„Oukej. Jen mě to napadlo. Některý stránky jsou fakticky cool. Pár lidí z Bergtaekni blog má. Některým z nich jsem ho pomáhal založit. Bjarki s Halldórem měli společný webovky, pěkně hustý. S videem, který sami natočili, s různýma vtípkama a tak. Fakt super pro někoho, kdo se s nima znal.“ Zmlknul, neboť si asi uvědomil, že ti muži jsou už možná mrtví.

„Jestli Matthias sejde dolů, řekněte mu, prosím, kde jsem.“ Tóra vzala svoji sklenici a na rozloučenou poplácala výřečného ajťáka po rameni. Fridrikka dosud postávala u baru, aniž si něco objednala. Když Tóra odešla, posadila se na uvolněnou stoličku.

Počítač byl starý a spojení pomalé, ale Tóra mohla napsat svůj e-mail a oznámit Gylfimu, že se, jak doufá, brzy vrátí domů. O mrtvolách a kostech nepsala nic, ačkoli právě to by ho určitě zajímalo. Po odeslání zprávy se pokusila podívat na webovky těch vrtačů. Při každém kliknutí sice padaly a monitor blikal, ale Tóra se od prohlížení nedala odradit. Když jí Matthias položil ruku na rameno a oslovil ji, cukla sebou. Voněl mýdlem a vodou po holení, až Tóru popadla chuť s ním hned teď zmizet do pokoje, ale nejdřív mu nutně musela něco ukázat.

Všechno ostatní musí počkat. Bohužel.

Kapitola dvacátá pátá

22. března 2008

Tentokrát byl čtvrtý krok těžký. Při posledním pobytu připadl Arnarovi lehký, ale nyní celá věc vypadala jinak.

Provedli jsme důkladnou a nesmiřitelnou inventuru sebe samých. Tentokrát byl konfrontován s vážnými záležitostmi jako třeba s dluhy, zklamanými rodiči, zanedbanou prací a oklamanými přáteli a kolegy. Komu by se mohl svěřit?

Bohu? Arnar si nebyl jistý, jestli Bůh existuje. Byl ale ochoten přijmout, že existuje nějaká vyšší moc, neboť kdyby ji neuznával, nemohl by se nikdy uzdravit. Najednou mu prolétla hlavou myšlenka, že možná žádný dobrotivý Bůh ani žádná dobrá moc na světě neexistuje, jenom zlo. Je-li tomu tak, pak Arnar sloužil ďáblu a nemůže doufat v odpuštění ani v posmrtný život.

Dříve se snažil prokousat Dantovou Božskou komedií.

Ačkoli tomuto dílu s podivným titulem moc nerozuměl, silně na něho zapůsobilo. Některé výjevy z posmrtného života se mu vryly do paměti, například osud proroků.

Urazili Boha, neboť tvrdili, že umějí předvídat budoucnost.

Za trest museli nosit svůj obličej na zádech a plakat tak strašně, až je jejich vlastní slzy oslepily. Arnarovi bylo úplně jasné, které místo v Dantově pekle je určeno jemu.

Nejprve soudil, že skončí v sedmém okruhu, kde po rozpálené poušti pobíhají sodomité zraňovaní padajícími kusy ohně. Teď už ale věděl, že skončí ještě hlouběji, v devátém pekelném kruhu, kde musejí pykat zrádci. Nevěděl přesně, na jaké tresty tento kruh dále člení, ale věděl, že v něm člověk může být až po krk uvězněn v zamrzlém jezeře.

Těžký hříšník tu má dvě možnosti: oheň, nebo led.

Spontánně by se rozhodl pro oheň, neboť věčného chladu se děsil. Kromě toho by v ohni nebyl od ostatních izolovaný tak jako v zamrzlém jezeře, kde nikdo nesmí s nikým mluvit a smí jen zírat na ostatní ubožáky, kterým také z jiskřivého ledu trčí pouze hlava. Komedie byl prapodivný název pro báseň, která neměla se smíchem či s radostí nic společného.

A Arnarovi se nějak nedařilo skloubit vylíčení pekla s tím, že se Ježíš na kříži obětoval za hříchy všech lidí. Pokud je Dantův popis správný, byla Ježíšova mučednická smrt úplně zbytečná. Možná se ale básník při psaní svého díla cítil

přesně tak jako Arnar – pevně přesvědčený, že slunce už nikdy nevyjde.

Ne, nebyl nikdo, komu by se Arnar mohl svěřit, kdo by ho při dvanácti krocích jakkoli doprovázel. Pohrdal sám sebou, když na to pomyslel, a nesnesl by, kdyby měl totéž pohrdání spatřit v očích někoho jiného. Ocitl se ve slepé uličce – nad svou vášní by dokázal zvítězit, jedině kdyby splatil všechny dluhy za své minulé činy. Probírání všech hříchů ale současně podkopávalo chatrnou zeď, jež by ho měla před jeho mánií ochránit. Musel volit mezi dvěma zly: Buď vyčistit stůl a sklidit pohrdání, nebo propadnout alkoholu. Ať už se rozhodne pro cokoli, bude muset přežít další bezesné noci. Nejlepším řešením by pořád byla sebevražda. Pak by ho čekal druhý okruh Dantova pekla, kde by se proměnil v trnitý keř, který by okusovaly harpyje, okřídlená monstra s ženskou hlavou.

Arnar seděl sám v tmavém pokoji a nahlas se smál. Co to s ním je? Myslí si, že opravdu dojde klidu, když se bude zamýšlet nad starou básní? Otočil se na bok a upravil si polštář. Jak daleko smí sahat pomsta? Existuje nějaký nepsaný zákon nebo nějaká morální směrnice, kterou nezná?

Asi sotva. Pokud jde o pomstu, napadly ho jenom dva postupy. Nejprve ten, který zvolil: oko za oko, zub za zub.

Potom ten opačný: nastavit druhou tvář. První měl základ v Chammurapiho zákoníku, ten druhý v Novém zákoně. Mezi těmito dvěma alternativami leží dva tisíce let a další dvě

tisícovky mohou uběhnout, než se zrodí zas nějaká další možnost.

Ale třeba všechno přece jen dobře dopadlo a nemuselo dojít na nejhorší. Není přece jisté, zda ti muži zemřeli.

Člověk má nakonec vždycky nějakou šanci. Možná Bůh zasáhl. Arnarovi se trochu ulevilo. Jestli Bůh existuje, měl možnost je zachránit. Právě tak jako Arnar. Jestli to však Všemohoucí neudělal, kdo by odsoudil Arnara za jeho počínání? Byly tu přece polehčující okolnosti. Trpěl zlobou a ponižováním těch mužů tak, že přestal být pánem svých činů. Nebyl by zproštěn viny, protože se bránil svým utlačovatelům? Zničili mu život. Možná by ho ti lidé pochopili a jednali s ním vlídněji, nebo dokonce uznali, že oni by se na jeho místě zachovali stejně. Možná ano. Možná ne.

V hlavě mu doznívala slova z večerní přednášky Anonymních alkoholiků: Pokud nepřiznáte svoje hříchy, nemáte šanci. Budete mučit své svědomí a nakonec podlehnete své záludné mánii. Vyrovnejte všechny účty a zjistíte, že vás přestane tížit velké břemeno a život bude lehčí. A musíte být stoprocentně upřímní a poctiví.

Devadesát devět procent nestačí. Sto procent!

Sto procent. Ne devadesát devět. Pro něho je však na záchranu pozdě. Je na tom v podstatě stejně jako Bjarki a Halldór. Musí mu pomoci Bůh. Pokud existuje.

Venku se z oblohy snášely sněhové vločky, lenivě, jako by jim chyběla veškerá energie. Jestlipak sněží i v Grónsku?

Jestlipak už sníh zasypal mrtvoly Bjarkiho a Halldóra?

Zakryl je navěky – nebo aspoň do jara. A potom? Co když jejich ostatky najde nějaké dítě? Musí něco podniknout. Ale to může počkat. Možná až do konce zimy. Do té doby má čas vymyslet si nějakou historku.

„To je přece kladivo!“ Tóra se opřela v křesle. „Takové se dá sehnat na internetu.“

Matthias ale nebyl tak poděšený jako ona. „Celá ta věc nemusela být tak hrozná, jak vypadá. Nevíš přece, co tomu předcházelo, a co se stalo pak. To často řekne víc než akce sama.“

Tóra na něj hleděla zmateně. „Jak může něco, co se stalo předtím nebo potom udělat věc lepší?“ Sáhla po myši a pustila nahrávku znovu. Dívali se na tenhle kousek už potřetí a Tóra cítila málem spoluvinu. Kamera švenkovala dobře známou chodbou v kancelářské budově firmy Bergtaekni v Grónsku. Kameraman se chichotal a šeptal něco člověku, který šel za ním. Znělo to jako: Jestli začne ječet? Nato se oba začali neovladatelně chechtat a zanotovali popěvek k narozeninám, přičemž zpívali notně falešně. Kamera se zastavila před zavřenými dveřmi, a zatímco zpěv sílil, najela na štítek s nápisem Arnar Jóhannesson – inženýr. Bylo vidět pěst bušící na dveře, které se hned nato otevřely. Uvnitř seděl za psacím stolem

dospělý muž. Jeho tvář nejprve odrážela radostné překvapení, pak rozčarování.

Zpěv ustal a příchozí mu předávali bílou krabici od bot, převázanou velikou mašlí. Byl to pásek ze žluté plastické hmoty potištěný varováním před podzemními kabely. „Co to je?“ zeptal se obdarovaný.

„Dárek k narozeninám! Co sis myslel, člověče? Dneska máš přece narozeniny!“ Oba muži za kamerou se opět rozchechtali. „Nechceš to otevřít?“

„Ne, děkuju.“ Oslavenec se zdráhal dar přijmout. „Moc dobře si vzpomínám, co jste mi dali loni.“

„No tak, netvař se tak nerudně. Nevěděli jsme, že jsi přestal pít. Většina lidí má z kořalky radost!“

„Nechte toho.“ Arnar potřásl lehce krabicí. „Vezměte si to zpátky a vypněte kameru. Musím pracovat.“

„Přestaň trucovat a rozbal to! Víš, jakou jsme si s tím dali práci?“ Tentokrát už se nepochechtávali. „Koukni se na ten dárek, chlape!“

Nemilosrdné oko kamery ukázalo, jak rezignovaně kapituloval. „Co to je?“ otázal se bojácně. Pohlédl krátce do objektivu a rozvázal mašli. Očividně ho trápilo, že jim ustoupil, ale nebyl s to hodit kameramanovi dárek na hlavu a vyhnat oba kumpány z místnosti. Muselo pro něj být hrozné pracovat na takovém místě. Než sundal víko z krabice, nervózně se rozhlédl. Potom rychlým pohybem hodil víko na podlahu a podíval se dovnitř. To, co následovalo, by byla

Tóra radši přeskočila, ale přiměla se zhlédnout to potřetí.

Arnar vykřikl a užasle zíral na své kolegy. „Zbláznili jste se?“ Hlas se mu třásl.

„Cože?“ pronesl kameraman se špatně hraným úžasem a Tóra si uměla představit, že se stejně nevěrohodně i tváří.

„Nemáš radost? Dali jsme si s tím takovou práci!“

„Vypadněte!“ Arnar krabici neodhodil, držel ji v ruce a zkoprněle do ní civěl. „Něco tak úchylného bych od vás nikdy nečekal.“

„Jak to? Tak dlouho ses ho přece snažil chytit! Teď už se nemusíš namáhat. Udělali jsme to za tebe.“

Druhý muž zakrákoral: „Všechno nejlepší k narozeninám!“ A oba se opět zachechtali.

„Zmizte. Jste odporní!“ Arnar nepřestával hledět do krabice. Byla vystlaná kousky rozstříhaného papíru a na nich ležel malý vrabec.

„Už ho nemusíš lákat na drobky chleba. Buď rád!“

„Já ho nelákal, ale krmil. Aby přežil.“ Obličej mu naběhl vztekem. „Žádný div, že takoví hajzlové jako vy si nevšimli, že tu žádní ptáci nejsou. Tenhle sem zabloudil a potřeboval krmení, aby přestál zimu. Byl by to zvládl.“

„No bože, nebuď tak sentimentální.“ Muži se nepřestávali uchechtávat a otočili nyní kameru na sebe.

Vyhlíželi sice rozdílně, ale bylo jasné, že jsou stejného typu.

Opravdu hajzlové. Dospělé vydání klackovitých puberťáků.

Jeden toho měl na hlavě pomálu a snažil se to kompenzovat

neupraveným plnovousem. Druhý měl neurčitě světlé vlasy a byl tlustší než jeho připlešatělý kumpán. Jeho nemytá kštice volala po ostříhání. Oba měli na sobě svetry z ovčí vlny s nášivkami firmy Bergtaekni a bylo zřejmé, že už hodně dlouho neviděly pračku. Řehtali se, hloupě se do kamery šklebili a závěr svého vystoupení korunovali opakovanými

výkřiky:

„Srdečné

blahopřání

k

narozeninám!“

Tóra se otočila k Matthiasovi. „Zatracení smradi.“

„Hmmm. Nevypadají moc sympaticky.“ Matthias se zatím zdržel soudů, ale Tóra od něho ani jinou reakci neočekávala. „V každém případě to jsou ti vrtači, které hledáme.“

„Jo, a myslím si, že bez nich je svět o něco lepší.“

Posunula obraz. „Podívej se na to další, co tu je. Absolutní hnůj, sprosťárny, odpornosti. Jestli ty kosti v šuplících patří Oddný, vsadím se, že ji tihle týpkové vlastnoručně odrovnali.“

„Prohlédla sis to všechno?“ Na monitoru naskakovalo jedno okno za druhým.

„Ano.“ Tóra pustila myš. „Všechny ostatní nahrávky vypadají podobně. Oba provádějí různé kejkle. V záběru je většinou jenom jednom jeden z nich, ale někde taky oba – kamera asi běžela sama.“ V záběru se objevili oba muži a okázale kouřili. Vtip měl být v tom, že se každý mohl rozhodnout, zda chce, či nechce ve své kanceláři kouřit. Tím

se potřeba kuřárny stávala zbytečnou a následovaly pošetilé návrhy, co jiného by se v té místnosti mohlo dělat.

„Rozumím sotva polovině z toho, co říkají, ale působí to nevinně.“ Matthias zívl. „Nepůjdeme spát? Až začne policie pokračovat ve vyšetřování, budeme muset brzy vstát.“

Tóra zastavila záznam. „Určitě nijak nepokročili. My byli v táboře několik dní a žádného velkého úspěchu jsme nedosáhli.“

„Oni jsou ale lépe vybavení než my. Nejspíš s sebou vzali kriminalisty a pátrací psy. Kdybych vedl vyšetřování já, určitě bych to udělal.“

Tóra si vzdychla. „Neber mi, prosím, naději, že se ráno vyspím. Prosím!“

Matthias přikročil k počítači. „A co je tohle? Patří to k těm jejich gagům?“

Tóra se také znovu přitočila k monitoru. Oba muži zaujímali kuriózní pozice: Jeden zavíral oči a držel cigaretu vysoko nad hlavou, druhý se nahýbal nad popelník, přičemž bylo znát, jak má triko v podpaží propocené. Matthias však nesledoval oba protagonisty, ale okno za nimi. Při důkladnějším pohledu v něm bylo vidět nějakou postavu.

„Můžeš to zvětšit? Zdá se, že je to velmi podivná osoba.“

Tóra upírala oči na obrazovku. „Nevidím to moc dobře.“ Přimhouřila oči. „Má na sobě nějakou masku nebo helmu?“

„Možná je to řidič sněžného skútru.“ Matthias ukázal na pozadí nezřetelné postavy. „Cosi tam je. Jako kdyby nějaký chlápek přešel kolem okna.“ Podíval se na Tóru a rychle dodal: „Nebo je to žena? Nedá se to poznat.“

Tóra vrátila obraz zpět a zkontrolovala datum záznamu.

„Bylo to pořízeno toho dne, kdy zmizela Oddný Hildur.“

Opět video pustila a spatřili, jak záhadná postava přeběhla okolo okna. Na okenním skle zůstal tmavý, nepravidelný pruh. „Může to s jejím zmizením souviset?“

Nahrávka byla u konce a Matthias se narovnal. „Právě tak se to může týkat šaškovin těch dvou mizerů a je to určitě někdo z týmu.“

„To zjistíme.“ Tóra vstala. „Měli by se na to podívat Fridrikka a Eyjólfur. Toho dne byli oba v táboře a určitě se na tyhle webovky podívali.“

„Všichni kromě Arnara. Ten byl asi jen sotva nedočkavý, až se ty trapné záběry ocitnou na internetu.“

„To asi těžko. Musíme s ním nutně mluvit. Pokud nám prozradí, co by ho mohlo přimět k návratu do tábora, bude hračkou přesvědčit o tom všechny ostatní.“

Kapitola dvacátá šestá

22. března 2008

Fridrikka a Eyjólfur mlčky sledovali video až k místu, kde se v okně mihla postava. „Co to bylo?“

„Doufali jsme, že nám to dokážete říct vy,“ odvětila Tóra. Celá skupina stála před počítačem. Alvar a Bela byli až vzadu a pokoušeli se nahlížet přes ramena ostatním. „Vy jste ten klip předtím neviděli?“

„Matně si na to vzpomínám, ale myslím, že jsem ho neviděl až do konce.“ Eyjólfur si masíroval čelo. „Jeden z vrtačů ho musel poslat mailem těsně před večeří a já si to pustil až příští den. Bylo plno zmatků kolem Oddný Hildur, takže jsem to moc pozorně nesledoval. Toho zjevu v okně jsem si ale na žádný pád nevšiml.“

„A ty?“ zeptal se Matthias Fridrikky. „Ty už jsi to viděla?“

„Ne. Vedlo se mi jako Eyjólfovi, když mi přišel mail.

Když jsem zjistila, že jde o nějaký žert, přestalo mě to zajímat. Ti dva stále posílali podobné kravinky a já na ně neměla náladu. Vím jen, že jsem byla rozhořčená, jak někdo může v takové chvíli rozesílat blbé vtipy.“

„Když to ale posílali, nemohl nikdo pochopitelně ještě vědět, co se stalo,“ vyjel Eyjólfur ostře. „Něco jiného by samozřejmě bylo, kdyby to udělali o den později.“

Tóra se chopila slova, aby další hádku mezi Eyjólfem a Fridrikkou udusila hned v zárodku. „Nenapadá vás, kdo by to v tom okně mohl být? Je to někdo z týmu? Nepamatujete si, jestli se o tom klipu mluvilo? Jestli třeba někdo neřekl, že v tom má taky prsty?“

Oba zavrtěli hlavou. „Nemluvili jsme o tom,“ řekla Fridrikka, „ale pochybuju, že by u toho byl někdo další.

Takové kousky ti dva vyváděli sami.“

„Nikdo z nás za tím oknem určitě neposkakoval a kromě toho kolem kuřárny žádný chodník nevede,“ podotkl Eyjólfur. „Ta osoba se nedá rozeznat. Neumím si představit, že by to byl někdo z nás. Byli jsme rádi, že jsme v teple, a neměli jsme žádný důvod strašit venku. Mimo to má ta figura něco podivného na hlavě a před obličejem. K čemu by to bylo dobré?“

„Netuším. Možná, aby se ho ti muži lekli?“ Tóra vrátila pouštěnou sekvenci a zastavila ji na místě, kdy postava

zmizela a zanechala na okenní tabuli širokou šmouhu.

„Nevzpomínáte si ani na tohle?“

Fridrikka i Eyjólfur si ten obrázek prohlédli zblízka.

„Ne.“ Eyjólfur poodstoupil. „Bjarki jednou povídal, že našel na okně zaschlou krev, ale to bylo později. Všiml si toho při kouření a usoudil, že to vypadá, jako kdyby do okna narazil nějaký pták. Zeptal se nás, jestli jsme neslyšeli nějakou ránu.

Nedokážu říct, kdy to přesně bylo. Určitě ne během pátrání po Oddný, to bychom sotva byli v kanceláři.“

„Mohla to být tahle šmouha,“ mínil Matthias. „Pokud jste nebyli v kanceláři, nebyl nikdo ani v kuřárně. A jestli není okno přímo u cesty, dalo se to vidět jenom zevnitř.“

Fridrikka zbledla. „Myslíš, že je to krev Oddný?“

„Jestli ten mail poslali před večeří, asi ne. Jedla přece ještě s vámi, ne?“

„Ano, ale nemohu přísahat, že mail s tím videem přišel předtím. Mohlo to taky být později. Lidi se často ještě po večeři vraceli do kanceláře, aby pracovali nebo surfovali po internetu.“ Eyjólfur se posadil k počítači a vytáhl časové údaje k videonahrávce. „Jestli chcete, můžu někomu říct, aby se na to podíval a vylepšil obraz. Pak by nám to mohlo povědět víc.“

„Koho bys chtěl požádat? Nechceme s tím budit velkou pozornost,“ ozval se Matthias.

„U nás dělá dost ajťáků, kteří s každou prkotinou hned neletí do novin.“ Eyjólfur pokrčil rameny. „Byl to jen návrh.

Něco by to samozřejmě stálo a nedá se na sto procent říct, že to k něčemu bude.“

Tóra se podívala na Matthiase. „Stojí to za pokus?“

Matthias kývl.

„Oukej, ráno se teda někoho poptám.“ Eyjólfur se opět otočil k monitoru. „Bylo to natočeno ten den, kdy Oddný Hildur zmizela, a to před večeří.“ Záběr okna odstranil, „Nemůže to tedy být její krev, jedině, že by někdo změnil časové údaje na kameře.“

„To se mi zdá dost nepravděpodobné.“

„Čí krev by se na to okno jinak mohla dostat? Od nějakého ptáka?“ Fridrikka se otřásla hrůzou. „Jestli ne od ptáka, tak od koho? Na videu žádný pták není. Třeba ten fantom někoho zabil, nějakého vesničana, a pak mu padla do rukou Oddný!“

„Měli bychom se držet reality.“ Matthias mluvil s geoložkou neobvykle klidně. „Film je strašlivě neostrý a není žádný důvod malovat čerta na zeď. Oddný Hildur s největší pravděpodobností zabloudila a tenhle klip s tím nijak nesouvisí. Krajina kolem tábora je podstatně nebezpečnější než lidé, kteří tu bydlí. A tím myslím jak domorodce, tak tým.“

„Vždycky jsem tvrdila, že jsou do toho namočení místní. Určitě je to jeden z nich.“ Ukázala chvějícím se prstem na obrazovku. „Víme něco o primitivních zvycích,

při kterých se všechno pomaže krví? Mohlo by jít o nějakou oběť nebo něco takového.“

„Inuité žádné obětí nepřinášejí. Nemohou si dovolit plýtvat jídlem.“ Alvar stál vedle Bely a lehce se kymácel.

Přitom ji strčil do ramene, ta ho uraženě odstrčila a on se rozkýval ještě víc. „To s žádnou obětí nesouvisí.“

Matthias si odkašlal. „Co kdybyste se vrátili do baru a promluvili si o tom znovu až zítra? Teď stejně k žádnému výsledku nedospějeme a divoké spekulace nás nikam nedovedou.“

„Klidně si odpusť mluvit o tom přede mnou.“ Fridrikka byla kromě Matthiase jediná naprosto střízlivá. „Ale dokud Oddný Hildur nenajdeme a nebudeme vědět, co se s ní stalo, já si svoje teorie pro sebe nenechám. To mi nemůžeš zakázat!“ Byla připravena odejít.

„Jak to vlastně bylo?“ zeptala se Tóra, která už začínala mít spoluúčastníků výpravy plné zuby. „Viděli jsme ještě jeden klip, ve kterém byl Arnar úplně vyřízený. Byla Oddný Hildur opravdu jediná, kdo ho hájil? Pro ostatní bylo všechno v pořádku?“

„Ne, pochopitelně ne.“ Eyjólfur se vyhnul Tóřinu pohledu. „Nebýval jsem v táboře moc často, jinak bych určitě něco podnikl.“

Nebo taky ne. Tóra se otočila k Fridrice, ale pak se rozhodla, že se jí na to zeptá jindy. Určitě by dostala tutéž

odpověď. „Měla Oddný Hildur na dolních zubech dvě korunky?“

Ta otázka byla tak překvapivá, že na ni Fridrikka bez rozmýšlení a bez vytáček odpověděla. „Ne. Určitě ne. Měla naprosto bezvadné zuby.“

Matthias se podíval na Tóru a pozvedl obočí. Čí tedy byly ty kosti? Určitě žádného pracovníka Bergtaekni a bylo vyloučeno, aby první osídlenci měli tak vysokou zubařskou péči. Nejspíš tedy byly zakoupeny přes internet. „Myslíte, že se pracovníci dají pohnout k návratu do tábora?

Předpokládejme, že policie najde vysvětlení pro zmizení Oddný Hildur, co pak? Museli byste s nimi o tom mluvit.

Přinejmenším ty, Eyjólfe.“

Mladíkovi se ale nezdálo, že by dokázal zlomit nedůvěru svých kolegů, kdyby s nimi o tom mluvil.

Nakonec nesmírně pomalu, přičemž každé slovo pečlivě odvažoval, pravil: „To závisí pochopitelně na tom, co přinese vyšetřování. Jestli se ukáže, že všichni tři zemřeli z příčin, které se v budoucnu dají vyloučit, je možné, že se vrátí. Takových pracovních příležitostí není moc a na slušný prachy si člověk rychle zvykne.“ Pak začal mluvit rychleji.

„Jestli se ale ukáže, že jde o nebezpečí, které nikdo nedokáže odhadnout, pak nevím, co se stane. Většině půjde víc o vlastní kůži než o rudu. Nové lidi, kteří přijdou v létě a měli by stavět silnici, to patrně tolik trápit nebude.“

„Proč se s tím vlastně nezačalo dřív?“ Alvar odstoupil od Bely a mohl se nyní nerušeně kymácet. „Člověk by si řekl, že by bylo chytřejší disponovat okamžitě letištěm, aby se sem dal dopravovat materiál a další věci. A to jsem se nezmínil o bezpečnostním hledisku pro případ, že by se stalo něco vážného.“

„To nebylo možné,“ odvětila Fridrikka mrzutě. „Nejdřív je třeba vyhodnotit vzorky vrtů a pak najít nejvhodnější místo. Co bys dělal s letištěm, kdyby se pak důl otevřel někde jinde?“

Alvar se svým opilým mozkem pokoušel zpracovat tuto informaci. „Jo, ale…“ Víc neřekl, jenom zrudl. Tóře ho poprvé od chvíle, co ho znala, přišlo líto. Zkoušela si představit, jak asi podle něho vypadá příjemný večer.

Jakými lidmi se obklopí, jaká témata rozhovoru ho zaujmou? Patrně historky o zbloudilých lovcích kura sněžného. Tóra by se nedivila, kdyby i jim něco takového přeběhlo přes cestu.

Ačkoli se v táboře ještě leckde svítilo, lovec si řekl, že policisté se snad konečně uložili ke spánku. Kromě tichého hučení elektrárny tu vládl naprostý klid. Držel se v uctivé vzdálenosti od budov – nechtěl spustit výstražné osvětlení.

Protože vítr už se utišil, slyšel sice muže mluvit, ale jejich slovům nerozuměl. Přišli ve dvou skupinách; nejprve jich bylo pět a pak dorazili ještě tři se psy, nikoli však tažnými.

Lovec nevěděl, co tu ta zvířata pohledávají. Nebyli to domácí mazlíčci, jaké lidé chovají ve městě, nýbrž psi určení k práci, jenom nevěděl k jaké. Měli krátkou srst a příliš dlouhé, tenké uši, než aby při zdejším povětří vydrželi dlouho venku. Igimaq byl rád, že svoje psy nechal v přiměřené vzdálenosti. Ti by cizí psy nesnesli, museli by jim dát najevo, s kým mají tu čest.

Na rozdíl od svých psů, kteří vždycky věděli, jak se mají v nové situaci zachovat, Igimaq to nevěděl. To se stávalo, jen když se spolehl na ostatní. Když vešly ve známost plány na otevření dolu, přítel Sikki ho ujistil, že pracovníci zakázanou oblastí jenom projdou, ale nebudou tu nic dělat. Igimaq mu uvěřil, ačkoli jeho pohled nebyl upřímný. Když pak na okraji zlé zóny vyrostl tábor, Igimaq znovu mluvil se svým přítelem a byl opět ujištěn, že je všechno v pořádku, řekne prý cizincům, aby dál na sever nepostupovali, ale drželi se jižně od tábora. Opět týž pohled – a Igimaq znovu dopřál více víry Sikkiho slovům než tomu, co mu říkaly vlastní oči. Nyní se tatáž situace opakovala už potřetí, a třebaže tentokrát se Igimaq nenechal oklamat, bylo už příliš pozdě. Už nebylo cesty zpět.

Kdyby byl Igimaq zareagoval hned poprvé, mohlo se všechno vyvinout jinak. Avšak jak bylo v jeho generaci obvyklé, neodpovídalo jeho povaze ani výchově pouštět se do sporů. Vždycky tomu tak bylo – soužití v malém společenství žádné spory nedovolovalo. Lidé opovrhovali

těmi, kteří zvedali hlas nebo se spolu hádali. Jediným způsobem projevení nesouhlasu bylo mlčení, neboť slova vyřčená v hněvu mohla vést k nárůstu nepřátelství a ohrožení komunity. Proto grónština ani nezná žádné nadávky a k dánštině by se Igimaq kvůli tomu neuchýlil. V

tomto případě by ale bývalo pořád lepší okamžitě zareagovat, ačkoli to bylo proti jeho přesvědčení. Naučil se své předky bezpodmínečně respektovat. Převzal od nich odpovědnost za to, že se lidé budou zakázané oblasti vyhýbat. Měli za to ručit on a jeho starý přítel Sikki. A nyní oba zklamali. Igimaq však nechtěl všechnu vinu přičítat jenom Sikkimu.

Chtěl se proto nyní přesvědčit, co se bude dít. Policii moc neznal, byla v téhle končině vzácným hostem. Během let se událo leccos, co by policie bezpochyby dobře vyšetřila, ale vesničané se více spoléhali na vlastní soudy, uvážili vinu i nevinu a rozhodli o přiměřeném trestu. Často stačilo, že viník musel žít s ostudou za to, co spáchal, ale Igimaq vzpomněl i na jeden případ ze svého mládí, kdy jeden muž strašným způsobem zabil svého syna a neprojevil žádnou lítost, takže byl vyhnán z jejich společenství. V

nepravidelných intervalech o něm do vsi docházely zvěsti, z nichž vždy vyplynulo totéž: Když se lidé na novém místě dozvěděli, co je zač, vyhnali ho. Nakonec už o něm přestalo být slyšet, takže se všichni domnívali, že zemřel kdesi v pustině. Policie by takový trest nikdy netolerovala, ale

jedině toto řešení bylo správné. Grónského domorodce nelze zavřít do vězení. Igimaq by se zbláznil, kdyby mu někdo bránil dýchat čerstvý vzduch, a jeho oči by osleply, kdyby nesměly hledět do nekonečné dálky.

Ne, policisté tu neměli co pohledávat, i když čtyři z nich byli krajané. Museli však být více Dány než opravdovými místními, pocházeli zřejmě ze západního pobřeží a životní zvyky na této straně ledovce neznali. Igimaqovi by nerozuměli, byť by se snažil objasnit jim historii tohoto kraje sebevíc. Politováníhodní lidé – Gróňané, kteří nemluví vlastní řečí. V každém případě by všechno popletli a špatně si to vyložili. Možná by bylo nejrozumnější zmizet, vzít svoje psy a odjet dál na sever. Policistům by bez nesnází unikl. Ač by se ho snažili ze všech sil najít, nakonec by to museli vzdát. Igimaq dokázal bez problémů prožít měsíce či roky daleko od lidských sídel, znal místa, kam se dostali jen zkušení majitelé saní se psím spřežením. Igimaq by byl už dávno skončil na mořském dně, kdyby měl motorové saně.

Jeho psi led znali a věděli, kde je bezpečný. Poznali trhliny v jeho povrchu, což by člověk ani neviděl, ani neslyšel. A tyhle trhliny byly předzvěstí velkých prasklin, z nichž vznikaly obrovské díry v ledu, jimiž se člověk mohl propadnout do moře, které nikoho nevydalo.

Kdyby odjel, nikdy by se už nevrátil. To bylo jasné.

Igimaq se už dávno rozhodl, že svůj život ukončí tímto způsobem: všechno sbalí, vyrazí se psy na sever a bude se

vyhýbat lidským obydlím. Přizpůsobil by se takovému životu a přežil řadu let. Dokud by žili psi, žil by i on. Igimaq často slýchal o příběhu dánských kartografů. Při jejich putování severovýchodním Grónském jim došla potrava a museli jíst své psy. S posledním psem pak zmizela veškerá naděje a zemřeli dřív, než dorazili do obydlené oblasti.

Jejich domorodý průvodce se dostal nejdál a našel se u něho zápisník, v němž bylo jejich drama vylíčeno do nejmenších podrobností. Igimaqův otec ho jednou zavedl ke svému příteli, který uměl číst. Ten mu pak četl z onoho deníku, aby se poučil z chyb těchto lidí. A to se neminulo účinkem: Igimaq by radši umřel hlady, než by jedl své psy.

Jenomže ještě nikam nepojede. Musí zůstat a splnit svoji povinnost, i když dosud neví, jak to provede.

Pozoroval jasné hvězdné nebe a pokoušel se vidět ve hvězdách zvířata, která v nich údajně poznávají lidé z jiných zemí. Nedařilo se mu to, ale najednou přitom dostal nápad.

Musí najít Usinnu a odklidit ji. Není sám, kdo je odpovědný za její smrt. Sikkiho a Naruanu by jistě nenapadlo zmizet jako on. Igimaq však je muž. Nenechal by jiné pykat za svoje činy.

Kapitola dvacátá sedmá

23. března 2008

Venku byla tma a fičel vítr, ale v hotelu bylo teplo a útulno. Snídaně byla vynikající, s blafy, s nimiž se v posledních dnech museli spokojit, se nedala srovnat. Jediný, kdo reptal, byla Bela. Byla naštvaná, že se v celém hotelu nesmělo kouřit. „Tohle je pravé Grónsko! Můžeme jít ven a všecko, co nám přeběhne přes cestu, odstřelit. V hotelu můžeme dělat všechno, na co máme chuť, kromě kouření.

Totální slabomyslnost!“ Pomalu se zvedla, natáhla si černý svetr a vzdorovitě vyšla ven.

„Slyšel někdo něco o policii?“ Doktor si utřel ústa bílým papírovým ubrouskem a položil ho na svůj talíř.

„Smíme dnes odcestovat?“

„Ne, policie má zřejmě stejné problémy jako my a nemůže dostat spojení. Ledaže by měli satelitní telefon.“

Tóra pohlédla na velké hodiny v jídelně. ‚Je krátce po osmé, určitě se teprve dávají do práce.“ Na Islandu bylo o dvě hodiny víc a všichni už byli v práci. Mohli tedy využít čas a pokládat pracovníkům Bergtaekni otázky, ale museli si počínat opatrně. Bylo by lepší mluvit s nimi osobně, protože budou-li se telefonické hovory vyvíjet špatně, nebyla prakticky žádná možnost, jak z těch lidí něco vytáhnout.

„Jaký je vlastně ten Arnar?“ zeptala se Tóra Fridrikky, která seděla proti ní. „Co si myslíš, jak by to přijal, kdybych mu zavolala a na pár věcí se ho zeptala? Třeba by nám mohl něco povědět o těch kostech.“

„Možná,“ zamumlala Fridrikka do kávy. Napila se a opatrně postavila šálek na talířek. „Já ho od… od té věci s Oddný Hildur neviděla, moc jsme spolu nevycházeli. On se od všech odtahoval.“ Utřela si pihovaté čelo a zavřela oči, jako kdyby měla migrénu. Pihy měla i na víčkách. „Určitě na tvé otázky odpoví, jak nejlépe bude moci.“

„A kde seženu jeho telefonní číslo?“

„No, já je nemám.“ Vylovila z kapsy svého pulovru starou Nokii. „Mrknu se, jestli jsem si ho neuložila, ale pochybuju. Neznala jsem Arnara tak dobře, abych s ním na Islandu udržovala nějaké styky. Jediný, s kým jsem se blíže přátelila, byla Oddný Hildur.“ Podívala se na mobil a opět ho schovala. „Ne, nemám je.“

„A ty, Eyjólfe?“

Mladý technik právě vydatně zíval, přestal však a zavrtěl hlavou. „Ne, moc dobře jsem ho neznal. Nevím ani, kde bydlí. Zjisti si to na internetu.“ Jméno Arnar Jóhannesson bylo ovšem tak rozšířené, že to Tóra ani netoužila zkoušet. Eyjólfur se nevraživě obrátil na Fridrikku: „Možná má jeho číslo tvůj exmanžel. Oba jsou ze stejné party hošánků. Na podnikovém večírku si báječně rozuměli.“

Fridrikka mu neodpověděla a vůbec se na něho nepodívala. Jeho narážku pochopila jen Tóra, ale mezi lidmi v táboře se jistě rozkřiklo, že její bývalý muž byl homosexuál. „Tsss, můj milý, kdo ví, jestli k té partě nepatříš i ty,“ utrousila Tóra a ostře se na Eyjólfa podívala.

„Člověk by si řekl, že chytrý mladík jako ty by si mohl takové hloupé narážky odpustit.“

„No no, chtěl jsem jen pomoct. O mě si nemusíš dělat starosti. Jestli chceš, mužem si zaskočit na pokoj, a já ti to dokážu.“ A drze na Tóru zamrkal.

Matthias byl díkybohu zabrán do hovoru s lékařem a nic neslyšel. „Díky, nemám zájem.“ V tu chvíli došla k jejich stolu mladá Gróňanka roznášející kávu. Chovala se velmi přátelsky a dobrou angličtinou s dánským přízvukem se zeptala: „Co tu podnikáte? Chcete na ledovec?“

„Byli jsme tu kvůli dolu v Kaannequ. Teď se vracíme na Island.“ Mladá žena kývala hlavou, ale když zaslechla

jméno vesnice, přestala se usmívat. „Znáte to tam?“ zeptala se Tóra.

„Je to už hodně let, co jsem tam byla. Jedno léto jsem tam pomáhala tetě. Pro dítě to bylo zábavné, ale nevím, jestli bych tam chtěla bydlet dneska.“ Váhavě postávala u stolu. Jde to dobře s tím dolem, který se tam otevírá? Slyšela jsem, že dobře platí.“

„Zatím probíhají jen přípravy,“ odvětila Tóra. „Ještě chvíli potrvá, než ten důl začne přijímat lidi.“ Konečně přátelská osoba, která ten kraj zná. „Vyskytlo se pár komplikací, ale ty budou, jak doufám, brzy odstraněny.

Někteří soudí, že jsou dané tím místem. Že by tam nikdo neměl pobývat. Nevíte o tom náhodou něco?“

Mladou ženou očividně zmítaly nějaké pochyby, ale po krátkém váhání rozpačitě vyložila: „Když jsem tam byla, řekli mi, že je to zakázaná oblast, kam nikdo nesmí chodit, a já to vzala na vědomí. Kromě toho se často mluvilo i psalo o historii osady, která tam byla před Kaanneqem, a o osudu prvních obyvatel.“ Zatvářila se opět přátelsky a tři hluboké vrásky, které se jí udělaly na čele, zmizely. „Rádi jsme taková vyprávění poslouchali. A prohlíželi si fotky z té doby. Vy tu historii jistě znáte, že?“

Tóra přisvědčila. „Není to tedy žádné tajemství?

Všichni, kdo do vsi přijdou, se to dozvědí?“

„Myslím, že ano. V Tuku to určitě znají všichni.“

Všimla si, že Tóra neví, co má na mysli, a tak hned objasnila: „Tuku se říká východnímu Grónsku.“

„Prý se tam mají ztrácet lidé. Slyšela jste o tom?“

„No ano, tehdy se vyprávělo, že tam takové nebezpečí hrozí. Nějaký člověk, který tomu nechtěl věřit, se tam prý navzdory varování vydal a nikdo už ho potom neviděl.

Nevím ale přesně, kdy se to mělo stát. Někdo tvrdil, že šlo o mladého lovce, který byl o sobě přesvědčený, že je zdatný chlapík, ale nakonec podlehl duchům.“

„Duchům? Ne divokým zvířatům, trhlinám v ledu a podobně?“

„Ne, ne, duším lidí, kteří tam zemřeli a bloudí kolem.“

Servírka se tvářila vážně. Její obličej připomněl Tóře mladou ženu ze vsi, u níž byli telefonovat, až na to, že tahle byla mladší a zvolila si jinou životní cestu.

„Při zmínce o téhle oblasti jsem slyšela o jakýchsi tajuplných znameních. Víte o nich něco?“

„Ano, duchové si poznamenávají lidi, které chtějí přilákat. Nic takového jsem ale neviděla, jen jsem o tom slyšela vyprávět.“

„Jaká znamení to byla?“ Tóra měla v duchu před očima čelo s vypáleným černým křížem.

„Má to něco společného s tváří a smyslovými orgány.

Krev má vytékat z těla očima, ústy a nosem. Dokonce i ušima. Obličej zmodrá, a když už v člověku není žádná

krev, musí se vydat za duchy do ledu a zůstává za ním blyštivá stopa, taková namodralá žíla v bílém sněhu.“ Dívka postavila na stůl plnou konvici kávy. „Musí to být strašná smrt. Proto vesničané považují za důležité, aby se lidé téhle oblasti vyhýbali. Nechtějí, aby takhle umírali. Kromě toho považují za povinnost vůči zemřelým dodržovat zákaz vstupu.“

„Jak dalece?“ Tóra očekávala historky o tom, jak se lidem ve snu zjevují duchové zemřelých. „Cožpak tenkrát všichni nepomřeli? Jak se to poselství předává?“

„Všichni nezemřeli. Jeden přežil.“

„Jeden přežil?“

„Ano, tak mi to vyprávěli. Prý se dostal dost daleko na jih, kde byli lidé. Ti přivedli ze své vsi angekkoka, což je inuitský šaman, a ti dva pak spolu rozmlouvali. Muž řekl angekkokovi, které oblasti se musí vyhýbat. Pak si vyžádal slib, že budou dbát na to, aby tam nikdo nechodil. Nevím, co dalšího mu ještě řekl. To vědí jenom vyvolení.“

„A kdo jsou ti vyvolení?“

„Šamanovi potomci. Jeho synové a synové jeho synů.

Myslím, že k nim patří i největší lovec ze vsi. Tihle lidi se později odstěhovali víc na sever, aby byli blíž k oné oblastí a mohli lépe plnit svoje povinnosti. Tak vznikla obec Kaanneq. Pak se dozvěděli, že jsou lidi vyzýváni, aby se stěhovali dál na sever, a chtěli si být jistí, že se v oblasti s

duchy nikdo neusadí. Čím víc lidských duší mrtví získají, tím jsou mocnější.“

„Odkud to všechno víte? Něco jsem o tom četla, ale nikde nebyla zmínka o pozdějším kontaktu s prvními osadníky. Pouze se psalo o tom, že skupina lovců spatřila na ledu jednoho či dva vesničany. Ti ale upláchli a nikdo je už nikdy neviděl.“

„To byl muž, o kterém jsem mluvila, ale byl sám.

Jakmile předal své poselství, ztratil se. Po zápisu téhle příhody se z toho, co svěřil šamanovi, stalo veliké tajemství.

Lidé se obávali pomsty duchů, kdyby se prozradilo. S

cizinci o něm nikdo nemluvil. Většinou se soudilo, že jeden z prvních osídlenců vyrobil z pomsty Tupilaka, který se nejprve obrátil proti svému tvůrci a potom proti všem, kteří žili v Kaannequ. Původně nikdo nesměl na Tupilaka ani pomyslet, aby se nevystavil nebezpečí smrti.“

„Tupilak?“ Tóra si vzpomněla na figurku, kterou našli v kabině vrtačů. „Je to postavička z kosti s rozšklebenou tváří?“

„Přesně tak. V hale je o tom informační materiál, na plakátě u vchodu. Jeho moci už samozřejmě nikdo nevěří, ale pořád je to oblíbený suvenýr. Proto už vypadá docela jinak, aby se ho nikdo nebál a aby o něm lidi mohli mluvit.

To, co jste četla, bylo určitě nějak upravené. Tady v Kulusuku to nikoho moc nezajímá a já o tom vím víc jen proto, že jsem v té oblasti jednou byla. Matka chtěla, abych

poznala starou loveckou společnost. Kulusuk se mi zdá dost staromódní, ačkoli je naše město modernější než Kaanneq.

Tady jsou aspoň turisti.“

Tóra servírce poděkovala a rozhodla se, že si plakát o Tupilakovi přečte; beztak chtěla zajít do haly kvůli internetu. I když se zdálo, že dávné hrůzostrašné historky s jejich případem nesouvisí, byla to zajímavá záležitost.

Fridrikka během celého rozhovoru mlčela, ale dobře poslouchala. Byla bledá a unavená, působila vyčerpaně.

„Věříš, že najdou Oddný Hildur?“ Historky s duchy, kteří lákají lidi do ledové modré zkázy, ji očividně znejistěly.

„Určitě.“ Tóra to pronesla přesvědčivě, ačkoli si tím vůbec nebyla jistá. Oddný mohla být kdekoli, nezávisle na tom, jak zemřela. Venku bylo jistě dost divokých zvířat, která by si nenechala ujít malý zákusek. Tóra si sice nemohla vybavit žádného mrchožrouta, který by tady žil, ani netušila, zda lední medvědi či jiné šelmy požírají, co sami neuloví, ale protože určitě neměli nadbytek potravy, bylo to možné. Tím bylo i krajně nepravděpodobné, že se najdou ostatky té ženy.

„Musíme ji dopravit domů a pohřbít.“ Fridrikka přitom upírala oči na pestrý ubrus.

„A co s Bjarkim a Halldórem?“ Eyjólfur seděl na kraji stolu a pozoroval oknem vánici. „Ti by se domů převézt neměli?“

Ti dva by se zřejmě neshodli ani na počtu prstů na jedné ruce. „Jistěže to platí i pro vrtače. Fridrikka to řekla jen tak.“

Tóra si nechtěla kazit den jejich rozmíškami. Pohlédla znovu na nástěnné hodiny a rozzlobil ji časový posun. Její děti už byly ve škole a ona bude muset čekat až do odpoledne, než s nimi bude moci mluvit. Pocítila nepřekonatelnou touhu uslyšet jejich hlas. „Podívám se na internet a najdu Arnarovo telefonní číslo.“ Zvedla z klína ubrousek a vstala. Ať se ti dva hádají, jak dlouho chtějí.

V islandském telefonním seznamu bylo asi deset Arnarů Jóhannessonů, ale žádný nebyl inženýr. Tóra tedy požádala Matthiase, aby se na jeho číslo zeptal v bance a zjistil také něco o Tupilakovi. Na plakátě bylo jen pár odstavečků a obrázek příšerky, která se nalezené figurce moc nepodobala.

Vypadala spíš jako kostnaté psí tělo s lidskou tváří. Podle textu to měla být bytost, kterou znalci kouzel sestavovali z ostatků mrtvých zvířat, ptáků a z lidských kostí, přičemž nejúčinnější byly údajně kosti dětské. Tupilak se musel zhotovovat na tajném místě v přírodě, kde pak šaman tohoto netvora probudil k životu tím, že se ho dotkl svým pohlavním údem. Pak byl předán moři, kde slídil po svých obětech a zabíjel je. Mělo to však jeden háček, jelikož ta bytost byla nevyzpytatelná, často se postavila proti svému tvůrci nebo proti těm, co jí zkřížili cestu, především pokud byl nepřítel mocnějším šamanem než její zhotovitel. Kromě

toho Tupilak dokázal působit nemoci a přivolávat epidemie na celé oblasti. Tato obluda se perfektně hodila k legendě o smrti prvních obyvatel Kaannequ. Dříve Tupilak vyvolával u domorodců strach a zděšení, ale dnes už jen poskytoval podklad pro zábavné historky určené turistům. Protože se žádní původní Tupilakové nedochovali, vyráběli místní obyvatelé od roku 1900 něco, o čem si mysleli, že se mu podobá. Považovali však Tupilaka za tak nebezpečného, že si ho poté, co splnil svůj úkol, nechtěli ponechat a zřejmě ho zahrabávali do země nebo do ledu.

Tóra se vrátila k Matthiasovi. „Zdá se mi, že jsem našla vysvětlení pro tu kostěnou figurku, kterou jsme našli v kabině toho vrtacího zařízení. Mohl by to být Tupilak, kterého zhotovili první osadníci a později pak zahrabali.

Shodovalo by se to s výkladem, který mi právě poskytla zdejší servírka.“

„A to by bylo dobré, nebo špatné?“ Matthias ťukal do klávesnice a zdál se duchem poněkud mimo.

„Pro banku špatné. Nemohla by se odvolat na vyšší moc a svalit vinu na malou figurku z kostí. Ať už je jakkoli příšerná.“

Matthias přestal psát. „Pak se o tom radši nebudu zmiňovat.“

„Možná je třeba zahájit v té oblasti archeologický průzkum. Tím bychom ušetřili trochu času. Figurka, kterou

jsme našli, může být jediným dochovaným exemplářem Tupilaka v původní podobě.“

Matthias ji začal poslouchat pozorněji. „Bylo by to lepší než nic.“

„Máš číslo Arnarova telefonu?“ Tóra se zahleděla na dlouhý seznam zpráv v Matthiasově doručené poště.

„Ještě ne – teprve jsem odeslal dotaz. Obrátil jsem se i na ředitele Bergtaekni, musí mít informace o svých zaměstnancích. Měl by nám poradit, kdo z jeho lidí by nám mohl pomoci. Zatím ale neodpověděl.“

„Nebylo by lepší do té firmy rovnou zavolat?“ Tóra vyndala z kapsy svůj mobil.

Zvedla to úslužná, ale rezolutní žena, které Tóra celou záležitost vylíčila.

„Musíme počkat na odpověď od šéfa nebo z banky,“

řekla, „jinak to nejde. Arnar je v protialkoholní léčebně a není k dosažení.“

„Taková smůla! Bylo by dobré, kdybychom mohli policii vysvětlit, jak se dostaly kosti do psacích stolů.

Obávám se, že jinak odsud neodjedeme.“

„A co je s tou mrtvolou v chladírně?“

„Dojdou, doufejme, k závěru, že tam dlouho neleží.

Někdo ji tam musel dopravit teprve po odjezdu celého týmu.

Ten, kdo nastrkal kosti do zásuvek, mohl právě tak dobře přivléct mrtvolu do chladírny.“

V Matthiasově poště naskočila další zpráva.

Kapitola dvacátá osmá

23. března 2008

Mail přišel od ředitele firmy Bergtaekni, který právě dlel na Azorách. Byl znatelně zneklidněný, budoucnost jeho podniku závisela na dohodě s britským důlním koncernem Arctic Mining. Vyjadřoval se nejistě, neboť neměl konkrétní představu, jak by měl zpoždění v Grónsku dohonit, bude-li se pracovní tým nadále bránit návratu. Psal, že bude muset přesvědčit jiné dva vrtače své firmy, aby nahradili Bjarkiho a Halldóra. Předpokládal, že jsou mrtví. Soudil, že kdyby se nepříjemné události vysvětlily, dokázal by ostatní členy týmu přimět k pokračování v projektu, a naléhal na Tóru a Matthiase, aby pro zmizení obou mužů vypracovali obstojné zdůvodnění – třeba výlet se špatným koncem nebo jinou přirozenou příčinu. Kdyby to nestačilo, telegraficky prý dotyčným zaměstnancům pohrozí výpovědí. Na konci téhle

podivné zprávy byla telefonní čísla a e-mailové adresy všech pracovníků, kteří se odmítají do Grónska vrátit. Protože jich nebylo mnoho, Tóra s Matthiasem si rozdělili práci. Tóra jim bude volat, a Matthias pošle mail těm, které nezastihne, nebo s ní nebudou chtít mluvit.

„Člověče, to je pěkně zatvrzelý spolek!“ Tóra popáté zavěsila sluchátko. „Jako by se domluvili, že neutrousí ani slůvko.“

„Jako by si obstarali nějakého advokáta.“ Matthias se ušklíbl. „To by byla samozřejmě prekérní situace.“ Po včerejším večeru ji mohl klidně trochu napínat. Pokoušel se totiž najít v televizi nějaký zpravodajský kanál a ke své velké radosti našel jeden německý. Rychle ovšem zjistil, že se na něm prezentují výhradně svlečené mladé ženy, rozvláčně a vyzývavě se hladí a chřestí perlovými náhrdelníky, které z nepochopitelných důvodů neodložily.

Tóra si Matthiase dobírala, jaké neobvyklé zpravodajství Němci pěstují, a pravidelně přepínala na jiné programy, aby zjistila, co je nového.

Teď vyzkoušela obě čísla na Arnara Jóhannessona – jedno pro pevnou linku, kde telefon nikdo nebral, a druhé na mobil, ale ten byl buď vypnutý, nebo neměl signál.

Uvažovala, zda nemá zavolat do protialkoholní léčebny Vogur, kde, jak se dozvěděla, má pobývat, ale rozhodla se počkat, až obtelefonuje zbývající zaměstnance. Na seznamu zbývala už jen dvě jména. První osoba telefon nebrala, a tak

vytočila druhé číslo. „Drž mi palce!“ Třikrát to zazvonilo a pak se ozval hluboký mužský hlas, nepříliš přátelský. „Ráda bych se něco dozvěděla o původu kostí, které jsme našli v kancelářské budově. Je to velmi důležité. V táboře je policie a pátrá po těch dvou pohřešovaných mužích. Měla by vyloučit, že jde o kosti Bjarkiho a Halldóra. Celá záležitost by se rapidně pohnula z místa, kdybychom mohli vysvětlit, jak se tam ty kosti dostaly.“ Konečně se Tóra dostala podstatně dál než v předchozích telefonátech.

„Hm, kosti.“ Muž zvážněl. „Ne, nejsou Bjarkiho ani Halldórovy. Můžete to říct policii.“

„To jim asi nebude stačit. Potřebuju nějaké rozumné vysvětlení, aby se vyšetřování neprotahovalo kvůli zkoumání kostí. A hledáním těch dvou by narůstalo zpoždění prací.“ To byla hladká lež. Policisté, kteří zkoumali kosti, byli jiní než ti, kteří pročesávali okolí. „Pro vaše kolegy by to mohlo být velmi důležité. Jestli někde našli úkryt, mohli by být ještě naživu.“

Nejprve se z aparátu ozýval jenom těžký dech, ale potom začal muž pomalu a zřetelně mluvit. Tóra nepochybovala, že říká pravdu. „ Odkryli jsme hrob. V

místě, kde jsme měli upravit terén pro vrtnou soupravu.“

„A v tom hrobě byly ty kosti?“ Tóra zamávala Matthiasovi rukou před obličejem, aby mu dala najevo, že její telefonování je konečně korunováno úspěchem.

„Ano, v jakémsi koženém pytli pod hromadou kamení.“

„V kamenném hrobě. Jak to, že ty kosti byly v tak dobrém stavu?“

„Kameny nebyly příliš velké. Pytel musel kosti dobře ochránit.“

„Kde přesně to bylo? Dá se to místo znovu najít?“

Muž na druhém konci se suše zasmál. ‚Jasně. Ale teď je tam příjezdová pista. Je to na jejím konci, tam, kde stojí vrtná souprava.“

Tóra vytěsnila z hlavy představu hrůzného koženého vaku a soustředila se na rozhovor. „Co jste s tím pytlem udělali?“

„Zahodili jsme ho. Vypadal hnusně, nejspíš proto, že v něm mrtvola zpráchnivěla. Byly v něm taky díry, kterými se mohly dostat dovnitř lišky. Kupa kamení nebyla moc velká a spárami se mohly ty mrchy klidně protáhnout. Každopádně jsme ten pytel vyhodili.“

„Kam?“

„Všechny odpadky jsme ukládali do velkého kontejneru vedle obytného traktu a ten pravidelně vyprazdňovali na určeném místě. Pokud si dobře vzpomínám, udělali jsme to ještě za našeho pobytu.“

Možná ještě trvala naděje, že ten vak najdou. Fridrikka nebo Eyjólfur by je určitě ke skládce odpadků zavedli.

„A v tom pytli byly jenom kosti? Žádné šaty nebo nějaké věci, podle nichž by se dala určit totožnost mrtvého?“

„Našli jsme tam vlasy, ale ty mohly být právě tak mužské jako ženské. Byly tmavé, černé a středně dlouhé. Ta barva ukazovala na někoho z domorodců. Pak tam bylo pár kousků látky, ale nedalo se z nich poznat, z jakého kusu oblečení pocházely.“

„Zeptali jste se na ten hrob vesničanů? Nebo jste jim dali možnost ho přemístit jinam?“

„No jasně,“ odvětil muž lehce podrážděn. „Zajeli jsme do vsi a zkusili se o tom hrobě něco dozvědět, ale nikdo s náma nechtěl mluvit. Nechtěli jsme ty kosti odstranit, dokud nebudeme přesvědčení, že tím nikomu neublížíme. Nic jsme se sice nedozvěděli, ale aspoň jsme se o to pokusili.“

„Nemohli jste zvolit pro instalaci vrtné soupravy jiné místo?“

„Ne, to je vyloučeno. Ta krajina je příliš kopcovitá, jiný přístup nepřicházel v úvahu. Vozidlo s vrtným zařízením potřebuje rovnou plochu. Kromě toho jsme neměli žádný vliv na to, kde by mělo stát. To určovaly instrukce důlního koncernu.“

„Věděli všichni v táboře o nálezu těch kostí?“

„Napřed jen ti, kteří hrob odkryli. Nejdřív jsme si mysleli, že jde o nějaký přírodní jev způsobený třeba ústupem ledovce, ale pak jsme uviděli, že se mezi kameny něco blýská. Kdybychom si toho nevšimli, lžíce bagru by během vteřiny všechno rozmetala.“

„Takže jste kosti posbírali a uložili je do zásuvek svých psacích stolů?“ Tóra byla poněkud zděšena, ovšem jí se nikdy nestalo, že by jí při práci pod širým nebem bránil nějaký hrob.

„Ano, posbírali jsme je a odnesli. Zdálo se nám to lepší, než je pohodit někde venku.“

„Ale proč jste je rozdělili do všech kanceláří? Nemohli jste je uložit na jednom místě?“

„Zásuvky se dají zamknout, tak jsme nemuseli nechat kosti někde volně povalovat. Víc k tomu nemůžu říct.

Zeptejte se radši ostatních. Ostatně, když jste byli v táboře, museli jste si všimnout, že v mém psacím stole žádné kosti nebyly.“

V tom měl rozhodně pravdu a Tóra na něj nechtěla dál dotírat, aby nepoložil telefon. „A neměli jste aspoň tušení, kdo mohl ten mrtvý být?“

„Ne, ale když jsme pytel rozřízli…“ Muž se zarazil.

„Policie ve vsi zjistí určitě víc. Tamější lidé určitě přesně vědí, kdo to byl. Jsem stoprocentně přesvědčený, že policii domorodci neodbudou tak snadno jako nás.“

„Co jste v tom pytli našli?“ Tóra se nechtěla spoléhat na to, že místní mají před svými úřady takový respekt, že se najednou rozpovídají. Jestli ten člověk něco ví, musí jí to povědět. „Možná ten hrob nemá s vesničany nic společného.

Lidi se té oblasti vyhýbají jako moru a určitě tam neodnášejí své nebožtíky. To, co jste našli, může být velmi důležité…“

„Uf! Byl… byl to řetízek na krk.“

„Můžete ho popsat a říct mi, co se s ním stalo?“ Možná ležel mezi kostmi v jedné ze zásuvek.

„Byl to typický eskymácký šperk. Vyřezávaná kůstka na stříbrném řetízku, ale nevím, jestli to bylo pravé stříbro.“ Na chvíli zaváhal, avšak potom pokračoval: „Komické bylo, že řetízek nevisel na krku kostry, ale ležel v pánvi. Kožený pytel jsme rozřezávali velmi opatrně, takže spadnout tam nemohl. Napadlo mě, že byl spíš v kapse kabátu, který ztrouchnivěl, a pak se propadl. Můj kolega zase tvrdil, že ho mrtvola musela mít v žaludku. Já si ale říkám, kdo by polykal řetízek?“

„A kde je teď?“

„Netuším. Když jsem ho viděl naposled, visel na nástěnce vedle kávovaru. Ten kostěný přívěšek představoval racka a na zadní straně bylo něco vyrytého. Možná jméno autora.“

„Co tam bylo?“ Tóra sáhla po propisce a Matthiasově zápisníku.

„To už si přesně nepamatuju. Bylo to delší slovo na hřbetu křídla. Corinna, Christina nebo něco takového.“

Tóra tužku zas odložila, tohle nebylo nutné zapisovat.

„A co Usinna?“

„Hm, je to možné.“ Muž se odmlčel. „Myslíte, že Bjarki a Halldór jsou mrtví?“

Tóra musela odpovědět poctivě, cokoli jiného by bylo nefér. „Ano, jsem si tím bohužel téměř jistá. Nenašli jsme nic, co by odporovalo tomu, že zahynuli venku. Patrně zabloudili při špatném počasí.“ Tuto domněnku uvedla proto, aby se bývalé osazenstvo tábora dalo přimět k návratu i bez hrozby výpovědi.

„Zřejmě v noci, že?“

„V noci? Proč? Nevíme přesně, kdy zmizeli.“

Muž chvíli mlčel. „Možná se to k vám nedoneslo, ale když byli Halldór a Bjarki sami v táboře, některým z nás zvonil v noci telefon. Bylo to uprostřed noci, proto ho nikdo nezvedl, a příští den už byli ti dva pryč. Od té doby o nich nikdo neslyšel. Umíte si snad představit, proč nejsme celí pryč z toho, že bychom se měli vrátit do tábora. Co když se Bjarki a Halldór pokoušeli přivolat pomoc. Ptám se sám sebe, co by se stalo, kdyby byli někoho zastihli.“

Tóra seděla v baru a pokoušela se dovolat Gylfimu. Syn ji nejprve poprosil, aby zavolala později, protože právě řídí auto. Z nějakého důvodu byla sentimentální, když uslyšela jeho hlas, možná proto, že ho postrádala, možná to vyvolalo zjištění, že život jejích dětí běží klidně dál, i když s nimi není. Ale pravděpodobně tomu nahrával i fakt, že byla obklopena smrtí. Uvědomila si to až teď. Kosti v zásuvkách musely patřit Usinně, lovcově dceři. Bylo absurdní, že by s Usinniným řetízkem mohli pochovat jinou ženu. Jinak by to

nesouhlasilo s informacemi, které Tóra dostala ve vsi. Podle nich mladá žena údajně pronikla do zakázané oblasti a prostě v ní zmizela, ale nebyla pohřbena. Jak to ale vypadalo nyní, nemusela nutně zemřít násilnou smrtí, ale její mrtvola se v každém případě našla. Těžko říct, kdo ji pohřbil, proč to chtěl utajit a jestli mohou být v podobném hrobě pochováni i pohřešovaní Islanďané.

„Gylfi! Haló, tady je máma!“ Její slova nedočkavě letěla na Island. „Jsi už doma?“ Bylo jí dobře u srdce, jako by měla svou malou rodinku před očima: Gylfiho s malým Orrim v náručí a Sóley.

„Ano. Poslouchej, právě uvažuju…“ Ani slůvko zájmu o to, kdy se matka vrátí domů a jaká byla cesta. „Sigga a já chceme v létě do Španělska. Dneska ráno byl v novinách nabídkový leták. Můžeš nám půjčit peníze? Vrátíme ti to po prázdninové brigádě.“ Chrlil to jedním dechem, takže Tóře dalo práci mu rozumět.

„Půjčit vám peníze na pobyt v Španělsku?“ Tóru to trochu zaskočilo. Španělsko znamená opalovací krémy, bikiny, pivo a dlouhou nepřítomnost.

„Ano, není to drahé. A když zaplatíme hned, bude to ještě se slevou.“

„A jak si to představujete s tou prázdninovou brigádou, když odjedete? Sezónní pracovníci jsou přece potřeba právě v době, kdy lidé jezdí na dovolenou.“

„Takhle to možná chodilo za tvého mládí. Dneska už dávno neplatí, že si všichni berou dovolenou v létě.“ Tóra se snažila vidět to pozitivně. Nakonec přece neřekl za tvého mládí před dávnými lety.

„Nemůžeme si o tom promluvit, až budu doma?“ Tóra se zahleděla na svůj obraz ve velkém zrcadle za pultem. V

prvním okamžiku, než si uvědomila, že se dívá na sebe, uviděla to, co ostatní: blonďatou, ještě přitažlivou, leč ustaranou ženu, která by měla méně vraštit čelo a střízlivěji se oblékat. Hedvábná halenka s hlubokým výstřihem tu působila poněkud vyzývavě.

„No jo, ale ta nabídka platí jen pár dní. Nejlepší zájezdy jsou hned vyprodaný.“ O jaké zájezdy se jedná a jaký je rozdíl mezi nejlepšími a těmi ostatními, už ale neuvedl.

„Budu přemýšlet a podíváme se na to, až se vrátím, dobře?“ Tóra zaslechla, jak se v přízemí otevřely vstupní dveře do hotelu. Pohledem na schodiště by mohla snadno zjistit, kdo to přišel, ale neměla k tomu sílu. Kdyby tady byli delší dobu, nejspíš by její zájem o spolucestující vzrostl, ale zatím k tomu nedošlo. „Musíte přece myslet i na Orriho, jak tu cestu a pobyt bude snášet. Zlatíčko, je přece ještě moc malý,“ řekla a v duchu dodala: A vy jste zase moc mladí, abyste se v cizině starali o nemluvně.

„Ale ne, my ho nechceme brát s sebou,“ pravil Gylfi triumfálně v domnění, že už matku přesvědčil. „Zůstane u tebe. Pojedeme sami.“

Tóra otevřela ústa, ale hned je zase sklapla. Po schodišti stoupal grónský policista, který ji v táboře vyslýchal. „Gylfi, zavolám ti později, jakmile budu vědět, kdy se vrátím.“

Ukončila hovor a seskočila z barové židle. Muž zákona se netvářil nijak radostně. Přistoupil k ní a pozdravil ji kývnutím hlavy.

„Mohla byste svolat ostatní a všem říct, aby se sbalili?“

V Tóřině mysli blikla naděje, že už je konečně pošlou domů.

„Musíte s námi odjet do Kaannequ.“

Naděje, že bude moci myslet na něco jiného než na nesnesitelnou tmu, pustinu a nehygienické podmínky v táboře, zmizela. Tóra pohlédla na dlouhé nabírané rukávy své halenky. Horní část jejího oblečení se do hotelu moc nehodila, ale v táboře by byla vyloženě k smíchu. „Můžu se předtím převléknout?“

Kapitola dvacátá devátá

23. března 2008

„ Já už to nevydržím. Musím domů!“ Fridrikka hleděla z okna konferenční místnosti a naříkala. Nálada byla napjatá.

Venku nefoukalo, ale počasí se mělo zhoršit. Zářivě bílý sníh se třpytil v matném denním světle, až se však setmí, ukáže příroda svou pravou tvář. V těchto končinách byl boj o přežití tvrdý a přestáli jej jen ti nejsilnější. „Nemůžou přece rozhodovat o tom, jestli tu zůstanu, nebo odjedu. Jsem Islanďanka. Musejí mě pustit domů“ Eyjólfur seděl na zemi, oči měl zavřené a opíral se o stěnu. Kdyby nežvýkal, musel by si každý myslet, že spí. On a Fridrikka snášeli návrat do tábora nejhůře. Ostatní tím sice nebyli nadšení, ale strpěli to mlčky a sbalili si své věci. Neměli na vybranou. Policisté jim sdělili, že kdyby se chystali odletět, mohou jim to úředně zakázat. Proto bylo nejrozumnější respektovat jejich

pokyny a odpovídat jim na otázky. Tóra měla malý proslov, v němž zdůraznila, aby měli stále na paměti, že nemají co skrývat, že nebyli v táboře, když se našly kosti, ani když se ztratili vrtači. Všichni mají zájem na tom, aby se nejrychleji objasnil osud Oddný Hildur, což může dokázat jen policejní vyšetřování, a proto by se měli smířit s průvodními nepříjemnostmi. Až to všechno přečkají, budou moci v klidu odletět. Její řeč ale příliš nezapůsobila: Ti, kteří smýšleli stejně, s ní souhlasili, ale na Fridrikku a Eyjólfa to žádný vliv nemělo. Ani jeden z nich nechtěl zpátky do té pustiny – on kvůli svým dalším pracovním povinnostem a ona proto, že už na to neměla nervy.

„Mně není vůbec jasné, co tu máme dělat.“ Alvar si otřel z čela kapky potu. V místnosti bylo horko a dusno, a jejich pokusy ztlumit topení byly bezvýsledné. Venku se oteplilo. Budova zřejmě měla stejně velké problémy s chlazením jako s ohříváním. „Mohl bych jim pomoci s hledáním, pokud by s tím souhlasili. Měl bych aspoň co dělat.“ Pozorovali, jak několik mužů v tlustých zimních overalech a se dvěma psy na vodítku vyšlo ven na zledovatělý sníh.

„Myslím, že chtějí mluvit jenom s námi,“ mínila Tóra.

„Pravděpodobně teď vědí, komu patří kosti v zásuvkách psacích stolů.“ Pověděla policii o svém telefonátu s pracovníkem Bergtaekni. Nástěnka dosud visela vedle kávovaru, ale řetízek už tam nebyl. To sice poněkud

snižovalo věrohodnost příběhu, ale policie se přesto zdála s touto informaci spokojena. Tóra jim sdělila jméno i telefonní číslo dotyčného pro případ, že by si to chtěli ověřit.

Nebylo jí ovšem zcela jasné, proč je policie nutně musela odvézt do tábora. Patrně se objevilo něco, s čím je chtěli konfrontovat, nebo si vyžádat jejich pomoc. Nebylo například nijak jednoduché vyznat se v počítačové síti. Bez Fridrikky a Eyjólfa by si s tím Tóra neporadila.

„Museli něco najít.“ Lékař mluvil spíše sám k sobě než k ostatním. Seděl u konferenčního stolu a zíral před sebe.

„Chovají se docela jinak než včera.“

Tóra to viděla stejně a z Matthiasova pohledu vyrozuměla, že je téhož mínění. Policisté se tvářili mnohem vážněji, vyhýbali se pohledu z očí do očí a kladli krátké, úderné otázky.

„Zaručeně,“ pravila Tóra. „Nejsou tady ostatně pro zábavu. S tak velkým doprovodem museli něco najít. Je v našem zájmu, aby jejich vyšetřování bylo úspěšné. Hledáme přece tytéž odpovědi, nebo ne?“ Bylo by příjemnější být doma a nemuset si tu hrát na detektivy.

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a vešel grónský policista. Tóra nejprve myslela, že má u pasu zbraň, ale pak se ukázalo, že je to vysílačka upevněná na opasku. V

přístroji to harašilo, ale žádný hlas slyšet nebyl. „Chci si s vámi dvěma ještě jednou promluvit.“ Muž ukázal na Fridrikku a Eyjólfa. „Jste z týmu, že?“

Eyjólfur vzdychl, ale Fridrikka patrně policistu vůbec neposlouchala a zírala dál z okna. „Oč se jedná?“ zeptala se Tóra. Usoudila, že při jejich současném stavu by nikdo z nich k vyšetření případu nepřispěl. „Ani jeden tu nebyl, když se našly ty kosti. Ona už tady nepracovala a on tu pobýval jen občas. Třeba vám mohu pomoci já s Matthiasem. Tihle dva jsou moc vyčerpaní.“

Policista otevřel ústa a zdálo se, že se chce do Tóry pustit, když to ve vysílačce znovu zapraskalo a někdo se ptal po člověku s nesrozumitelným jménem. Policista zvedl přístroj ke rtům. „Tady jsem.“ Otočil se. „Nejsem tu sám.“ I přes praskání bylo zřetelně slyšet, jak někdo říká dánsky: „Musíš sem přijít. To se nedá popsat. Někoho pro tebe pošlu.“

„Už jsou tady!“ zavolal Matthias na Tóru od okna, ale slyšeli to samozřejmě všichni a chtěli vědět, co se děje. Po příjezdové cestě se pomalu sunula auta a zastavila na parkovišti. Tóře to připadalo jako smuteční konvoj, k němuž s překotným spěchem vyběhl policista, se kterým před chvílí mluvila. Vzápětí se do konferenčního sálu vrátil pro klíč od džípu patřícímu firmě Bergtaekni, protože potřeboval víc místa pro úředníky. Hned nato rychle odjel. Od té doby už uplynuly více než dvě hodiny a všichni čekali, že se vrátí a vysvětlí jim, co se děje.

Dorazivší vozy parkovaly před obytným traktem. Z

konferenční místnosti byl vidět lesklý chrom nárazníků a výfuky, z nichž se kouřilo. ‚Já jdu ven.“ Tóra uchopila Matthiase za paži. „Pojď. Ten policajt neříkal nic o tom, že se nesmíme nalokat čerstvého vzduchu.“

„Určitě na to zapomněl,“ pronesla Fridrikka ostrým hlasem. „Nesmíme nikam chodit. Co když je v těch autech mrtvola? To nesnesu.“

„Dobře, tak tu zůstaň. Já jdu.“ Zatahala Matthiase energicky za rameno. „Pojď už.“ Ten se naposled pokusil hledět na auta z okna, ustoupil o krok zpátky, ale nemohl se rozhodnout, zda je Tóřin návrh rozumný.

Oponoval: „Jestli nás uvidí, pošlou nás zpátky, protože jim bude jasné, co máme v úmyslu. Kdo by chodil zbytečně do zimy, když nemusí?“

„Dej nám, Belo, svoje cigarety. Budeme dělat, že si jdeme zakouřit,“ napadlo Tóru.

„Já taky!“ Doktor byl stejně dychtivý jako ona. „Půjdu s vámi.“

Bela sevřela krabičku cigaret. „Jedině když mě vezmete s sebou.“

„No jo, tak si všichni pospěšte.“ Nemohli se dlouho rozmýšlet, aby jim nic neuteklo. Nakonec vyšli ven ve čtyřech, zatímco Eyjólfur a Alvar zůstali s Fridrikkou.

Geoložka nepřestávala naříkat, jak je to nerozumné, ale Tóra za sebou prostě zavřela dveře. V šatně překonali všechny

rekordy v navlékání kombinéz a obouvání zimních bot, na terase si zapálili a šourali se k autům. Tóra potáhla ze své cigarety a začala se dusit. Viděla, že Finnbogi je na tom stejně, kdežto Matthias vesele vypouštěl oblaka dýmu a zubil se na ně.

V jisté vzdálenosti od aut se zastavili. Odtud mohli všechno vidět, aniž by se vystavovali nebezpečí, že je policisté pošlou dovnitř. Zatím viděli, že kouří, a nestarali se o ně, byli dostatečně zaměstnáni vykládáním obsahu svých vozů. Tóře se ulevilo, když viděla, že nosí spoustu malých igelitových pytlů – malých pro mrtvolu dospělého člověka, nicméně znatelně těžkých. Muži mlčky odnášeli šedivé vaky do obytné budovy. Působili tak vážně, že Tóra i ostatní docela zapomněli pokračovat v kuřáckém divadle. Dokonce i Bela nechávala svou cigaretu hořet bez užitku. Konečně policisté odnášeli k domu poslední dva pytle, když vtom jeden z nich uklouzl na ledu, přistál na zadku a vykřikl. Tóra a všichni ostatní zalapali po dechu. Ne snad proto, že by se přitom zranil, ale protože z pytle, který mu vyklouzl, se vykutálela lidská ruka.

„Co to k čertu bylo?“ Bela pověsila svůj overal na věšák, který byl tak přetížený, že těžké oranžové svršky popadaly na podlahu. Takovou drobnost ale ignorovala.

„Ruka. Bezpochyby.“ Lékař se opřel o zeď, aby mohl stáhnout holínky. „Netuším čí a odkud, ale jednoznačně to byla paže.“

„Lidí, kteří přicházejí v úvahu, není moc,“ pravila Tóra.

Stoupla si na ocelový rošt, který byl na rozdíl od podlahy, po níž se roztěkal tající sníh, suchý. „Co ale bylo v ostatních pytlích? Počítali jste je?“ Na to nikdo nepomyslel.

„Co máme říct ostatním?“ Lékař svíral rozpačitě kliku dveří vedoucích do chodby. „Nevěřím, že Fridrikka to zvládne.“

„Neřekneme nic. Či spíš jen, že jsme nic neviděli,“

navrhl Matthias. „Brzy se ukáže, kdo to je a co se stalo. Do té doby ji nemusíme strašit. Možná jde o někoho, koho napadlo nějaké zvíře. Normálně nikomu paže jen tak neupadne.“

Tóra mlčela. Musela však myslet na příšerné video, které bylo důvodem jejího výletu do Grónska. Před jejím vnitřním zrakem se odvíjelo nepřirozené cukání natažených nohou, syčení a tupé údery. Potom krvavé cákance. Přesně si vzpomínala, že měla dojem, jako by někdo někoho vraždil, nebo rozsekával mrtvolu. Určitě to nemohlo být dílo rozzuřeného ledního medvěda nebo mrože. Venku zavrzala dřevěná terasa, dveře se otevřely a vstoupili tři policisté.

První byl Gróňan, zřejmě vedl vyšetřování. „Tak tedy.“ Jako obvykle byl skoupý na slovo, ale jeho hlas zněl zlostně.

„Musím mluvit s každým z vás a pak musí někdo

identifikovat části těla. Viděli jste, co se stalo, a já jsem zklamaný, že jste nedbali mých pokynů.“

„Byli jsme si jen zakouřit. Kuřárna je pořád zavalená sněhem,“ namítl Matthias. „Nevěděli jsme, co nás čeká, jinak bychom byli kouřili jen u okna.“

Nedalo se poznat, zda mu policista věří. „Už se to doufám nestane. A prosím, abyste nevyvozovali uspěchané závěry.“

Poslední věta se u Bely minula účinkem. „Napadl někoho lední medvěd?“

Policista na ni pohlédl s kamennou tváří. „Je to už sedmnáct let, co někoho naposledy usmrtil lední medvěd, a šlo o nešťastnou náhodu. Jedna stará žena zabloudila ve vánici, narazila na medvěda a ten jí uštědřil ránu do hlavy.

Tomuto zranění pak v nemocnici podlehla. Lední medvědi napadnou lidi jenom ve zcela specifických situacích.“

Obrátil se k Finnbogimu. „Vy jste lékař, že?“ Finnbogi přisvědčil. „Rádi bychom se vás zeptali na vaše mínění.

Počasí napovídá, že se sem někdo dostane nejdřív zítra.

Pomohlo by nám, kdybyste mohl potvrdit pár věcí.“

„Samozřejmě. Pitva tady však není možná. K té tu chybějí nástroje.“

„Je to některý z mužů, které hledáme?“ Tóra nevěděla, zda má radši očekávat pozitivní, nebo negativní odpověď.

Policista se na ni nepodíval, ani jí neodpověděl.

„Potřebujeme někoho, kdo by mrtvoly identifi –“ Zarazil se a pak dodal: „Nejde totiž jen o jedno, ale zřejmě o dvě těla.“

Tóra a Matthias měli problém. Úspěšně dělali, jako by se nic nestalo, dokonce i Bela se chovala perfektně.

Fridrikka, Alvar a Eyjólfur zřejmě nepojali žádné podezření, jen se zeptali, kde je doktor. Řekli jim, že vysvětluje policii, kde prováděl zkoušky vody, a oni se tomu nedivili. Ostatní netušili, že vyšetřování pokročilo. To by se ovšem ihned změnilo, kdyby Fridrikka nebo Eyjólfur měli identifikovat části mrtvol. A právě v tom byl ten problém. Kdo z nich dvou se k tomu hodí lépe? Eyjólfur působil celou dobu klidněji než geoložka, ale ta se pomalu sbírala, zatímco on byl stále neklidnější. Možná by neměl mrtvé muže spatřit.

Fridrice nebyli vrtáci tak blízcí jako její přítelkyně Oddný Hildur, zatímco u Eyjólfa tomu bylo naopak. Kdyby lékař dospěl k názoru, že se jedná o části těl jednoho muže a jedné ženy, bylo by rozhodnutí lehčí. Pak by musel jít Eyjólfur.

Tóra kdesi četla, že truchlícím pomáhá podívat se na zemřelé členy rodiny či přátele, protože se pak dokážou snadněji vyrovnat s jejich smrtí a nesnesitelnou skutečnost přijmout. Fridrikka a Eyjólfur sice nepatřili k nejbližším pozůstalým, ale přesto se tato teorie dala uplatnit i na ně.

Možná by pak Fridrikka přestala se svým pláčem a Eyjólfur

by se uklidnil. Ovšem právě tak dobře by je to mohlo rozhodit ještě víc.

„Kdy nás konečně pustí ven?“ Eyjólfur se opíral o zeď pod nástěnkou. Šipkami na ní bylo propojeno několik slov, která zřejmě byla velmi poučná, pokud člověk pochopil, jakého tématu se týkají – pro Tóru však byla naprosto záhadná. „Ocitnu se v parádním průšvihu, jestli se nevrátím do práce,“ hučel. „Bylo dojednáno, že poletíme domů čtyřiadvacátého, a to je zítra.“

„Nedělej si starosti.“ Tóra vstala a šla k oknu. „Tvůj šéf to pochopí. Přece tu nezahálíš, ani ses nehodil marod.“

Střelila pohledem po Bele, která bývala jednou měsíčně, většinou v pondělí nebo v pátek, postižena záhadným nachlazením. Ta se ale tvářila, jako by tu narážku vůbec nezaregistrovala, a dál si vykládala pasiáns.

Přišel Finnbogi. Byl převlečený a měl mokré vlasy.

Letmo všechny pozdravil a požádal pak Tóru a Matthiase o krátký rozhovor. Fridrikka je nedůvěřivě sledovala, jak odcházejí do chodby.

„Jsou to dva muži.“ Finnbogi si pročísl vlasy a zavřel na chvíli oči. „Musel jsem ty ostatky skládat jako nějaký hlavolam, a to na kuchyňském stole. Podle toho, co jsem viděl, jsou to ti vrtači. V žádném případě to nejsou domorodci.“

„Kde je našli?“ zeptal se Matthias rozčarovaně.

Doposud měli pořád jiskřičku naděje, že se najdou živí, ale teď si museli přiznat, že vyhasla.

„Na jednom blízkém ostrově. Je spojený s pevninou, ale jen když hladina vody v zátoce poklesne. Psi zvětřili stopu.

Muži z pátrací čety nejprve soudili, že je přilákalo něco jiného, ale potom zjistili, že jde o kusy těl ve sněhu.“

„Co jiného by tam mohlo psy lákat?“ nechápal Matthias.

„Množství kostí. Zvířecích. Naštěstí ne lidských. Od léta do podzimu, když tam není sníh a led, tam nechávají tažné psy pobíhat. V té době psi představují přítěž, a tak je lepší je převézt na ostrov, než je držet na řetězech ve vsi.

Lépe si přes léto udrží formu. Majitelé jim jednou či dvakrát týdně shodí ze člunů nějaké krmení. To vysvětluje ty zvířecí kosti. Zřejmě je to běžné, protože policisté se na tomhle výkladu shodli.“

„A ti mrtví leželi mezi těmi roztroušenými zvířecími kostmi?“ Tóra si pořád pohrávala s domněnkou, že ty dva zabil lední medvěd.

„Ne, leželi u skal uprostřed ostrova. Policista, který mi asistoval, soudí, že ten, kdo je sem dopravil, chtěl, aby psi v létě všechny stopy odstranili. Pokud dlouho hladoví, žerou nejen maso, ale i celé kosti. A psi, kteří dostanou nažrat jenom jednou týdně, musejí být pořádně vyhladovělí. Kromě toho se takoví psi chovají spíše jako vlci.“

„A co je s Oddný Hildur?“ zeptal se Matthias. „Z ní se nenašlo nic?“

Finnbogi zavrtěl hlavou. „Ne. Ale není vyloučeno, že tam také leží. Z těch mužů ještě několik kousků chybí.

Pátrací četa je možná najde, až ostrov ještě jednou pročeše.“

„Není pravděpodobnější, že se stali obětí nějakého divokého zvířete?“ Tóra si přála, aby tomu tak bylo – s takovou smrtí by se dokázala lépe smířit. Kromě toho by to usnadnilo jednání banky s koncernem Arctic Mining.

„Nemůže být to místo u skal jakousi zásobárnou? Mnoho zvířat si kořist schovává, když ji nestačí celou sežrat.“

„Ne. Nebyli obětí žádné šelmy.“ Lékař si tím byl očividně jistý. „Někdo je něčím rozřezal nebo rozsekal. V

žádném případě nebyli roztrhaní, na to byly rány příliš čisté.

Mám dojem, že právě tenhle hrůzný čin je zdokumentován na tom videu. Nechápu, jak to může někdo udělat.“

„A co to znamená? Že je zabil někdo ze vsi? Pokud víme, nikdo z vesničanů tady nebyl.“ Matthias byl z této novinky vyděšený stejně jako Tóra. Na čele se mu udělaly hluboké vrásky.

„Ne, to si nemyslím. Neumím si představit, že to byl nějaký vesničan.“

„Ale kdo jiný?“

„Nikdo. Mám teorii, že příčinou smrti byla nějaká choroba nebo jed. To se dá zjistit jen při pitvě. Na dochovaných částech těla nejsou rány, které by určily

příčinu smrti. Neutrpěli žádný úder do hlavy, neexistují stopy po bodnutí nožem v plicích ani jiných orgánech, po výstřelech nebo něčem jiném, co by mohlo vyvolat vnitřní krvácení. Také nevykrváceli. Ale našel jsem náznaky vážného onemocnění dýchacích cest a sliznice.“

„Nemohly být smrtelné rány na místech, kudy vedly ty řezy?“ nadhodil Matthias.

„Normálně by to možné bylo, ale všechny části jsou oddělené v kloubech, což je místo, kde se nikdo smrtelně nezraní, ledaže by si přeřízli tepnu, ale jak už jsem řekl, ti muži nevykrváceli.“

„Jakou chorobu tedy mohli mít?“ Matthias odstoupil od dřezu v koutě, když si vzpomněl, co jim lékař říkal o legionářské nemoci.

„To nemohu říct, ale ať to bylo cokoli, mělo to velmi rychlý průběh. Je nesmírně vzácné, aby nějaká nakažlivá nemoc vedla tak rychle ke smrti. Uměl bych si ale představit, že šlo o těžký případ otravy jídlem. Měli byste mi být vděční, že jsem vám zakázal jíst zdejší potraviny a pít nápoje,“ dodal s uspokojením.

„Tak, tak,“ zabručela Tóra. Tohle nebyla správná doba pro samochválu. „Ale jestli to nebyly bakterie nebo jed, pak nechápu, jak se mohly rozčtvrcené mrtvoly dostat na ostrov se psy.“

„To taky netuším. Můžu ti říct jen to, že mrtvoly byly zabalené a do jejich blízkosti nesmí nikdo bez ochranného

oděvu. Měli jsme roušky na ústa a rukavice, což je ovšem při nebezpečné infekční chorobě nedostačující. Svoje svršky jsme museli nakonec zahodit. Doufám jen, že lidi, kteří ty kusy těl sbírali, ochránil mráz. Museli okamžitě projít dezinfekcí. Jestliže jde o virovou chorobu, máme pěkný problém. Z tohoto hlediska by bylo lepší, kdyby se ti vrtači nedopatřením otrávili nějakým jedem.“

„Co? Ty myslíš, že bychom se mohli nakazit?“ Matthias ucouvl ještě dál od dřezu.

„Ne, pravděpodobně ne. Možná jenom ten, kdo mrtvoly rozsekal, ale ani to není jisté.“

„Proč ne? Myslíš, že měl ochranný oděv?“ Tóra si při nejlepší vůli neuměla představit, že by bestiální pachatel z videa měl bílý overal s kapuci a ústní roušku.

„Kdyby to opravdu byla tak nakažlivá nemoc, musel by ten člověk být už dávno mrtvý. A patrně i další osoby, pokud měl rodinu nebo úzký styk s jinými lidmi. A o tom bychom se něco doslechli. Ale, jak už jsem zmínil, po čistě vnějším ohledání nemám pro tuhle teorii důkazy. Tím bychom si mohli být jistí teprve po řádné pitvě a laboratorních zkouškách.“

Tóra se už aspoň nemusela trápit tím, zda má mrtvoly identifikovat Fridrikka, nebo Eyjólfur. Už to nebylo nutné.

„A co Oddný Hildur? Mohla se také něčím nakazit?“

„Je to možné,“ odpověděl Finnbogi. „V tom případě by se musel zjistit způsob nákazy. Mezi oběma událostmi leží

moře času, takže asi nepůjde o infekci přenosnou z člověka na člověka.“

„A ten muž v chladírně?“ Matthias pořád vraštil čelo.

„Ten taky umřel na nakažlivou nemoc?“

„Dobře, že se na to ptáš, Matthiasi,“ pravil lékař významně. „Směl jsem si ho důkladně prohlédnout. Ačkoli mnohé svědčilo o tom, že zahynul na těžké zranění, existují náznaky, že příčinou smrti byla stejná choroba jako u vrtačů.“ Zamyšleně kroutil hlavou. „Pořádně jsem se vyděsil, když jsem si ho prohlédl za denního světla.“

„Pročpak?“

„Protože je po smrti už řadu let. Možná dokonce desetiletí.“

Kapitola třicátá

23. března 2008

Igimaq tu stál bez hnutí a klouzal pohledem po zakázané oblasti. Nebylo mu dobře, ale chaos v hlavě mu bránil otočit se a odejít.

Psi vyli jako o závod. Nemohli pochopit, proč zastavili na místě, kde nic není. Jen černá díra ve skalní stěně, kde tlouklo srdce zla. Bylo už zřejmé, že je to jeskyně. Zpočátku se tu od šedé skály odrážel jenom její úzký černý okraj, ale rok od roku nabýval stále více podoby jeskyně. Tohle bylo to místo, jemuž se lidé měli vyhýbat, neboť každého, kdo se k němu přiblížil, stáhlo do propasti. Vytáhlo mu duši z těla, takže zůstala jenom prázdná schránka, jako odhozená vysátá škeble. To, co Igimaqa zneklidňovalo, však nebyla jeskyně.

Její otvor viděl už mnohokrát a vždycky dbal na to, aby se držel v uctivé vzdálenosti jako teď. Zvětšující se díra ve

skalní stěně ho netrápila, beznadějí ho naplňovalo něco jiného.

Zmizela Usinnina mohyla. Tam, kde navršil kupu kamení, byly na cestě zpola zasypané sněhem poměrně čerstvé stopy po pneumatikách. Starší otisky by rezavý vítr předcházejících dnů dávno smazal, neboť stopy zvířat, lidí či automobilů v hladkém sněhu odfoukne tak rychle jako pěnu ze hřbetu vlny. Hrob tedy musel zmizet už dřív. Igimaq seskočil ze saní a ušel pár kroků k místu, kde býval.

Nepotřeboval žádné značky. Znal to místo dobře a nikdy by na ně nezapomněl. Stačilo pouze spatřit ploché skály po obou stranách, aby zastavil přesně tam, kde odpočívala Usinna. Tady zůstal stát a hleděl pod nohy. Kdy tady udělali vozovku? Bylo to jen pár měsíců, co sem naposled zajel, aby se ujistil, že sem lidé z tábora nechodí. Když obrátil saně, ulevilo se mu nejen proto, že měl místo, na němž se necítil dobře, za sebou, nýbrž i proto, že chybně soudil Sikkiho, svého přítele z mládí. Igimaq reagoval stejně jako jiní lidé – věřil tomu, čemu věřit chtěl. Tehdy ho těšilo, že i on přispěl k tomu, aby tato oblast zůstala liduprázdná. Stroje, které sem byly přivezeny z bezpečného místa, poškodil – což mělo jejich obsluhu dostatečně postrašit.

Vytí psů sílilo a Igimaq zaslechl i jiný zvuk. Úpěnlivý a neúnavný pláč duší, které už déle než jeden lidský život čekaly na vysvobození z pout této země. Chtěly jako ptáci létat po obloze a pozorovat zemi z výšky, nikoli z ledového

žaláře, kde panuje věčná tma jako o zimních nocích vysoko na severu. Hluboko v hoře nebyly žádné hvězdy ani žádný měsíc, který by učinil temnotu snesitelnější. Možná to byla jenom jedna duše, kdo tu plakal, ta, která mu byla bližší než ostatní. Musel odsud pryč. Pláč se bezútěšně podobal naléhavému hlasu jeho dcery, když tu před zraky svého otce a bratra našla svůj konec. Přesně na tomto místě tu oba stáli a pokoušeli se neslyšet úpěnlivé prosby a nedat najevo, že jsou už téměř ochotni se vzdát a podat jí pomocnou ruku.

Igimaq nelitoval, že zůstal nečinně stát v bezpečné vzdálenosti. Když po něm Sikki chtěl, aby něco udělal, bylo pro něj nemyslitelné zakročit proti vlastnímu dítěti pod ochranou tmy. Přitom by to bylo lehce proveditelné. Bylo tu dost skal, za nimiž se bylo možné skrýt, ale jeho pýcha mu nedovolila přihlížet z úkrytu. Musel splnit svou povinnost vůči předkům a těm, kteří se chtěli pomstít za vlastní smrt.

Kdyby se Igimaq vzdal, byl by sám na sebe i na ves přivolal ještě větší neštěstí. Nedokázal by své dceři pomoci. Nesla znamení a byla zasvěcena smrti. Jen by jeho i Naruanu strhla s sebou do hrobu. Poselství bylo jednoznačné. Ti, kteří byli označeni pro smrt, museli zemřít, a to sami a bez útěchy, neboť toho, kdo by se pokusil jejich smrt ulehčit, by stihl stejný osud. A na tomto místě Igimaq v žádném případě zemřít nechtěl.

Bylo úplné bezvětří a psi zmlkli. Igimaq mohl slyšet každý zvuk. Ticho na tomto místě mělo několik vrstev, bylo

docela jiné než v jeho stanu. Schopnost vytušit něco, co ostatní nevnímají, pomalu vymírala. Tak jako se tenčil led, ztrácely se i znalosti, které byly v zemi po staletí běžné. A jednoho dne, až tu Igimaq a jeho generace nebudou, to všechno zmizí stejně jako led. Ticho ho nutilo odejít, nezdržovat se tu zbytečně dlouho. Říkalo mu, že psi čekají na jeho povely, že jsou stále neklidnější a pochybují o jeho plánech. Chtěli hlouběji do pustiny a běžet stále dál, kde už nebude nic důležitějšího než obzor, místo, kde se nebe potkává se zemí. Igimaq se zhluboka nadechl nosem a zahleděl se na zasněženou stopu pod nohama. Později zjistí, k čemu došlo dřív, zda k odstranění hrobu, nebo k úpravě cesty – anebo k obojímu současně. Vlastně to nehrálo žádnou roli. To, co se stát nemělo, už se stalo. Usinna už není na místě věčného odpočinku, kde měla ležet tak dlouho, až z ní nezbude vůbec nic. Tady však nešlo o dílo policie, což bylo o něco lepší. Cesta vznikla později, takže přicházeli v úvahu jenom muži z tábora. Ti ji vyhrabali z hrobu.

Lovec musí škodu napravit. Usinna měla najít poslední odpočinek na tomto místě. Dal slib svému otci a ten nesmí porušit. Když jako mladý muž přísahal, ani jeho otec, ani on sám si nepomyslel, že jednou se porušením dávných zákonů proviní jeho vlastní dcera a její duše bude odsouzena k věčnému neklidu. Usinna byla tak jako její bratr bezdětná.

Naruana však v současné situaci žádné děti mít nebude,

takže Usinnině duši nesvítá žádná naděje. Jediným východiskem pro ni bylo, že její duše přejde do novorozeněte jejího bratra. Než k tomu ale dojde, musejí její kosti spočívat vedle její duše, daleko od živých, jimž by mohly způsobit veliké škody a v krajním případě je dovést ke smrti. Igimaq to věděl velmi dobře: Lidé se musí bloudících duší obávat. Přítrž tomu neučiní ani jediný výstřel, ani sprška kulek. Co je jednou mrtvé, nedá se znovu zabít.

Igimaq se však smrti nebál a nechápal, proč by měl žít věčně. Člověk musí ustoupit, aby udělal místo pro nový život, a brzy přijde řada i na něho. S tím byl sice srozuměn, ale přesto chtěl rozhodnout o tom, jak zemře. Chtěl zemřít tak, jak žil – pod širým nebem s puškou v ruce, v souladu s přírodou, která přijme jeho tělo, jakmile naposled vydechne.

Nechtěl umírat se strachem, že ho čeká něco neznámého.

Musí najít Usinnu a odnést ji zpět na tohle místo. A věděl, jak se to dá udělat. Pokud bylo něco, co starý lovec ovládal od mládí, bylo to umění směny zboží. Lidé z tábora by mohli za Usinniny ostatky dostat osobu, kterou hledají, nebo se dozvědět, kde ji najdou.

Igimaq upřel pohled na vchod do jeskyně a chvíli hleděl do té černé díry, jež na něho civěla jako tlama nějaké nestvůry, uvězněné ve sněhu a ledu, která se nyní pokouší vyhrabat si cestu z toho ledového bílého pekla. Otočil se na patě a zamířil zpátky k saním. Psi nastražili uši, spřežení se

zmocnil neklid. Igimaq viděl, jak psi jeden po druhém vstávají, a ačkoli věděl, že už se těší na to, až vyrazí, nemohl se zbavit myšlenky, že chtějí utéct před něčím, co vylezlo z jeskyně, když se k ní otočil zády, a teď to k němu klouže sněhem. Nevěděl, jak vypadají duchové, a ani po tom netoužil. Neotáčel se, nespouštěl oči ze psů a stále delšími kroky kráčel k saním, které ho měly odvézt pryč. Rychle a bezpečně.

„Tys ji nenáviděl.“ Fridrikka seděla u konferenčního stolu a nakláněla se nad desku posetou skvrnami od kávy.

„Nenáviděl!“

„Co máš zase za problém?“ Eyjólfur seděl pořád na podlaze s nataženýma nohama a opíral se o zeď. Pošetilá slovní potyčka nezvykle rychle přerostla ve vážný konflikt.

„Nevím, proč bych ji měl nenávidět. Tobě přeskočilo!

Vždyť jsem ji ani pořádně neznal.“ Mladík hleděl na Fridričina záda a nejradši by byl po ní něco hodil. „A když už je řeč o nenávisti, tys nenáviděla Arnara! Pro lidi tady můžeš hrát divadýlko, ale nesnášelas ho jako mor!“

„Přestaň s těmi nesmysly!“ Poslední slovo Fridrikka málem vykřikla. „Proč bych ho měla nenávidět? Měla jsem s ním soucit. Vy jste se k němu chovali ohavně.“

„Drž hubu. Já se k nikomu ohavně nechoval. Ty ses mu možná nevysmívala, ale takýs proti tomu nic nedělala, jenom jsi přihlížela a bavila ses, pokud u toho nebyla Oddný

Hildur. A když byla nablízku, dávala jsi pozor, aby ses na něj náhodou omylem nezašklebila.“

„Sám drž hubu! Já se mu nevysmívala. Možná mě to netrápilo tolik jako Oddný, ale ani jsem ho nijak nenapadala.

To je žvást. A že bych ho nenáviděla, to je nesmysl. Žvaníš samý pitomosti. Jaký bych k tomu měla mít důvod? Nic mi neudělal.“ Fridrikka se prudce otočila a vmetla Eyjólfovi do tváře: „Jestli tu někdo někoho nenáviděl, pak jste to byli vy, sakra! Nenáviděli jste Oddný, protože si na vás postěžovala šéfovi.“

„A tys nemohla cítit Arnara, protože Oddný mrzelo, jak ses k němu chovala.“ Eyjólfur zaťal zuby, takže mu svaly na čelisti naběhly a jeho chlapecký obličej najednou jako by zestárl. „Kromě toho na mě nikdo nežaloval, aby bylo jasno.“

Tóra nenápadně zívala. Hádka podle očekávání pomalu slábla. „Dejte už pokoj,“ řekla nedůrazné.

„Já už si to nedám déle líbit,“ reptala Fridrikka a dychtivě se na Tóru podívala. Zřejmě doufala, že v Tóře jako v ženě najde spojence, ale to se mýlila.

„Tak proč jsi s tím začínala?“ utřela ji Tóra. Měla už opět hlad a záviděla Matthiasovi, který na židli vedle ní usnul. A doktor byl na nejlepší cestě ho následovat.

„Proč…“ Geoložce to vzalo vítr z plachet. Zlostně se na Tóru podívala a opět se naklonila nad stůl. „Halldór a Bjarki Oddný nenáviděli. To nemůže nikdo popřít.“

„Nebesa!“ vyjel na ni Eyjólfur. „Teď do toho ještě zatahuješ lidi, kteří se nemohou bránit. Ale to už je tvůj styl, že jo?“

„Co na tom mění to, jestli jsou nebo nejsou nezvěstní?“

Fridrikka se znovu rozohnila. Bzučení neonových zářivek zesílilo a jedna z nich začala blikat – což nebylo k uklidnění nervů to nejvhodnější. „Po téhle události jste Oddný zasklili, a kdyby byla nezmizela, tak jste ji totálně vyřídili. Zkus to zapřít.“

„K čertu!“ Eyjólfur vztekle zavrtěl hlavou. „Tyhle kecy už nemůžu poslouchat. Jak víš, co by se stalo, kdyby –“

„Nechte už konečně těch idiotských blábolů. Začnu z nich blít, jestli hned nepřestanete.“ Bela vstala a uhodila pěstí do stolu, až pasiánsové karty vyletěly do vzduchu.

Eyjólfur a Fridrikka se na pěnící sekretářku ohromeně zadívali. „Zavřete klapačky, jestli spolu nedokážete mluvit jako normální lidi.“ Hlučně znovu usedla a sebrala karty.

Pak si začala znovu vykládat pasiáns, jako by se nic nestalo.

Tóra se v duchu ušklíbla. Jak by to skončilo, kdyby tady museli zůstat delší dobu? Určitě by došlo na další smrtelné události. Rozhlédla se a představovala si, jak musela práce v táboře vypadat. Dlouhé týdny být připoutaná ke kolegům, muset s nimi bydlet, nemít kam utéct, a to vše snášet bez ohledu na to, jak se cítí. Při takové nespokojenosti to musí být silná káva. Možná se Eyjólfur a Fridrikka hádají jen tak ze zvyku, snad ani jiný způsob chování neznají.

Venku se náhle zapnulo výstražné osvětlení. Tóra se zvedla a šla k oknu, spíše však, aby nastala nějaká změna než z opravdové zvědavosti. Reflektory se nyní rozsvěcely častěji, protože policisté v pravidelných intervalech opouštěli areál a zase se vraceli. Tóra usoudila, že hledají zbývající části mrtvol. Nejspíš mají práci i ve vsi, v každém případě asi vyslýchají tu mladou ženu a lovcova syna. A samozřejmě i starého lovce Igimaqa. Toho však nejdřív musejí najít. Tóra viděla, jak před obytnou budovu zajíždí auto.

„Dal bych všecko za hrnek kafe.“ Alvar obkroužil prstem jednu skvrnu od kávy na stole. „Snad tu člověk dostane aspoň napít, když už nemůže pomáhat.“

„Mám se zeptat, jestli něco dostaneme?“ Tóra chtěla za každou cenu vypadnout z místnosti, i kdyby to mělo být jen na pár minut. Čerstvý vzduch by zaktivoval její síly a pomohl jí přečkat večer. „Já bych proti kávě taky nic neměla.“ Byla ráda, že Matthias a lékař spí, jinak by to odešel vyřídit někdo z nich. Pomalu se odplížila ke dveřím, aby je nevzbudila, a opatrně vstoupila do chodby. Tam se zhluboka nadechla, potěšena tím, že mohla zatuchlý konferenční sál opustit. Ale teprve když stála venku na schodech, dočkaly se její plíce kýženého kyslíku. Zůstala chvíli na místě a vychutnávala chladivý vzduch. Když ale zašla za roh, ulekla se tak, že se z ní všechna nabraná energie rázem vykouřila. Pod štítem domu stál lovec. Tóra

by si ho vůbec nevšimla, kdyby ji tiše neoslovil. Stál za kupou sněhu navršeného u domovní zdi. Zřejmě počkal na vhodnou příležitost a vplížil se do tábora, když policejní auto zajelo dovnitř.

Ten muž sice nebyl neviditelný, ale uměl se nevysvětlitelným způsobem přizpůsobit svému okolí tak, že nebyl vidět, pokud na něj někdo přímo nehleděl. Možná i proto, že dokázal stát naprosto nehybně. „Policie vás patrně hledá.“ Tóřin hlas zněl ostře, ačkoli to neměla v úmyslu.

„Všichni něco hledáme. Já taky hledám – ale ne sebe.“

Lovec se nehýbal. „Hledám svou dceru. Lidi z tábora ji odnesli. Musím znát místo jejího posledního odpočinku.“

Ze všeho, nač se mohl zeptat, bylo tohle to nejhorší.

Tóra měla náhle v krku knedlík. „Já ji nemám.“ bylo jediné, co ji napadlo.

„Můžeme měnit. Vím, že taky někoho hledáte.

Dostanete tu ženu výměnou. Vím, že jste mou dceru odnesli.

Vybudovali jste cestu. Udělám s vámi výměnný obchod.“

Zdálo se, že to myslí vážně. Popadl pušku zavěšenou přes rameno. Tóra si zbraně všimla teprve nyní a znervózněla ještě víc.

„Vy máte tu ženu, která zmizela z tábora?“ Tóra si zkoušela představit, kolik času by policie potřebovala, aby jí přišla na pomoc, kdyby se teď zplna hrdla rozkřičela. „Žije ještě?“ zeptala se však místo toho.

„Ne.“ Lovec přimhouřil oči. „Ale moje dcera taky ne.

Bude to spravedlivá výměna.“

Tóra se ho bezpodmínečně musela na něco zeptat, třebaže držel pušku a v dohledu nebyla žádná pomoc. „Vy jste… vy jste oba ty muže rozčtvrtil?“

Lovec očividně užasl. „Jaké muže? Ne. Ani nevím, co myslíte. Chcete se mnou měnit, nebo ne?“

„Já nemůžu,“ vysvětlila mu Tóra. „Kosti vaší dcery má policie. Určitě je dostanete zpátky, ale ne hned.“

„Tak kdy?“ Někde v dálce bylo slyšet vytí. Nejprve jednoho psa, potom dalších. „Musím ji mít.“

Tóra se pokusila myslet logicky. „Slibuju vám, že ji dostanete zpátky. Jenom to nejde hned. Policie tu našla kosti. Hrob byl přímo tam, kde se dělala cesta. Neexistovala jiná možnost, než ho odstranit. Vyptávali se ve vsi.

Kdybyste si s nimi tenkrát byl promluvil, určitě by vám ty kosti předali.“ Zhluboka se nadechla. „Musíte mi to věřit a vrátit tělo té ztracené ženy. Je to pro nás velmi důležité. Její manžel na Islandu se musí dozvědět, co se stalo.“ Poslední věty ale hned litovala. Pokud lovec tu ženu zabil, nebylo chytré mluvit o tom, že chce vraždu odhalit. Přesto dodala: „Má na to právo, aby nemusel dál žít s marnou nadějí, že ještě žije.“

„Klamná naděje je často lepší než zlá jistota.“ Lovec náhle zpozorněl. Zřejmě zaslechl něco, co Tóra nevnímala.

Podíval se na ni a kývl. „Bude ležet hned za domem. Jděte

dovnitř a přijďte za půl hodiny. Policii zavolejte, až budu pryč, ale neříkejte jim, že jsem tu byl.“ Viděl, že Tóra má s přijetím těchto podmínek problém. „Jinak z toho nic nebude.

A já musím mít Usinniny kosti co nejdřív.“

„Dobrá. Souhlasím.“ Tóra cítila, že jí srdce bije až v krku. „Jdu… už jdu.“

Lovec mlčky přisvědčil. Tóra se otočila a běžela zpátky ke kancelářské budově. Stála pak dlouho v předsíni a snažila se s tím nějak vyrovnat. Kdyby o tom řekla ostatním, hned by s tím letěli k policistům. Jediný, komu se mohla svěřit, byl Matthias. Ale jak by měli zařídit, aby byla mrtvola Oddný Hildur co nejrychleji objevena? Lišky či jiná zvířata ji nesmějí v žádném případě vyčenichat, zatímco oni budou čekat, až se policisté náhodou podívají za dům. Určitě už celé okolí důkladně prohledali a netouží to bezdůvodně opakovat. Už když si Tóra zouvala boty, věděla, co musí udělat – i když to nebylo právě lákavé.

„Žádný kafe?“ Alvar udiveně pohlédl na Tóru, když se vrátila do konferenční místnosti.

„Ne, rozhodla jsem se jinak. Najednou se mi zdálo nevhodné policisty rušit. Určitě mají důležitou práci a byli by nerudní. Jistě na nás nezapomněli a brzy se někdo ukáže s jídlem a pitím.“ Přinutila se k úsměvu a posadila se vedle Matthiase, který dosud pochrupoval.

Fridrikka a Eyjólfur mlčeli, zatímco čas ubíhal. Po čtvrthodině se opět rozsvítilo výstražné osvětlení. Tóra

sebou škubla. Naštěstí si její reakce nevšiml nikdo kromě Bely, která povytáhla obočí, ale dál si vykládala pasiáns. Po půlhodině Tóra dělala, jako kdyby něco zaslechla. „Co to bylo? Slyšeli jste to?“ Rozhlédla se a doufala, že její počínání nepřijde ostatním tak nepřirozené a hrané, jako připadalo jí samé.

„Co?“ Eyjólfur byl jediný, kdo zpozorněl a vstal. Alvar nezúčastněně zvedl hlavu, ale vstal také.

„Něco šramotilo v chodbě nebo za domem.“ Tóra se zdvihla. „Podívám se tam.“ Ostentativně zívla a namířila si to do chodby. Alvar a Eyjólfur šli za ní. Matthias a Finnbogi spali, Bela byla natolik zahloubaná do svých karet, že neměla chuť se od nich odtrhnout, a Fridrikka byla pořád uražená. Tóra se v chodbě rozhlédla nalevo i napravo a pak pokračovala přímo do otevřené kanceláře. Přistoupila k oknu a podívala se ven. Nyní došlo na její herecký talent.

Eyjólfur, který stál vedle ní, ji v poslední vteřině zachytil.

„Můj bože!“ Couvl. „Co to k čertu…?“

Tóra mlčky zírala na mrtvolu, která ležela na břiše mezi kancelářskou budovou a obytným traktem. Měla na sobě velký žlutošedý anorak a vysoké kožešinové boty.

„Proboha! Kdo to je?“ Tóřin pohled sklouzl z mrtvoly na Eyjólfa, který zbledl. „Je to Oddný?“

Mladík zavrtěl hlavou. Jeho dospělý výraz zmizel, vypadal opět mladší, než byl ve skutečnosti. „To je Arnar.

Co se tu, propánaboha, vlastně děje?“

Kapitola třicátá první

23. března 2008

Arnar se nemohl rozhodnout, zda má pokračovat v další odvykací terapii, nebo jít domů. Ani jedno ho nelákalo.

Doma ho nikdo neočekával a přestat pít může jen díky své vytrvalosti, a nikoli nějaké léčbě.

„Jak se daří?“ Terapeut mu stanul za zády, aniž si toho Arnar všiml. Byl ponořen do svých myšlenek, které se točily v kruhu. „Nechci na tebe naléhat, ale brzy budeš propuštěn a neměl by ses rozhodovat až v posledních minutách. To není nikdy dobře.“ Ten muž byl vždy laskavý, to se mu muselo nechat, ale Arnara dráždilo, že s ním jedná jako s dítětem.

„Já vím.“ Arnar zůstal sedět. Rozčilovalo ho, že musí za bílého dne nosit pyžamo a župan, takové nesmyslné oblečení, přímo to nenáviděl. „Myslím, že se vrátím domů.“

„Považuješ to za rozumné?“ Terapeut se na Arnara dobromyslně usmál, ale ten se snažil jeho pohledu vyhnout.

„Mnozí pacienti si myslí, že jim stačí zkušenosti z poslední terapie a tu další si mohou ušetřit, ale to uspějí jen zřídka.“

Náhle se Arnarovi zjevilo východisko z bludného kruhu a dospěl k závěru. „Půjdu domů. To je moje konečné rozhodnutí.“

Terapeut se posadil proti němu. Snažil se mu hledět hluboko do očí, jako by tím mohl proniknout do jeho nitra.

„Dnes tě někdo sháněl po telefonu.“

Arnarovi se sevřelo srdce. Ten muž mluvil tak opatrně, že to nemohlo znamenat nic dobrého. Co tím myslel? Kéž by nic z toho, co se stalo, nevyplavalo na povrch, a život prostě běžel dál. Arnar zamžoural, pak se vzchopil a dělal, jako by mu jenom spadlo něco do oka. „A co?“ Zkoušel potlačit svou nervozitu.

„Nu, protože se zřejmě jedná o něco vážného, rozhodli jsme se původně, že ti nic neřekneme. Při získávání rovnováhy působí takové věci rušivě.“ Terapeut si rozpačitě odkašlal. „Začal jsem o tom jen proto, abys třeba změnil svoje rozhodnutí. Budeš potřebovat podporu a tu ti nemůžeme poskytnout, když budeš doma. Dramatické události se zpracovávají jen těžko.“

Arnar by z něj byl rád vytáhl další informace, ale zdálo se mu riskantní projevovat příliš velký zájem. „Jaké události? A kdo vlastně volal?“

„Nějaký policista z Grónska. A potom ještě jedna islandská advokátka, ta by s tebou ráda mluvila. Normálně něco takového odmítáme, ale pokud je ve hře policie, vypadá všechno samozřejmě jinak.“ Marně se pokoušel něco vyčíst z Arnarova obličeje. „Chce-li s naším pacientem mluvit islandská policie, musíme jim vyhovět, i když nám to nejde pod nos. Ale tohle je poprvé, kdy se o našeho klienta zajímá policie z cizí země. Musíme si ještě rozmyslet, jak na to budeme reagovat. Ten policista se nejprve obrátil na své islandské kolegy. Já s ním osobně nemluvil, říkám jen, co jsem se dozvěděl.“

„Jak se jmenuje ta paní a co chtěla?“ Arnar věděl přesně, co chce policie, ale neměl nejmenší tušení, jaké úmysly může mít nějaká advokátka. Možná nyní vládne na trhu tak tvrdá konkurence, že se advokáti snaží tímto způsobem předem získat klienty, kteří se ocitnou v ohromném průšvihu.

„Naznačila, že to souvisí s tvým pracovištěm. V

Grónsku.“ Terapeut ho zvědavě pozoroval. „Přece jsi tam dělal, ne?“

„Ano.“ Arnar by radši nic neprozrazoval, ale toužil se o té ženě dozvědět něco víc. „Nenechala tu svoje jméno a telefonní číslo?“

Zdálo se však, že terapeut nehodlá dát takové údaje z ruky. „Nepovažuju za žádoucí, aby ses s těmi lidmi hned spojil. Nech je na případu pracovat, a třeba se ukáže, že to

není tak závažné, aby ses v tom musel osobně angažovat.“

Narovnal se na židli. „Pokud o tom ale chceš mluvit, zůstane to mezi námi.“

„Ne, ale přesto děkuju.“ Arnar nechtěl vypadat nevděčně. Jeho protějšek jistě neměl zlé úmysly, byl jen zvědavý jako ostatní. Pacient, který je zapletený do policejního vyšetřování a chce mluvit i o jiných věcech než o deprimujících zážitcích alkoholika, znamenal příjemnou změnu. „Bude to patrně nějaké nedorozumění. Ale s tou advokátkou, co se zajímá o mou práci, chci každopádně mluvit.“ Arnar byl přesvědčený, že to nepřímo souvisí s událostmi v táboře. „Chci na ni kontakt.“

Terapeut pootevřel ústa, v nichž se mihla špička růžového jazyka. Po chvíli váhání Arnarovi vyhověl. „V

recepci leží lístek s jejím jménem a číslem. Můžeme pro něj zajít.“ Vstal a společně sešli do přízemí. Arnar musel počkat za dveřmi lůžkového oddělení, než terapeut dojde do recepce a žádané přinese. Za okamžik byl zpátky a podal mu žlutou kartičku. „Nejlepší by ovšem bylo, kdyby ses vrátil a pokračoval v terapii. Ještě zdaleka nejsi vyléčený.“

Arnar si papírek beze slova vzal. Potom se s terapeutem rozloučil a vrátil se nahoru. Od té doby, co předstíral telefonování, aby od něho měl pokoj, mu v kapse zůstaly drobné. Vstrčil tedy do otvoru dvacetikorunu a vytočil číslo mobilu Tóry Gudmundsdóttir. Dosud o ní nikdy neslyšel,

ale později mu může být užitečné, když ji trochu vyzpovídá.

Nebylo by na škodu mít před policií náskok.

Mechanický hlas mu oznámil, že volaný účastník je dočasně nedostupný. Arnarovi tedy nezbylo nic jiného než zavolat někomu jinému. Toho se ale bál. Hrozně. Pořád doufal, že k tomu nikdy nedojde.

Boj o místa u okna byl tak tvrdý, že si Tóra musela počínat velmi radikálně, aby vůbec něco viděla. Stála vedle Matthiase a Finnbogiho v první řadě. Fridrikka s Eyjólfem se tísnili vlevo a vpravo od nich a museli natahovat krk, aby něco zahlédli. Bela a Alvar mohli hledět jen přes jejich ramena. Policisté si svítili na mrtvolu ve sněhu, něco proměřovali a prohlíželi nejbližší okolí. Diváky za oknem zpozorovali už dávno, ale když se je dvakrát marně pokusili zahnat pokynem ruky, nechali toho.

„Já to nechápu,“ mlel Eyjólfur pořád dokola jako zaseknutá gramofonová deska. Zopakoval to už tolikrát, že to Tóra přestala počítat. „Arnar tady nebyl. Odjel přece s ostatními domů.“

„Pak se nejspíš musel vrátit a rozsekat svoje kolegy,“

spekulovala Bela. Tóra cítila na uchu její dech. „Ty dva mizery, co ho šikanovali.“

Eyjólfur byl zmatený, že s ním konečně někdo souhlasí.

„Jo, totiž ne, to přece není možný.“

„Třeba to vůbec není Arnar,“ nadhodil Alvar. „Leží na břiše, není z něho moc vidět. Není mi moc jasné, jak jsi přišel na to, že to musí být on.“

„Nikdo jiný nepřichází v úvahu. Arnar byl jediný, kdo měl takovou čepici a boty.“ Právě Eyjólfur je upozornil na huňaté kožešinové boty, vysoké až po kolena. S ohledem na mrtvého nikdo nic neříkal, ale všichni si mysleli totéž: Právě tyhle boty mohly být důvodem k nejapným posměškům. A stejně tak zženštilá čepice.

Fotograf podřepí vedle mrtvoly, stáhl si tlusté palčáky a navlékl gumové rukavice. Potom jakýmisi kleštěmi stáhl mrtvému čepici z hlavy. Blesk fotoaparátu všechny na okamžik oslepil, ale pak spatřili, co čepice skrývala.

„Tenhle člověk určitě nezemřel na nějakou chorobu.“

Lékař byl jediný, kdo nepřestal dýchat, když spatřil velkou bouli na zátylku mrtvoly. Na bílé chlupaté čepici byla veliká černá skvrna a králičí kožešina byla k okraji rány přilepená či přimrzlá. Nedalo se ani poznat, zda to, co je mezi hlavou a čepicí, jsou lidské vlasy, nebo zvířecí srst.

Tóra poslouchala Fridričin zrychlený, přerývaný dech a proklínala sebe i Matthiase za to, že ji neposlali zpátky do konferenční místnosti. Matthiase omlouvalo, že se právě probudil, ale ona to mohla předvídat. Zničené geoložce spadly rusé vlasy do tváře, hlava jí klesla na prsa a nekontrolovatelně sebou cukala, jako by se měla rozpadnout

na kusy. „Fridrikko! Měla bys radši jít od toho okna a posadit se. Může to být… ještě horší.“

Fridrikka začala náhle vzlykat, sáhla po závěsu a zkoušela ho zatáhnout, ale protože tahala víc dolů než na stranu, utrhla jeden kroužek. „Zatáhněte ten závěs!

Zatáhněte ho!“ křičela sípavě. „Nemůžu se na to dívat.“

„Tak poslechni Tóru a jdi od okna. My to vidět chceme,“ domlouvala jí Bela číhající na lepší místo.

Eyjólfur byl přilepený na okenní tabuli a neúnavně, bůhvíproč anglicky opakoval: „Doprdele, doprdele, doprdele!“

„Co je?“ Matthias popadl mladíka za rameno a odtáhl ho od okna.

„To není Arnar. Ten neměl tak dlouhé vlasy a kromě toho je blonďák.“ Eyjólfur prudce vydechl.

Fridrikka zavyla. „To je… Oddný Hildur!“ vyrazila ze sebe a propukla v nezadržitelný pláč.

„Omlouvám se za nepříjemnosti, které jsme vám způsobili, ale za daných okolností jsme vás tu museli zdržet,“ pronesl grónský šéf vyšetřovatelů ke skupině.

„Nevidím však žádný důvod váš pobyt tady prodlužovat.

Byli jste velmi ochotní a podle svých možností při vyšetřování pomáhali.“ Všichni už byli u výslechu a museli stále znovu opakovat, jak se co seběhlo.

„Kdy můžeme konečně odjet?“ Fridrikka přestala plakat. Od chvíle, kdy spatřila, čí mrtvola leží za domem, uplynulo několik hodin. Mezitím dostali najíst, ale geoložka nespolkla ani sousto. „Já už tu dlouho nevydržím.“

„To chápu,“ pravil policista vlídně, ale pevně dodal: „Vrtulník však bohužel nemůže přiletět za tmy. Dostanete se odtud teprve ráno. Helikoptéra je připravena. Jakmile budou podmínky příznivé, můžete odletět.“

„Napadá vás, co se mohlo stát? Myslím s tou ženou, Oddný Hildur.“ Eyjólfur byl klidný, působil ale nepřítomně, jako by ho mimořádná situace nakonec přemohla. „Máme dojem, že ji potkala nějaká nehoda.“

„Na to vám v tuhle chvíli nemohu odpovědět. V každém případě má poraněnou hlavu. Příčinu doufám brzy najdeme.“

„Kde byla?“ zeptal se Alvar. „Zmizela už přece před nějakým měsícem a nemohla celou tu dobu ležet za domem.“ Jako vždy při řeči celý zrudl.

„Ta žena je na první pohled mrtvá už dost dlouho.

Nemusíte si nic vyčítat. Pokud to mohu posoudit, udělali jste tehdy vše, co bylo ve vašich silách, abyste ji našli. Nic by se nezměnilo, i kdybyste ji hledali déle nebo si vyžádali posilu.“

„Mohli jsme ji tedy zachránit, kdybychom ji nepřestali hledat tak brzy?“ Zdálo se, že Fridrikka vůbec nechápe, co slyšela a co se kolem ní děje. „Já to věděla. Pořád jsem to

opakovala.“ Eyjólfur otevřel ústa, aby něco řekl, ale pak si to rozmyslel. Dokonce tu uvzlykanou, zoufalou ženu litoval.

Stiskl rty a zavřel oči.

„Špatně jste mi, slečno, rozuměla. Nemohli jste udělat nic pro záchranu života vaší přítelkyně. Zmínil jsem to proto, abyste se cítila lépe.“

„Jak se najednou ocitla tady?“ Matthias si počínal, jako by si nevšiml, že mu Tóra dupe na nohu. Mezi čtyřma očima mu pověděla, jak se mrtvola dostala za dům, a on jí slíbil, že to nikomu neřekne. „Uvažuju, kde ta mrtvá mohla celou tu dobu být.“

„To nevíme. Pravděpodobně někde venku, chráněna před zvěří. Na ostrově nebyla, ten jsme dneska celý prohledali. Vyloučeno, že bychom ji přehlédli.“

„Nejnaléhavější je zřejmě otázka, kdo je za to zodpovědný, pokud šlo o nešťastnou nehodu.“ Lékař byl stejně vyčerpaný jako ostatní a pod očima měl tmavé kruhy.

„Na tu se zatím nedá odpovědět. Je přirozeně podezřelé, že se mrtvola najednou objevila tady.“

„Je značně nepravděpodobné, že ta žena jenom upadla – a to na rovné ploše – a způsobila si přitom poranění na zátylku. Kdyby spadla z nějaké hory nebo příkrého srázu, musela by být zraněna vážněji. Údy se zdají neporušené.“

Tóře zněla lékařova slova přesvědčivě.

„Jak jsem už řekl, to vše se objasní. Spekulovat nemá cenu. Jestliže došlo ke zločinu, určitě to zjistíme.“

„Ještě jeden dotaz…“ Tóra chtěla za každou cenu dodržet svůj slib. „Budou kosti z psacích stolů určitě předány příbuzným? Bylo by opravdu smutné, kdyby se ta žena, které patří, nedočkala důstojného posledního odpočinku.“

Policista se té otázce nijak nepodivil. „Ano, to určitě uděláme. Potřebujeme si jenom potvrdit, že se opravdu jedná o zmíněnou ženu, a pak nevidím důvod, proč bychom si měli kosti nechat. Přepokládám, že najdeme jejího zubaře.

K identifikaci postačí rentgenové snímky. Kdyby se ovšem ukázalo, že to není ona, bylo by to něco jiného.“

„Doufejme, že je to ona. Mrtvých už máme dost.“ Tóra se uklidněna opřela na židli.

„Já bych ty kosti důkladně prozkoumala. Jsem totiž přesvědčena, že tuhle ženu někdo zabil tak jako Oddný Hildur. A mají to na svědomí vesničané, to vím už dávno,“

prohlásila Fridrikka, ale na policistu se přitom nepodívala – patrně proto, že i on byl Gróňan.

„Začali jsme už vyslýchat lidi ze sousedství, především ty, kteří se stýkali s inženýrem Arnarem. Počkejme, co z toho vyplyne. My už viníka najdeme. Někdo rozhodně přemístil mrtvolu z jednoho místa na druhé.“

„A rozčtvrtil,“ dodal Matthias. „Někdo to udělat musel a je snad jasné, že nikdo z nás to nebyl.“

Policista pokrčil rameny. „Všechno se vyjasní. Máme hodně indicií, i díky vaší pomoci.“ Tleskl rukama a pokusil

se vyloudit přátelský úsměv, jenže se podobal spíš křeči z vyčerpání. „Nechám přinést matrace a vy se můžete rozhodnout, jestli chcete spát všichni v konferenčním sále, nebo se raději rozdělíte. Pokud chcete ještě něco k jídlu a pití, řekněte to radši hned. Jeden z mých mužů tu bude v noci držet hlídku a pomůže vám, kdyby se něco stalo.“

„Co by se mělo stát?“ Jako obvykle nechybělo mnoho, aby to Fridrikku opět vyvedlo z míry. Určitě si bude místo spánku lámat hlavu tím, co bohužel dopadalo na všechny přítomné.

Policista je trpělivě uklidňoval. „Určitě se nestane nic, ale hlídka tu na každý pád bude.“

„Chcete tím naznačit, že by se vrah mohl vrátit?“

Fridrikka sevřela pěsti a vyděšeně hleděla na muže zákona.

„Zavři konečně pusu,“ zasyčel Eyjólfur. Ať už díky tomuto pokynu, nebo vyčerpanému policistovu pohledu geoložka zmlkla a utřela si slzy.

Když Tóra konečně usnula, dala se Fridrikka znovu do pláče, ale její tiché vzlykání působilo uspávavě. Tóra a Matthias byli odsouzeni spát s ní společně v archivu na zadním konci chodby. Všichni se chtěli vyhnout tomu, aby Eyjólfur a Fridrikka strávili noc v jedné místnosti.

Když pak do archivu proniklo ostré světlo reflektorů a zvuk motoru přijíždějícího auta, byl Matthias ještě vzhůru. Z

Fridričina lůžka se však ozývalo hluboké oddechování.

Matthias si netroufl Tóru budit. Proto spatřil jen on, jak policisté vytahují ze svého vozu lovcova syna a odvádějí ho do obytné budovy.

Kapitola třicátá druhá

24. března 2008

„Copak se tady nikdy nerozední?“ Eyjólfur se podíval znovu k oknu. Nikdo nepotřeboval budík k tomu, aby byl vzhůru. Všichni se už třásli na odjezd. Tóra, Matthias a Fridrikka čekali s ostatními v konferenční místnosti na východ slunce. Jeden policista jim přinesl podnos s chlebem, jogurtem a konvicí kávy, která se během vteřiny vyprázdnila. Když všechno snědli, čekali dál a střídavě se ptali, kolik je hodin.

„Teď už to půjde rychle.“ Alvar se zatvářil šťastně, zřejmě při pomyšlení na pivo, které si dá na letišti v Kulusuku. „Obloha už se mění.“

Bela zívla. „Je pořád stejná tma. Možná se zastavil čas.“

„Nežvaň. Měla by sis nechat vyšetřit oči, jestli nevidíš žádný rozdíl,“ vyjel Alvar, otočil se k ní zády a znovu se zahleděl k obloze. Měl pravdu – postupně se rozjasňovala.

Fridrikka do rozhovoru nevstupovala, ale bylo jí už o mnoho lépe než večer. Na žerty ještě chuť neměla, i když se zdála o dost klidnější. Pláči se přičítá očistný účinek, a tak zřejmě udělal dobře i Fridrice. „Nemohu uvěřit, že konečně jedeme domů.“ Podívala se na Tóru, která se k ní naklonila.

„Sousedé se starají o moji kočku jenom do dneška. Nemohla jsem jim zavolat. Kdybychom tu museli zůstat déle, měla bych problém.“ Zatvářila se rozpačitě. „Vím, že hladová kočka v porovnání s tím, co jsme tady prožili, není nic vážného, ale přesto mi to dělá starosti.“

„To je přece docela normální.“ Tóra se na ni povzbudivě usmála. Obávala se, že v letadle bude muset sedět vedle pobrekávající geoložky, ale toto nebezpečí bylo zřejmě zažehnáno. „Nemusíme všecko srovnávat s tím nejhorším. Kočička se na tvůj návrat jistě těší,“ řekla Tóra a ubránila se touze začít mluvit o svých dětech, které snad matku také aspoň trochu postrádají.

„Já už se taky těším domů,“ přidal se Eyjólfur.

„Vyrazím do města a ožeru se jako zvíře. Nejdřív se ale budu dvě hodiny sprchovat.“

Ačkoli mu Tóra do jisté míry záviděla, měla už tuhle životní etapu – kdy se dokázala opít jako zvíře – naštěstí za sebou. Teď už jen toužila být u svých dětí a vnuka, ale

dvouhodinovou sprchu by uvítala. S Matthiasem a bez alkoholu. Do té doby to však musí vydržet. Od počátku bylo nereálné, že tři pohřešované pracovníky najdou živé a zdravé v nějakém iglú, kde čekají na své zachránce. V něco takového věřila snad jedině Fridrikka. Cesta však nebyla zcela bezúčelná. Pokud šlo o banku, byla Tóra celkem spokojená: Skutečnost, že Bergtaekni nebyla za hrůznou smrt tří zaměstnanců odpovědná, vytvářela dobrý předpoklad projednání s Arctic Mining. Tóra právě začala psát zprávu pro banku, ale pro absurdní události posledních dní hledala slova jen těžce.

„Pilot právě dorazil,“ oznámil Alvar nadšeně. „Už to bude!“

Tóra uložila data a sklapla notebook. Stejně by tady zprávu nedokončila. Matthias jí pověděl o Naruanově nočním zadržení. Jeho podíl na zločinu bylo nutno teprve objasnit, ale Tóra už jeho družku litovala. Oba se k sobě chovali téměř patologicky, přesto však pro ni muselo být horší sledovat, jak muže, se kterým žije, odvádějí v poutech.

Usinniny knihy a poznámky policie zabavila a Tóra doufala, že Oqqapia nebude mít potíže kvůli tomu, že si od ní něco vypůjčila.

Eyjólfur se vztyčil, stoupl si vedle Alvara a sledoval pilota. „Na co ještě čekáme? Pusťte nás ven.“

„Brzy nás odvezou,“ uklidňoval ho Matthias. „Nejprve je třeba naložit vrtulník. Museli bychom čekat na mrazu, než to bude.“

„Vezmeme s sebou tělo Oddný Hildur?“ zeptala se Fridrikka. „Musí se přece vrátit domů.“

„Dnes určitě ne, ale brzy ji na Island dopraví. Předtím se ještě musí leccos vysvětlit.“ Přímo o pitvě se Tóra raději nezmínila, aby se Fridrikka znovu nedala do pláče. „Totéž platí pro Bjarkiho a Halldóra. Také se dostanou domů a budou pohřbeni. Slyšelas přece, co řekl policista o kostech ze zásuvek – že je co nejrychleji předají pozůstalým. A totéž se stane i s Oddný a oběma muži.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a pak dovnitř nahlédl policista, který je v noci hlídal. „Můžete se připravit.

Vrtulník by měl do půlhodiny odletět.“

To jim nemusel říkat dvakrát, pobrali své věci a hrnuli se k vrtulníku. Když Tóřin kufr nešetrně přistál v zavazadlovém prostoru, pocítila nepopsatelnou radost.

Matthias jí pomohl vyšplhat se do kabiny a brzy všichni seděli připoutaní na sedadlech. Ještě však museli chvíli čekat. „Neříkejte mi, že se něco stalo,“ zamumlal Eyjólfur a nakláněl se k oknu. „Jestli ten krám hned neodletí, tak se picnu.“

V tu chvíli spatřili důvod čekání. Ve dveřích obytné budovy se objevili dva policisté a vlekli ven lovcova syna.

Naruana měl želízka a kráčel předkloněn, takže mu nebylo

vidět do tváře. Policejní velitel vzal Naruanu kolem ramen a odváděl ho k vrtulníku těsně sledován svými kolegy. Za nimi pak spěchali oba piloti. V kabině si nasadili sluchátka a kontrolovali přístroje, zatímco policisté se snažili dostat zadrženého do kabiny. Skupina mlčky pozorovala zoufalého mladého muže a jeho beznadějnou snahu se osvobodit, jeho zlostné, krví podlité oči, opuchlý obličej a paže, jimiž se zuřivě rozháněl. Pak se však náhle schoulil a přestal klást odpor. Policisté reagovali na tuto změnu nedůvěřivě, hleděli jeden na druhého a přitom připoutávali Naruanu k sedadlu.

Tóra stiskla Fridričinu ruku v rukavici. Geoložka upírala zrak na šíji muže, který měl zřejmě na svědomí smrt její přítelkyně. Tóra se k ní naklonila a zašeptala jí do ucha: „Nemysli na to. Brzy budeš doma se svou kočičkou v náručí.“ Fridrikka přikývla. Tóra pustila její ruku a doufala, že se dostanou domů bez jejích citových výbuchů.

Listy rotoru se roztočily a brzy nato nebylo slyšet jediné slovo. Tóra pozorovala Naruanu a občas pohlédla z okna na bílou, drsnou krajinu. I Naruana se párkrát otočil a zadíval se ven. Co mu asi táhlo hlavou? Nejspíš věděl, že svou domovinu dlouho neuvidí, a chtěl si vrýt do paměti skály trčící ze sněhové pokrývky a to, jak se nízko stojící slunce odráží od ledovce.

Když vrtulník přistál v Kulusuku, byli všichni zklamáni, že na ně žádné islandské letadlo nečeká. Budou muset čekat na letišti nebo v hotelu. Zničeně vystoupili z helikoptéry a

zůstali chvíli stát na ploše – sledovali, jak policisté vyvádějí z kabiny Naruanu. Tři muži s ním pak odešli do letištní budovy, a oni už taky pomalu odcházeli. Naruana se nechal odvádět, pomalu a bezmocně, ale ve dveřích do letištní haly se náhle otočil a upřel pohled na skupinu. Fridrikka se tak prudce zastavila na místě, až do ní Bela narazila.

„Nikoho jsem nezabil!“ Nebylo nutno umět moc dánsky, aby jeho slovům porozuměli. „Nikoho jsem nezabil,“ zopakoval. Pak jím brutálně smýkli do haly.

„Co to mělo být?“ protáhl Eyjólfur obličej. „Myslí si snad, že ho budeme litovat?“

„Musím přiznat, že mně ho líto je. Je to tragédie, ať se na ten případ díváme z kteréhokoli konce. Určitě byl přesvědčený, že to dělá pro duchy, kterých se všichni báli,“

řekla Tóra a vstoupila do budovy. Na žádnou Eyjólfovu ani Fridričinu reakci nečekala. Velitel policistů ji vyšel naproti a řekl, aby se na chvíli posadili, než budou moci pokračovat v cestě. Obsadili plastové lavičky připevněné ke zdi malé čekárny a sledovali policii, jak odvádí Naruanu, jehož tvář jako by zkameněla.

„Tohle je ten nejubožejší free shop, jaký jsem kdy viděla.“ Bela ukázala do kouta čekárny, kde bylo v jediném regálu několik lahví s alkoholem a čtyři druhy cigaret. „A to jsem free shop v Reykjavíku vždycky považovala za špatný vtip.“ Její poznámka poněkud uvolnila stísněnou atmosféru.

„Je čas na jedno!“ Alvar vstal a zamířil ke kiosku, kde se prodávaly grónské řemeslné výrobky a americká čokoláda. Objednal si u mladé grónské prodavačky pivo a nedočkavě se rozhlédl, zda se k němu někdo nepřidá. Žádná reakce. Zklamaně zaplatil, odnesl si zelenou plechovku tuborgu na své místo a lačně se napil. Tóra očekávala, že brzy tam půjde podruhé, a nemýlila se. Neměla ale chuť přihlížet téhle pijácké exhibici; vylovila svůj mobil a zavolala synovi. Ten jí radostně zvěstoval, že doma je všechno v nejlepším pořádku. Prý jenom šílí z otce, který se ho bez přestání vyptává, co zamýšlí dělat po maturitě.

Protože ho po skončení probíhajícího školního roku čekají ještě dva, považuje jeho otázku za totálně nesmyslnou. Je-li někomu osmnáct, zdá se mu jediný rok celou věčností. Jinak shledává, že všechno běží, jak má, až na to, že se mu jako svědomitému bratrovi zdá nutné mnohem častěji povzbuzovat svou sestru, aby cvičila na housle. Řekl, že nová žena jeho otce vůbec Sóley nepodporuje při její hudební výchově, nýbrž prohlašuje, že to její vrzání nemůže vystát. Tóra by prý měla být co nejdříve doma. Nato začal Gylfi bez přechodu mluvit o plánované cestě do Španělska a rozvláčně líčil, jak je důležité, aby ji co nejdříve zaplatili.

Tóra však zůstala neoblomná a zopakovala, že si o tom v klidu promluví, až se vrátí.

V okamžiku, kdy ukončila hovor a chystala se mobil schovat, zazvonil. Připadalo jí, že číslo, které se ukázalo, už

někde viděla. Volal Arnar Jóhannesson z protialkoholní léčebny Vogur. Tóra vstala a zašla do nevzdálenějšího rohu, aby ji nikdo nerušil.

„Vyřídili mi, že jste se mnou chtěla mluvit.“ Arnarův hlas zněl deprimované a zpomaleně, jako by se vzpamatovával z nějakého šoku. „Nevím sice, o čem, ale…“

Zaváhal.

Tóra mu vysvětlila, oč jde. „Chci s vámi mluvit proto, že byste mi mohl pomoci zodpovědět pár nevyjasněných otázek. Od té doby, co do tábora dorazila policie, vyšetřování pokročilo, ale pár otevřených bodů pořád zůstává.“

„Co policie vykládá?“

„Nic moc. Vyšetřování ještě probíhá. Něco nám řekli, ale pořád přesně nevíme, co se stalo.“ Bylo podivné, že se Arnar nejdříve ze všeho nezeptal, co nového se ví o jeho pohřešovaných spolupracovnících.

„Zatkli někoho?“ Arnarův hlas zněl pořád stejně neochotně, možná až ustrašeně.

„Ano, vypadá to tak. Jednoho muže z vesnice. Naruanu.

Myslím, že ho znáte. Při nejmenším se zdá, že je do toho případu namočený.“

„Ten nikomu nic neudělal.“ Arnar zaváhal. „To je snad policii jasné, nebo ne?“ Nyní zněl jeho hlas dětsky, téměř naivně, a Tóra si přitom vzpomněla, jak se její dcerka jednou chtěla při zprávě o zřícení dopravního letadla ujistit,

že všechno dopadlo dobře: Mami, zůstali všichni ti lidi z toho letadla zdraví?

„Promiňte, ale musím se zeptat, jak dobře jste o těch událostech informován. Říkáte, že by Naruana nikomu nic neudělal, ale neptáte se, zda vůbec někdo přišel k úhoně.“

„Něco vím,“ odpověděl Arnar a nezdálo se, že by mu Tóřina otázka vadila. „Včera jsem Naruanovi zavolal. Řekl mi, že v táboře jsou policisté, že byli i u něho doma a kladli otázky jak jemu, tak jeho družce. Podrobně mi všechno vylíčil.“

„Víte tedy, že se našly mrtvoly Oddný Hildur, Bjarkiho a Halldóra? A že Oddný byla zavražděna?“

Arnar chvíli mlčel. „Nevěděl jsem, že se našla i Oddný.

Naruana mi řekl jen to, že jsou mrtví ti vrtači.“ Ztěžka dýchal.

„Kdy jste s ním včera mluvil?“ Tóru napadlo, že v tu dobu nemuselo být geoložčino tělo ještě objeveno. Naruana by neměl žádný důvod mu to tajit.

„Po večeři, o půl deváté nebo desáté.“ Tóra bleskurychle spočítala časový rozdíl mezi oběma zeměmi.

Souhlasilo to – mrtvola Oddný se našla teprve o hodinu později. Policie pak ještě jednou vyjela, aby vyslechla Naruanu, a pozdě v noci ho pak s pouty na rukou přivezla do tábora.

„Naruanu zatkli pro vraždu Oddný Hildur? To je nesmysl, nikoho nezabil. Proč by to k čertu dělal?“

vykřikoval Arnar vzrušeně.

„O tom bohužel nic nevím.“ Tóra se snažila udržet rozhovor pod kontrolou. „A je tu ještě něco. V chladírně tábora se našla další mrtvola a v kancelářích kosti, které patří nejspíš Usinně, Naruanově sestře. Jeho zatčení s tím zřejmě souvisí. Ostatky jeho sestry byly ovšem už velmi staré. Pokud vím, není známo, nač zemřela. Byla pochována daleko od vsi v kamenné mohyle.“

„Naruana nikoho nezavraždil, tomu přece policie nemůže uvěřit. Je velmi citlivý, emotivní. Nedokáže se rozumně bránit, a tak hrozí nebezpečí, že odsoudí nevinného.“

„Já toho muže neznám, ale souhlasím s vámi, že ho to pořádně sebralo. Seděl s námi ve vrtulníku a vypadal strašně. Jestli ho dopraví do nějakého většího města, přidělí mu určitě obhájce ex offo. Nevím, jestli s ním míří do Angmagssaliku nebo do Nuuku, ale sotva ho budou dále vyslýchat na letišti nebo v hotelu.“

„To je absolutní nedorozumění, musíte to policii říct.

Naruana je alkoholik a nikdy by nemohl plánovat vraždu.

Má dost problémů sám se sebou,“ chrlil ze sebe Arnar.

„Smrt jeho sestry se ho velmi dotkla, ale neměl žádný vliv na to, kde bude pohřbená, to rozhodl jeho otec. On vybral místo. Naruanu dobře znám, zkoušel jsem mu pomoct, aby

se dokázal zbavit té tragické závislosti. Nedokázal by nikoho zabít. Přestal dokonce lovit, protože byl úplně vyřízený a nevydržel být střízlivý. A zabít nějakého člověka je podstatně těžší než skolit zvíře.“

„Policie však potřebuje přesvědčivé důkazy, jestli má být váš přítel osvobozen. Možná je skutečně nevinný a chce, aby pravda vyšla na světlo.“

„A když na světlo nevyjde?“

„Neznám grónský právní systém, ale čeká ho zřejmě vězení. Těžko říct jak dlouhé.“ Teď už ale nastala chvíle, aby odpověděl na její otázky. „Proč byly Usinniny kosti roztroušeny po kancelářích?“

„To je právě typické pro to, jak to v táboře chodilo.“

Zdálo se, že Arnar uvítal možnost mluvit o něčem jiném.

„Chlapi přemýšleli, co by s těmi kostmi měli udělat.

Vesničani se o tom s nimi nechtěli bavit.“

„Proč jste si o tom nepromluvil s Naruanou nebo s Oqqapií? Přece jste se s nimi znal.“

„Nechtěl jsem, aby ostatní zjistili, že ve svém volnu jezdím do vesnice. Nic jim do toho nebylo. Že jde o kosti jeho sestry jsem se od Naruany dozvěděl teprve včera. Já jsem se o to tenkrát moc nezajímal, myslel jsem, že jsou to kosti nějakého už dávno mrtvého člověka, a protože ani místní do toho nevnesli žádné světlo, přestal jsem se o to starat.“

„To tedy znamená, že nevíte, proč se ty kosti ocitly v zásuvkách psacích stolů?“

„Tohle vím, bohužel.“ Arnar se na chvíli odmlčel, ale když Tóra nic neříkala, pokračoval. „Většina kolegů stála hlavně o lebku a hádali se, kdo má na ni největší nárok – ten, kdo objevil hrob, nebo ten, kdo odstranil kameny, nebo ten, kdo první spatřil kožený pytel, a tak dále. Bylo to odporné. Byl jsem jediný, kdo o ty kosti nestál. Zdálo se mi to totálně nevkusné.“

„Co Fridrikka a Oddný Hildur? Taky ty kosti chtěly?“

„Oddný už jsme v té době pohřešovali a Fridrikka dala výpověď. Bylo to v lednu. Chlapi se nakonec rozhodli, že o ně budou hrát bingo.“

„Hrát o lidské kosti?“

„Jo. To všechno se mělo odehrát při slavnosti Thorra-blot, jejíž program se právě připravoval. Pokud jsem to správně pochopil, měl to být zlatý hřeb večera. Já přitom nebyl, zpravidla mě na žádné oslavy nezvali, a beztak jsem neměl zájem.“

Tóře bylo toho muže líto, ale nebyla vhodná chvíle vyptávat se na to, jak ho trápili. „Při bingu se tedy hrálo o ty kosti?“

„Ano. Lebka byla hlavní výhrou, ostatní kosti se rozdělily na hromádky. Přesto všichni nevyhráli. Bjarki a Halldór vyšli například naprázdno a pořádně se vztekali.

Nejradši by byli schramstli celou kostru.“

„Chápu.“ Tóra nevěděla, jak by měla v takovém kuriózním rozhovoru pokračovat. Aspoň se ale vysvětlila malá cedulka, jež ležela pod lebkou: G-57. „Ale pokud Oddný nezabil váš přítel, kdo to tedy udělal? Máte pro to nějaké vysvětlení?“

„Ne.“ Odpověď byla krátká, leč věcná. „Dozvídám se teprve teď, že to byla vražda. Skutečně jsem si myslel, že zabloudila a přišla o život ve špatném počasí. Takhle ovšem, viděno z nového hlediska, může přicházet v úvahu řada lidí.

Téměř všichni kromě Fridrikky a mě. Oddný byla jediná, kdo se ke mně choval hezky. Byl jsem samozřejmě zničený, když se ztratila. Ostatní to také šokovalo, ale nevím jak moc.

Její postavení v týmu se rázem změnilo, poté co informovala šéfa o tom, jak se mnou ostatní zacházejí. Vůbec je to nenadchlo, ale místo aby s tím přestali, začali se navážet i do Oddný. Hajzlové!“

„Je možné, že se jí chtěl někdo pomstít a ztratil nad sebou kontrolu? Vymklo se mu to z rukou? Třeba jednomu z těch vrtačů?“

Arnar přemýšlel. „Nemám tušení. Připadá mi to přehnané, ale kdo ví? Nikdo se však nechoval podezřele.“

Tóra se pokusila skrýt zklamání. „Třeba to byla opravdu nehoda, i když za velmi podivných okolností.“ Sama tomu ale nevěřila a rozhodla se předestřít Arnarovi ještě jednu možnost. „Nejspíš je to jen fantazie, ale právě mě napadlo, že ti dva mohli Oddný zabít neúmyslně, pak toho litovali a

spáchali sebevraždu. Otrávili se.“ Tahle velkolepá teorie ovšem nevysvětlovala, jak se jejich mrtvoly dostaly na ostrov, a to ještě rozsekané na kusy.

„Hmmm… Ne… Oni sebevraždu nespáchali, to ne,“

vydechl Arnar a tiše dodal: „Zabil jsem je já.“

Kapitola třicátá třetí

24. března 2008

Tóra odložila telefon, ale zůstala ještě chvíli sedět na konci haly. Musela nejprve strávit, co jí Arnar řekl. Snad se ten člověk zhroutil a celou historku si od začátku do konce vymyslel, ale tomu se jí nechtělo věřit. Na to byl příliš vážný a jeho informace velmi přesné.

Tóra zamávala na Matthiase, aby k ní přišel. Pak mu podrobně vylíčila, co právě zjistila, a dodala, že ji Arnar požádal, aby seznámila policii s jeho podílem na této záležitosti. Matthiasovi chvíli trvalo, než všechno pochopil, a musel se hodně vyptávat. Bavili se tiše, aby se ostatní nedozvěděli nic předčasně. Grónská policie musí nejprve přezkoumat věrohodnost Arnarovy výpovědi.

Nějakou chvíli jim trvalo, než mladého policistu, který je střežil v čekárně, přesvědčili, že musejí nutně mluvit s

jeho nadřízeným. Vykládal do své vysílačky něco, čemu nerozuměli, už to vypadalo, že jim nevyhoví, ale nakonec zaslechli skřípění pneumatik na štěrku. Velitel vpochodoval dovnitř a pokynul jim, aby ho následovali dál do prázdné haly. Ostatní je udiveně pozorovali, ale nikdo se nezeptal, co se děje.

Finnbogi na ně sice volal, kam jdou, ale neotočili se.

Posadili se u malého stolku a Tóra policistovi vysvětlila, oč jde. Zároveň ho požádala, aby mluvili anglicky, neboť se obávala, že její dánština by mohla vést k nedorozuměním.

„Tenhle Arnar Jóhannesson tedy tvrdí, že zabil oba vrtače.“ Policista vytáhl malý notes a během Tóřina vysvětlování do něj horlivě čmáral. „Ale tu ženu nezabil, nebo jak to bylo?“

„Ne. To popírá. A zní to přesvědčivě. Soudí, že zahynula vinou špatného počasí. Ostatní si to myslí také.“

„Všichni až na jednoho – jejího vraha. Je totiž téměř nesporné, že byla zavražděna. Odvezeme sice její tělo do Nuuku k pitvě, ale fotografie jejího zranění už jsme poslali patologům ze soudního lékařství a ti soudí, že byla utlučena nějakým těžkým předmětem. Patrně kladivem.“

„Ach!“

„Arnar tedy své kolegy zabil, protože ho šikanovali?“

„To je třeba uvést na pravou míru. Nedá se totiž říct, že je přímo zabil.“ Rozpačitě se usmála. „Z právnického hlediska to není jednoznačné, ačkoli islandské zákony

takový výklad připouštějí. Z morálního není pochyb o tom, že se provinil jednáním s následkem smrti, nelze však bezpečně prokázat, zda si byl důsledků svého počínání vědom.“

„Tady nejsme před soudem. Řekněte mi prostě, co vám ten člověk pověděl. Otázku viny musejí rozhodnout jiní.“

„Souvisí to s tou morbidní hrou o kosti, o níž jsem vám už řekla. Vrtači, nalezení později na psím ostrově, chtěli získat lebku jako dekoraci na psací stůl. Když ji však nevyhráli, byli zklamaní a protestovali. Ostatní proto zbylé kosti nastrkali do jejich zásuvek a čekali, že se uklidní. Měli už dost divadla, které se kolem toho rozpoutalo. Všechno, co se po odjezdu týmu přihodilo, se dá vysvětlit dětinským počínáním těch dvou nespokojenců. Při vrtání v zakázané oblasti narazili u vchodu do jedné jeskyně na mrtvolu muže.

Byla zamrzlá v ledu a oni se po delším váhání rozhodli, že ji vykopou a dopraví do tábora, aby s ní vystrašili kolegy.

Kromě toho našli v ledu pár předmětů, o nichž usoudili, že by mohly být cenné. Tyhle věci jsme vám už předali, a to včetně sošky, o které byli přesvědčeni, že je to pravý Tupilak. Byli přirozeně nadšeni, protože žádný původní Tupilak se nedochoval. Znali historii kraje dost dobře, a tak si mysleli, že zmrzlé tělo patří jednomu z prvních osadníků, kteří tu svého času zemřeli hlady. A Tupilak že je fantomem, který jejich osadu strhl do zkázy.“

„A tohle všechno vám Arnar vyprávěl?“

„Ano, ví to od Bjarkiho. Ale k tomu se hned dostanu.“

Po malé pauze Tóra ve svém líčení pokračovala. „Protože bylo obtížné vyprostit mrtvého muže z ledu, vzali si na pomoc vrtačku. Nejprve rozlámali led kolem mrtvoly, ale ta pořád pevně vězela v ledu, a oni se s vrtačkou nemohli dostat pod ni. Napadlo je tedy, že když tělo provrtají, vyprostí je.“ Tóra se na chvíli zarazila. „Protože nechtěli moc poškodit kostru, pokoušeli se vrtat tak, aby se vyhnuli páteři. To odpovídá otvoru v jedné polovině plic.“

„Proč ji tedy neprovrtali v oblasti žaludku nebo břicha?

Přitom by neporušili ani žebra.“ Policista si kladl stejné otázky jako Tóra. Bylo prostě snadnější pochopit, co se dělo, když si uměli představit detaily.

„Podle Arnara museli obětovat pár žeber, aby za ně mohli tělo uchopit. Kdyby vrtali v břišní dutině, vrták by jí hladce projel. To vysvětluje umístění otvoru v mrtvole. Tu pak odvezli do tábora, strčili do chladírny a přemýšleli, co s ní udělají.“

Policistovo pero se zastavilo na konci stránky. Než obrátil list, přehlédl, co si zapsal. „A co se dělo pak?“

„Zpočátku nic, jenom to tělo ukryli v chladírně. Druhý den se Halldór cítil malátný a za další dva dny onemocněl.

Mysleli si, že dostal chřipku, takže do sebe nacpal nějaké prášky, ale bylo mu stále hůř. Po dalších dvou dnech se stejné příznaky objevily i u Bjarkiho. V tu chvíli už tušil, že je Halldór vážně nemocen. Snažil se hledat pomoc na

internetu, ale nenašel nic, co by projeveným symptomům odpovídalo. Jeho kumpán krvácel z očí, uší, úst i z nosu, a tvář měl modře napuchlou. Bjarki ho pak odvlekl z jeho bytu do kancelářské budovy a posadil před videokameru.

Chtěl ho nafilmovat a ukázat to nějakému lékaři. Bylo už pozdě večer.

Halldór pak před kamerou omdlel a Bjarki, který už měl také horečku, ztrácel jasné vědomí a byl přesvědčen, že je Tupilak proklel za to, že vytáhli mrtvolu z ledu. Nechal Halldóra ležet, ale kameru měl propojenou s počítačem, takže vše bylo připraveno k natáčení.“

„Odkud Arnar tohle všechno ví? On u toho přece nebyl.“

„Nebyl, ale Bjarki mu v noci zavolal a všechno mu vylíčil. Zkoušel se dovolat na islandskou záchrannou službu, aby ho spojila s nějakým lékařem nebo policií, ale mezi našimi zeměmi to nejde. Potom začal systematicky obvolávat všechny kolegy z týmu, což souhlasí s jejich výpověďmi. Bylo už hodně pozdě, na Islandu o dvě hodiny víc, proto se k nikomu nedovolal. Kromě Arnara. Tomu říkám ironie osudu. Bjarki byl v šoku. Vylíčil Arnarovi, v jakém jsou stavu, a že oba určitě zemřou.“ Tóra se odmlčela.

Kriminalista jí soustředně hleděl do očí. „Vystavil Arnara tvrdé zkoušce. Nu a ten se rozhodl, že nic nepodnikne, že o tom nikoho neuvědomí.“

„Cožpak oba zemřeli hned tu noc? Proč Bjarki nezavolal ráno někomu jinému, když věděl, že žádná pomoc není na cestě?“

„To nemohl. Postaral se o to Arnar. Místo aby přivolal pomoc, což Bjarkimu slíbil, zavolal svému příteli Naruanovi a řekl mu, aby zajel do tábora, přestřihl dráty k satelitním anténám a vyndal klíčky z auta a motorových saní. Namluvil mu, že jde o žert. Naruana byl namol, na nic se neptal, odjel prostě do tábora a udělal všechno, oč ho Arnar požádal.

Dokonce i víc. Rozbil i satelitní paraboly, a protože v autech ani v saních klíčky nebyly, nasypal do nádrží cukr. Jinými slovy: Naruanovou vinou – aniž by o tom věděl –, tak nedorazil k vrtačům žádný lékař ani nikdo jiný, kdo by jim možná mohl zachránit život. Arnar se mezitím nějak prolomil do jejich webových stránek a všechny fotografie muže v ledu – až na jednu – vymazal, aby nikdo nemohl později zjistit, co se stalo. Myslím, že ho oslepila nenávist a jednal nepříčetně.“

„Asi to tak bylo.“ Policista zvedl oči od notýsku k Tóře.

„Nezměnil Arnar od té doby mínění? Stává se, že člověk později svého jednání v návalu zlosti lituje.“

„To vám nepovím. Vím jen, že po svém fatálním rozhodnutí začal znovu pít. Když vypil všechno, co měl doma, šel se ohlásit na příjem do protialkoholní léčebny.“

„A ti dva muži to nepřežili.“

„Přesně tak. Nejprve Halldór. Nenabyl už vědomí a zemřel v kanceláři. Bjarki už se neodvážil přenést ho zpátky.

Za dva dny pak zemřel i on.“

„Ale jak tohle Arnar ví? Ti muži přece neměli žádné spojení se světem.“

„Od Naruany. Ten den, kdy Halldór zemřel, se Bjarki vydal na lyžích do vsi, aby přivedl pomoc. Ačkoli už byl slabý a těžce nemocný, dokázal to. Ale vesničané mu neotevřeli a ignorovali ho. Jen Naruana ne. Viděl Bjarkiho, jak se vrací od přístavu, a nabídl se, že ho odveze do tábora.

Bjarkiho lyže pravděpodobně pořád stojí tam, kde je nechal – u Naruanova domu.“

„Proč to Naruana udělal? Nebylo by spíš logické, že se Bjarkimu vyhne po tom, co v táboře poničil?“

„Na to se ho musíte zeptat sám. Možná chtěl zabránit tomu, aby Bjarki s někým mluvil. V každém případě ho na půjčeném sněžném skútru odvezl do tábora. Třeba mu namluvil, že už přivolal pomoc. Když pak Naruana spatřil v kanceláři mrtvého Halldóra, muselo mu být jasné, že o pouhý žert tu nejde. Myslím si, že na Halldórovi i na Bjarkim viděl příznaky stejné nemoci, na kterou zemřela jeho sestra. To ho strašlivě vyděsilo. Byl přesvědčený, že jde o kletbu předků a co nejrychleji vyrazil zpět do vsi. Bjarki už neměl sílu nic podniknout. Brzy nato musel zemřít i on.

Ležel na chodbě u kuchyňky.“

„A proč byly jejich mrtvoly rozčtvrceny? Jak k tomu došlo?“

Tóře od dlouhého mluvení vyschlo v puse. „Sotva Naruana dojel domů, zavolal Arnarovi a řekl mu, že jeden z těch mužů je už mrtvý a druhý umírá. Arnar byl opilý a požádal ho, aby jejich mrtvoly odstranil, pohoduje někam na led, kde je sežerou divoká zvířata, nebo s nimi naložil jinak, ale tak, aby je nikdo nenašel. Doufal, že si všichni budou myslet, že zahynuli tak jako Oddný Hildur – nešťastnou náhodou ve špatném počasí.“

„A víme, co pak Naruana provedl,“ vložil se do toho Matthias, jemuž se zdálo, že Tóra už nemá chuť cokoli vyprávět.

„Přesně tak.“ Kriminalista v duchu formuloval další otázky. Chápat celý rozsah událostí pro něho bylo stejně těžké jako pro Tóru. „Ale jak vznikl film, na kterém Naruana rozsekává mrtvoly? A kde se vzal ten dětský hlas v pozadí?“

Tóra pokrčila rameny. „Jak už jsem řekla, Bjarki chtěl Halldóra natočit pro nějakého lékaře. Neptejte se mě, jestli to mělo nějaký smysl. Když se pak Naruana vracel do tábora, měl s sebou ještě někoho. Dítě.“

„Vzal si s sebou na čtvrcení mrtvol dítě?“ vyhrkl Matthias šokované. Tuhle část příběhu Tóra dosud neprozradila ani jemu.

„Ano, to děvčátko ze sousedství. Netuším, co ho k tomu vedlo, to musí vysvětlit sám, ale možná je původně čtvrtit nechtěl. Vím jen to, co mi řekl Arnar. To děvče před časem utrpělo nehodu, z níž se nikdy docela nezotavilo, přestalo například mluvit. Možná proto vzal s sebou právě ji – nemohla nikomu nic říct. Celé je to tak chorobné, že si neumím představit, na co myslel. Ta dívenka si s tou kamerou nejspíš hrála a přitom ji náhodou zapnula. Naruana asi původně zamýšlel mrtvoly jenom někam odvézt, jak si přál Arnar, ale potom uviděl na nástěnce řetízek své sestry a zpanikařil. Byl přesvědčený, že na něj přivolává hrozby a bytosti z onoho světa. Proto ty mrtvoly rozsekal, aby mu během transportu nemohly ublížit.“

Policista přisvědčil. „To musíme přesně objasnit.“

Odpoutal se od svých poznámek. „A co Naruanova sestra?

Jestli zemřela podobně jako ti vrtači, mohla mít tutéž nemoc. Nechme však stranou fámy o kletbě a existenci zlých duchů. Řekl k tomu něco Arnar?“

„Upřímně řečeno, neměla jsem už sílu se ho na to vyptávat. Řekl mi jen, že se Oddný Hildur o Usinnu zajímala, přesněji o její výzkumy. Chtěla se ujistit, že pobytem v tom kraji nemůže ohrozit zdraví svých budoucích dětí. Arnar ji vzal k Naruanovi a ten slíbil, že jí zavolá, najde-li mezi věcmi své sestry něco, co by mohlo Oddný zajímat. Ale nic z toho nebylo. Usinna shromáždila pro svůj výzkum vzorky krve, patrně objevila i mrtvolu v ledu a

odebrala z ní krev.“ Tóra nechtěla spekulovat, ale nějaká souvislost tu být musela. Jenže už začínala zapomínat, co už vyšetřovateli řekla a co ještě ne. Její zpráva mohla mít pár mezer. „Takže si myslím, že na vrtačích musely ulpět zbytky masa či dokonce krve z toho mrtvého těla…“ Tóra se protáhla. „A plicní tkáň. Museli se s tím dostat do styku.

Podle Arnara stál Halldór vedle mrtvoly a říkal Bjarkimu, kde má vrtat, a proto také onemocněl jako první. Vdechl zřejmě rozvířené bakterie.“ Koutkem oka zaznamenala, že Matthias považuje její teorii za přijatelnou. „Nevím, jak dlouho dokážou viry a bakterie v mrazu přežít, ale mělo by se to zjistit. Kdoví, co Oddný opravdu zahubilo.“

„Proti tomu ovšem hovoří to, že nikdo jiný neonemocněl, přestože se k tělům přiblížilo hodně lidí.“

Policista se zatvářil nejisté.

„To bychom museli onemocnět i my. Halldóra to postihlo hned příští den, ale my tomu unikli. A při pitvě se jistě dodržují přísná bezpečnostní opatření.“

Policista se na Tóru mdle usmál. „Tím se netrapte.

Soudní lékaři vědí, jak to řešit. Já jsem ovšem stejně zařídil, abyste byli všichni před odjezdem vyšetřeni. Ještě mě ale zajímá, jak Arnar vysvětluje, proč o těch událostech promluvil až teď. Mohl to přece udělat už dávno.“

Tóra se na něj podívala. „Říká, že chtěl chránit Naruanu. Až bude případ uzavřený a on převezme svůj díl viny na tomto zločinu, chce spáchat sebevraždu.“

Kapitola třicátá čtvrtá

24. března 2008

Tóra měla z injekční stříkačky stejný strach jako při očkování na základní škole. Jediný rozdíl byl v tom, že to nyní dokázala lépe zamaskovat. Byla ráda, že medicína zatím udělala pokrok a lékař nemusel použít takovou obří stříkačku, jakou našli ve vrtací soupravě. Ta zřejmě patřila doktorovi, který s ní musel první osídlence nakazit smrtelnou nemocí. Tóra si oddechla, když jí jehlu vytáhli a zůstala po ní jenom kapička krve, jež brzy zmizela. Usmála se, ale jestli jí lékař úsměv oplatil, pod jeho rouškou vidět nemohla. „Kdy budou výsledky?“ zeptala se a přitlačila na místo vpichu malý tampon.

„Pospíšíme si a budeme vás informovat, jakmile je dostaneme.“ Lékař zůstal sedět na židli a čekal, až k němu

jako další přijde Eyjólfur. Vzal zkumavku s Tóřinou temně rudou krví, označil ji a opatrně vložil do malé krabičky.

Eyjólfur zaujal místo na židli pro pacienty. „Co když je to něco vážného a všichni jsme se nakazili?“ Vysoukal si rukáv košile a nastavil paži. „Musíme zemřít?“

„Jednou samozřejmě zemřít musíte, ale myslím, že zas tak brzo to nebude.“ Mlčky vpíchl jehlu do Eyjólfova předloktí. „Jste všichni zdraví jako řípa. Jde jen o preventivní opatření.“ Z velké masky na jeho obličeji a z latexových rukavic se však dalo soudit něco jiného.

Fridrikka odhodila vatový tampon do žlutého koše určeného na použité jehly a jiný zdravotnický materiál.

Červené znamení na odpadkovém koši signalizovalo, že obsah může být kontaminovaný a musí se s ním zacházet speciálním způsobem. Zatímco si Fridrikka stahovala rukáv, zeptala se Finnbogiho: „Odkud se ví, že jde o španělskou chřipku?“ Lámal se jí hlas. Šokovalo to celou skupinu, ale ona byla jediná, kdo se nedokázal tvářit lhostejně. Před malou chvílí je grónská policie informovala o podezření, že muž v chladírně mohl zemřít na tuto nebezpečnou chorobu.

Poté, co Tóra a Matthias ukončili rozhovor s policistou, odvedli všechny k řadě domků připomínajících tábor. Byly to budovy letištního personálu v Kulusuku. Ponechali je ve společenské místnosti, kde Eyjólfur okamžitě zapnul televizor a snažil se najít nějakou anglickou zpravodajskou stanici. Zatímco čekali na další pokyny, koukali na televizi.

Program byl místy tak nudný, že by Tóra dala přednost snad i tomu německému erotickému kanálu. Nakonec se dočkali sdělení, že nemohou pokračovat v cestě, dokud nebude vyloučeno, že by mohli být přenašeči oné choroby. Po několikerém opakování televizního zpravodajství už byli otupení, ale protože museli čekat na lékaře z Angmagssaliku, museli se s touhle zábavou spokojit. Dále se chtěli lékaři poradit ještě s kolegy z nemocnice v Nuuku, zda nehrozí vypuknutí nebezpečné epidemie. Teprve v tuto chvíli zachvátila skupinu opravdu panika, neboť se dozvěděli, že Bjarki a Halldór patrně zemřeli na španělskou chřipku.

„Nevědí to přesně. Musejí nejprve porovnat její viry s těmi, které se nedávno našly na Aljašce v hrobě jedné ženy, která na tuto nemoc zemřela velmi dávno. Byla pochovaná ve věčně zmrzlé zemi, v permafrostu. Dosud se tyto viry jinde nevyskytly, protože v běžných hrobech se těla obětí rozložila. Je velmi vzácné najít desítky let zmraženou mrtvolu.“ Finnbogi sledoval, jak jeho kolega poklepává Alvarovi na žíly. „Propuknutí epidemie se časově shoduje se smrtí prvních osadníků a symptomy odpovídají popisu ochoření vrtačů. Je pravděpodobné, že osadníky při tehdejší kontrole nakazil lékař nebo jeho pomocník. Izolované krajiny jako tyto jsou živnou půdou nakažlivých chorob a španělská chřipka byla velmi nebezpečnou epidemií, která mohla malou odloučenou osadu snadno vyhubit. Hlavně

proto, že se tu lidé živili lovem. Když někteří onemocní, nemohou lovit, nebo zemřou, a existenční podmínky v tak malém společenství se rázem změní. Další sklátí choroba nebo umřou hlady. Tahle chřipka postihuje mnohem více mladé a zdravé lidi než děti a starce.“

„To je opravdu neuvěřitelné.“ Eyjólfur si stále držel tampon v ohbí lokte. „Že taková dávná nemoc může znovu propuknout. Jako bychom neměli dost nových epidemií.“

„Nikdo netvrdí, že vypukla.“ Finnbogi se podíval na lékaře, ale ten se nemínil do hovoru zapojit. „Ti dva vrtači se mohli nakazit proto, že se na rozdíl od nás dostali do přímého styku s mrtvým tělem. Vy jste tu díru v jeho hrudi neviděli, tak nemůžete vědět, co se dělo, když ho provrtávali. Museli se nadýchat bakterií a potřísnit zmrzlými tělesnými tekutinami.“

„Neměli by ale vyšetřit i toho, kdo rozsekal mrtvoly Bjarkiho a Halldóra,“ zeptal se Eyjólfur. „Ten se přece taky musel postříkat krví.“

„Určitě ho taky vyšetří, i když každý se nakazit nemusí.

Pokud jde o toho mladého muže, který s námi seděl ve vrtulníku, je stejně zdravý jako my. Kdo se nakazí, onemocní velmi rychle. Možná měl štěstí. Někdo zemře do čtyřiadvaceti hodin, tak také policie přišla na španělskou chřipku – protože ti vrtači zemřeli velmi rychle.“

„A oni toho chlapa klidně posadili k nám do vrtulníku?“

Fridričin hlas byl stále ostřejší. „Skoro hodinu jsme dýchali stejný vzduch!“

„Neměli bychom propadat panice. U nás se žádné chorobné symptomy neobjevily,“ prohlásil Finnbogi důrazně. „Bavme se o něčem příjemnějším. Mudrováním nic nezměníme.“

Chvíli panovalo ticho. „Proč ten cvok zabil Oddný?

Přeskočilo mu? Nebo ji snad znásilnil?“ otázal se Eyjólfur.

„Nebyla znásilněna,“ utrhla se na něj Fridrikka.

„S tebou jsem se nebavil! Co o tom můžeš vědět?“

namítl Eyjólfur příkře.

„Ženy, co mají na sobě kompletní oblečení, jen těžko bývají znásilněné. A Oddný, když ji našli, byla pořádně navlečená, jestli sis nevšiml,“ ječela Fridrikka.

Dánský lékař svraštil čelo a Tóra jim rychle skočila do řeči. Nechtěla, aby skupinu rozdělili a každého strčili do jiné místnosti. Čas pořád ubíhal rychleji, když každý nemusel sám hledět z okna na zamrzlou zátoku. „Uklidněte se.

Nevíme, jestli Oddný zabil Naruana. Mohl to udělat někdo jiný. Přestaňte se překřikovat. Nemáte nějaké veselejší téma?“

Její slova Fridrikku a Eyjólfa na chvíli uklidnila, ale nikdo nechtěl mluvit o ničem jiném. „Kdo, kromě nějakého vesničana, by ji mohl zabít? Někdo z tábora?“ zeptal se Alvar. Vstal a sledoval, jak naposled berou krev Bele.

„Byl to někdo ze vsi,“ trvala Fridrikka na svém jako trucovité dítě. „Všechno ostatní je vyloučeno. Žádný z nás by jí nic neudělal, i když si stěžovala šéfovi.“

Eyjólfur už nechtěl protestovat. „Třeba to byl nějaký cizinec. Turista, polární šílenec, co já vím?“

„Pochybuju, že by ji zabil nějaký polární šílenec.“

Tomu se musela Tóra usmát.

„Proč ne? Počasí se úplně zbláznilo, viditelnost žádná, třeba si myslel, že to je lední medvěd. Každopádně měla na sobě Arnarovy chlupaté holínky a kožešinovou čepici.“

Zdálo se, že Eyjólfur je s touto teorií spokojený.

„Hm, taková možnost by tu byla,“ utrousila Fridrikka.

Poprvé projevila stejné mínění jako počítačový technik.

„Někdo si ji mohl zmýlit se zvířetem. Pak ale vraha nikdy nedopadnou.“

„Tím by se všechno vysvětlilo.“ Eyjólfur po všech spokojeně přejel pohledem.

„Tak už dost.“ Alvar považoval za nutné hájit fanatické cestovatele. „Oddný byla napadena zezadu. A k lednímu medvědovi se nikdo normální zezadu nepřiblíží. Polární šílenci, jak jim říkáte, zase nepobíhají venku při sněhové bouři. Vyhrabou si úkryt ve sněhu a počkají, až se bouře utiší. A určitě nemlátí kladivem lední medvědy.“

„Ví někdo, proč měla na sobě ty Arnarovy věci?“ Tóra zatím neměla čas o tom přemýšlet.

„Až do večera bylo ten den venku hezky. Možná nebyla dostatečně oblečená, když chtěla ještě vyjít z kanceláře.

Zřejmě si chtěla vzít něco, co vítr neprofoukne. Arnarovi by určitě nevadilo, že si od něho něco vypůjčila.“ Eyjólfur se zatvářil smutně. „Uvažujte, kdyby na sobě měla něco jiného, nemohl by ji nikdo považovat za medvěda. Byly to jediné věci, které tak vypadaly.“

Tóra se mlčky posadila. Nechala Alvara a Eyjólfa diskutovat o teorii s medvědem a snažila se uspořádat si myšlenky. „Není mnohem pravděpodobnější, že ten, kdo se k Oddný zezadu přiblížil, ji považoval za Arnara?“

Fridrikka, Alvar i Eyjólfur rázem zmlkli a udiveně se na ni zahleděli.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Eyjólfur nedůvtipně a rychle dodal: „Jako že někdo chtěl vlastně zavraždit Arnara?“

„Ano. Je to věrohodnější než záměna s ledním medvědem. Arnar měl dost nepřátel a určitě byl ještě neoblíbenější, když se ukázalo, že vedení firmy bylo zpraveno o jeho šikanování.“

Alvar přisvědčil, Eyjólfur se ale zatvářil skepticky. „Já nevím. Tak neoblíbený zase nebyl, aby ho všichni chtěli zabít.“ Podíval se na Fridrikku, zcela proti svým zvyklostem u ní hledaje podporu. „Myslíš si snad něco jiného?“

Fridrikka sklonila hlavu do klína. „Ne. Samozřejmě že ne.“ Zmlkla a vypadala vyčerpaně.

Tóra přistoupila k Matthiasovi, který se bavil s dánským lékařem. „Máš Oqqapiin telefon? Musím s ní mluvit.“

Matthias papírek s číslem rychle našel. Tóra jej strčila do kapsy a ujistila se, že má u sebe mobil. Pak se otázala lékaře, jestli smí na toaletu.

Jeden mladý policista ji doprovodil na chodbu a vysvětlil jí, že po jejich odjezdu toalety důkladně vydezinfikují. Tóra za sebou zavřela dveře, vyťukala číslo a modlila se, aby byla doma. „Haló, Oqqapie, tady Tóra, z Islandu. Já a můj přítel Matthias jsme u vás nedávno byli.“

Oqqapia si na to dobře pamatovala a podle hlasu byla střízlivá. Byla ale vyděšená a podrobně Tóře vylíčila Naruanovo zatčení. Do vsi prý přišlo několik lidí a ti jim řekli, že se možná nakazili nebezpečnou chorobou. Mají však být klidní, protože do každého domu někdo přijde a vyšetří je. Oqqapia byla vystrašená. Ti muži měli masky a chovali se podivně. „Oqqapie, musím vás požádat o laskavost, která by mohla zachránit Naruanu a možná i jeho otce.“

„Co? Naruana nikoho nezabil. Nechodí už lovit.“

„Musíte najít Igimaqa a položit mu pár otázek. Věřím, že ví něco, co může Naruanu zachránit od dlouholetého vězení.“ Ticho. „Oqqapie, je to důležité, prosím. Nevím, jestli mluvil s policí – v případě, že ho našla. Určitě bude raději mluvit s vámi, a když mu vysvětlíte, jak se věci mají, možná se na policii vydá sám.“

Oqqapia odpověděla nejisté a váhavě. „Nechce se mnou mluvit. Nikdy jsem ho osobně nepoznala. Nikdy mě nebral jako svoji snachu.“

„Prosím, musíte mu vysvětlit, že může pomoct svému synovi. Jenom on a nikdo jiný. Musíte za ním zajít a zeptat se ho, odkud věděl, kde ležela mrtvola té ztracené ženy z tábora, a jestli viděl, jak přišla o život – a kdo to udělal.“

„No, já nevím. Jak mám za ním zajít? Nesmím ven.“

„Vyklouzněte ven tajně a půjčte si od sousedů skútr.

Máte zůstat doma jen proto, abyste nikoho nenakazila – pokud jste vůbec byla infikovaná. Dejte pozor jen na to, abyste se Igimaqa nedotkla nebo ho nepotřísnila při kašli. I tak se ale domnívám, že už tuhle nemoc prodělal a přežil. Je tedy vůči ní imunní.“ Igimaq se musel své dcery dotýkat, když ji pochovával. Usinna patrně zemřela na tutéž nemoc jako vrtači, ať už to byla španělská chřipka nebo něco jiného.

Nakonec Oqqapia slíbila, že se pokusí starého lovce vyhledat.

Za čtyři hodiny zazvonil Tóřin mobil. Její dcera Sóley už dvakrát volala, protože jí bylo smutno. Tóra jí vyprávěla o zimě a spoustě sněhu v Grónsku, načež Sóley okamžitě chtěla přepočítat množství sněhu na sněhuláky. Tóra to ihned odhadla najeden milion a čtrnáct kusů – a to jen ze sněhu, který vidí z okna. Hovor s Oqqapií, která zavolala

potom, byl podstatně vážnější. Podařilo se jí nepozorovaně opustit ves na sněžném skútru.

„Našla jsem ho, Tóro. Byl ve svém stanu. Jeho psi mě k němu nechtěli pustit, Kdyby je byl neuvázal, sežrali by mě i s chlupama.“

„Mluvil s vámi? Co vám řekl?“

„Našel mrtvolu té ženy pod jedním z domů v táboře.

Odvezl ji na místo, kde se k ní nemohly dostat lišky.“

„Pod jedním domem? Co tím myslíte? Byla zakopaná?“

„Ne, řekl, že tam byla zastrčená a pod ten dům se dá vlézt. Ležela by tam nejméně do jara zavátá sněhem.“ „Jak se ale mohl dozvědět, že tam je?“

„Viděl, jak ji tam někdo zatáhl. Byl ten večer v táboře, protože chtěl zabránit tomu, aby ti lidi kolem toho dolu chodili do zakázané oblasti. Použil jedno staré kouzlo, nasadil si masku a tulení krví přivolával na pomoc duchy předků. Bohužel marně. Přitom ale uviděl, jak se někdo z tábora posadil do auta před tou budovou s kancelářemi a tam schovaný čekal. Igimaq chtěl vědět, co zamýšlí, a proto se tam zdržel. Když pak z kanceláře vyšla žena, dveře auta se otevřely, ta osoba, co v něm číhala, k ní přiskočila a něčím těžkým ji praštila do týla. Asi kladivem. Mezitím se zvedl silný vítr a přes vířící sníh Igimaq dobře neviděl, ale bezpečně ví, že to žádná nehoda nebyla. Byla to vražda.“

Tóra naprázdno polkla. „Viděl toho člověka aspoň tak dobře, aby ho mohl popsat?“

„Ano. Na chvíli zahlédl obličej. Už si myslel, že tam ta žena bude stát věčně, ale pak se pohnula a udělala to.“

„Řekla jste žena? Míníte tím oběť, nebo vraha?“

„Vražedkyni. Igimaq řekl, že to byla žena.“

Tóra Oqqapii srdečně poděkovala a řekla, že se s ní policie určitě brzy spojí.

Fridrikka byla podivná povaha. Během pobytu v táboře se točila jako korouhvička ve větru, byla pořád zničená, neurotická a uštvaná, ale teď, když bylo po všem, působila silně a rozvážně. Slzy jí opět tekly proudem, ale už se nehroutila. Tóra se nabídla, že jí při výsleších poskytne pomoc, dokud si nenajde jiného advokáta. Arnar Jóhannesson jí zničil život a ona nad sebou ztratila kontrolu.

Nedokázala říct, zda ho chtěla zabít, nebo jen zranit. Tóra měla dojem, že to sama nevěděla. Přemohla ji prostě nenávist. Fridrikka už dávno kladla Arnarovi za vinu svůj rozvod. Přišel za ní, aby vyložil karty na stůl. Patřilo to ke dvanáctibodovému programu jeho terapie. Přiznal se jí, že měl poměr s jejím mužem, a to právě v době, kdy nad ním jeho homosexualita zvítězila. Seznámili se na jednom podnikovém večírku firmy Bergtaekni a Arnar okamžitě poznal, k jakému bratrstvu Fridričin muž patří. Byl opilý a bylo mu jedno, že svede manžela své kolegyně. Když pak nově uspořádal svůj život, bylo mu jasné, že zklamal její důvěru, jež by se mu za normálních okolností zdála důležitější než potěšení jedné noci. Ze vztahu těch dvou

mužů nic nebylo, ale Fridrikka hledala viníka, na němž by si mohla vybít své zklamání a zchladit vztek. Nenáviděla Arnara, ale když zjistila, že to ohrožuje její přátelství s Oddný Hildur, snažila se to nedávat najevo.

Obě ženy se kvůli hnusnému chování kolegů k Arnarovi často přely. Oddný své přítelkyni vyčítala nedostatek odvahy, protože se proti tomu přímo nepostavila. Fridrikka se ovšem nikomu nesvěřila s tím, co jí Arnar provedl, a tak nedokázala svůj odmítavý postoj k němu zdůvodnit.

Minimální snaha se ho zastat to potom ještě zhoršovala.

Když večer odcházela do svého bytu, chtěla se mu jednou provždy pomstít. Arnar se chtěl po večeři ještě projít, zatímco Oddný nic takového nezmínila. Fridrikka už měla v hlavě jakýsi plán a v jistém okamžiku, který si ani vědomě nezvolila, vstala, oblékla se, posadila se do auta před kancelářskou budovou a čekala na Arnara. Na nic nemyslela, byla jako v transu. Kostky byly vrženy.

Uvědomila si jen to, že v blízkosti auta zahlédla psa, ale byla tak rozrušená, že o tom dál nepřemýšlela. Pes odběhl za dům a krátce nato zhaslo světlo v Arnarově kanceláři.

Dům tonul ve tmě. Venkovní dveře se otevřely, Fridrikka vystoupila z auta a tiše za sebou zavřela. Viděla, jak Arnar bojuje se větrem. Tváří byl od ní odvrácený, a tak ji zpozoroval, až když už bylo pozdě. Fridrikka se rozmáchla geologickým kladivem a vší silou ho udeřila do týla. Necítila nic – žádné osvobození, žádný strach. Ani při

první, ani při druhé ráně. Potom do těla kopla, až se převrátilo na záda – a v tu chvíli zjistila svůj tragický omyl.

Teprve teď ji přemohly pocity. Padla na kolena a divoce svou přítelkyní třásla. Fridrikka tichým hlasem líčila, jak jí došlo, že Oddný Hildur je mrtvá, a že slzy, které vytékají z jejích vytřeštěných očí, jsou jen tající vločky sněhu.

Propadla panice a rozhodla se ukrýt mrtvou pod jejím domem. Tím chtěla získat čas k promyšlení své situace.

Odházela sníh, odvlekla svou kamarádku pod dům a nahrnula na ni sníh. Vítr a vánice pak všechny stopy zahladily.

Nakonec ale ani na žádné vysvětlování nedošlo. Všichni byli přesvědčení, že Oddný zabloudila ve sněhové bouři, a rozdělili se do pátracích skupin. Fridričino rozrušení a paniku přičítali jejímu strachu o zmizelou přítelkyni. Nikdo nepojal podezření, že s tím má něco společného. Nebrali vážně ani krvavé stopy na domovní stěně, které tam zůstaly poté, co se o ni při odhazování sněhu opírala. Nikdo se nepozastavil nad tím, když se nabídla, že prohledá nejbližší okolí budov. Když při tom zjistila, že mrtvola zmizela, utrpěla šok. Začala si říkat, jestli se jí všechno jenom nezdálo a že Oddný Hildur doopravdy nezemřela po jejích nenávistných úderech do hlavy, ale místo toho se opravdu někde ztratila. Nic už nechápala a ocitla se na pokraji nervového zhroucení. Rozhodla se vypovědět pracovní

smlouvu a ani to její kolegy neudivilo. Všichni předpokládali, že tak těžce nese ztrátu přítelkyně.

Fridrikka v podstatě blouznila. Tázala se, zda není možné, aby ten, kdo mrtvolu odnesl, současně také Oddný zabil. Ztratila smysl pro realitu. První noc po osudném dni se vyplížila z domu přesvědčit se, že Oddný už pod domem opravdu neleží. Přepadaly ji pochyby o tom, co se skutečně stalo. Zapnula dokonce výstražné osvětlení, protože dostala hrozný strach, že ten, kdo tělo odstranil, se vrátí a zaútočí na ni.

Když výslech skončil a Tóra se chystala odejít, Fridrikka ji zoufale chytla za ruku a zeptala se, co teď bude s její kočkou. Sousedé, kteří mi ji krmili, ji určitě nebudou chtít. Tóra ji ale ujistila, že nový domov se pro ni najde.

Fridrikka na ni úpěnlivě pohlédla. Před Tórou seděla žena, kterou společnost odsoudí, a ona už nikdy nedostane to, po čem toužila nejvíce: přátelství a lásku.

A tak Tóra sice nepřiveze domů žádné lední medvídě, ale snad to spraví aspoň kočka.

„Já si ji vezmu,“ řekla. „Moje dcera se o ni bude dobře starat.“

Epilog

20. května 2008

Tóra se posadila za svůj psací stůl a přitáhla si papíry, které musela podepsat. Týkaly se rozvodu. Mladí manželé zjistili příliš pozdě, že se k sobě nehodí, a právě jako mnozí jiní neměli nic jiného než dluhy. A když si za ně lidi rozdělují zodpovědnost, bývají přitom mnohem pedantštější než při rozdělování cenností. Rozvádějí se sice kvůli tomu, že se nemohou navzájem vystát, ale nakonec se nějak dohodnou.

Cesta do Grónska její advokátní kanceláři žádnou další práci pro banku, jak původně tiše doufali, nevynesla. Došlo však k dohodě s důlním koncernem: Bergtaekni mohla pokračovat v projektu, pojistná kauce zůstala nedotčena.

Tóra doufala, že k tomu její zpráva aspoň přispěla, bylo však také možné, že celá záležitost získala politické dimenze,

nebo se odložení prací zdůvodnilo dočasným uzavřením oblasti kvůli archeologickému průzkumu jeskyně. Důlní koncern, důlní podnik a banka se sice dohodly, ale lidé zůstávali bezradní a nerozhodní, protože za hrůzných okolností ztratili svoje kolegy. Naštěstí se měly další práce zahájit až v létě, takže získali čas k tomu, aby se v kruhu svých rodin a přátel zotavili. Tóru ovšem postihlo ještě několik nepříjemností. Úřad grónského zdravotnictví zkonfiskoval její velký zelený kufr a nechal zničit celý jeho obsah kvůli nebezpečí infekce. Tóřini spolucestující dopadli stejně, ale ti si při balení svých zavazadel počínali prozíravěji a přišli jenom o spodní prádlo a svetry, zatímco u ní přišlo vniveč dlouholeté úsilí: kolekce vkusných šatů nepodléhajících módním změnám. Banka byla sice ochotna jí poskytnout náhradu škody, ale Tóra neměla odvahu uvést sumu, na jakou si obsah svého kufru cení. Poté, co se ukázalo, že žádná další práce pro banku nebude, litovala toho dvojnásob.

Ještě jednou mluvila telefonicky s Fridrikkou. Její hlas zněl docela jinak než dřív, asi proto, že brala nějaké léky.

Prosila Tóru o pomoc, aby si směla trest odsedět na Islandu, protože v Grónsku by nevydržela. Zeptala se také na svou kočku, a když ji Tóra ujistila, že se jí vede výtečně, uklidnilo ji to. Zajímala se též, co je s Arnarem, ale Tóra jí neřekla, že v poslední době pečlivě sleduje úmrtní oznámení. Zřejmě se chtěl zabít, teprve až rozsudek nabude právní moci, aby měl

jistotu, že z toho Naruana vyjde co nejlépe. Stejně dobře si to však mohl rozmyslet nebo ztratit odvahu, třebaže to tehdy mohl myslet naprosto vážně.

Jednoho dne se Tóra odhodlala zavolat Oqqapii. Ta jí hrdě sdělila, že Naruana začal znovu lovit, zatím jen jako něčí společník ve člunu, ale i tak to byl úspěch. Igimaq dostal zpět kosti své dcery a hodlal je uložit k poslednímu odpočinku. Při jejich zkoumání se zjistit přesná příčina smrti nedala, ale všechno svědčilo o tom, že zemřela na „onu nemoc, o které všichni mluví“.

V závěru rozhovoru se Tóra opatrně zeptala, zda se Naruana nezmínil o tom, proč vzal s sebou do tábora to malé děvče. Oqqapiina odpověď byla stejně naivní jako její opis španělské chřipky. Dívčini rodiče mu prý půjčili skútr jen pod tou podmínkou, že sveze jejich dcerku. A Tóra se raději nezeptala, co je to za rodiče, kteří nechají svou dceru jezdit s opilcem na sněžném skútru. Odpověď byla nasnadě. Měli vypito ještě víc než řidič. Ale přineslo to i něco pozitivního: Dívenku odvezli k vyšetření do nemocnice v Nuuku, protože přihlížela krvavé lázni a mohla se nakazit. Tam se rozhodli operovat její znetvořený obličej a fakt, že to dítě zpívalo, poskytly podnět k naději, že by se jí při správné terapii mohla vrátit i schopnost řeči. Rodiče se kvůli tomu odstěhovali do Nuuku a na rozloučenou svůj sněžný skútr darovali Naruanovi a Oqqapii. Tóra se sice trochu zdráhala všemu uvěřit, ale důležitější bylo nakonec to, že se tihle lidé

přiměli znovu bojovat o lepší život. Ať už to bylo jakkoli těžké.

Ozvalo se zaklepání a vstoupil budoucí exmanžel z Tóřina rozvodového případu. „Dobré ráno, nejdu pozdě?“

„Ne, přicházíte právě včas.“ Tóra se pousmála.

„Posaďte se. Vše je připraveno.“

Igimaq nechával svůj zrak klouzat po ledu. Jeskyni měl za zády, čímž krajina ztrácela kus své fascinující krásy. Co však z takové krásy, když za zády číhá zlo? Nesl kosti své dcery. Byly zabalené do nádherné tulení kožešiny, kterou před mnoha lety vyčinil. Jedné z nejkrásnějších, jakou kdy viděl. Nikdo by to ale neocenil, proto ji nikdy nedal z ruky a uchovával ji pro lepší časy. A nyní takové časy nastaly.

Kožešina by měla v jeskyni ochránit kosti před nebezpečím do té doby, dokud vše nezmizí, dokud se země nepropadne a neskončí v moři. Až on a jeho pes tady už dávno nebudou.

Pes vyl a chtěl už mít tohle prokleté místo za sebou.

Igimaq si vybavoval, jak jeho dcera tehdy trpěla a plakala, jak ho snažně prosila, aby přivedl ze vsi pomoc. Pomoci se jí však nedalo. Když se navzdory pokynům svého otce vydala do zakázané oblasti, pustil se do ní a začal zuřit, protože se u ní objevily varovné příznaky a začala jí modrat kůže. V tu dobu už byla zesláblá a Igimaq se radil se Sikkim, který ani chvíli nepochyboval, co se musí udělat.

Igimaq neváhal a dopravil smrtelně nemocnou dceru do

zakázané oblasti a donutil Naruanu, aby mu přitom pomohl.

Byl nakonec předurčen k tomu, aby jednou převzal povinnosti svých předků. Zdálo se, že to Naruana chápe, ale jeho rychlý úpadek svědčil o opaku. Míval sice problémy s pitím už předtím, ale po tragické smrti své sestry podlehl alkoholu úplně. A jeho matka s ním. Igimaq to do jisté míry chápal. Ačkoli Usinnin smrtelný zápas netrval dlouho, čas se strašně vlekl, když Naruana musel přihlížet, jak jeho vlastní sestra beznadějně trpí a modrá a teče jí krev z úst, nosu a očí. Při posledním výdechu jí vyskočila mezi rty červená bublina, která splaskla, teprve až jí vítr odvál vlasy do tváře.

Kdyby na ni Igimaq nebyl tak rozzlobený, snad by ji byl utěšoval nebo dovolil Naruanovi, aby ji držel za ruku, jak prosila. Když se pak ale musel postarat o její mrtvolu, zlost ho přešla. Chtěl jí sundat z krku řetízek s jejím jménem na přívěšku, ale viděl, že je pryč. Když s Naruanovou pomocí ukládal Usinnu na saně, měla ho ještě na krku. Vyrobil jej pro ni v době, kdy ještě byla malou dívenkou. Věděl, že uzávěr je tak pevný, že se řetízek nedá strhnout. Věděl však také, co Usinna tuší: Že ji vysadí v ledové pustině, a znal ji natolik dobře, aby věděl, co s řetízkem udělala. Spolkla ho, aby ji mohli identifikovat, až ji tu jednou najdou. Bylo nemyslitelné rozpárat mrtvé dceři břicho, aby ho mohl vyndat, a právě tak se nedalo čekat, že ji odveze domů, jak ho o to krvácejícíma očima naposled prosila. To by nemilosrdní duchové mrtvých nikdy nepřipustili. Naruana a

Igimaq zůstali stejného osudu ušetřeni jen proto, že duchové prahli po tom, aby jim přivedli novou, mladou duši.

Lidé, kteří nyní prozkoumávali jeskyni, nic z toho nezažili na vlastní kůži. Neslyšeli o přízracích, které dosud přebývají v jeskyni, ačkoli jejich smrtelné ostatky převezli do výzkumné laboratoře v Nuuku a bůhvíkam jinam.

Duchové se samozřejmě pokoušeli na sebe upozornit, když se v jeskyni všechno překopávalo, vyli a křičeli, ale bez úspěchu. Uši lidí, kteří dobývali z ledu pozůstatky mrtvých, vnímaly jen povrchně a přeslechly řev z neviditelných úst.

Tito lidé slyšeli vítr, o němž nikdo nevěděl, odkud přichází a kam vane, ale nic z něho nevyčetli.

Igimaq se otočil. Vchod do jeskyně byl volný, takže byl téměř po sto letech poprvé zase dobře vidět. Svítilo slunce, led na skalním převisu nad jeskyní roztával a rampouchy visící ze stropu vypadaly jako různě velké ostré zuby, jež se třpytily a vyzývaly ho, aby nahlédl do otevřeného jícnu, protože chtěly zjistit, jak se velký lovec zachová tváří tvář tomu, v čem už nebije srdce.

Pes znovu zavyl a otáčel hlavu směrem, odkud přišli.

Igimaq nechal ostatní psy doma, protože se jim okolí jeskyně nelíbilo, a nechtěl se jejich štěkotem nechat odradit od svého úmyslu. Věděl, že kdyby se nevrátil, Naruana by se o ně postaral. Otec a syn spolu opět mluvili. Naruana se sice nikdy nesmířil s tím, co provedli s jeho sestrou Usinnou, ale svědomí ho přestalo hlodat. Igimaq nyní upínal

naděje k tomu, že se syn konečně vydá správným směrem, ožení se s Oqqapií a budou mít spolu děti. Možná tím zachrání Usinninu duši, a pokud se jim potomci vyvedou, svitne naděje i pro tu Naruanovu.

Kosti v kožešině zachrastily a Igimaq je znovu uložil, ale zarazil se, když se z jeskyně ozval tichý, usedavý pláč.

Ten hlas hned poznal, třebaže byl tišší než dřív. Byla to Usinna. Její duše ho volala a znovu se ptala, proč jí nepomohl. Smrt její utrpení nezmírnila. Pak se přidaly další hlasy, které se potýkaly se svým osudem a toužily po vykoupení.

Pes hleděl Igimaqovi do očí. Rozuměl svému pánovi a věděl, že ho nemusí následovat. Nikdo nesměl být nucen ke své poslední cestě, ani zvíře, ani člověk. Pes odvrátil pohled od Igimaqa a zíral na černý otvor jeskyně. Pevně se rozhodl svého pána následovat, a tak šel se schýlenou hlavou a zježenou srstí dál. Popoběhl a tázavě se na lovce zadíval.

Ten pokývl a šel dál. Čím víc se blížili k jeskyni, tím byly hlasy silnější. Když se ponořili do trmy, dosáhly už hrozivé síly. Igimaq nabyl dojmu, že se radují z příležitosti pomstít se za svůj strašný osud. A nejvíc Usinna.