Když advokátce Tóře Gudmundsdóttir zavolá její kamarád Jónas, pomyslí si, že si z ní nejspíš tropí žerty. V ezotericky zaměřeném hotelu, který vybudoval na pozemcích dvou starých statků, prý straší. Po nocích tam pláče a zjevuje se čísi duch, což na hosty, senzitivní a duchovně pracující osoby, neblaze působí. Tóra, která se na místo rozjede, sice na ducha ani dost málo nevěří, ale mrtvole místní architektky nalezené na pláži uvěřit musí. Z historky o strašidlech je rázem kriminální případ a na předním místě seznamu podezřelých se neocitne nikdo jiný než sám majitel hotelu, Jónas!

Tóra se samozřejmě ujme jeho obhajoby a začne záhadu zavražděné ženy rozplétat.

Jde to však nesmírně ztěžka, zvlášť proto, že některá vlákna prorůstají hluboko do minulosti. Co se vlastně před lety na obou usedlostech odehrálo? Kdo je tajemná Kristín, která jako by nikdy neexistovala? V

pátrání Tóře pomáhá její německý přítel Matthias (kterého někteří čtenáři už znají z románu Poslední rituál), ale zdá se, že v její úspěch moc nevěří.

Když se do všeho zaplete jeden letitý a jeden ambiciózní politik, zohavený mladý muž na vozíku a náznaky čísi nacistické minulosti, je toho právě dost, aby to všem pořádně zamotalo hlavu. To ovšem ještě nikdo netuší, že se brzy objeví další mrtvé tělo.

Poslední, koho Tóra při svém pátrání potřebuje, je její nezletilý syn se svou ještě mladší přítelkyní těsně před porodem a její šestiletá dcerka, ale když už za ní dorazí, nemůže je přece vyhnat, protože venku kromě ducha dozajista obchází i vrah…

Větrné islandské pobřeží, kde se náš příběh odehrává, je dokonalou kulisou pro dávnou legendu o lásce, smrti a tajemství sahajících až do našich časů…

Yrsa Sigur?ardóttir, narozená roku 1963, je inženýrkou a v současnosti zastává vedoucí funkci při stavbě jedné z největších evropských elektráren v islandské divočině.

Tam také, ve své chalupě, tráví volný čas psaním. Její detektivní debut Poslední rituál, který pro vás připravilo naše nakladatelství, první případ sympatické advokátky Tóry Gudmundsdóttir, vyšel už v sedmadvaceti jazycích.

Předtím psala Yrsa příběhy pro děti, zatímco nyní pracuje na dalším detektivním románu s právničkou Tórou v hlavní roli.

Na pražském knižním veletrhu Svět knihy, jehož se autorka zúčastnila, se nám svěřila, že se v dohledné době stane babičkou. Dnes tedy můžeme s radostí oznámit, že všechno dobře dopadlo a kolem Yrsina počítače se batolí vnouče. Možná že i proto se rozhodla přiřknout babičkovský úděl i své hlavní hrdince…

Yrsa Sigur?ardóttir

MRAZIVÉ

SVĚTLO

„Zde na Islandu věří lidé v nadpřirozené jevy mnohem více než v jiných západních zemích. Já například pracuji s inženýrem, který si nedávno pozval domů zaříkávače, aby mu ze staré komody vyhnal dánského ducha. Znám mnoho lidí, kteří na základě snu něco předvídají, chodí pravidelně k jasnovidce, věří v mimosmyslové vnímání nebo v duchy, skřítky a podobné věci. Kromě toho máme dlouhou vypravěčskou tradici – v našich národních pohádkách je mnoho opravdu dobrých duchařských

historek.

Dívenka cítila, jak jí chlad stoupá po nohou až do zad.

Pokoušela se na předním sedadle vzpřímit, aby lépe viděla ven. Soustředěně pozorovala sněhobílou krajinu, ale nemohla objevit žádný dobytek. Venku je asi pro zvířata příliš chladno, pomyslela si a zatoužila vystoupit z auta a smět se vrátit domů. Neodvážila se však cokoli říct. Po tváři jí pomalu stékala slza, zatímco muž vedle ní se snažil auto nastartovat. Stiskla rty a odvrátila tvář, aby to neviděl. Moc by se vztekal. Pozorovala dům, před nímž stáli, pokoušela se někoho zahlédnout, ale jediné živé stvoření, které bylo vidět, byl domácí pes Snúdur. Ležel ospale na schodech před domovními dveřmi. Náhle zvedl hlavu a upřeně se na ni podíval. Smutně se na něho usmála.

Motor naskočil a muž se opřel o sedadlo. „No konečně,“

zavrčel hlubokým, hrubým hlasem a rozjel se. Na dívenku, která se opět otočila k čelnímu sklu, vrhl rychlý pohled.

„Tak, a teď si uděláme malý výlet.“ Když drncali přes hrbolatou příjezdovou cestu ke dvoru, holčička se roztřásla.

„Drž se pevně,“ řekl, aniž se na ni podíval.

Konečně se auto dostalo na silnici a chvíli jeli mlčky.

Dívenka hleděla z okna v naději, že uvidí nějaké koně, ale všechno bylo pusté a prázdné. Srdce jí však poskočilo v hrudi, když poznala krajinu. „Jedeme ke mně domů?“

zeptala se tenkým hláskem a doširoka otevřela oči.

„Dá se to tak říct.“ Holčička se znovu napřímila a důkladněji pozorovala okolí. Ležel před ní důvěrně známý pruh země: v dálce se dala rozeznat skála, o níž matka vyprávěla, že je to zkamenělá trollova žena. Instinktivně se předklonila, aby lépe viděla. Na malém návrší se vynořilo auto jedoucí proti nim. Dívenka věřila, že poznává vojenské vozidlo. Muž přibrzdil a poručil jí, aby se skrčila. Bez řeči poslechla; byla zvyklá se skrývat. Muž si zřejmě myslel, tak jako dědeček, že armáda nepřináší nic dobrého. Matka jí ale domlouvala, že vojáci jsou docela obyčejní muži, takoví jako děda. Jen mladší. A hezčí. „Tak jako ty.“ A mile se přitom na ni usmála.

Děvčátko slyšelo, jak se blíží rachocení motoru druhého vozidla, jak sílí, dokud se oba vozy neminuly, a pak zase slábne, jak se začaly vzdalovat. Zavrtěla se na sedadle.

„Můžeš se zase narovnat,“ utrousil řidič a holčička se normálně posadila. „Víš, kolik je ti let?“ zeptal se jí.

„Čtyři roky,“ odpověděla.

Muž si odfrkl. „Na čtyřletou holku jsi hrozně vyzáblá.“

Dívenka tomu slovu nerozuměla, věděla však, že to pro ni není dobré. Neodpověděla. Mlčela. „Chceš znova uvidět svou matku?“

Dívenka vytřeštila oči a upřeně se na muže podívala.

Jedou snad za maminkou? Při tom pomyšlení pocítila, že všechno bude lepší. Horlivě přisvědčila.

„To jsem si myslel,“ prohodil muž a upíral zrak na cestu před sebou. „Opět se s ní setkáš.“

Holčička už měla nohy tak studené, že je vůbec necítila.

Zahnuli na cestu, kterou dobře znala. Spatřila jejich statek a poprvé po dlouhé době se usmála. Teď už by všechno mělo být dobré. Auto vjelo pomalu do dvora a zastavilo. Dívenka zírala na velkou, mohutnou budovu. Působila nějak osaměle a smutně. žádné světlo a žádný kouř nad komínem.

„Maminka je tady?“ zeptala se nevěřícně. Něco tu nehrálo.

Když viděla matku naposledy, ležela v posteli, v pokoji v domě tohoto muže. Nemocná. Tak jako dědeček. Nemocná, a nikdo kromě ní jí nemohl pomoct. Vrátila se snad v noci, když zmizela z postele, zpátky domů? Ale proč ji pak nechala u toho muže? To by nikdy neudělala.

„Tvoje matka není přímo tady. Ale setkáš se s ní. Odteď už budete pořád spolu.“ Ušklíbl se a to dívčinu radost poněkud utlumilo. Přesto se neodvážila na nic zeptat. Muž

rozrazil dveře vozu a vystoupil. Obešel auto a otevřel dvířka na její straně. „Pojď. Musíš ujít kousek cesty, než matku

znovu uvidíš.“ Dívenka opatrně vystoupila. Rozhlížela se na všechny strany a doufala, že spatří někoho nebo něco, co by jí dodalo odvahy, ale nikde nic.

Muž se sklonil a chňapl po její ruce v rukavici. „Pojď, chci ti něco ukázat.“ Táhl ji s sebou. Musela skoro běžet, aby stačila jeho dlouhým krokům. Mířili za dům, ke stájím.

Hrozně to tu páchlo a čím víc se blížili k dobytčímu chlévu, tím byl pach silnější. Byla by si ráda zacpala nos, ale netroufala si. Když došli na místo, muž přistoupil k budově a zahleděl se do okna. Děvčátko bylo příliš malé, aby mohlo udělat totéž. Muž se stáhl zpátky a zakryl si ústa rukou.

Doufala, že se kravám nestalo nic zlého. Z chléva se neozývaly žádné zvuky. Zvířata zřejmě spala. Muž ji táhl dál.

„Zatraceně odporné,“ zahučel. Poodešli kousek od chléva, muž zůstal stát a civěl na sněhovou pokrývku. Pustil její ruku. „Kde to sakra bylo?“ zamumlal netrpělivě. Botami odhrnoval sníh.

Stála tu tiše, zatímco muž dál prohrabával sněhovou záplavu. Přestala se radovat. Maminka tu není. Nemůže přece být pod sněhem. Byla nemocná. Děvčátko spolklo knedlík v krku a tiše se zeptalo: „Kde je maminka?“

„Je u pánbíčka,“ odpověděl muž, aniž přestal se svým hledáním.

„U pánbíčka?“ zeptala se Kristín zmateně. „Co tam dělá?“

Muž pohrdavě odfrkl. „Je mrtvá. To potom člověk skončí v nebi.“

Holčička nevěděla, co přesně to znamená. Dosud se nesetkala s nikým, kdo by byl mrtvý. „Pánbíček je hodný, nebo ne?“ Náhle si nebyla jistá, proč se na to toho muže ptá.

Odpověď přece znala. Maminka a dědeček jí to často říkávali. Bůh je hodný. Velmi hodný. „Vrátí se od pánbíčka?“ zeptala se plna naděje.

Muž vyrazil oslavný výkřik a přestal odkopávat sníh.

„Tady je to! Konečně.“ Sklonil se a začal odhrabávat sníh ze země rukama v rukavicích. „Ne, od pánbíčka se nikdo nevrátí. Musíš jít za ním, jestli chceš svoji matku znovu uvidět.“

Dívenka strnula. Co tím chce říct? Sledovala, jak muž

na louce odkryl železný poklop. Maminka jí vždycky zakazovala, aby si tady hrála. Pánbůh přece nebude tam uvnitř?

Muž se narovnal a pak se znovu sklonil, aby těžký poklop otevřel. Podíval se na dívku a znovu se usmál. Přála si, aby s tím přestal. Pokynul jí, aby šla k němu. Váhavě kráčela k muži a k veliké černé díře, jež se otevírala pod poklopem. „Pánbíčekje s maminkou uvnitř?“ zeptala se roztřeseným hlasem.

Muž se pořád usmíval. „Ne, není, ale přijde si pro tebe.

Pojď sem.“ Uchopil dívku za útlá ramínka a táhl ji k otvoru.

„Bude lepší, když budeš pokřtěná. Nekřtěňátka si k sobě

Bůh nebere. Musím doufat, že si na tebe vzpomene, protože v matrice tě nenajde.“ Tiše se zasmál.

Nechápala, co tím myslí, a hypnotizované zírala do jámy. Byla černá a studená a tichá. Kdyby tam dole bylo nějaké světlo, muselo by dávno zmrznout, pomyslela si.

Maminka by do takové díry nikdy nevlezla. Slyšela toho muže nezřetelně mumlat cosi o „křtu ve stavu nouze“ a vzhlédla teprve, když se k ní otočil, přimáčkl jí na čelo plnou hrst sněhu, zavřel oči a odříkával: „Křtím tě ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého. Amen.“ Otevřel oči a upřel je na dívenku. Ačkoli ji hrozně mrazilo na čele, jeho pohled bolel víc. Odvrátila pohled a strčila ruce do kapsy kabátku.

Zábly ji jako led a vlněné palčáky nebyly v mrazivém větru nic platné. Když její ruka v pravé kapse na něco narazila, vzpomněla si na obálku. Projela jí nesmírná bolest a na chvilinku zahnala strach z toho muže. Slíbila mamince, že obálku předá, a teď to vypadalo, že nebude moct její přání vyplnit. To bylo to poslední, o čem spolu mluvily, a holčička si velmi dobře vzpomínala, jak to bylo pro maminku důležité. Cítila, jak jí po líci stéká slza. Tomuhle člověku nemůže obálku předat, protože maminka jí úplně jasně řekla, aby to v žádném případě nedělala. Kousala se do spodního rtu a nevěděla, jestli má něco říct, nebo mlčet.

Proto zavřela oči a přála si, aby tu už nemusela déle stát, ale směla ležet vedle maminky a všechno bylo jako dřív. Když

oči znovu otevřela, stáli pořád na stejném místě, ona a ten

muž. Zmocnila se jí beznaděje. Dívenka neslyšně plakala, nechala prostě slzy stékat po tváři a padat na šálu.

Muž ji popadl za ramena. „Bůh tě nyní přátelsky přijme.

Znáš nějakou modlitbu?“ Holčička nejisté přikývla.

„Dobře.“ Podíval se do díry. „Teď tě usadím tam dole a pánbíček si pro tebe přijde. Bude nejlíp, když se budeš modlit, dokud nepřijde. Bude ti zima, ale pak usneš, a než se naděješ, budeš u matky v nebi.“

Křehké děvčátko se najednou hrozně rozvzlykalo, ačkoli se tomu urputně bránilo. Nebylo to správné. Proč si ji pánbůh nevezme k sobě hned, když je tak hodný? Proč kvůli tomu musí lézt do černé díry? Ve tmě se bálo a ta díra byla zlá. Maminka jí to pověděla. Když se ale maličká na toho muže podívala, věděla, že tam slézt musí, ať chce či nechce.

Dočista z toho zdřevěněla. Muž ji uchopil pod pažemi a zvedl. Pak ji nechal sklouznout do díry. Dítě otočilo hlavu a vrhlo poslední pohled na statek. Užasle zíralo na okno v mansardě. Někdo tam stál a pozoroval ji. Okno však bylo příliš špinavé a vzdálené, aby se dalo poznat, kdo to je.

Když holčička zmizela v jámě docela, neviděla už ani vlastní ruku před očima a snažila se nepodlehnout panice.

Tam u okna to nebyl žádný duch. Bůh je hodný. A tichý, žalostný pláč, který se náhle začal ozývat z hlubiny, nepocházel od mrtvých dětí. Bůh je hodný. Maminka to povídala.

V díře bylo mnohem chladněji než venku. Dívenka se zkoušela posadit, ale podlaha byla studenější než sedačka v autě. Přitiskla paže k tělu. Poklop se přivřel a těsně předtím, než se zabouchl docela, zaslechla muže, jak říká: „Hodně štěstí. Pozdravuj ode mě maminku. A pánbíčka. A nezapomeň se modlit.“

Všechno zčernalo. Dívenka se zkoušela nadechnout, ale přes vzlyky to bylo těžké. Nejhorší však bylo, že nepředala tu obálku. Zavřela oči, uklidnila se a představovala si, že je tu světlo. Třeba někdo přijde a odvede ji; ten, kdo stál v okně, ji jistě zachrání. Doufejme, doufejme, doufejme. Už tu nechtěla být. Sepjala ruce k modlitbě:

Zavírám oči, můj Pane,

ať mě tvá milost

ochrání této noci.

A když mě povoláš k sobě,

ať tvůj anděl

bdí nad mým spánkem.

Kapitola první

Úterý, 6. června 2006

„Víko otvoru dopisní schránky,“ oznámila Tóra a vlídně se usmála. „V nařízení se tomu říká: víko otvoru dopisní schránky.“ Dotkla se výtisku na psacím stole a natočila jej tak, aby manželé na druhé straně mohli text přečíst. Jejich tváře se zachmuřily a Tóra si pospíšila s pokračováním, než

muž spustí další tirádu nadávek. „Když bylo nařízení číslo 505/1997 o základní poštovní službě nahrazeno nařízením číslo 364/2003 o všeobecné službě a jejím provádění, byl paragraf 12 o dopisních schránkách a otvorech pro vhazování dopisů zrušen.“

„No prosím!“ zvolal muž a vrhl na svou ženu triumfální pohled. „Vždyť jsem to říkal! Nemůžou si prostě dovolit zarazit nám poštu.“ Otočil se k Tóře, posadil se a založil si paže na hrudi.

Tóra si decentně odkašlala. „Bohužel to není tak jednoduché. Nové nařízení odkazuje ve věci víka otvoru dopisní schránky a jejího umístění na stavební předpisy.

Podle nich musejí být všechna víka dopisních schránek umístěna tak, aby odstup od podlahy k jejich spodní hraně nebyl menší než 1 000 a větší než 1 200 milimetrů.“ Tóra se na chvíli odmlčela, aby se nadechla, ale dala pozor, aby muži neposkytla příležitost skočit jí do řeči. „Podle vyhlášky číslo 12/2003 o poštovní službě je dovoleno poštovní zásilky vracet, pokud víko poštovní schránky neodpovídá stavebním předpisům.“

Dál se však nedostala, neboť tomu člověku došla trpělivost. „Chcete mi tím snad říct, že nedostanu žádnou poštu a nebudu moct udělat vůbec nic, abych se ubránil takovým zhovadilým předpisům?“ Supěl a divoce gestikuloval, jako kdyby chtěl odrazit útok neviditelných byrokratů.

Tóra pokrčila rameny. „Samozřejmě můžete tu schránku přemístit výš.“

Muž ji obdařil zničujícím pohledem. „Myslel jsem, že nám pomůžete. Slíbila jste přece, že se do té věci vložíte!“

Místo aby vzala nařízení a hodila je muži do planoucí tváře, musela si Tóra se skřípěním zubů nechat zajít chuť.

„Což jsem samozřejmě učinila,“ pronesla klidně a nasadila falešný úsměv. Počítala s tím, že na manželský pár zapůsobí, jak perfektně odrecitovala čísla vyhlášek. Mohlo jí ale dojít, že půjde o jeden z oněch nervy drásajících případů, u nichž

si člověk připadá zcela nesmyslně jako křeček běhající v otáčejícím se kole. Měla zaregistrovat poplašný signál už

přede dvěma dny, kdy muž vzrušeným hlasem volal do kanceláře. Uštvaně žebronil o právní pomoc při konfliktu s poštou a poštovním doručovatelem. Jeho žena a on se právě nastěhovali do domu dodaného z Ameriky na klíč a vybaveného veškerým příslušenstvím – včetně domovních dveří s nevyhovující schránkou. žena se jednoho dne vrátila domů a přede dveřmi našla rukou psaný lístek, na němž

stálo, že jim nebude dodávána žádná pošta, protože otvor dopisní schránky je příliš nízko. Nadále by si měli všechny zásilky vyzvedávat na poště. „Mohu vám poradit jen to, abyste se v této situaci choval rozumně. Soudní spor s islandskou poštou, který zamýšlíte vést, by znamenal pouze další výdaje. Právě tak vás chci odradit od podání žaloby na stavební úřad.“

„Vyměnit domovní dveře stojí taky peníze. Ten otvor se nedá přeložit výš. To už jsem vám řekl.“ Muž a jeho žena se na sebe vítězoslavně podívali.

„Domovní dveře stojí v každém případě méně než

jakýkoli proces.“ Tóra jim podala poslední dokument, který před jejich příchodem připravila. „Tohle je dopis, který jsem vaším jménem napsala.“ Oba manželé po papíře chňapli, ale muž byl rychlejší. „Pošta či listonoš si počínali chybně. Měli jste dostat formální doporučený dopis, v němž by bylo napsáno, že víko vaší dopisní schránky je umístěno v nevyhovující výšce. Dále vám měla být poskytnuta lhůta na

opravu. Dodávání pošty by mohlo být pozastaveno teprve po uplynutí této lhůty.“

„Doporučený dopis!“ zanaříkala žena. „Jak ho můžeme dostat, když nám nic nedoručují!“ S uspokojením mrkla na manžela. Jeho reakce však nebyla taková, jakou čekala, a ve tváři se jí opět objevil ublížený výraz.

„Ale, drahá, nepřekrucuj slova,“ vykřikl. „Doporučený dopis se nehází do kastlíku – musíš podepsat doklad o jeho převzetí.“ Otočil se k Tóře, „Pokračujte, prosím.“

„V dopise žádám o korektní postup pošty: aby poslala doporučený dopis, vyžádala si změnu nevyhovujícího stavu a stanovila přijatelnou lhůtu k nápravě. Navrhujeme dva měsíce.“ Ukázala na dopis, který muž právě přečetl a nyní podal své ženě. „Víc dělat nemůžeme. Doporučuji vám přemístit tu schránku výš před uplynutím lhůty. Pokud to opravdu není možné a chcete nechat domovní dveře beze změny, můžete na ně umístit novou schránku na dopisy.

Víko jejího otvoru však musí odpovídat platným výškovým údajům. Jestliže se takto rozhodnete, radím vám, abyste dalším sporům předešli tím, že ji budete instalovat s pomocí skládacího metru.“ A suše se na manželský pár usmála.

Muž se na ni ostře podíval a přemýšlel. Náhle se škodolibě ušklíbl. „Oukej. Chápu. Odešleme dopis, dostaneme doporučené psaní a pak máme dva měsíce, kdy nám musí listonoš doručovat poštu bez ohledu na to, jak je ta škvíra vysoko, ano?“ Tóra přisvědčila. Muž s triumfálním

výrazem povstal. „Kdo se směje naposled, ten se směje nejlépe. Ten dopis hned odešlu a po uplynutí té lhůty přidělám na dveře nový kastlík. Pojď, Gerdo!“

Tóra je doprovodila ke dveřím, kde se rozloučili. Muž

spěchal odeslat dopis, aby mohl odpískat druhý poločas svého zápasu s listonošem. Při návratu k psacímu stolu kroutila Tóra hlavou nad lidskou povahou. Na co všechno lidi nepřijdou! Doufala, že jsou listonoši dobře placeni, ale zas tak moc tomu nevěřila.

Právě se znovu posadila, když do dveří strčil hlavu Bragi, spolumajitel její malé advokátní kanceláře. Byl to starší pán se specializací na rozvody. Tóra si neuměla představit, že by na takových případech pracovala. Pro zbytek života jí úplně stačil její vlastní rozvod. Bragi však byl na tomto poli ve svém živlu, výtečně se mu dařilo řešit ty nejkomplikovanější případy a přimět lidi k tomu, aby spolu bez velkých třenic mluvili. „No, tak jak to dopadlo s tou škvírou na dopisy? Bude z toho precedentní případ pro nejvyšší soud?“

Tóra se na něho usmála. „Ne, ještě si to rozmyslí.

Účet jim musíme poslat kurýrem. Není jasné, jestli budou dostávat poštu.“

„Doufám, že to budou kapírovat,“ podotkl Bragi a zamnul si ruce. „Jinak bychom se mohli jít klouzat.“ Vytáhl nějaký lístek a podal ho Tóře. „Tenhleten volal, když u tebe

byli ti kastlíkoví kverulanti. Máš mu zavolat hned, jak budeš mít čas.“

Tóra mrkla na papírek a povzdechla si, když spatřila napsané jméno. Jónas Júlíusson. „Super,“ prohodila a podívala se na Bragiho. „Co vlastně chtěl?“

Asi před rokem asistovala tomuto blahobytnému muži středního věku při uzavírání kupní smlouvy. Investoval do pozemku a selského dvora na Snaefellsnesu. Jónas přišel rychle k penězům, když v cizině koupil insolventní rozhlasovou stanici, postavil ji na nohy a s velkým ziskem prodal. Tóra ovšem nevěděla, zda byl vždycky tak podivínský, nebo to udělaly ty peníze. V současné době ho fascinovala ezoterika a chtěl zřídit velké centrum s wellness hotelem pro komplexní odstraňování všemožných tělesných a duševních útrap pomocí alternativních léčebných metod.

Při pomyšlení na Jónasovy plány Tóra potřásla hlavou.

„Skrytá vada, jestli jsem mu dobře rozuměl,“ odpověděl Bragi. „Je s tou usedlostí jaksi nespokojen.“ Usmál se na ni.

„Zavolej mu; se mnou se nechtěl bavit. Ty jsi pro něj Venuše narozená v Raku, a proto dobrá advokátka.“ Bragi pokrčil rameny. „Výmluvný horoskop není zřejmě o nic horším doporučením než dobré známky z práva. Co já vím?“

‚Jen takové kecy,“ broukla Tóra a sáhla po telefonu.

Jónas si hned na počátku spolupráce nechal vypracovat její horoskop, který byl velmi příznivý, pročež si ji najal. Tóra se domnívala, že velké firmy se zdráhaly poskytnout

informace o datu narození svých právníků, a Jónas se proto poohlédl po menší kanceláři. Jinak se dalo těžko vysvětlit, proč se muž s tak velkým podnikem obrátil na kancelář s pouhými čtyřmi zaměstnanci. Vytočila číslo, které Bragi na lístek načmáral, a zatímco čekala, než to někdo na druhém konci zvedne, nasadila neurčitou grimasu.

„Haló,“ zazněl sytý mužský hlas. ‚Jónas.“

„Zdravím, Jónasi, tady je Tóra Gudmundsdóttir, advokátní kancelář v centru. Měla jsem ti zavolat.“

„Přesně tak. Jsem rád, že tě slyším.“ Muž vzdychl.

„Bragi něco povídal o nějaké skryté vadě. Oč jde?“

zeptala a podívala se na přikyvujícího Bragiho.

„Můžu ti říct, že je to hrozné. Vyšla najevo důkladně skrytá vada, o níž prodávající s jistotou věděl a kterou mi zatajil. Myslím si, že by mohla ohrozit všechny moje plány.“

„A v čem ta skrytá vada spočívá?“ otázala se Tóra překvapeně. Stav usedlosti uznávaní znalci před prodejem pečlivě prozkoumali a nezávisle na sobě sepsali dobrozdání.

Není v něm nic, s čím by se nepočítalo. Pozemek byl přesně tak velký, jak prodávající udal, a oba staré statky na něm byly tak chatrné, že vyžadovaly generální rekonstrukci.

„Vzpomínáš si na tu starou budovu, kterou jsem přestavěl na hotel? Na statek Kirkjustétt?“

„Ano, vzpomínám,“ přisvědčila Tóra a dodala: „Víš o tom, že vada při prodeji nemovitostí musí činit nejméně deset procent kupní ceny, aby vznikl nárok na náhradu

škody? Neumím si představit, že by skrytá závada u tak starého domu vydala na tolik procent, i kdyby byla nepopiratelná. Kromě toho musí být skrytá vada právě taková – to jest skrytá. Ze znaleckých posudků jasně vyplývá, že budovy je třeba od základu asanovat.“

„Tahle vada však dělá usedlost pro moje profesní plány takřka nepoužitelnou,“ pravil Jónas přemýšlivě. „A je mimo diskuzi, že je opravdu skrytá. Znalci na ni nemohli přijít.“

„A cos to vlastně objevil?“

„Vím, že pro nadpřirozené jevy nemáš velké pochopení,“ prohlásil Jónas klidně. „Budeš proto asi ohromená, když ti řeknu, co se tu děje, ale musíš mi, prosím, uvěřit.“ Na chvíli se odmlčel a pak vytáhl zajíce z pytle.

„Straší tady.“

Tóra zavřela oči. Straší. Jasně. „Ach tak,“ pronesla do sluchátka, zatímco si ukazováčkem klepala na čelo a dávala tak Bragimu najevo, že Jónasova žádost je nadmíru prapodivná. Bragi se k ní přisunul v naději, že zachytí Jónasova slova.

„Věděl jsem, že budeš skeptická,“ zamumlal Jónas.

„Aleje to pravda a tady o tom každý ví. Věděl to i prodávající, a nic mi neřekl. Pro mě je to podvod, zvlášť když si uvědomím, že znal moje plány s pozemkem a statkem. Mám tady velmi senzibilní lidi, a míním tím jak hosty, tak zaměstnance. Necítí se tady dobře.“

Tóra mu vpadla do řeči. „Jak se to… strašidlo projevuje?“

Jsou tady špatné vibrace. Například mizí věci, v noci je slyšet nevysvětlitelné zvuky a lidi viděli, jak se náhle zjevuje dítě.“

„No a?“ zeptala se Tóra. To přece není nic neobvyklého.

U ní doma se pořád ztrácejí nějaké věci, zejména klíče od auta, ve dne i v noci tam něco šramotí, a nějaké to dítě se taky objeví dost často.

„Tady ale nikde žádné dítě není, Tóro. Ani v sousedství.“ Chvíli mlčel. „To dítě není z tohoto světa.

Vynořilo se i za mnou, když jsem se díval do zrcadla. Nedá se popsat, jak mrtvolně působí.“

Tóra cítila, jak jí po zádech běží lehký děs. Něco v Jónasově hlase jí napovídalo, že je o nadpřirozeném jevu skálopevně přesvědčený, ať už to vypadá jakkoli neuvěřitelně.

„Co mám dělat? Víš přece o tom, že jsem mluvila s prodávajícím a pokoušela se stlačit prodejní cenu. Jde ti o tohle? Jedno je každopádně jasné – já ti od duchů nepomůžu a nemohu ani vylepšit vibrace v domě.“

„Přijeď sem na víkend,“ navrhl Jónas. „Rád bych ti ukázal pár věcí, které jsme tu našli, a poradil se s tebou, zda třeba nehrají nějakou roli. Máme tu prázdno, užiješ si to.

Dopřeješ si třeba masáž horkými kameny a tak. Vrátíš se domů posilněná. Samozřejmě ti slušně zaplatím.“

Tóra by potřebovala vysadit, leč relaxace, kterou jí Jónas navrhoval, si trochu protiřečila s údajným strašidlem.

Momentálně se její život točil kolem očekávaného vnuka, kterého její syn zplodil v necelých šestnácti letech, a kolem napjatého vztahu s exmanželem, který si vzal do hlavy, že za to může ona, protože jako matka je nadobro neschopná.

Podle jeho mínění měly hormony jejího syna na celé věci nejmenší podíl, všechno to byla její vina. A tento názor bohužel sdílel s rodiči budoucí patnáctileté matky. Tóra si povzdechla. K tomu, aby se daly všechny tyhle starosti vymasírovat z její porouchané duše, by byly třeba pořádně účinné horké kameny.

„Co si tam mám vůbec prohlížet, Jónasi? Nemůžeš mi to prostě poslat do města?“

Jónas se rezervovaně usmál. „Ne, to opravdu nejde. Je to neskutečná hromada knih, kreseb, obrazů a všech možných krámů.“

„Proč si myslíš, že jsou ty staré krámy důležité?“

zeptala se pochybovačně. „A proč si je prostě neprohlídneš sám?“

‚Já to nedokážu. Pokoušel jsem se, ale je mi z toho nanic. Vůbec se těch věcí nemůžu dotknout. Ty jsi mnohem realističtější než já, určitě budeš moct všechno prozkoumat a nic to s tebou neudělá.“

Tóra s ním mohla jenom souhlasit. Aury, elfové, duchové a podobné jevy jí zatím moc problémů nezpůsobili.

Její život dostatečně znesnadňovaly věci uchopitelné, proto nemusela opouštět hranice reality. „Dej mi chvíli na rozmyšlenou, Jónasi. Nemůžu ti nic slíbit, ale zjistím, jestli mi zbude čas. Zavolám ti zítra odpoledne, stačí to?“

‚Jo, jo. Na každý pád zavolej, jsem celý den k zastižení.“ Jónas chvíli zaváhal, než pokračoval. „Chceš vědět, proč tu starou veteš považuju za důležitou?“

Tóra přisvědčila.

„V bedně, kterou jsem prohlížel jako první, byla jedna stará fotografie.“

„No a?“

„Na té fotce je dívka, kterou jsem spatřil v zrcadle.“

Kapitola druhá

Čtvrtek, 8. června 2006

Akta s podklady ke koupi pozemku na Snaefellsnesu Tóře moc nepomohla, ale aspoň tu nenašla nic, z čeho by se dalo usuzovat na podivnou „skrytou vadu“. Jednalo se o zcela regulérní obchod s nemovitostmi, nehledě na to, že Jónas vyslovil jistou pochybnost o datování – například trval na tom, aby kupní smlouva byla podepsána v sobotu. Tóra se na nic dalšího neptala, neboť se obávala dlouhé přednášky o postavení nebeských těles. Jediné, co ji napadlo, bylo, že soboty přinášejí štěstí. Jinak na tom prodeji nebylo nic zvláštního. Šlo o pozemek a vše, co k němu patřilo, včetně movitého majetku a výnosů z půdy.

Prodávajícím byl sourozenecký pár ve věku kolem padesátky, Börkur Tórdarson a Elín Tórdardóttir. Oba zastupovali svou matku, která ten kus země před dávnou dobou zdědila po svém otci. Prodávající nasadili dost dobrou cenu a Tóra si přesně pamatovala, jak jim ty peníze záviděla.

Při pomyšlení, nakolik by mělo být strašidlo finančně oceněno, aby se cena usedlosti dala snížit o deset procent, se Tóra musela zasmát. Úsměv ji však hned přešel, když si představila, že by měla prodávající přesvědčit, aby kvůli této závadě zaplatili odškodnění. Bratr se údajně staral o záležitosti své matky, jeho sestru Tóra viděla jen jednou při podpisu prodejní smlouvy. S jejich matkou se nikdy nesetkala. Podle Börka byla velmi stará a upoutaná na lůžko.

Bratr působil na Tóru dost domýšlivě a ješitně. Jeho sestra Elín se naproti tomu zdála tichá a zdrženlivá. Tóra tehdy nabyla dojmu, že ona není na ten prodej tak vysazená jako její bratr. I proto pochybovala, že by bez námitek souhlasil s náhradou škody. Tóra odsunula lejstra, zkřížila paže a doufala, že Jónas svůj názor změní. Jinak by mu musela celou záležitost vymluvit.

Vrátila se k několika jiným, méně důležitým úkolům. V

kanceláři toho bohužel neměla moc na práci. V nitru zaúpěla a proklela svou neschopnost ve finančních záležitostech.

Koncem minulého roku pracovala pro jednu majetnou německou rodinu, která ji královsky zaplatila. Kdyby byla měla jenom špetku rozumu, byla by ty peníze použila k zaplacení dluhů. Místo toho koupila obytný přívěs a džíp, na chybějící částku si musela vzít dokonce úvěr, a dostala se tak do ještě větších finančních potíží. Matně si vzpomínala, jak toužila křížem krážem projet zemi v letním horku; taková ta představa průměrné moderní rodiny o prázdninách

– rozvedená matka se dvěma dětmi, v jejím případě šestiletá dcera a šestnáctiletý syn, jenž se má sám brzy stát otcem.

Vnouče zatím v tomto růžovém snu nemělo místo.

Když Tóra vyřídila zbývající úkoly, připojila se na internet a jen tak pro zábavu pátrala po informacích o pozemku a obou starých usedlostech. Zkoušela to se jmény statků, jak byly uvedeny v kupní smlouvě, Kirkjustétt a Kreppa, ale nic nenašla ani v minulosti, ani v přítomnosti.

Pokrčila rameny a vzdala to, najela na e-maily a ke svému zděšení zjistila, že jí píše Matthias. Tohohle Němce poznala při vyšetřování případu, který jí přinesl džíp a karavan a samozřejmě také dluhy. Toho muže nejen poznala, ale poznala ho „blíže“, jak by řekla její babička, a nyní chtěl přijet na návštěvu, aby jejich „bližší“ známost ještě prohloubil. Matthias chtěl vědět, kdy by se jí nejlépe hodila malá dovolená na Islandu. Tóra po jeho návštěvě toužila, ale věděla, že nejvhodnější dobou by pro ni byl tak rok 2020, až

bude její dceři dvacet let. Nebyla si však jistá, zda by byl Matthias ochoten čekat tak dlouho. Proto e-mailovou poštu zavřela a rozhodla se, že s odpovědí počká do zítřka.

Zvedla se, uklidila psací stůl a povzdechla si. Krátce zapřemýšlela, zda její vzdychání souvisí s hlubokou, potlačenou touhou po bezstarostném životě bez dluhů a předčasných vnoučat, ale pak si řekla, že ty komplikace nakonec nejsou tak veliké. Vzdychala jen proto, že při odchodu musela projít kolem sekretářky Bely, úděsné

podřízené, která jim s Bragim byla už při zakládání kanceláře vnucena spolu s nájemní smlouvou. Tóra se ovládla a spěchala ven.

„Budu teď pryč,“ prohodila cestou kolem recepčního pultu. Napadlo ji, že by se měl pult zvýšit, aby z neatraktivní mladé ženy nebylo tolik vidět, hned se však zastyděla a nasadila zářivý úsměv. „Tak zítra!“

Bela pozvedla tmavé řasy a úkosem pohlédla na Tóru.

Nespokojený výraz obličeje zdokonalila protivnou grimasou. „Ty jsi tady? O jé.“

„O jé? Co tím míníš?“ otázala se Tóra naštvaně. „Kde bych jako měla být? Vidělas mě o polední pauze přijít a nevidělas mě odcházet. Copak skáču z okna?“

„Ne? Škoda,“ zaslechla Tóra Belu zamumlat, ale nebyla si tím jistá. Mladá žena pak podstatně hlasitěji pronesla: „Tvůj muž, teda myslím exmanžel, kvůli něčemu volal, ale já mu řekla, že tady nejseš. žádný vzkaz nechtěl nechat.“

Tóra jí byla vděčná, neboť telefonáty s Hannesem byly jen zřídkakdy zábavné. Neměla nejmenší chuť poskytnout Bele příležitost radovat se z neúspěchů v jejím životě.

Rozhodla se nechat to být, neboť už dávno zjistila, že s touhle příšerkou prostě nemá smysl diskutovat. Proto Bele pouze věnovala další úsměv a ze šatníku vyndala bundu.

Když už byla u dveří na chodbu – a s pravou rukou na klice –, dívka si odkašlala a dodala ještě něco.

„Ehm, a volal nějaký Lízing. Nezaplatila jsi splátku za karavan.“

Tóra se ani neotočila, leasing… Klidně vyšla na chodbu a zavřela za sebou dveře. V tu chvíli by byla radši podstoupila masáž, kterou jí nabízel Jónas, ať už horkými kameny, nebo bez nich.

Birna klouzala pohledem po okolí a zhluboka dýchala.

Tenkým oparem pozorovala moře a pár racků, kteří se v honbě za potravou vrhali do hlubiny. Byl odliv a mokré řasy pokrývaly kamenitý pruh pobřeží. Byla to neobvyklá pláž, bez písku, jenom s kulatými oblázky různé velikosti a struktury. Celé okolí bylo působivé – malá zátoka, rámovaná vysokými čedičovými útesy, které tu zřejmě Všemohoucí zamýšlel jako příbytky pro ptáky. Každý skalní výčnělek byl využit a ptačí křik ohlušoval. Birna došla až k nejužšímu místu na konci pláže, kde skály vytvořily úzkou soutěsku.

Voda proudila kamenným obloukem z otevřeného moře do zátoky uzavřené okolními skalisky. Do soutěsky bylo vidět jenom průzorem mezi vysokými skalními stěnami, z nichž

se ptačí vřeštění rozléhalo po celém pobřeží.

Birna se zastavila. Mlha najednou zhoustla a zahalila vše mrazivým světlem, takže bylo vidět jenom na pár metrů.

Zhluboka

dýchala,

tentokrát nosem,

a nasávala

nezaměnitelný pobřežní pach. Nejradši by spala tady pod širým nebem, přikrytá pouze mlhou. Neměla chuť vracet se do hotelu, ačkoli k tomu neměla žádný důvod. Mohla tu

budovu pozorovat s dětinskou pýchou, ačkoli byla ještě v hrubé stavbě. Prostranství, na kterém stála, ji okamžitě fascinovalo, už když sem přišla poprvé, aby se seznámila s daným stavem. Pozemek ležel u otevřeného moře na jižním břehu poloostrova Snaefellsnes a v podstatě se příliš nelišil od jiných stavenišť v této krajině; dvorec se dal rozeznat teprve tehdy, až se došlo téměř k němu. Statek stál na plošině porostlé trávou, jež byla skryta v příkrém lávovém poli, spadajícím málem až k moři.

Hotel byl její zdaleka nejlepší práce, mnohem lepší než

vše, co dosud navrhovala. Věděla, že teď by konečně mohla prorazit. Být žádaná. Konečně uznávaná architektka.

Birna se podívala na hodinky. Co je s tím chlápkem?

Něco ho zdrželo na seanci v hotelu? Zpráva přece byla jednoznačná. Vyndala mobil a otevřela přijaté zprávy. Ano, souhlasilo to. Čekej mě v devět hodin u soutěsky. Takový zatracený nesmysl. Dřív než strčila mobil zpátky do kapsy, přesvědčila se, že nepřišla nová esemeska. Na téhle krajině bylo nejnepříjemnější, že se tu nedalo spolehnout na signál.

Rozhodla se ještě jednou zajít k soutěsce. Je možné, že ten muž už tam bude. Soutěska sice byla na nejvyšším bodě pobřeží, ale výhled se zatím tak zhoršil, že tam už možná stojí a čeká, aniž ho spatřila. Snad konečně změnil svůj názor a nechal se přesvědčit jejími argumenty. Už na tu záležitost vyplýtvala dost energie.

O výsledku ovšem pořád pochybovala, protože byl tak vehementně proti. Nevzdávala se však naděje, že s ní nakonec bude souhlasit. Jestliže to tak dopadne, může za to poděkovat sama sobě. Povolila a vyspala se s ním. Ačkoli ji to nijak mimořádně neuspokojilo, mohlo jí to prospět.

Zúčastnila se sice jedné veřejné soutěže, ale dokud neměla vítězství v kapse, bylo důležité mít v ohni více želízek.

Birna vzdychla. Ochladilo se, a tak si přitáhla větrovku pevněji k tělu. Jaké je tohle léto? Dorazila k soutěsce, ale nikoho neviděla. Křikla, pro případ, že byl nablízku, ale nikdo neodpověděl. Deset minut. Dá mu deset minut a pak půjde. Ne, pět.

Znovu nezvykle hlasitě a vlezle zazníval ptačí křik ze skalní stěny, o niž se opřela. Ulekla se a popošla dva kroky dopředu. Něco ji zneklidnilo a vyděsilo. A ne poprvé. Bylo to tím místem. Nejen kvůli nesnesitelným fantastům, kteří v hotelu pracovali a vydávali se za opraváře duší svých hostů.

A pak ti hosté sami – byli právě tak praštění. Ale ne zas tak hrozně. Ne, bylo to něco jiného. Něco, co pomalu, ale jistě sílilo, a bylo patrné už při první obhlídce místa. že to tak působí právě na ni, která byla mezi přáteli vyhlášena svou vyhraněnou, až poněkud nudnou přízemností. Birna se pokusila o úsměv, když si vzpomněla, jak se uvedl Eiríkur, hotelový jasnovidec, když tento týden přijela. Pevněji stiskl zápěstí a zašeptal, že její aura je černá. Má být opatrná. Smrt

je jí v patách. Při vzpomínce na jeho odporný dech a tělesný pach se jí zkřivil obličej.

Pět minut uplynulo. Něco mu poví. Opatrně kráčela po kamenech k oblázkovému chodníčku nad pláží. Náhle zůstala stát a naslouchala. Kamenitá půda za ní zaskřípala.

Chtěla se otočit, nedočkavá, že už konečně dá průchod zlosti, která se v ní během čekání nahromadila. Víckrát se to nestane. Byl tady. Birna se nestačila úplně obrátit. Navzdory vřískotu z ptačích skal dobře zaslechla svištění čehosi, co k ní letělo nehybným mořským vzduchem. Šedivý kámen spatřila v tu chvíli, kdy jí plnou silou narazil do čela. V

tomto životě už nikdy nic jiného nespatřila. Něco však cítila.

Nezřetelně jako ve snu vnímala, jak ji někdo táhne po tvrdé zemi. Cítila husí kůži, která jí naskočila, když mlha pronikla k jejímu nahému tělu poté, co jí někdo serval šaty z těla, a cítila také železitou chuť krve v ústech a nevolnost, již to vyvolávalo. Pak šly dolů ponožky a ozvala se strašná bolest v chodidlech. Co…? Vše bylo jako ve snu, neuchopitelné.

Hlas, který dobře znala, se jí prodral do uší, ale vzhledem k tomu, co se dělo, tomu nemohla uvěřit. Birna se pokoušela něco říct, ale nevypravila ze sebe jediné slůvko. Z hrdla se jí vydralo jen hrůzné zasténání, které vnímala jako hlas někoho cizího. Všechno bylo strašně podivné.

Tentýž pár racků, který Birna sledovala při jeho honbě za potravou, zůstával nadále na pláži a skrze mlžný opar

trpělivě sledoval, co se děje. Zbytek vyřídí moře, příliv a odliv. Tady nemusí nikdo hladovět.

Kapitola třetí

Pátek, 9. června 2006

„Nechápu, kde Birna zůstala,“ zamumlal Jónas a natáhl se po květovaném šálku s břečkou, kterou Tóře stejně květnatě popsal. Byl to speciální čaj z bylin ze zdejšího okolí, který podle Jónase léčil všemožné nemoci a neduhy.

Tóra si vzala šálek toho nápoje, lehce oslazeného, a podle chuti usoudila, že musí být mimořádně zdravý. „Bylo by dobré, kdybyste se seznámily,“ dodal Jónas poté, co usrkl něco toho odvaru a hrníček opatrně postavil na podšálek.

Celé to bylo poněkud směšné; souprava byla velmi stylová, z tenoučkého porcelánu, a šálek měl něžné ouško, které v Jónasových velkých rukou působilo ještě křehčeji. Měl všechno jiné než jemné údy, byl statné postavy, nikoli však tlustý, a ošlehaný větrem. Z celého jeho zjevu se dalo soudit, že jde o muže, který do sebe na rybářském kutru lije kávu přímo z hrnce, ne že po hodině jógy usrkává nepoživatelný bylinný odvar z dámského šálečku.

Tóra se pohupovala na židli. Byli v Jónasově hotelové kanceláři a po dlouhé jízdě autem ji bolela záda. Tenhle pátek byl silný provoz a ke všemu musela při cestě z města odvézt děti k jejich otci do Gardabaeru. Auta se pomalu sunula vpřed a zdálo se, že všichni obyvatelé hlavního města mají stejnou cestu. Ačkoli nešlo o víkend, kdy měl Hannes děti mít, poprosil ji, aby mu to prohodila, protože příští víkend musí jet na lékařský kongres do ciziny. Proto se Tóra rozhodla přijmout Jónasovo pozvání a strávit víkend v ezoterickém hotelu na Snaefellsnesu. Chtěla využít možnosti k zotavení, dopřát si slíbenou masáž a relaxaci. Hlavním účelem cesty však bylo vymluvit mu nárok na odškodnění kvůli strašidelným zjevením. Tóra chtěla rozhovor co nejdříve ukončit, nastěhovat se do svého pokoje a dát si šlofíka. „Brzy se jistě objeví,“ plácla jen tak do větru.

Architektku vůbec neznala; ta ženská klidně mohla být hysterická alkoholička, která se pořádně zřídila a pár dnů ji nikdo neuvidí.

Jónas zasupěl. „To se jí vůbec nepodobá. Chtěli jsme zítra projít návrhy na novou budovu.“ Prohrabával se v nějakých papírech na stole, očividně rozezlený na dotyčnou architektku.

„Nevyřizuje třeba něco ve městě?“ zeptala se Tóra a doufala, že přestane o té ženě mluvit. Bolest v zádech se pomalu stěhovala k ramenům.

Jónas zavrtěl hlavou. ‚Její auto stojí před domem.“

Oběma rukama udeřil do hrany stolu. „Ale co na tom? Ty jsi každopádně tady.“ Usmál se na Tóru. „Hořím nedočkavostí vyprávět ti o těch přízracích, ale musí to bohužel počkat.“

Podíval se na hodinky a vstal. „Musím vykonat obchůzku.

Patří k mým zásadám promluvit na konci dne se svými lidmi. Mám lepší cit pro firmu a náladu v ní, když od počátku vím o všech problémech. Mohu pak lépe zasáhnout.“

Tóra se ulehčené zvedla. „Ano, samozřejmě.

Promluvíme si o tom zítra. Nedělej si se mnou žádné starosti.

Zůstanu tady celý víkend, a tak budeme mít dost času naši záležitost probrat.“ Když si přehazovala kabelku přes rameno, zaznamenala nepříjemný pach a nakrčila nos. „Co to tu vlastně tak odporně smrdí?“ otázala se Jónase. „Cítila jsem to už venku na parkovišti. Není tu blízko nějaká továrna na rybí tuk?“

Jónas zavětřil a několikrát se rychle nadechl. Pak se bezvýrazně podíval na Tóru. ‚Já nic necítím. Asi jsem si už

na ten zápach zvykl. Ale dole na břehu to vyplavilo velrybu.

Když jde vítr směrem k nám, donese ten smrad sem nahoru.“

„Co budeš dělat?“ zajímala se Tóra. „Počkáš, až ta zdechlina shnije?“ Zakabonila se, když sem ten pach zavanul znovu. Kdyby závadu při koupi pozemku

představovalo něco takového, dalo by se s tím aspoň něco dělat.

„Na to si zvykneš,“ mávl rukou Jónas. Sáhl po telefonu a vyťukal číslo. „Ahoj! Posílám k tobě Tóru. Ukaž jí pokoj a rezervuj pro ni večer masáž.“ Rozloučil se a zavěsil. „Pojď se mnou do recepce, vybral jsem pro tebe jeden z nejlepších pokojů s grandiózní vyhlídkou. Nebudeš zklamaná.“

Na pokoj Tóru doprovodila mladá dívka. Byla dost hubená a sahala jí jen po ramena. Tóře se zdálo nevhodné nechávat tu drobnou osůbku nést její kufr, ale nic jiného jí nezbývalo. Byla ráda, že její zavazadlo aspoň není těžké, ačkoli si toho, jako vždy, s sebou nabalila víc než dost. Tóra šla po dlouhé chodbě, kterou světlo padající ze střešních oken dělalo širší, než skutečně byla. Večerní slunce ozařovalo dívčiny jemné, světlé vlasy. „Jistě je fajn tady pracovat,“ prohodila jen proto, aby řeč nestála.

„Ani ne,“ odvětila dívka, aniž se na ni podívala.

„Hledám jiný džob. Ale zatím nic.“

„Ano?“ podivila se Tóra. S tak upřímnou odpovědí nepočítala. „Mohou za to kolegové?“

Dívka se letmo ohlédla, ale nezpomalila. „Ano i ne.

Většinou jsou v pohodě. Ale pár jich je hrozně nudných.“

Před jedněmi dveřmi zůstala stát, vylovila z kapsy plastikovou kartu a otevřela. ‚Já v tomhle ale nejsem směrodatná. Nemám prostě pochopení pro ty nesmysly, které se tu hostům nutí.“

Tahle dívka nebyla zrovna zrozena pro službu klientům.

„A proto tady chceš skončit?“

„Ne úplně hned,“ odpověděla a dala Tóře přednost ve dveřích. „Je tu ale něco jiného. Neumím to přesně vysvětlit.

Je to zkrátka špatný místo.“

Tóra už překročila práh a nemohla pokojské vidět do obličeje. Nebylo jí jasné, zda to myslí vážně, ale její hlas tomu nasvědčoval. Tóra se rozhlédla po přívětivém pokoji a přistoupila k velké řadě oken s výhledem na moře. Před okny byla malá sluneční terasa. ‚Jak dalece špatné?“ zeptala se a otočila se k dívce. Alespoň výhled – blýskání čeřících se vln a idylické pobřeží – tedy nebyl zdaleka špatný.

Pokojská pokrčila rameny. „Prostě špatné. Vždycky to bylo špatné místo. Všichni to vědí.“

Tóra zvedla obočí. „Všichni to vědí? Koho tím myslíš?“

Pokud to místo skutečně mělo špatnou pověst, prodávající o ní věděli a nezmínili se o tom, byl by tu alespoň nějaký základ pro další jednání.

Dívka se podívala na Tóru tak, jak to dokážou jen vynervovaní teenageři. „No prostě všichni. Určitě každý v tomhle kraji.“

Tóra se musela usmát. Neměla tušení, kolik lidí žije na jižním pobřeží Snaefellsnesu, ale zato věděla, že slovo všichni je v této souvislosti pořádně přehnané. „A co ti všichni vědí?“

Dívka najednou zneklidněla. Vrazila ruce do kapes volných džínsů a upřela zrak na špičky nohou. „Musím si pospíšit. Nesmím o tom s váma mluvit.“ Otočila se jako na obrtlíku a mířila na chodbu. „Možná pozdějc.“ Mezi dveřmi zůstala stát a úpěnlivě se na Tóru zahleděla. „Neříkejte, prosím vás, Jónasovi, že jsem o tom mluvila. Nechce, abych se s hosty bavila.“ Hnětla si levou ruku palcem a ukazováčkem pravé ruky. Jestli chci dostat novou práci, potřebuju dobrý posudek. Ráda bych pracovala v nějakým hotelu v Reykjavíku.“

„Neměj starost. Nejsem normální host. Řeknu Jónasovi, žes byla velmi ochotná, a vyžádám si dovolení promluvit s tebou v klidu. Něco pro něj dodatečně vyšetřuji. Věřím, že mně – a tím i jemu – přitom můžeš pomoct.“ Tóra mrkla na pokojskou, která se pořád tvářila skepticky. Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptala se jí.

„Sóldís,“ odpověděla dívka. Na chvilku zůstala bezradně stát ve dveřích, jako by nevěděla, co dál, pak se posmutněle usmála, rozloučila se a odešla.

Bergur Ketilsson si dával načas, třebaže věděl, že na něj čeká jeho žena s večerní kávou. Chtěl raději strávit večer venku v přírodě, než aby doma za skličujícího mlčení předstíral manželské štěstí. Při tom pomyšlení zasténal. žili spolu už dvacet let, celkem přátelsky a svorně, ale nepříliš vášnivě, a nebylo to lepší ani během krátké doby

zasnoubení. Mohli za to oba, ale ona víc. On totiž nedávno zjistil, že by mohl být pořádně vášnivý. Dost pozdě, ve čtyřiceti. Jeho život by byl jistě probíhal jinak, kdyby to byl poznal dříve, než si vzal tuhle nudnou flegmatičku Rósu.

Byl by asi zamířil do města na nějakou školu. Jako mladík se zajímal o islandský jazyk, třebaže o tom nikomu neřekl.

Při osamělé zemědělské práci nebyly ke studiu takové vědy podmínky. Zasmušilým pohledem pátral po hnízdišti kajek.

Poslední nápor zimy způsobil, že tento rok bude málo hnízd.

Šel dál. Nad kamenitým pobřežím byla v dálce vidět střecha hotelu. Pozoroval ji klidně a koncentrovaně a pokoušel se vytvořit si nějaký názor na zdejší události. Ale nešlo mu to. Pokrčil rameny a kráčel dál. Byl deprimovaný, a tak se rozhodl, že půjde přes zátoku. Za záminku si vzal, že chce vědět, jak hnízdiště mořských ptáků přečkala nápor zimy. Zrychlil krok a bezmyšlenkovitě mašíroval dál.

Příčinou jeho myšlenkového chaosu byl hotel. Kdyby se nestavěl, mohl si žít spokojeně, ani šťastně, ani nešťastně.

Bergur objevil jedno hnízdo a pomalu se k němu přiblížil. Ležela v něm dvě mrtvá mláďata. Dospělou kajku nebylo nikde vidět, zřejměji také skosila zima.

V zátoce to bylo stejné. Spatřil jen několik mláďat v hnízdech na skalních útesech. Liškám se tenhle rok povede stejně špatně jako kajkám. Obrátil se ke skalám zády a dal se směrem ke statku. Kráčel loudavě, nechtělo se mu ještě domů. Nerušil ho ani zápach velryby vyplavené na břeh,

hodil se k jeho současné náladě. Trochu zrychlil. Možná by si měl pospíšit, dojít domů a říct Rose, že poznal jinou ženu.

Milejší, vzdělanější, krásnější a navíc mladší. Na okamžik mu to připadalo rozumné. Všechno by Rose nechal, statek, dobytek, koně, drůbež. V jeho novém šťastném světě by mu to beztak bylo k ničemu. Pak se však jeho vize znovu vytratila. Rósa by nemohla na statku sama hospodařit a sotva by novou situaci přivítala. Přesně vzato ani ona není nadšena venkovským životem, vždycky se tvářila tak nezúčastněně, až to hraničilo s nezájmem. Nebylo to nic pro ni. Nikdy se pořádně nenaštvala ani neradovala.

Nejpodivnější ale bylo, že on to cítil stejně. Jenže teď z něho byl docela jiný člověk.

Na okraji pláže o něco klopýtl a překvapeně se podíval na zem. Spatřil něco, co tady nikdy předtím neviděl, ačkoli během let už moře vyplavilo na pevninu leccos pořádně kuriózního. Za prvé to byl podstatně větší chomáč řas, než

jaký byl v této zátoce běžný. Za druhé – a to bylo ještě nezvyklejší – pod těmi chaluhami rozeznal lidskou paži.

Nebylo o tom pochyb. Prsty byly zkroucené. žádný výrobce loutek nebo konfekčních figurín by nepřišel na nápad zhotovit takovou ruku. Bergur se sklonil a ucítil, jak ho do nosu udeřil ostrý závan krve. Lekl se. Ten pach zřejmě vycházel z chaluh, když jejich bahnitý chomáč nadzvedl nohou. železitý pach krve byl tak silný, že přebil smrad vyplavené velryby. Bergur si ucpal nos, aby ten puch

nemusel dýchat. Narovnal se; pro toho pod řasami už stejně nemohl nic udělat. Viděl, jak jejich kobercem prosvítá obrys těla s holou kůží. Podivil se, že si mrtvoly, která byla tak nápadná, nevšiml hned. Protože s sebou ale nikdy nenosil mobil, nezbývalo mu nic jiného, než se vydat domů a odtud zavolat policii. Možná by měl informovat i záchrannou službu. Ti chlapci by si to jistě nechtěli nechat ujít. Dýchal nosem přes rukáv bundy, když náhle ustrnul. Vytřeštil oči na ruku pod sebou. Poznal prsten na opuchlém prsteníčku.

Bergur poklekl vedle paže. Zápach už nevnímal a uchopil ledovou ruku, aby se přesvědčil. Ano, byl to ten prsten. Zalapal po vzduchu. Začal divoce odstraňovat řasy z místa, kde pod nimi tušil hlavu mrtvoly, rychle s tím však zase přestal. Nebyl tu žádný obličej. Stačil však pohled na vlasy, aby pochopil, že jeho sen o novém, vzrušujícím a šťastném životě je ten tam.

*

Tóra byla zticha. Ležela na břiše a pokoušela se uvolnit, to znamená, že se pokoušela vypadat, jako by byla uvolněná, protože nechtěla, aby si masérka myslela něco jiného. Byla to dobře trénovaná, útlá žena, o něco mladší než Tóra. Měla na sobě bílé plátěné kalhoty a světle zelené tričko s krátkým rukávem; její bosá chodidla vězela v sandálech bez špiček.

Nehty na nohou měla ozdobené světle modrým lakem.

Normálně Tóra nevěnovala takovým tělesným partiím

žádnou pozornost, jenže ty nalakované prsty měla celou dobu v zorném poli, neboť ležela na břiše.

Nejhorší měla za sebou; žena ji přestala masírovat a položila jí na páteř horké kameny. „Teď ucítíte, jak síla těch kamenů přechází do vašich zad. Potom se protlačí do všech nervových drah, do všech údů a pórů.“ Zatímco řečnila, zněla sférická hudba z cédéčka, které si podle informace masérky mohla zakoupit v recepci. Tóra byla pevně rozhodnuta se tam porozhlédnout a zjistit jméno toho výtvoru, aby si jej někdy nedopatřením nekoupila.

„Bude to trvat ještě dlouho?“ zeptala se plna naděje, že to bude mít brzy za sebou. Jsem si jista, že ta síla už se mi protlačila do každé buňky. Cítím se báječně.“

„Cože?“ Masérka tomu nemohla uvěřit. „Víte to docela jistě? Máme ještě plno času.“

Tóra potlačila zasténání. „Úplně jistě. Bylo to fakticky super. Naprosto jasně cítím, že to zabralo.“

Masérka chtěla protestovat, ale upustila od toho, když

někde v místnosti zazvonil telefon. „Počkejte chvilku,“

požádala Tóru a nalakované nehty zmizely.

„Haló,“ slyšela Tóra z hovoru, „mám právě zákaznici.“

Nastala dlouhá pauza a pak žena zděšeným hlasem vyhrkla: „Co to povídáš? To má být vtip?… Můj ty bože… Hned jsem tam.“

Masérka sundala kameny z Tóřiných zad. Ta se pokusila zastřít svou radost a poptat se na ten hovor. „Stalo se něco?“

žena měla rychlé a zručné hmaty. „Ano. Něco strašného. Opravdu příšerného.“

„Cože?“ Tóra se posadila. Tentokrát už zvědavost předstírat nemusela. „Má to něco společného s tím strašidlem?“

žena se zatvářila polekaně a zakryla si ústa dlaní. „Ach, tak daleko jsem nepřemýšlela. Dole na břehu našli mrtvolu.

Vigdís z recepce si myslí, že je to někdo z hotelu. Policie právě mluví s Jónasem.“

Tóra vyskočila nahá z lavice, sáhla po županu a rychle si jej oblékla. „Klidně běžte, já už si poradím.“ Utáhla froté pásek kolem pasu a udělala na něm uzel. „Byla to nehoda?“

„Já nevím,“ odpověděla masérka a nerozhodně postávala.

Tóra mohla sotva čekat, že se dozví další novinky.

„Posbírám si své věci a půjdu,“ sdělila a pokynula masérce.

„Slibuji, že žádné kameny neukradnu.“

Nemusela jí to říkat dvakrát. žena se otočila na podpatku a zmizela v chodbě. Tóra vešla za závěs, kde se svlékala, a začala si natahovat oblečení. V kabelce jí zazvonil mobil, a tak ho vylovila. „Ano?“ pronesla, zatímco se pokoušela navléct si jednou rukou ponožku. Příjem byl hrozný, v mobilu to harašilo a praskalo.

„Haló, Tóro.“ Byl to Matthias. „Čekám odpověď na svůj mail.“

„Ach tak,“ zadrmolila a přestala zápasit s ponožkou.

„Právě jsem ti chtěla odpovědět.“

„Řekni mi prostě termín a pak se nemusíš o nic starat,“

odvětil. Zřejmě se pevně rozhodl přijet, i kdyby namítala cokoli. „Dej mi zelenou, a já přijedu.“

„V tuhle chvíli je to poněkud nevhodné,“ odpověděla váhavě. „Musím pracovat a něco se stalo.“

„A to jako co?“ zeptal se Matthias, který si určitě myslel, že se jen vymlouvá.

„No, je to značně podivné,“ zamumlala Tóra a přemýšlela, jak se německy řekne duch. „Pracuji na případu, který se týká jistého strašidla, a teď to vypadá, že to bude ještě trochu komplikovanější. Policie našla mrtvolu a je z toho velká mrzutost.“

„Kde jsi?“ užasl Matthias.

„Já?“ opáčila Tóra jako idiot. „Na Snaefellsnesu.“

„Tak tam zůstaň. Přijedu zítra večer.“ Podle hlasu to Matthias myslel vážně.

„Počkej ještě, všechno je v pořádku. Nejezdi sem,“

vyhrkla Tóra rychle. „Není tu žádná vražda, jenom mrtvola.“ Chvilku váhala. „Aspoň prozatím.“

„Těším se, že tě zítra večer uvidím,“ zaznělo z druhé strany.

„Ale ty přece nevíš, kde přesně jsem, a já ti to neřeknu.

Počkej pár dní, až se mi to bude víc hodit. Slibuju, že se ozvu. Ráda tě uvidím. Ale ne teď.“

„Nemusíš mi říkat, kde jsi. Najdu si tě. Tak zatím!“

Tóra nemohla ani protestovat – Matthias zavěsil.

Kapitola čtvrtá

Jakmile na sebe Tóra navlékla svršky, šla ihned k recepci; doufala, že se dozví něco nového o nálezu mrtvoly.

Při odchodu si všimla, že masérka tu ve spěchu zapomněla svazek klíčů. Rozhodla se, že jí ho předá.

V recepci ale nebyla. Nějaká mladá žena se nahýbala přes pult, zabraná do tichého rozhovoru s kamarádkou za pultem. Byla hrozně štíhlá a krátká sněhobílá halenka, kterou měla přes kalhoty, její figuru ještě zdůrazňovala.

Tóra si stoupla vedle ní a na obě se usmála v naději, že se vmísí do jejich rozhovoru. Reakce obou žen však rozhodně nebyla vstřícná. Zatvářily se odmítavě, ale během vteřiny to dokázaly skrýt a opětovat úsměv. Tóra dělala, že si prohlíží plakát ohlašující spiritistickou seanci, jež se konala včera večer za účasti známého média z Reykjavíku. Pak se otočila k oběma dívkám a zasmála se.

„Ahoj,“ prohodila, aby prolomila ledy. Její zvědavost byla tak veliká, že na masérčiny klíče úplně zapomněla.

„Slyšela jsem, že se na pláži našla mrtvola.“

Zeny si vyměnily pohled, jímž se domluvily, že Tóru tedy do té záležitosti zasvětí. Ta štíhlá se k ní otočila.

„Děsné,“ pronesla teatrálně a vytřeštila oči. „Víte o tom, že je tu policie?“ Stáhla loket z pultu a podala Tóře ruku.

Jmenuju se Kata a pracuju tady jako kosmetička.“ Bílé zuby se jí zablýskaly.

Tóra jí potřásla rukou a podivila se silnému stisku té štíhlé ženy. ‚Já jsem Tóra – něco tady zkoumám pro Jónase.

Nejsem normální host.“

žena v recepci přikývla. „Ach ano, říkal mi o tom. Já jsem Vigdís, recepční. Vy jste taková ta advokátka, že?“

Tóře sice nebylo jasné, co znamená „taková ta“, ale přisvědčila. „Souhlasí.“ Rozhlédla se a velkými skleněnými dveřmi ve foyeru viděla, že venku stojí policejní vůz. „Kde jsou ti policajti teď?“

Vigdís ukázala vpravo a spiklenecky ztišila hlas, ačkoli nikdo nebyl nablízku. Opřela se ve svém křesle a významně zvedla obočí. „Vůbec se nedivil, když jsem mu o nich řekla.“

„Co vlastně policie prozradila?“ chtěla vědět Tóra.

„Nejspíš netušil, oč se jedná.“

Vigdís lehce zrudla. „Ach ne, ne,“ pronesla váhavě.

„Vůbec nic mi neřekli, jen se ptali po Jónasovi.“

„Jak tedy víš, že jde o nějakou mrtvolu?“ otázala se kosmetička Kata.

Ruměnec ve tváři recepční se prohloubil. „Zaslechla jsem, že to řekli. Musela jsem je doprovodit k Jónasově kanceláři, tam se představili a pověděli mu, co se děje.“

Tóra si byla stoprocentně jistá, že ta holka poslouchala za dveřmi. „Zmínili se o tom, jak ten dotyčný zemřel?

Vyplavilo ho moře na břeh?“

„A byl to chlápek, nebo ženská?“ zajímala se kosmetička. „Zmínili se o tom?“

„Prý žena,“ odpověděla Vigdís. Červeň jí pomalu mizela z tváří. Očividně využívala toho, že disponuje žádanými informacemi, a když mluvila dál, protahovala každé slovo, aby si tu situaci vychutnala. „Nemluvili přímo o příčině smrti, ale mohla bych přísahat na to, co zdůraznili: že se jedná o nepřirozenou smrt.“ Dramaticky nasála vzduch nosem. Kata si podržela bradu, aby jí nespadla; přehnaná show určitě splnila svůj účel.

„Ta mrtvola se našla na zdejší pláži?“ zeptala se Tóra.

Vigdís pomalu kývla a ukázala na okno s výhledem na otevřené moře. „Nevím přesně, ale muselo to být blízko.

Někde tam dole.“ Tóra s Katou se dívaly z okna. Bylo poměrně hezky a dosud jasno jako ve dne, ačkoli už bylo dost pozdě. Přímo na pláž ale vidět nebylo, neboť mezi loukou před oknem a mořem byl přece jen nějaký výškový rozdíl.

„Mohlo to být přímo tam dole,“ usoudila Tóra a odvrátila se od okna. „Jistě byste si všimly, kdyby se tu policie producírovala s nějakými přístroji.“

Vigdís pokrčila rameny. „Ke starému statku patří dost půdy a celá pláž se odtud nedá přehlédnout. Může za to úzký výběžek pevniny.“ Ukázala oknem na návrší. „Terén za návrším sahá daleko na západ; odtud to není vidět. Kromě toho se dá sjet dolů druhou cestou.“ Tóra a Kata zíraly na pahorek, jako by jej chtěly provrtat očima. Pak se Tóra pomalu pohnula. „Nebyly tu původně dva statky?“ Vigdís pokrčila rameny. Tóra mluvila dál: „Pokud si dobře vzpomínám, šlo o dva statky, jejichž vlastníky byli dva bratři, ale jeden z nich zemřel bezdětný, takže půda přešla na toho druhého. Ten pak oba dvory spojil. To by vysvětlovalo druhou příjezdovou cestu. Většinou ke každému pozemku vede jenom jedna. Pozemková hranice leží určitě za tím vrškem.“ Ohlédla se a viděla, že ty dvě to ani za mák nezajímá.

„To je fakt,“ prohodila Kata a rychle se obrátila ke své kamarádce. „Ale kdo to je? Řekli něco ti policajti?“

„Myslím si, že o tom nemají páru. Když přišli, ptali se mě totiž, kolik je v hotelu hostů a jestli někdo nechybí.“

Vrhla na přítelkyni spiklenecký pohled. „Řekla jsem to, co jsem mohla – že nemám tušení. Je to hotel, a ne věznice.“

Pak se obrátila k Tóře: „Hosté si mohou brát klíče s sebou.

Nenechávají je u mě. Jen čirou náhodou můžu zjistit, kde

jsou. Málokdy mi o tom řeknou. Vlastně jen když chtějí vědět, kam se dá nejlíp jít na procházku.“

„Bude to určitě ta ženská z osmnáctky, z toho manželského páru, co pořád chlastá. Dva dny už je nebylo vidět,“ vzplanula Kata.

Vigdís zavrtěla hlavou. „Ne, dali si z kuchyně poslat jídlo. A pití,“ položila důraz na poslední slovo. „Ta ženská volala a ptala se po pokojské. Prý stůňou a budou asi celý den spát.“

Kata si odfrkla. „Pcha! Stůňou… Buď mají kocovinu, nebo už zase nasávají.“

Tóra zjistila, že od těch dvou už se víc nedozví.

Informace o dalších lidech ji nezajímaly. Zejména ne o těch, které vůbec neznala. Rozhodla se tedy, že se rozloučí. Sáhla do kabelky a vyndala svazek klíčů. „Tyhle klíče zapomněla moje masérka.“ A předala jim svazek s mosazným plíškem, na němž byla islandská vlajka.

„Myslíte Sibbu,“ odvětila Vigdís ležérně a naklonila se přes pult pro klíče. „Někdy je totálně zapomnětlivá.“ Její pohled padl na plastikovou kartu na svazku. „Sakra, má tu dokonce univerzální kartu. To je tedy opravdu…“ K čemu se ono „opravdu“ vztahuje, už se ale nedověděly, jelikož

zazvonil telefon a Vigdís po něm sáhla.

Tóra rychle přitáhla klíče znovu k sobě a podívala se na Katu. „Vrátím jí je sama. Zapomněla jsem si domluvit další

termín, a tak s ní beztak musím mluvit.“ Nevinně se na mladou ženu usmála. „Nevíte, kde by mohla být?“

Kosmetička cukla rameny. „Možná v kafírně.“ Ukázala na chodbu vedoucí doprava. „Vedle kuchyně.“

Tóra už se poroučela pryč. „A nevíte náhodou, který pokoj má Birna?“ zeptala se ještě na odchodu. „Ta architektka? Ráda bych se s ní pozdravila.“

Kata zavrtěla hlavou a natáhla se pro knihu na pultě.

Vigdís ještě telefonovala a nestarala se o žádnou z nich.

„Birna, Birna…“ Pěstěné prsty s bíle nalakovanými nehty klouzaly po stránce. ‚Jo, tady to je.“ Knihu opět zaklapla.

„Pokoj pět. Půjdete kolem. Musí tu být, její auto stojí na parkovišti. Elegantní vozítko.“

„Úžasné,“ poznamenala Tóra, která se o auta moc nezajímala. „Díky! Možná se ráno mrknu do vašeho kosmetického salonu. Potřebovala bych vytrhat obočí.“

Mladá žena snaživě přikývla, možná až příliš horlivě, pomyslela si Tóra.

Když procházela chodbou, napadaly ji nejrůznější myšlenky. Nemůže přece vycházet z toho, že mrtvou ženou je právě architektka, na jejíž zmizení si Jónas stěžoval. S

největší pravděpodobností se jedná o úplně jinou ženu. A kdyby to přece jen byla Birna? Ani to by ji ještě zdaleka neopravňovalo k tomu, aby čmuchala v jejím pokoji. Tóra si to rozmýšlela, ale čím víc se blížila k pokoji číslo pět, tím pevnější bylo její rozhodnutí se do něj mrknout, neboť to

byla patrně poslední příležitost. Bude-li na Birnině smrti něco podezřelého, policie pokoj zapečetí. Zkoušela sama sebe přesvědčit, že jako Jónasova advokátka má přímo povinnost tuhle šanci chytit za pačesy. Co když je podezřelý? Strčí tam jen hlavu a rozhlédne se. Nic víc.

Před pokojem zůstala stát. Ohlédla se přes rameno a viděla, že obě dívky v recepci jsou zabrané do rozhovoru a nedívají se na ni. Strčila plastikovou kartu do zámku, otevřela si a vklouzla dovnitř.

Jónas se pokoušel chovat tak, jak se od nevinného ředitele hotelu očekává, ale zjišťoval, že mu tahle role připadá těžká. Nikdy policii nesnášel a zřejmě to bylo oboustranné, jakkoli se jejich cesty málokdy zkřížily. Tihle policisté se mu uměli velmi pozorně dívat do očí, zatímco ho vyslýchali, a Jónas měl dojem, že absolvovali nějaký kurz, jak se u lidí dá z pohybu jejich panenek vyčíst míra pravdivosti jejich odpovědí. Na nevinného příliš často mhouřil oči. To nedělá dobrý dojem. Odkašlal si. ‚Jak už

jsem řekl, tenhle popis by se mohl hodit na Birnu, architektku, ale je příliš všeobecný, aby se to dalo říct s jistotou. Neměla ta žena u sebe nějaký průkaz, peněženku nebo tak?“ Natáhl se k oknu. ‚Je tu dost horko. Mohu otevřít okno?“ Jónas se bál, že mu z čela poteče pot.

Policisté se na sebe podívali. Jim se tu žádné velké horko nezdálo, ačkoli byli v plné parádě, měli na sobě černé

uniformy s výložkami zdobenými zlatem. Nesvlékli si bundy, třebaže byly určitě velmi teplé, jen policejní čepice drželi v rukou. Na Jónasovu poznámku nereagovali, ale kladli další otázky. „Kdy jste tu Birnu viděl naposledy?“

„No, to nevím přesně,“ odpověděl a pokoušel si vzpomenout. „Včera tu na každý pád byla. To je jasné.“

„Včera jste se s ní tedy setkal?“ zeptal se ten mladší.

Vypadal přísně. Jónas vycházel lépe s tím starším; zdál se přístupnější.

„He?“ vyhrkl Jónas nejapné a pak spěšně dodal: „Jo, setkal jsem se s ní. Dokonce několikrát. Zabývala se návrhy stavby, která tu má vzniknout, a zašla za mnou ukázat mi různé detaily.“

Policejní vyšetřovatelé do taktu kývli. Ten starší se chvíli kousal zevnitř do tváře a pak se zeptal: „A dnes? Byla u vás i dnes?“

Jónas energicky zavrtěl hlavou. „Ne. Docela určitě ne.

Měli jsme se sejít ráno, ale nepřišla. Hledal jsem ji, ale nikde nebyla. Několikrát jsem jí zkoušel zavolat na mobil, ale byl vypnutý. Měla jenom hlasovou schránku.“

„Jaký mobil měla? Můžete nám ho popsat?“ zeptal se mladší muž.

Jónas nemusel dlouho přemýšlet. Birnin mobil byl velmi nápadný. Mockrát ji s ním viděl. ‚Je ohnivě červený, i jeho kryt. Lesklý. Poměrně malý. Nevím ale, jaká je to značka. Na krytu má velký, stříbrný mírový symbol, ale to

asi není značka, jenom ozdoba.“ Policisté si vyměnili rychlý pohled a oba současně vstali. Jónas zůstal sedět. Cítil se o něco silnější, protože jeho odpovědi byly konečně plynulé.

„Ta žena, která se našla… byla to… nehoda?“

Ani jeden z policistů neodpověděl. „Mohl byste nás, prosím, doprovodit k pokoji Birny Halldórsdóttir?“

Tóra se naposled rozhlédla po Birnině pokoji. Nic zajímavého neobjevila. Byl bezpochyby jiný než ostatní pokoje, architektka se tu očividně zabydlela na delší dobu.

Na stěnu přichytila skici budovy, patrně návrhy stavby, o níž

mluvil Jónas. Na kresbách byly všemožné poznámky, některé srozumitelné i pro laiky, jiné nikoli. Na okrajích některých skic byly propočty s červeně podtrženým výsledkem, dost vysoké sumy, a Tóra za Jónase doufala, že se nejedná o hrubé stavební náklady.

Skříň na šaty Tóra otevřela spíš ze zvědavosti, nepočítala, že v ní najde něco pozoruhodného. Úchytkou dveří prostrčila propisku, aby nezanechala otisky prstů.

Nemusela však skříň otevírat, poznala jen to, že Birna byla velmi pořádná. Nebylo tu mnoho kusů šatstva – nějaké blůzy, na ramínkách visely elegantní kalhoty a halenky, ostatní věci byly pečlivě roztříděny na poličkách. Ta žena zřejmě někdy pracovala v butiku, tak pěkně bylo všechno složeno. Birna měla dobrý vkus, všechny věci byly decentní, ale vkusné, a měly jedno společné: byly drahé. Tóra se

pokusila rozeznat firemní značku na límci jednoho pulovru, který ležel nahoře, ale nedala se přečíst. Zavřela skříň a přešla k telefonu stojícímu na nočním stolku. Zkusila nehtem prsteníčku zmáčknout tlačítko pro poslední volaná čísla. Z bločku vedle přístroje vytrhla prázdný list a čísla si poznamenala. Byla tři. Lístek složila a strčila do kapsy u kalhot.

Potom klouzala pohledem po pokoji, ale neviděla nic, co by chtěla blíže prozkoumat, až na zásuvku psacího stolu.

Opatrně nadzvedla papíry na stole, což ji však neposunulo ani o kousek dál – byly to prospekty nejrůznějších výrobců stavebních materiálů. Nohou odstrčila židli, aby se dostala k zásuvce. Teď potřebovala ruce, neboť zásuvka neměla žádný knoflík. Přetáhla si rukáv přes pravou ruku, podstrčila ji pod zásuvku a otevřela ji. Byly v ní dvě knihy, Nový zákon a kožený diář s nápisem Birna. Konečně něco potřebného. Tóra diář vytáhla. Prudkým pohybem paže jej otevřela. Trefa. Zasmála se, ale smích ji hned zase přešel. Z

chodby zaslechla šramot, zdálo se, že se ozývá přímo přede dveřmi. Ocitla se v pasti. Musí pryč, nic jiného jí nezbývá.

V žádném případě by nedokázala vysvětlit, co v pokoji hledá – sama to dost dobře nevěděla. Vklouzla za okenní závěs sahající až k podlaze a modlila se, aby všechny pokoje byly stejné. Naštěstí byly. Roztřesenýma rukama odemkla dveře na terasu a vyskočila ven. Pak za sebou co nejopatrněji zavřela a spěchala pryč.

Za nejbližším rohem si zhluboka oddechla. Srdce jí bušilo. Co si představovala? Bylo to, hrome, o chlup. Byla si jistá, že slyšela, jak se dveře otevírají přesně v té chvíli, kdy vyklouzla ven. Pořádně se nadechla. Tep se jí pomalu uklidňoval… zásuvka psacího stolu! Nechala ji otevřenou.

Snažila se uklidnit. No a? Každý si bude samozřejmě myslet, že ji tak nechala Birna. Trhla sebou, když se podívala na diář, který držela v ruce, diář s nápisem Birna Halldórsdóttir, členka spolku islandských architektů.

Kapitola pátá

Policejní vůz pomalu opouštěl příjezdovou cestu a Jónas měl dojem, že se strážci zákona snaží svůj zdejší pobyt co nejvíce prodloužit. Musejí přece vědět, že hosté budou tím zvědavější, čím déle tu policie bude. Když mu auto konečně zmizelo z dohledu, Jónas si ulehčené oddechl a doufal, že se už nevrátí. Věděl ovšem, že to je nanejvýš nepravděpodobné. Poté, co policisté krátce nahlédli do Birnina pokoje a ujistili se, že je prázdný, zapečetili ho.

Potom Jónase instruovali, že před ukončením policejního vyšetřování do něj nikdo nesmí vstoupit, a požádali ho, aby jim ukázal, které auto na parkovišti patří Birně. Byl to malý tmavomodrý sporťáček značky Audi, který si nedávno koupila. Stál trochu stranou. Birna vždy parkovala co nejdál od ostatních vozidel, aby některý nepozorný řidič nepraštil dveřmi do jejího nového auta. Policisté došli k jejímu vozu a jeden z nich vytáhl z kapsy malý plastikový sáček. Zvedl jej a něco v něm zmáčkl. Sporťák zapípal a na tři muže

zablikal. Pak si vyšetřovatelé vyměnili významný pohled.

Jónas si povzdechl. Situace byla víc než nepříjemná.

Má si dělat starosti? S Birnou navzdory jejím chybám dobře vycházel, a má-li se podívat pravdě do očí, zapůsobila na něj trochu víc, než je běžné, nebylo to však vzájemné.

Může si dovolit nějaký pesimizmus? Nepěkná záležitost znamenala při rozšiřování hotelu důkladný škrt přes rozpočet. Měl by informovat zaměstnance, nebo dělat, jako by se nic nestalo? Policie se k tomu nevyjádřila. Musí být opatrný. Jeho jednání teď bude každý sledovat jako pod lupou a vykládat si je tak, aby se co nejlépe hodilo k pomluvám. žijí v malém hnízdě a jeho zaměstnanci nevynikají právě diskrétností. Znovu si povzdechl. Třeba policie zjistila, že šlo o nehodu – jejich chování však tomu nenasvědčovalo. Jónas se otočil a zašel do budovy. Prošel rychle kolem recepce, aby nemusel s nikým mluvit, ale kosmetička Kata, která se tam opírala o pult, měla ve tváři napsáno, že jen hoří, aby se dozvěděla, co policie řekla. Už

otevřela pusu, ale když se Jónas vyhnul jejímu pohledu a přidal do kroku, zaseji zavřela. Spolu s recepční Vigdís zklamaně pozorovala, jak kolem nich přešel, aniž by řekl půl slova nebo se na něco zeptal, a zavřel se ve své kanceláři.

Tam sáhl po telefonu a někomu volal.

Tóra seděla ve svém pokoji na hraně postele. Na klíně měla Birnin diář. Styděla se a nemohla se rozhodnout, zda jej má propašovat zpátky do jejího pokoje, nebo ho nechat

na jiném místě, kde nevyvolá žádné podezření. Lámala si hlavu i tím, kdy to udělat: hned, nebo až si ho prolistuje?

Zrudly jí tváře, když si představila, že Birna klidně taky může pořád být naživu. Má snad už klientů s dopisní schránkou a jiných kverulantů natolik plné zuby, že touží po dráždivějších případech tam, kde žádné nejsou? Přišla sem přece proto, aby lehce vyděšenému majiteli hotelu vymluvila beznadějný proces, a ne proto, aby se připletla do policejního vyšetřování, po němž jí vůbec nic není. Tóřin telefon zazvonil a ona po něm sáhla, ráda, že bude moci myslet na něco jiného.

„Mohla bys ke mně na chvíli zajít?“ zeptal se Jónas s poněkud nesrozumitelnou výslovností. „Něco se stalo. Zdá se mi, že to souvisí s tím strašidlem.“

„Co prosím?“ zamumlala Tóra jako bez ducha.

„Hned ti to vysvětlím, ale obávám se, že Birna, ta architektka, je mrtvá.“

„Za deset minut jsem u tebe.“

Tak přece. Přeletěla pohledem k diáři a trochu se jí ulevilo. Alespoň ho neukradla živé ženě. Tóra jej otevřela a palcem obracela stránky. Jednalo se o neobvyklý diář. Místo jednotlivých poznámek byly stránky hustě popsané. Bylo tu také několik skic domů, budov a jejich částí. Některé vypadaly jako dílo Birniny fantazie, jiné jako práce podle předlohy. Rozhodněji žádná stránka projeden den nestačila; kalendář byl popsaný až do září – tedy čtyři měsíce dopředu.

Tóra se mrkla na poslední listy s nadějí, že tu najde nějaký zápis jako: „Setkat se na pláži s X – musím být opatrná.“

Ale marně. Na posledním listě stálo „Bergur narozeniny – nesmím zapomenout“ a „zaplatit za duben“. Kromě toho tu byla uvedena spousta firem, které Tóře nic neříkaly. Vedle každého jména bylo číslo telefonu, nějaké údaje v milimetrech a za nimi obnos v korunách. Na konci každého řádku byly různé zkratky, jimž Tóra nerozuměla. Pak tu bylo podtržené slovo „nátěr“. V řádku s nejnižší peněžní částkou byl jakýsi háček. Nátěry mohly mít s ženinou smrtí těžko co společného, a tak se Tóra vrátila k předposlední stránce. Na ní byl nákres, který – pokud to mohla určit – představoval hotelové prostranství a umístění nové budovy.

Byly tu záznamy o nejdůležitějších mírách a vzdálenostech a ozdobná šipka vyznačující sever. Kolem nákresu byly poznámky týkající se sklonu pozemku a světelných podmínek. Jedna noticka vzbudila Tóřin zájem: „ Co je to s tímhle místem??? Staré plány???“ Trochu níž bylo jinou tužkou poznamenáno „Džbery“. Za slovem byly opět tři otazníky. To ji nedovedlo o nic dál.

Ačkoli by byla Tóra nejraději prohlédla celý diář, musela si pospíšit za Jónasem. Přesto otočila zpátky ještě několik stránek až k půdorysu nějaké budovy: dva stejně velké čtyřúhelníky vedle sebe, rozdělené do pokojů. Na stejném místě bylo zakresleno schodiště. Jednoznačně dům se dvěma podlažími. Pokoje byly popsány: obývák, jídelna,

kuchyně, pracovna, ložnice, koupelna a tak dále. Na okraji byla směsice poznámek, například „rok stavby 1920?“, „vlhkost na vnější zdi“, „základy?“. Jedna otázka byla zřejmě pro Birnu velmi důležitá, neboť ji zarámovala a rámeček několikrát obtáhla: „Kdo byla Kristín?“ Tóra hledala, zda to nesouvisí s nárysem nějakého domu v sousedství, ale nic nenašla. V záhlaví stránky stálo „Kreppa“, a pokud měla štěstí, bylo to jméno statku.

Zaklapla diář a strčila jej do cestovní kabely. V té se uklízečka jistě hrabat nebude.

Jónas byl neklidný a ne tak žoviální jako jindy. Nabídl Tóře nepohodlnou židli pro hosty před svým psacím stolem a sám se svalil do polstrovaného koženého křesla. Tentokrát tu, k Tóřinu ulehčení, nebyl žádný bylinkový čaj.

„Co chtěla policie, Jónasi?“ zeptala se Tóra, aby prolomila ledy.

Jónas vzdychl. „Vědí snad všichni, že se tu objevila?“

„Tsss, nemůžu mluvit za všechny, ale pár jich to, kromě mne, opravdu ví. I lidi, od nichž by to člověk nejméně čekal, okamžitě zvětří policajty.“

Jónas si znovu povzdechl, tentokrát podstatně hlasitěji.

Z levého rukávu povytáhl stříbrný náramek s velikým hnědým kamenem a nepřítomně jej pohladil dříve, než

odpověděl na otázku. „Našli na pláži mrtvolu. Mrtvolu ženy a myslí si, že je to Birna. Architektka, o které jsem ti včera

vyprávěl.“ Domluvil a soustředil se na svůj náramek, tentokrát jej přejel se zavřenýma očima.

„Aha,“ odvětila Tóra. „Říkali něco o příčině smrti? Smrt na pláži může mít nejrůznější důvody. Sebevražda…“

„Nevěřím, že se zabila,“ zahučel Jónas otupěle. „Nebyla ten typ.“

Tóra nepovažovala za nutné mu vysvětlovat, že neexistují žádné speciální sebevražedné typy. Jónasi, co policie říkala? O místě, kde se našla mrtvola…“

Jónas pohlédl na náramek a pak na Tóru. „Nic konkrétního. Jejich chování a to, o čem mlčeli, bylo nápadné.“ Věnoval se opět svému náramku. „Kdyby se byla například utopila, narazila na nějaký kámen či něco podobného, z čeho by se dalo soudit na nehodu, byli by se mě patrně ptali na její zvyky. Chodila často ven? Jezdila na kajaku? Plavala v moři? Ale na nic takového se neptali.

Jediné, co chtěli vědět, bylo, jestli nám tu někdo nechybí a jestli znám jistou ženu, kterou mi povrchně popsali.“ Jónas se zahleděl na Tóru. „Když si to teď připomenu, bylo velice podivné, že nepopsali rysy její tváře. Chyběla jí snad hlava?“ Dřív než mohla Tóra něco říct, rychle dodal: „Ne, nemohla jí chybět docela, popsali barvu jejích vlasů.“ Potom vytřeštil oči. „Nebo je snad možné, že někdo hlavu oddělil, skalpoval ji a vlasy položil na mrtvolu?“

Tóra učinila přítrž jeho smyšlenkám. „Myslím, že moc pouštíš fantazii na špacír. Soudím však, že to vypadá, jako

by měli podezření, že to není pouhá nehoda.“ Další otázku položila však velmi váhavě: „Prohledala policie její pokoj?“

Jeden z nich tam nakoukl. Druhý čekal na chodbě. Ten, co byl uvnitř, za minutku nebo tak nějak vyšel a zavrtěl hlavou.“

„Neptal se tě, kdo všechno má k jejímu pokoji klíč?“

Lehce se přitom začervenala.

„Ne, ale přísně zakázali, aby tam kdokoli vstupoval, dokud kriminálka neskončí s vyšetřováním. Potom chtěli vidět Birnino auto. V takovém malém sáčku měli dálkové odmykání, které se k němu hodilo.“

Tóra zamyšleně kývla hlavou. O identitě mrtvé v podstatě nebylo pochyb. „Tak jo.“ Podívala se na Jónase a musela se ovládnout, aby mu neřekla, jestli by si nemohl přestat hrát s tím hloupým náramkem. Určitě měl něco společného s alternativními léčebnými metodami, s dodáváním energie a podobně. „Kdo mohl chtít Birnu zabít?

Měla nějaké potíže?“

Jónas pomalu zavrtěl hlavou. „Ne, byla docela normální.“ Tóra si sice neuměla představit, co považuje za normální, ale vycházela z toho, že jeho měřítko bude asi jiné než to její. „Šílený člověk a vynikající architektka.“ Jónas se rozpačitě usmál. „Ovšem pravý Kozoroh, sebevědomý a tvrdošíjný. Ale slušný. Vysoce slušný.“

„Není tu někdo, kdo s ní třeba špatně vycházel?“ zeptala se Tóra. „Nenapadá tě někdo, kdo by s ní mohl mít nějaké rozmíšky?“

Jónas zasunul náramek zpět do rukávu a zcela se teď věnoval Tóře. „Tedy, přemýšlel jsem, jestli to nějak nesouvisí s těmi nadpřirozenými jevy.“

Tóra nepohnula brvou. „Chceš tím říct, že tu vraždu spáchal nějaký duch?“ Jónas pokrčil rameny a odmítavě mávl rukou. „Vím jen tolik, že to všechno nemůže být náhoda. Straší tady. Birnu našli mrtvou docela blízko.

Zabývala se přestavbou. Duchové chtějí, aby jejich prostředí zůstalo takové, jaké je opustili. Brání se všemu, co je narušuje. Co si má o tom člověk myslet?“

Tóra o něčem takovém nikdy neslyšela, ale také se nikdy duchy příliš nezabývala. „Jónasi, já si myslím, že je vyloučeno, že bychom tu měli co dělat s nějakým duchem.“

‚Jseš si tím jistá?“ otázal se hoteliér. „Birna se velmi zajímala o historii tohoto místa. Bezpodmínečně o něm chtěla vědět co nejvíc, aby získala cit pro zdejší podmínky.

Je docela možné, že rozjitřila doutnající hněv nějakého nebožtíka, a to se jí stalo osudným. Možná ne přímo – ale třeba nepřímo.“ Když viděl, že Tóra nic neříká, pokračoval: „Nemusí tu být přímé spojení. Ale situace je taková: straší tu, a prodávající se o tom nezmínili. Jedna žena strašlivým způsobem zemřela – a to může se strašidlem souviset. To se

dá jen těžko popřít, neboť vrazi mohou být ovlivněni silami z onoho světa. Chápeš?“

Tóra dokázala jen potřást hlavou.

‚Je to jasné,“ pokračoval Jónas. „Řekneš prodávajícím: Jedna žena tu přišla o život a vynořily se pověsti, že v tom jistou roli sehrál duch, takže by se o celou záležitost mohl zajímat soud. Nezdá se mi, že by ti lidé toužili mít něco společného se zločinem – byť nepřímo. Chtěla bys snad ty svědčit v hrdelním procesu, když by mohla obhajoba uvést, že sis pro sebe nechala informace, které mohly zabránit strašlivému činu?“ Jónas zavrtěl hlavou místo ní. „Ne, to bys jistě nechtěla. Ani ti lidé. A to povede k tomu, že budou ochotni jednat o náhradě škody.“

Tóra mu vpadla do řeči: „Jaký má pro tebe ta náhrada škody význam? Hotel jsi už nakonec postavil – nebo snad chceš celý prodej zrušit? Jestli tu opravdu nějaký duch je, tímhle ho nezapudíš.“

Jónas se usmál. „Nechci nic rušit, ale musím svým zaměstnancům zvýšit mzdu, aby mi neutekli. Jsou to spirituální lidé. Vnímaví k nadpřirozeným jevům. Dělám si starosti, protože někteří už mi dali najevo, že chtějí podat výpověď. Moje plány s tímhle podnikem se hroutí a je docela možné, že i ten malý zisk, s nímž jsem počítal, bude fuč. I hosté jsou senzibilní. Nejsou ochotni dostat se do konfliktu s bytostmi z jiného světa. Přinejmenším proto, že by mohli přijít o život.“

Tohle Tóra už musela vzít vážně. Protivilo se jí zaplést někoho pošetilými výhrůžkami do případu vraždy a donutit ho k jednání. Ale to, co řekl Jónas o zaměstnancích, se nedalo odbýt mávnutím ruky. „Nech mě o tom přemýšlet.“

Chtěla vstát, ale rozmyslela si to. „Musíš mi o tom duchovi něco povědět. Jak se vlastně projevuje?“

Jónas vzdychl. „Uf, nevím, odkud bych měl začít.“

„Snad od začátku,“ odpověděla Tóra trochu podrážděně.

„Ano, to bude nejlepší,“ souhlasil Jónas, který se Tórou nedal vyvést z konceptu. Jak jsem už řekl, většina zaměstnanců je podstatně vnímavější než ostatní lidé.“

Tóra přikývla.

„Začalo to tím, že tu na ně cosi nepříjemně působilo.

Myslím, že první to pocítil jasnovidec Eiríkur. Pak to cítili i další, pěkně po sobě. Já byl jeden z posledních, myslel jsem si nejdřív, že si to jenom namlouvají.“ Jónas se na ni vážně zadíval. „Je vlastně nemožné něco takového popsat lidem, kteří nemají cit pro mimosmyslové vnímání, ale mohu tě ujistit, že to není nic příjemného. Nejlíp se dá takový pocit přirovnat k tomu, když tě někdo pronásleduje. Nebo jako kdyby někdo seděl v tmavém koutě a pozoroval tě. Tak mi to alespoň připadá.“

Tenhle popis jenom posílil Tóřinu domněnku, že jde o masovou hysterii. Někdo přišel s nějakou vágní historkou, další se přidali a najednou se z přeludu stala skutečnost.

Jónasi,“ ozvala se, „musíš být o něco konkrétnější. Ten

případ je naprosto beznadějný, pokud bych měla prodávajícím vyprávět to, cos mi právě pověděl.

Potřebujeme něco podstatnějšího. Nestačí, když tu a tam přeběhne někomu mráz po zádech.“

Jónas se zatvářil rozladěně. „Je to mnohem horší.

Nějaké to zamrazení přejde. Takovýhle pocit je ale všudypřítomný. Lepší je mluvit o děsu. Téměř všichni slyšeli noční kvílení. Pláč dítěte.“ Náhle triumfoval. „A já spatřil opravdového ducha. Dokonce několikrát. V poslední době se jeho přítomnost zvýšila.“

„A kde jsi toho ducha viděl?“ zeptala se Tóra nevěřícně.

„Převážně venku. Tady venku.“Jónas bez ohlédnutí ukázal z okna. „Těžko mohu popsat, kde ten duch přesně stál, vždycky byla mlha, když jsem ho zahlédl. Někteří duchové se objevují jenom za jistých povětrnostních podmínek, a tenhle přichází za mlhy.“

„Nemůžeš ho tedy popsat podrobněji?“

„Ne, vlastně ne. Vím jen, že je to nějaká dívka. Na muže byla ta bytost příliš drobná a útlá.“ Jónas se opřel v křesle. „A jednou jsem ji viděl v zrcadle. Bylo to sice příliš rychlé, ale řekl bych, že to bylo jednoznačně děvče.“

„Řekl jsi, žes tu dívku poznal na jedné fotografii. Tak rychle to zas nemohlo proběhnout, když si vzpomínáš na její rysy.“

„Budiž, nevím jen, jak to přesně popsat. Čistil jsem si zuby a zaslechl nějaký šramot. Zarazil jsem se, narovnal se a

pak jsem v zrcadle uviděl, jak se to stvoření mihlo kolem dveří. Rysy jejího obličeje se musely uložit v mém podvědomí. Ačkoli ji nemohu přesně popsat, určitě jsem ji na té fotografii poznal.“ Jónas otevřel jednu ze zásuvek psacího stolu a chvíli se v ní hrabal, přičemž pokračoval v řeči. „Už jsem pak tu fotku nedokázal vzít do ruky. Hodil jsem ji znovu do krabice a zavřel ji. Ty s tím potíže mít nebudeš, ale já prostě nemůžu.“

„Nemyslím si, že to na mě nějak speciálně zapůsobí,“

souhlasila Tóra a zasmála se. „Ráda o té věci promluvím s některým z tvých zaměstnanců. Například s tím Eiríkem.“

„žádný problém. Momentálně tu není, ale zítra by se měl vrátit.“ Jónas konečně našel předmět, který hledal v zásuvce. Podal Tóře starý, těžký klíč na velkém kovovém kroužku. „To je klíč od starého sklepa. Stojí tam bedny, o kterých jsem ti povídal. Prohlídni si je. Je tam pár zajímavých věcí, které by mohly existenci toho přízraku vysvětlit.“

Tóra se pro klíč natáhla. „Vzpomínám si dobře, že se ten druhý statek jmenuje Kreppa?“ zeptala se licoměrně.

Jónas se na ni nechápavě podíval. „Jo, to souhlasí.

Původně to byly dvě propojené usedlosti. Jeden statek se jmenoval Kreppa, druhý Kirkjustétt. Birna strávila řadu hodin plánováním stavební činnosti v tomhle místě.“

„Tak? A proč to?“ zeptala se Tóra ještě zvědavěji. „Ten starý statek snad ještě stojí?“

„Ano, pořád je na svém místě. Původně jsme chtěli novou budovu postavit vedle, tak jako tady, ale Birně se to nelíbilo. Pro ni byl ten dům příliš daleko a ve špatném stavu.

Můžeš si ho zítra prohlédnout, jestli chceš. Klíče jsou pod kamenem před domovními dveřmi. Ta prohlídka tě určitě potěší, zůstal tam všechen starý mobiliář.“

‚Jak to?“ užasla Tóra. „Při prodeji byl ten dům přece neobydlený.“

„Netuším,“ odpověděl Jónas. Je možné, že mezitím část toho starého harampádí odvezli, protože sestra. Jónas pátral v paměti po jménu té ženy a kroužil přitom ve vzduchu ukazováčkem.

„Myslíš Elín Tórdardóttir? Která ti tu usedlost prodala?“

„Ano, ta!“ Jónasův ukazováček se zastavil uprostřed kruhu. „Elín, sestra. Přede dvěma měsíci volala a vzkázala mi, že ty krámy konečně proberou. Byl jsem ve městě, proto jsem s ní osobně nemluvil, vyřizovala to Vigdís. Brzy nato přišla její dcera a ptala se, kde je schovaný klíč. Možná je lepší, že jsem ani jednu, ani druhou nepotkal, protože bych byl jistě zavedl řeč na to strašidlo.“

Jenže Tóra už nechtěla probírat duchy. „Kdy přišla řeč na to staré zařízení? Nevzpomínám si, že by to během jednání o koupi bylo na programu.“

„Šlo jen o ústní dohodu,“ vysvětlil Jónas. „Svého času se o jeho likvidaci zmínili a já jim řekl, že to mohou provést, až se jim to bude hodit.“ Hned však dodal: „Ale pak jsem je

upozornil, že by si měli pospíšit pro případ, že ten dům budu potřebovat nebo ho budu chtít dát strhnout.“

Tóra přikývla a podívala se na hodinky. „Možná se tam kouknu ke konci víkendu. Kdo ví, třeba tam potkám Elín nebo jejího bratra. Bedny si prohlédnu zítra. Teď už je pozdě.“

Jónas přisvědčil. „Určitě je lepší neprobírat jejich obsah před spaním, to ti říkám.“ Šibalsky se ušklíbl. „Ať už věříš na duchy nebo ne.“

Lůžkoviny tu byly nejlepší, v jakých kdy spala. Zívala a protahovala se, pevně rozhodnuta vyspat se do sytosti.

Tlustý prachový polštář perfektně vyhovoval její šíji a Tóra si umínila zeptat se Jónase, kde ty věci koupil. Sáhla po dálkovém ovladači na nočním stolku a vypnula televizi.

Jakmile zavřela oči, přemohl ji spánek a chvíli nato už

pravidelně oddechovala a její myšlenky se rozběhly do ztracena. Neprobudil ji ani tichý dětský pláč, který otevřeným oknem pronikal do pokoje.

Kapitola šestá

Sobota, 10. června 2006

Pro Gautiho nebylo nic horšího než muset v sobotu časně ráno provádět pitvu, a to hlavně v případě, že bylo třeba připravit se na ni už den předtím. Páteční večery se daly trávit mnohem příjemněji než ve společnosti zemřelých a v pachu dezinfekce ve sklepě zemské nemocnice. Byl by raději trávil ten čas uprostřed povolných dam v nějakém baru, obklopen mračny cigaretového kouře. Gauti přemýšlel, zda by si konečně neměl hledat nové zaměstnání.

Momentálně se mu zdálo, že si každý může najít dobře placené místo. Víc, nebo míň. Nebyl si jen jistý, zda bankovní sektor je tím pravým místem pro zužitkování pětileté praxe asistenta úředního ohledávače mrtvol, ale když v něm našli uplatnění téměř všichni jeho přátelé?

Představoval si, jak sedí v slušivém obleku za stolem investičního poradce, který rozpitvá zákazníkovo portfolio a udělí mu dobré rady, jež nakonec vedou k tomu, že se

zadluží ještě víc. Ne, společnost mrtvých byla přece jen pestřejší. Jeho pohled putoval po instrumentáři na stole a zjišťoval, zda je všechno na svém místě – i mrtvá, přikrytá bílým prostěradlem. Teď už chyběl jenom soudní lékař.

Gauti pohlédl na hodiny visící na stěně za ním. Povzdechl si.

Lékař už měl zpoždění. Hrannar Pétursson. Horší už to být nemohlo. Byl to takový ten arogantní hejsek, který měl ke všemu odborné nedostatky. Jeho nedbalý pracovní přístup nebyl většinou přímo tragický, ale někdy ho musel Gauti upozornit na chyby, kterých si všiml dokonce i on. Hrannar se vždycky mimořádně namíchl, když Gauti na jeho omyly přišel, ale toho to nerozházelo – působilo mu dokonce potěšení, že může Hrannara rozzlobit.

Dveře pitevny se otevřely a Hrannar s velikou okázalostí vstoupil. Měl s sebou jednoho studenta medicíny, jehož Gauti znal od vidění, ale na jeho jméno si nevzpomínal. Poslední týden se potloukal po ústavu, ale žádné obdukce se nikdy nezúčastnil.

„Dobrý den,“ pozdravil Hrannar blahosklonně a ukázal na svůj doprovod. „To je Sigurgeir, student medicíny v desátém semestru. Smí přihlížet. Takovou mrtvolu nakonec nemáme každý den.“

Gauti pokynul hlavou upjatě se usmívajícímu studentovi a stáhl z ženy prostěradlo. Pozoroval studentovu reakci.

Mladíkovi dalo značnou práci skrýt svůj odpor. Hrannar si toho nevšímal a sklonil se k hlavě mrtvé tak nízko, že se jí

téměř dotýkal nosem. Pak se napřímil, vyndal diktafon a začal svou přednášku. „Na stole leží neznámá žena. Byla nalezena mrtvá na jižním pobřeží Snaefellsnesu. Rysy obličeje v důsledku těžkých zranění a poškození post mortem nerozeznatelné…“

„Papá mě štve. Pořád jen spí. Gylfi taky. Chci k tobě.“

Tóra si protřela oči a posadila se. Zvedla telefon stojící na nočním stolku, aniž se tak docela probudila. Než dceři odpověděla, odkašlala si. Matně si vzpomínala na sen o nějakém duchovi a plačícím kojenci, ale ten vjem se rychle rozplynul a vymizel z paměti. „Haló, Sóley. Už jsi vzhůru?“

Pohlédla na hodiny. Bylo krátce před osmou. „Fuj, je brzy ráno, miláčku. Dnes je sobota. Papá a Gylfi mohou ještě chvíli spát, aby pak měli skvělou náladu.“

„Hmmm.“ Tenký, pípavý hlásek zněl značně vyčítavě.

„Ti nemají nikdy skvělou náladu. Tu míváš jen ty. Ty jsi fajn.“ Příjem byl velmi špatný, znělo to, jako by Sóley seděla v nějakém sudu.

Je krásné, dokud to takhle je, pomyslela si Tóra, která při výchově svého syna zjistila, že takové zbožňování netrvá dlouho. Ale Sóley bylo teprve šest, a přestože jí brzy bude sedm, má Tóra před sebou ještě pár let, v nichž bude moct hrát v dceřině životě hlavní roli. „Vrátím se domů zítra večer. Pak si uděláme hezkou chvilku. Jestli chceš, přinesu ti z pláže mušle.“

„Pláž! Ona je tam pláž?“ Sóley srdceryvně povzdechla.

„Proč nesmím být s tebou? Já chci taky na pláž.“

Tóra si vynadala, že se zmínila o pláži. Vzhledem k tomu, že bydleli u moře, ji prostě nenapadlo, že by pláž

mohla vyvolat takové nadšení. „Ale, miláčku, víš přece, že tenhle víkend musíš být s tátou. Třeba se sem podíváme v létě.“

„S karavanem?“ zeptala se Sóley nadšeně.

Tóra v duchu zasténala. „Možná. Uvidíme.“ Neuměla si představit nic horšího než za sebou tahat ten krám, a také se dosud nenaučila s ním zacházet. Těch několik výletů s obytným přívěsem se uskutečnilo jen proto, že s ním nemusela nikde couvat. „Teď běž a zapni si televizi, právě začíná dětský program. Papá a Gylfi jistě brzy vstanou.

Oukej?“

„Oukej,“ zahučela Sóley zasmušile. A dodala: „Čau.“

„Čau. Chybíš mi,“ řekla Tóra a zavěsila. Chvíli pozorovala sluchátko, udivena tím, jak k této situaci došlo.

Její manželství před poměrně krátkou dobou totálně ztroskotalo a ona si nikdy neudělala doopravdy čas na to, aby dala věci do pořádku. Jedenáct let všechno víceméně klapalo, ale pak to šlo supem z kopce. Půldruhého roku nato se Hannes a ona rozvedli. Měla z toho špatné svědomí, protože děti byly vláčeny mezi dvěma byty. Ale v tuto chvíli se na tom nedalo moc změnit; nedala by se s Hannesem znovu dohromady, ani kdyby vytvořil světový rekord v

couvání s karavanem. Vyskočila z postele, potlačila tísnivé myšlenky a stoupla si pod sprchu. Pak si natáhla džínsy, pulovr s kapuci a obula sportovní boty. Nyní byla připravena šmejdit v zaprášeném sklepě. Ve velkém zrcadle viděla, že už jí chybí jenom kukla přes hlavu, aby mohla vyloupit banku.

V jídelně ji čekal bohatě zaplněný bufetový stůl. Tóra obvykle snídala střídmě, ale jídlo bylo prezentováno tak vkusně a lákavě, že neodolala a na velký talíř si naložila míchaná vejce, šunku a toastový chléb. Nakonec přihodila navrch pár kusů ovoce, aby to lépe vypadalo. Sotva si sedla, přídavek pro zdraví rychle odsunula. V jídelně byla obsazena asi polovina stolů. Byla by ráda věděla, jaký druh lidí se v takovém hotelu zdržuje. Jednak byl velmi drahý, jednak zaměřený na ezoteriku. Hosté nevykazovali žádné zvláštní znaky. Byli různého stáří a národnosti, většinou však Islanďané.

U tří stolů seděly osamělé osoby tak jako Tóra; dva muži, jeden starší a jeden mladší a pak žena středního věku.

Tóra usoudila, že všichni jsou krajané. Starší pán jí byl povědomý. Tóra tipovala, že je to nějaký advokát nebo hospodářský kontrolor. žena působila zasněně. Seděla tu tiše a jaksi smutně, oči upřené na šálek kávy před sebou.

Talíř měla obložený jídlem, jehož se očividně dosud nedotkla. Ta paní vypadala tak deprimované, že se jí Tóře instinktivně zželelo. Mladý muž do tohoto prostředí naopak

zapadal perfektně. Tóra si ho důkladně prohlížela: působil průbojně, byl černovlasý, opálený, měl trénované tělo bez přísunu anabolik. Tóra se roztouženě usmála, ale ihned nasadila jiný výraz obličeje, když se na ni podíval a úsměv opětoval. Rozpačitě polkla zbytek kávy a vstala. Muž udělal totéž. Na noze měl obvaz a vedle sebe na židli berli. Zvedl ji a belhal se za ní na chodbu.

„Jste Islanďanka?“ uslyšela Tóra za sebou.

Otočila se a uviděla, že mladý muž není neatraktivní ani zblízka. „Já? Ale ano,“ odpověděla a přála si, aby nebyla oblečena přesně jako bankovní lupič. „A vy?“ dodala a zasmála se.

Oplatil jí úsměv a podal ruku. „Ne, jsem asi Číňan a zajímám se o islandštinu. Teitur.“

„Tóra.“ Uchopila jeho napřaženou ruku.

„Musela jste zrovna přijet,“ usoudil a podíval se jí zpříma do očí. „Byl bych si vás určitě všiml.“

Tak je to tedy, pomyslela si Tóra a nedala na sobě nic znát. „Přijela jsem včera. A vy? Jste tu už dlouho?“

Mladý muž zablýskal zuby. „Týden.“

„A líbí se vám tady?“ zeptala se Tóra jako hlupák. Při kontaktu s druhým pohlavím byla vždycky velice rozpačitá, i když vůbec o nic nešlo.

Pobaveně zvedl obočí. ‚Jasně. Je tu prima. Udělal jsem si malou relaxační a pracovní dovolenou a zatím jsem

dokázal obojí spojit. Nehledě na tohle.“ Opřel se o berli a zvedl obvázanou nohu.

„Ó,“ protáhla Tóra. „Co se vám stalo?“

„Spadl jsem z koně. Totálně idiotsky,“ vysvětloval.

„Mohu vám tu doporučit všechno, jenom ne vyjížďky.

Vlastně jsem nespadl jen tak; kůň se vyděsil a shodil mě.

Přitom jsem si vyvrtnul kotník. Ruce pryč od půjčování koní!“.

Tóra se zasmála. „Bez starosti. Je nanejvýš nepravděpodobné, že by mě něco takového napadlo.“ Tóra by si spíš najala saně se psy, než aby rajtovala krajinou na koni. „A vy pracujete tady? Co vlastně děláte?“ zeptala se zvědavě. Nezdálo se jí, že by tu mohl pracovat, pokud ovšem nebyl spisovatel.

„Jsem burzovní makléř. Dost stresující povolání, ale má tu výhodu, že se dá provozovat téměř kdekoli, stačí k tomu jenom notebook s připojením k internetu. A vy, co děláte vy?“

„Advokátku,“ odvětila Tóra a kývla hlavou, jako by ho chtěla přesvědčit, že mluví pravdu. O bože, jak směšně se dokázala předvádět!

„Fakt?“ užasl Teitur. „Poslyšte, co byste řekla, kdybych vám ukázal okolí? Za týden to tu znám jako své boty.“

Tóra se na něj usmála. Pochybovala, že se tu po týdnu perfektně vyzná. Kromě toho s tou kulhavou nohou nebude moc mobilní. „Tak jo, uvidíme.“

„Mám čas vlastně pořád,“ dodal vesele. „Řekněte mi jenom kdy.“

Tóra se s ním rozloučila. Bylo vskutku lákavější procházet se s tímto dobře vyhlížejícím mužem, než dřepět v zaprášeném sklepě a prohlížet staré fotky. I když se nemohl moc rychle pohybovat. Ach jo.

Většina orgánů zemřelé ležela v ocelových miskách. V

jedné mozek, ve druhé plíce, ve třetí játra a tak dále.

Mrtvolný bufet, jímž se Gauti už dávno nedal vyvést z klidu.

Musel pátrat v paměti, zda si vzpomene na nějakou mrtvolu, která byla v horším stavu než tahle. Doufal, že ta žena rychle zemřela nebo ztratila vědomí dřív, než vzala tak špatný konec.

Hrannar přistoupil k umyvadlu a stáhl si rukavice. „Tak to bychom měli. Ta žena byla brutálně znásilněna, ale smrt způsobily opakované tvrdé údery do hlavy a obličeje. Z toho důvodu a vinou zvířat post mortem, patrně lišek, jsou rysy její tváře poškozené. Nedá se zjistit, zda ta žena byla během znásilnění při vědomí, z mrtvoly však nelze soudit ani, zda se bránila. Vrah ji patrně utloukl už předtím. Jednoznačně zemřela před koncem znásilnění. Sperma, patrně pachatelovo, je ve vagině. Vyšetření spermatu a odlišných chloupků, které se našly v její genitální krajině, může pachatele identifikovat. Vše ostatní se mi zdá nepravděpodobné. Je tu ovšem nezvykle velké množství spermatu. Tedy podnět ke zjištění, zda nešlo o víc než

jednoho pachatele.“ Svá slova adresoval studentovi medicíny, který stál bledý a tichý vedle Gautiho. „Popis špendlíků musí být ve zprávě o obdukci podán podrobně.

Nemáme tu každý den mrtvolu s takovými předměty zabodnutými v chodidlech. Mám dojem, že pachatel tím chtěl něco sdělit. Jako by byl duševně nemocný nebo sadisticky založený. Pro jeho počínání zatím nemám logické vysvětlení.“ Ukázal na deset zkrvavených špendlíků, které vytáhl ženě z chodidel a vložil do průhledného plastikového obalu. Svlékl zašpiněnou zástěru a rukou si projel vlasy.

„Všechno řádně popište a ihned pošlete do laboratoře.

Policie spěchá na výsledky.“ Potom zamířil ke dveřím.

„Na to si zvykneš, neboj se,“ sdělil Gauti mladíkovi a povzbudivě ho poklepal po ramenou. Přitom zanechal krvavý otisk ruky na jeho bílém plášti. „Počínal sis dobře.“

„Odporné,“ zamumlal student tiše, aby to zaslechl jenom Gauti. Jak mě jenom mohlo napadnout, že jsem dal přednost tady tomu před klinikou v Hveragerdi?“

*

Tóra zírala na stoh krabic ve špatně osvětleném sklepě.

Matné světlo pocházelo od starého lustru uprostřed místnosti a mrňavé okno bylo tak špinavé, že propouštělo jenom kalné paprsky. Do nosu ji praštil vlhký pach. Můj ty bože!

Nejradši by Jónase požádala, aby dal bedny vynést do jejího pokoje. Ke všemu se zdálo, že dřevěné pilíře podpírající strop sklepa jsou skrz naskrz ztrouchnivělé. Tóra se

zamračila při pomyšlení na všelijakou havěť, která je tu jistě doma, ale vzchopila se a přistoupila k nejnižší hromadě krabic. Vršil se jich tu asi tucet, ale přesný počet bylo těžké odhadnout, protože na sebe byly naházené bez ladu a skladu.

Tóra zvedla víko nejhořejší krabice a opatrně nakoukla dovnitř.

Vytřeštila oči. Počítala se vším možným, ale s tímhle tedy ne.

Kapitola sedmá

Nahoře v krabici ležela složená vlajka s hákovým křížem. Bílá plocha kolem kříže byla zažloutlá a látka na omak drsná. Tóra svraštila čelo, vlajku opatrně vyndala a odložila stranou. Pod ní se objevil štos novin; ty vrchní byly ještě zažloutlejší než vlajka. Ta tiskovina se jmenovala Island a pod titulem byl nacistický znak. O něčem takovém se Jónas ve své mysteriózní zprávě o přízracích a temné minulosti domu nezmínil ani slovem. Tóra noviny vyndala a viděla, že spodní tiskoviny jsou stejného druhu.

Vydavatelem bylo nějaké nacionální seskupení. Tóra potřásla hlavou. Věděla, že před válkou existovalo na Islandu menší nacistické hnutí, ale o jeho aktivitách nic netušila. Z obsahu bedny bylo zřejmé, že vydávalo jakési tenké sešitky, které podle titulků za moc nestály. Při prohlížení těch tiskovin padla také na pár vydání studentského časopisu Mjólnir, jehož vydavatelem byl podle záhlaví Spolek nacionalistických studentů. Tóra vyndala

hromádku časopisů z krabice a pod nimi narazila na složenou košili, pásku na rukáv s hákovým křížem a opasek s koženým řemínkem, který se zřejmě dával přes rameno.

Což bylo z první hromádky všechno. Nyní si mohla prohlédnout dno krabice a její pohled padl na mosazný předmět. Vyndala jej – hákový kříž, jehož spodní část tvořilo jakési pouzdro. Tóře nebylo jasné, k čemu sloužilo.

Pak tu bylo několik výstřižků s informacemi o tanečních zábavách, výletech a srazech nacistů, a dále věci, které neměly s politikou nic společného: stará náprsní taška, boty a fotografie lidí, kteří hákový kříž nenosili. Na žádné z těch fotek nebylo dítě. Motivy byly podobné: lidé nejlepšího věku ve svátečních oblecích, většinou sedící na dece při nějakém pikniku nebo seřazení před domem. Tóra nemohla poznat, zda stěna domu, kterou bylo vidět na více fotografiích, patří ke starému dvoru, kde se právě nalézala.

Podle oblečení pocházely záběry z válečné a poválečné doby.

Tóra se pokusila uložit předměty zpátky do bedny ve stejném pořadí. Sice ji už dlouho nikdo neotevřel, a tak by ani nemohl říci, jak byly uspořádány, ale Tóře se zdálo slušné nechat po sobě všechno tak, jak to našla. V další krabici nebylo nic zajímavého – pár starých háčkovaných deček a staromódní váza s květovaným vzorem a zlatým okrajem. Naproti tomu v třetí krabici leželo staré fotoalbum.

Tóřina babička měla také takové, a tohle možná Tóru trochu

sklíčilo a přivedlo na myšlenku, jak je ten život vlastně krátký a pomíjivý. Už teď by jistě bylo těžké najít někoho, kdo ty lidi na fotografiích znal, a zanedlouho to bude naprosto nemožné. Tóra se posadila na jednu z beden, aby si snímky v klidu prohlédla.

Otevřela tlusté desky alba. Na první straně pod vložkou z průsvitného papíru byly záběry pořízené u starého dvora.

Dům na nich vypadal nově a bylo vidět, že se moc nezměnil.

Na dřevěném štítě nad vchodem bylo vyřezáno „Kirkjustétt“.

Tóra opatrně vysunula roh snímku z celofánové příchytky a fotografii vyndala. Na zadní straně bylo razítko svědčící o tom, že byla pořízena či vyvolána v roce 1919.

Úhledným rukopisem, zřejmě nějaké ženy, tu bylo napsáno: Bjarni Tórólfsson a Adalheidur Jónsdóttir. Tóra si obrázek prohlédla pečlivěji a zjistila, že fotograf musel mít slunce v zádech, neboť pár v záběru se snažil nekřivit obličej, ačkoli je slunce oslepovalo. Oba vypadali velmi dobře: muž byl urostlý a měl husté kučery, žena byla štíhlá, měla sukni po lýtka a sváteční boty s nízkým podpatkem, na hlavě staromódní klobouk, který jí zakrýval půl tváře. Zpod klobouku vykukovaly světlé vlasy. On měl na sobě široké světlé kalhoty s nápadnými puky, košili a šle. Stáli vedle sebe rovně jako svíčky před domovní zdí, paže u těla.

Statkáři starých časů.

Na téže straně bylo další foto s podobným motivem, jen tu byla tentokrát jiná dvojice. Tóra opatrně zasunula první snímek na jeho místo a vyndala druhý. Tímž písmem tu bylo vedle Bjarniho a Adelheidur vyvedeno: Grímur Tórólfsson a Kristrún Valgeirsdóttir. Člověk nemusel vědět, že oba muži mají stejné jméno po otci, aby poznal, že to jsou bratři. Měli podobné šaty, odlišené jen barevně. Tóra si záběr prohlížela, ale rysy obličejů nešlo dobře rozeznat, neboť byly osvícené sluncem. Viděla jen to, že paní, kterou považovala za Grímovu manželku, byla naprosto jiná než světlovlasá Adalheidur. Vypadala starší a venkovštější, byla plnější a menší, měla na sobě obyčejnou sukni k tlustému svetru a polobotkám. Tmavé vlasy byly svázané. Tóra přemýšlela, jak spolu tyto dvě rozdílné ženy asi vycházely. Listovala albem dále.

Na dalších stránkách byly tři snímky mladého páru, Bjarniho a Adalheidur, všechny pořízené venku. Podobaly se první fotografii až na to, že žena neměla klobouk. Tóra obracela listy dál a prohlédla si dva záběry, na nichž byl starší bratr a jeho paní společně s mladým párem.

Následovalo nějaké dítě, malé tmavovlasé děvčátko, podle tehdejšího zvyku dobře živené. Ze zadní strany snímku se Tóra dozvěděla, že se jmenovalo Edda Grímsdóttir a bylo dcerou staršího bratra. Záběr pocházel z roku 1922 a dítěti na něm mohl být asi rok. Další snímky byly pořízeny s delšími časovými odstupy. Na tom z roku 1923 se dalo

poznat, že Adalheidur, mladší žena, je těhotná, ale na další fotce žádné dítě nebylo. Teprve z roku 1924 tu byl obrázek mladých manželů s několikaměsíčním miminkem v náručí.

Byl zhotoven v ateliéru. Dítě bylo zahaleno do rýškovaných kusů látky a vzadu bylo uvedeno, že jde o holčičku jménem Gudný. Následovala velmi podivná fotografie další dívky.

Zdálo se, že spí, měla na sobě háčkovanou čepičku, zakrývající jen půl hlavy, a bílé nabírané šatičky. Pro spící dítě to byla poloha velmi zvláštní. žádné z Tóřiných dětí tak nikdy nespalo, s rukama zkříženýma na břiše a s nataženýma nohama. Tóra snímek vyňala z alba a otočila. Stálo na něm „Edda Grímsdóttir“ a za jménem byly dva letopočty, za tím druhým pak černý křížek. Zemřela ve stejném roce, kdy se Bjarnimu a Adalheidur narodila dcerka. Tóra vrátila snímek na jeho místo a nadula chřípí. Věděla, že tehdy bylo běžné fotografovat zemřelé, ale nikdy takový záběr neviděla. Byl to snad ten, který měl Jónas na mysli, když mluvil o duchovi?

Když Tóra došla k posledním stránkám alba, docela dobře už obyvatele dvora znala. Až do roku 1925 tu nebyla žádná fotografie staršího bratra. On a jeho žena se museli odstěhovat nebo jinak zmizet ze života mladého páru.

Možná ztráta jejich dcery Eddy vedla k tomu, že opustili statek. Adalheidur zmizela ze záběrů v roce 1927. Na tom posledním z roku 1926 bylo vidět, že je v jiném stavu. Od toho roku se změnily i popisky na zadních stranách

fotografií, staly se hrubšími, prozrazovaly mužskou ruku.

Od té chvíle se Tóře zdál Bjarniho výraz ustaraný, ačkoli se na malou Gudný starostlivě usmíval. Z fotografií se dalo usoudit, že rostla do krásy jako její matka, třebaže se podobala spíš otci.

Album nebylo zaplněno docela. Obě poslední fotografie ukazovaly Gudný před domovní zdí – zřejmě oblíbené místo rodiny pro fotografování. Teď už to byla dospívající dívka s bujnými tvary a světlými kudrnatými vlasy. Tóra si uměla představit, že platila za krasavici – vypadala přesně jako filmové hvězdy té doby. Oba záběry byly z roku 1941 a byly by úžasné, kdyby na nich Gudný byla sama. Ale tak tomu nebylo. Nalevo i napravo od ní pózoval vždy jeden mladík s prkenným držením těla a vážnou tváří. Podivné však nebyly ani tak směšné postoje jako oblečení těch pořízků. Oba na sobě měli hladké černé kalhoty, bílé košile a na rukávu pásku s hákovým křížem. Dál potom zvláštní opasek s řemínkem přes rameno a jeden z nich třímal v ruce žerď s vlajkou. Ta nevlála ve větru, leč zplihle visela, nicméně se dalo poznat, že je nacistická, neboť na konci žerdě trčel hákový kříž, na jaký Tóra narazila v krabici. Jeho zvláštní pouzdro tedy sloužilo k upevnění na tyč. Jména těch mladíků nebyla na zadní straně fotky uvedena, jenom letopočet a jméno Gudný.

Další snímky už v albu nebyly; na konci zůstaly tři stránky prázdné. Z té první byl zřejmě jeden obrázek

odstraněn, neboť po něm zbylo tmavší místo a přilepené fotorůžky. Tóra albem trochu zatřásla, kdyby do něj byla nějaká fotografie jenom tak volně vložena, ale nic nevypadlo. Odložila je a vstala. Světlo ve sklepě bylo tak sporé, že si chtěla fotky raději prohlížet ve svém pokoji.

Kromě toho se musela zeptat Jónase, které děvče vlastně má být tím duchem. Stupně dřevěného schodiště vedoucího vzhůru hlasitě skřípaly a Tóra byla ráda, že není tlustá. V

přízemí se zhluboka nadechla potěšena tím, že unikla vlhkému sklepnímu pachu. A zamířila k přijímací hale.

Venku před oknem spatřila Sóldís, pokojskou, která ji včera dovedla k jejímu pokoji. Opírala se o portál a kouřila.

Tóra se rozhodla kousek si zajít a ještě jednou se zajímat o historky, jež se vážou k pozemku a domu.

„Ahoj Sóldís!“

Dívka se otočila. Její obličej byl bezvýrazný a Tóra nedokázala určit, zdaje ráda, že ji vidí, nebo naopak.

Rozhodně však nechtěla zmizet.

„Nevzpomínáš si na mě?“

„Ale jo. Jste ta Jónasova známá. A jste tady na návštěvě.“

„Tak.“ Tóra se přátelsky usmála. „Poslyš, včera ses zmínila o starých historiích týkajících se tohohle místa a řeklas, že mi o nich něco povíš. Teď by se mi to docela hodilo.“

Dívka svraštila čelo a nechtěla se podívat Tóře do očí.

„Mám práci.“

„Jónasovi by to mohlo pomoct. Snažím se ho podpořit, a přestože to zní nepravděpodobně, tvoje vyprávění by tomu prospělo.“

Dívka zaváhala a lhostejně cukla rameny. „Oukej.

Pro mě za mě.“

„Skvěle,“ zaradovala se Tóra. „Můžeme jít dovnitř?“

Počasí bylo pořád zasmušilé, ačkoli mlha trochu prořídla.

Taky se o pár metrů zvedla, takže bylo vidět úpatí blízkých kopců.

Sóldís vykročila dovnitř a Tóra jí šla v patách. Vchodem pro zaměstnance vešly do chodby, která vedla do velké kuchyně. Sóldís se posadila k malému kuchyňskému stolku a nabídla Tóře židli. Potom sáhla po velké termosce a dvou šálcích.

„Víte, já tu vyrostla a moje babička mě seznámila s všelijakými zdejšími historkami. O trollech a tak, však to znáte. Většinou jsou to nesmysly, ale ona věří, že něco z toho je pravda,“ vysvětlovala Sóldís a podávala Tóře šálek s kouřící kávou.

Tóra přikývla. „Co například?“ Sáhla po krabici s trvanlivým mlékem a trochu si ho nalila do kávy.

„No, například to, co se povídá o tomhle místě. Babička tvrdí, že na něm lpí kletba.“

„Kletba?“ Tóře se málem podařilo zvednout obočí až k vlasům.

„Do zdejšího lávového pole se dřív odkládali kojenci.

ženské z okolí, které se nemohly starat o svoje děti, je sem přinesly a odložily.“ Pohlédla na Tóru a otřásla se. „Děsné.

Pořád ještě jsou slyšet. Dokonce i já je zaslechla.“

Tóra se kávou málem zalkla. Předklonila se. „Chceš mi říct, žes slyšela plakat kojence, které tu někdo odložil před stovkami let?“

Sóldís se na ni blahosklonně podívala. „Jestli si myslíte, že jsem jediná, tak se mýlíte. Většina zdejších lidí ten pláč zaslechla taky. Hlavně v poslední době. Když jsem tu začala pracovat, nebylo slyšet nic.“

„A na čem to záleží?“

„Nevím. Babička si myslí, že to je náhoda. Nemůže si vzpomenout, že by tu byl za posledních čtyřicet let slyšet srdceryvný dětský pláč. Jeden sedlák sem přišel po něm pátrat, protože si myslel, že pochází od skutečného dítěte.

Zaslechl vedle sebe tiché vzlykání, ale žádné dítě nenašel.

Utekl pak domů a už nikdy se v blízkosti tohohle dvora neobjevil. Babička říká, že to bylo krátce před koncem války. Třeba to ty živé mrtvoly vycítily a daly tak najevo svou radost. Nebo vztek. Třeba je na postupu něco zlého.

Nebo dobrého.“

Pojistit se na všech frontách, tak by to Tóra nazvala.

Něco se samozřejmě děje pořád, pořád je něco na postupu.

Nezávisle na dobrých či špatných novinkách se člověk vždycky může na něco odvolat, začnou-li odložené děti plakat. Není divu, že se mezi zaměstnanci rychlostí větru rozšířila pověst o strašidle, dá-li se podložit tak všestranně.

„Už jsi někdy viděla živou mrtvolu?“ zeptala se Tóra. „Nebo ji spatřil někdo jiný z hotelu?“

„Proboha ne,“ vyhrkla rychle Sóldís. „Naštěstí ne. Ty jsou jistě děsné. Nejspíš bych… no víte… z toho přišla o rozum.“

„Tu pověst, že se do lávového pole odkládaly děti – tu tady zná každý?“

„Úplně každý. žádné dítě tam nemohlo přežít. Všichni to vědí.“ Zdálo se jí, že to Tóra nějak nemůže strávit.

„Zajděte na hřbitov a prohlídněte si náhrobky, uvidíte, že nekecám.“

Tóra musela myslet na fotografii mrtvého děvčátka, Eddy Grímsdóttir. „Předpokládejme, že tady straší některé z těch odložených dětí,“ pronesla zvolna. „Jak potom vysvětlíš ducha, kterého viděl Jónas a ještě někdo jiný? To nebyl žádný kojenec.“

„Tenhle duch, to není odložené dítě,“ odvětila Sóldís.

„Ale mohla by to být matka nějakého dítěte, odsouzená věčně je hledat. Nebo je to duch ženy z pobřeží.“

„Duch ženy z pobřeží?“ opakovala Tóra. Nic nechápala.

„Jsou tu snad ještě jiní duchové?“

„No jasně,“ odpověděla Sóldís, „jejich tu plno.

Odložené děti a oživlá mrtvola ženy z pobřeží jsou ale jediní duchové, o kterých vím, že se tu zjevují. Tady taky ta pověst vznikla. Než tu postavili ty dva statky, byla tu totiž rybářská vesnice.“

„Rybářská vesnice?“

‚Jo, takové ty baráčky rybářů, co vyjíždějí na moře a tak,“ rozpovídala se Sóldís. „Byla jich tady spousta.“

„A jak to souvisí s tou kletbou?“ otázala se Tóra popudlivě.

„Velice,“ odpověděla dívka úsečně. „Babička mi vyprávěla, že rybáři zabili jednu ženu z pobřeží a její maso použili jako návnadu.“

‚Jako návnadu?“ zopakovala opět Tóra a zkřivila obličej.

„No jo, jako návnadu,“ opáčila dívka spokojena Tóřinou reakcí. „Měli s ní dobrý úlovek, proto se nechtěli hned vracet, ale zůstali na moři až do soumraku. Když se setmělo, člun se převrátil. Přežil jediný muž, ten, který byl proti té vraždě. Vyprávěl pak, že člun převrátilo něco zespodu, z moře, a tvrdil, že to byla oživlá mrtvola té ženy.“

„Aha,“ hlesla Tóra užasle, „a to má být ten duch? žena, která byla jako návnada…“

Sóldís zavrtěla hlavou. „Mohla to být taky oživlá mrtvola některého z těch rybářů, kteří ji zavraždili. Jejich

těla moře vyplavilo na břeh a ti tady taky straší.“

Spiklenecky se naklonila k Tóře. „Víte co?“

„Ne, co?“

„Vyplavilo je to tam, kde policie všechno prohledala.

Kde se našla ta včerejší mrtvola.“

„Odkud víš, že na pláži byla policie?“

Sóldís se na Tóru rozmrzele podívala. „Znám tady úplně všechny. Zavolala mi teta a řekla mi to. Myslíte, že si tu lidi nevšimnou policajtů?“

„Ale jistě, všimnou.“ Tóra se na chvíli zamyslela. „Ti rybáři, to ale byli muži. Neexistuje nějaká pověst o duchu, který by vypadal jako dítě? Malá holčička?“

Soldís nasadila přemýšlivý výraz. „Myslíte toho ducha, o kterém mluví lidi z hotelu?“

„Přesně tak,“ odvětila Tóra s nadějí. „Co si o tom myslíš? O něm ti babička nevyprávěla?“

„Ptala jsem se jí, ale nic nevěděla. Od jedné paní jsem ale slyšela, že by to mohla být dcera sedláka, který tu kdysi žil. Myslím, že se jmenoval Bjarni.“ Sóldís se na chvíli odmlčela. „Ta paní povídala, že podle toho, co si tu všichni mysleli, ten Bjarni svou dceru zneužíval. Incest, rozumíte?“

„Cože?“ ujelo Tóře. Vyvolala si v paměti fotografii Gudný a jejího otce Bjarniho z alba. Tohle ji ovšem nenapadlo.

Pokojská pokrčila rameny. „Oba pak umřeli. Na tuberkulózu.“

Tóra pomalu přikývla. „A co si o tom myslíš ty? že tím duchem je tahle dívka, co tady kdysi žila?“

Sóldís se podívala Tóře zpříma do očí. „Ducha jsem sice viděla, ale jak bych mohla vědět, jestli je to zrovna ona?“

„Tys toho ducha viděla?“ vyhrkla Tóra ohromeně.

„Ano,“ zazněla blahosklonná odpověď. Pokojská na ni provokativně hleděla, jako by chtěla Tóru přimět, aby řekla, že jí to nevěří.

„Chápu,“ odvětila Tóra opatrně. „A kdes ho viděla, smím-li se zeptat?“

„Tady venku. V mlze. Neviděla jsem ho docela jasně, ale určitě to byla dívka.“

Tóra kývla hlavou. „A nebylo to nějaké dítě ze sousedství?“

Sóldís se výsměšně usmála. „Ze sousedství? Jakého sousedství? Nejbližší dítě bydlí odtud pět kilometrů a je to kluk, rozumíte? Ten by sem sotva přiběhl a potloukal se v mlze. Proč by to dělal?“

Tóra musela uznat, že to není příliš pravděpodobné.

Uvažovala, má-li se zeptat ještě na něco, ale zazvonil jí mobil.

„Haló, Tóro,“ ozval se Matthiasův známý hlas.

„Dokážeš se přinutit k tomu, abys mi řekla, kde jsi, nebo mám vyslat pátrací četu? Jsem v Keflavíku. Právě přistálo moje letadlo.“

Kapitola osmá

„Říkám ti – někdo se vloupal do mého skladu,“

prohlásila Stefanía a založila si ruce v bok. Nechtěla se nechat rozhodit Vigdísiným protivným chichotáním. Ale měla ho fakticky plné zuby. Někdo vypáčil zámek malého skladu, kde měla své zboží, a třebaže se nic neztratilo, byla to vážná věc. Stefanía si ovšem už dávno zvykla na to, že ženy pro ni mají jenom omezené pochopení. Nevěděla, zda kvůli jejímu pěknému vzhledu nebo spíš kvůli pracovnímu oboru – sexuálnímu poradenství. Myslí si o ní, že si tenhle džob vybrala jen proto, aby měla šanci přiblížit se k zadaným mužům. Jenže za to, že se na ni tu a tam někdo z nich přilepí, ona přece nemůže. Rozmrzele svraštila čelo.

„To není žádná sranda. Zámek je totálně kaput. Můžeš jít se mnou a podívat se, jestli mi nevěříš.“

Vigdís zvedla obočí. „Proč se tak vzrušuješ? Jaký to má smysl dělat povyk kvůli vloupání, když se vůbec nic neztratilo?“ Vigdís se otočila ke svému počítači. Nemohla

Stefanu a její řeči o sexu vystát. Kolem téhle ženské se muselo pořád všechno točit, ať se objevila kde chtěla, a tímhle žvaněním o vloupání na sebe beztak jenom chce upoutat

pozornost.

Tentokrát

však

bylo

málo

pravděpodobné, že se jí to podaří, protože nález mrtvoly představoval těžkou konkurenci. Vigdís na chvíli vzhlédla od monitoru a ostře se na Stefaníi podívala. „Co mám tedy podle tebe udělat?“

Stefanía by přivítala, kdyby mohla tuhle protivnou holku hodit do nějakého rybníka s piraňami, ale takovou chuť si musela nechat zajít. „Co bys měla udělat? To nevím.

Ale neměl by aspoň Jónas vědět, že někdo vypáčil zámek k uzamčenému skladu? Kdo ví, třeba to byl nějaký feťák a hledal drogy.“

„Drogy? Kdo by ve tvém skladu hledal drogy? Vždyť jsme hotel specializovaný na přírodní léčitelství a duchovní záležitosti. Na celém Snaefellsnesu neexistuje místo, které by bylo méně vhodné k hledání drog nebo podobných medikamentů.“

Stefanía si mohutně povzdechla. „Promiň, ale kdo v tomhle bahně vězí až po uši, nemusí být o specializaci hotelů informován. Nehledě na to, že to mohl být někdo ze zdejších hostů.“ A s medovým úsměvem dodala: „Nebo ze zaměstnanců.“

Vigdís zareagovala nevrle: „Ze zaměstnanců? Máš všech pět pohromadě?“

Jen mě to tak napadlo. Pokud to nebyl nějaký feťák, musel to být normální spoluobčan. Nebo někdo, kdo zatoužil po věcech, které prodávám, ale neměl odvahu si o ně říct.

Kdo ví?“ Stefanía s hraným údivem vykulila oči.

Vigdís se v žádném případě nechtěla nechat vtáhnout do rozhovoru o lubrikačních gelech a jiných erotických pomůckách. Stefanía věděla, že je to pro ni nepříjemné téma, a Vigdís jí zase nechtěla udělat tu radost, aby se červenala. „Proč se tedy nic neztratilo?“

Stefanía chvíli váhala. „No, to taky nevím. Zatím jsem ale neměla čas zkontrolovat každou krabici. Možná přece jen něco zmizelo.“ Dál se se svými domněnkami nedostala.

„Za chvilinku tu bude takový fofr, že nějaké vloupání, při kterém se ‚on“ nic neztratilo, nevzbudí žádné pozdvižení!“ Když použila slovo „asi“, naznačila Vigdís dvěma prsty uvozovky.

„Cože?“ vyhrkla Stefanía zvědavě. „Co se tu stalo?“

Měla zlost – něco zajímavého se tady dělo zásadně, když tu nebyla. Odjížděla každý večer domů do Hellnaru a o víkendech nepracovala skoro nikdy, proto taky možná s kolegyněmi dobře nevycházela, neboť většina z nich bydlela v malých baráčcích, které dal Jónas postavit u hotelu.

„Na pláži se našla mrtvola. Dole, přímo u soutěsky.“

Vigdís udělala dramatickou pauzu, než pokračovala.

„Zřejmě je to Birna, ta architektka.“ Opět chvíli čekala.

„Patrně byla zavražděna.“ Když Stefanía zbledla a chytila se za srdce, v duchu zavýskala.

„To sis právě vymyslela!“ zajíkla se Stefanía.

„Ne, je to čistá pravda. Je mrtvá, nejspíš zavražděná.“

Vigdís se opět věnovala svému počítači a schválně změnila téma, aby Stefanu pozlobila. „Nemohla bys obstarat nějaký karton pro tu advokátku? Potřebuje velkou krabici na nějaké krámy.“

„Co? Ach tak, ano,“ zamumlala Stefanía nepřítomně.

Co se k čertu stalo? Musela myslet na rady, které té nebohé ženě, Birně, nedávno poskytla. Mohly vést k tomu, že už

není mezi živými? Stefanía zadrmolila něco na rozloučenou a spěchala pryč. Nechtěla, aby někdo viděl, jak ji tahle novinka sebrala. Jedno však musí bezpodmínečně vědět.

Vrátila se. „Hrál přitom nějakou roli sex? Rozuměj, byla znásilněná nebo tak něco?“

„Myslím, že jo,“ odpověděla Vigdís, ačkoli o tom neměla páru.

S tváří rudou jako oheň kráčela Stefanía ke své kanceláří. A byla ráda, že ji nikdo jiný nevidí.

Tóra pohodila velkou kartónovou krabici na čerstvě ustlanou postel ve svém hotelovém pokoji. Když ji odnášela z recepce, myslela si nejdřív, že jde o nějaký žert – o skrytou kameru či něco podobného. Krabice byla ze všech stran popsaná velkými černými nápisy: „ Vibrating dildo – Genuien rubber – New aloe vera action!“ Pro toho, kdo

neuměl příliš anglicky, byl pod nápisy obsah textu zobrazen.

Když Tóra krabici od Vigdís přebírala, zrudla jako krocan.

Ta ji však uklidňovala. „Tahle nebyla tak hrozná jako ta s umělými vagínami.“ Pak se zasmála a dodala: Jediný, kdo tu měl velkou prázdnou krabici, byla naše sexuální poradkyně.

Omlouvám se.“

Tóra strávila málem celé ráno tím, že prohlížela ve sklepě zbylé věci a vybírala to, co se jí zdálo tak důležité, aby si to vzala s sebou. Zajímala se výhradně o staré dokumenty, dopisy a fotografie a všechno ostatní nechala na místě: šálky, hodiny, svícny a podobné cetky. Bezvýznamné papíry uložila zpátky do beden, vzala však všechny fotografie bez ohledu na to, kdo na nich byl zachycen, neboť nemohla vědět, co dalšího na nich při lepším světle objeví.

Nebylo jich mnoho. Jedna vzbudila její mimořádnou pozornost – obrázek mladé dívky v pěkném staromódním rámečku, což jistě byla Gudný Bjarnadóttir, dcerka ze starého statku. Seděla s nataženýma nohama na travnatém kopečku a usmívala se do aparátu, mladá a krásná. Měla na sobě bílou blůzu s velkým výstřihem, jehož okraje byly svázané dlouhou stuhou. Blůza výjimečným způsobem podtrhovala to, že se jedná o dívku, nikoli ještě mladou ženu. Tóra si byla jista, že ona sama by v takové blůze vyvolala docela jiný dojem. Postavila obrázek na noční stolek vedle své postele. Chvíli trvalo, než se jí to podařilo, protože opěrka na zadní straně fotografie pobytem ve sklepě

utrpěla. Dlouho dívku pozorovala a upřímně doufala, že to, co jí Sóldís vyprávěla o incestu na statku, byla smyšlenka.

Pokud ne, byla Gudný s největší pravděpodobností obětí.

Tóře zakručelo v žaludku. Podívala se na hodinky; bylo krátce před jednou. Zavolala do recepce a dozvěděla se, že kuchyně je otevřená do půl druhé. Musí si pospíšit. Rychle si umyla ruce a učesala rozcuchané vlasy. Pobyt ve sklepě k její větší atraktivitě nijak nepřispěl a v odchodu do jídelny jí nezabránily ani zaprášené svršky. Večer se hodí do gala a odčiní dojem z nynějšího ustrojení.

Když Tóra vstoupila do jídelny, seděl tam jediný host.

Byl to ten starší muž, jehož u snídaně považovala za nějakého kontrolora nebo právníka. Nedíval se na ni ani se ji nechystal pozdravit, zasmušile hleděl z okna a patrně vůbec nepostřehl, že Tóřiným příchodem se počet hostů v jídelně zdvojnásobil. Odkud toho člověka jenom zná? Tóra si vybrala vzdálený stůl. Sotva si sedla, přispěchal mladý muž

s číšnickým úsměvem a podal jí jídelní lístek. Poděkovala, objednala si láhev minerálky, přelétla nabídku a rozhodla se pro omeletu se zeleným salátem obsahujícím pampelišky a šťovík. Tohle jídlo si vybrala hlavně ze zvědavosti. Když

zavírala desky s jídelním lístkem, přišel číšník s nápojem a pochválil její výběr. Tóra usoudila, že by tak učinil, i kdyby si objednala syrové vepřové, pokud by bylo v nabídce.

Nepůsobil moc důvěryhodně. „Je něco nového kolem nálezu

mrtvoly?“ zeptala se ho, když jí naléval minerálku. Číšník sebou trhl a vylil trochu vody na ubrus.

„O, promiňte. To bylo nešikovné,“ omluvil se a přinesl z vedlejšího stolu ubrousek.

„To je v pořádku,“ odvětila Tóra s úsměvem. ‚Je to jen voda.“ Počkala, až utře stůl. „No a? Je něco nového?“

Číšník mačkal v ruce mokrý ubrousek a váhal. „Bože, všechno je tak zmatené. Nevím, o čem smím mluvit, a o čem ne. Šéf se chce s námi sejít a určit, co smíme hostům prozradit. Neradi bychom šířili zvěsti, které by mohly způsobit nežádoucí rozruch. Lidi sem nakonec přijeli, aby se zotavili.“

‚Já ale nejsem běžný host. Mně můžete klidně říct všechno, pracuju pro Jónase. Jsem jeho právní zástupkyně a neptám se ze soukromé zvědavosti.“

Číšník byl podezíravý. „Ach tak, chápu.“ Jeho chápavost však byla taková, že už nic dalšího neřekl.

„Nevíte tedy nic bližšího? Je už aspoň jasné, o koho se jedná?“

„Oficiálně ne. Všichni se ovšem shodují, že jde o Birnu, tu architektku.“ Pokrčil rameny. „Ale ještě se může ukázat, že je to někdo jiný.“

„Znal jste ji?“

„Trochu,“ odpověděl s bezvýraznou tváří. „Bývala tady často. Nedalo se jí vyhnout.“

„To zní, jako byste s ní moc dobře nevycházel.“ Tóra si lokla minerálky a spláchla prach ze sklepa, který jí uvázl v hrdle.

Číšník už měl zřejmě rozhovoru s Tórou plné zuby.

„Musím vaši objednávku zanést do kuchyně. Kuchař se zlobí, když musí zůstat déle než do půl druhé.“ Zasmál se na ni. „A jen tak mezi námi, nemohl jsem ji vystát. Byla to hrozná ženská, i když je teď mrtvá. Opravdu hrozná.“ A odešel.

Tóra se za ním dívala, dokud nezmizel v kuchyni. O

Birnině poctivosti neměli zřejmě všichni stejné mínění jako Jónas. Pokud šlo vůbec o Birnu.

Po jídle se Tóra vrátila do svého pokoje. Od číšníka se už nic víc nedozvěděla, jen to, že se jmenuje Jökull.

Nakonec zůstala v jídelně sama, protože hned potom, co číšník odešel s objednávkou, se starší muž zvedl a opustil jídelnu, aniž jí věnoval jediný pohled. Tóra ho pozorovala a nemohla se zbavit pocitu, že ho odněkud zná. Zanic však nedokázala vydolovat z paměti, kdo by to mohl být.

Nakonec třeba řidič autobusu, s nímž kdysi jezdívala do školy.

Tóře bylo jasné, že nejrozumnější by bylo seznámit se důkladněji s obsahem krabice nebo Birnina diáře, ale víc ji lákalo vlézt si pod sprchu, spláchnout prach ze sklepa a na chvíli si lehnout. Zdřímnutí po obědě byl luxus, který si

dopřála jen zřídka. Doma měla pořád něco na práci a postel nebyla tak svůdná, měkká a čerstvě povlečená. Nakonec neodolala.

Tóra se s úlekem probudila. Telefon ji měl vzbudit za hodinu, ale neozval se. Zmateně se kolem sebe rozhlížela.

Úplně k sobě přišla, až když zaslechla klepání na dveře.

Sáhla po županu, který na sobě měla po sprchování, a chraptivě zvolala: „Kdo to je?“ Nikdo neodpověděl, ale ťukání se ozvalo znovu. Hodila na sebe župan, spěchala ke dveřím, pootevřela je a vykoukla ven. „Ahoj!“

„Ahoj, zlatíčko,“ usmál se Matthias. „Nechceš mě pustit dovnitř?“

Tóra si vynadala, že je nenalíčená a že spala s mokrými vlasy. Bez úspěchu se pokusila s nimi něco udělat. „To jsi ty? Tak jsi mě našel.“

Matthias vstoupil s úsměvem do pokoje. „Samozřejmě.

Tak těžké to zas nebylo.“ Rozhlédl se. „Šikézní pokoj.“ Jeho pohled padl na krabici od sexuální poradkyně.

Tóře se nepodařilo odsunout ji včas z jeho zorného pole.

Rozpačitě se uculila.

„Vidím, že jsem přišel právě včas,“ prohlásil její německý přítel.

Kapitola devátá

Předměty, které krabice původně obsahovala, Tóra dosud nikdy nevyzkoušela. Byla si však téměř jista, že podobné nástroje mohou mít s originálem společného právě tak málo jako jiné napodobeniny v tomto světě. Usmála se a zpola se posadila. župan ležel zmuchlaný vedle postele a Tóra se pro něj líně natáhla. Zvláštní, že něco takového nedělám častěji, pomyslela si, když do něj vklouzla a jala se hledat oblečení. Matthias odešel k vozu z půjčovny, aby si do svého pokoje odnesl zavazadla. Počítala s tím, že se tam moc dlouho nezdrží, nicméně ocenila jeho zdvořilost. V

duchu se usmála, neboť zjistila, že je velmi šťastná z jeho příchodu a má radost, že tak učinil navzdory jejím námitkám. Škoda, že jejich vztah nemá budoucnost. Je cizinec a zdá se nepravděpodobné, že by zakotvil na Islandu.

Když se objevil, rozpačitě zkusila jen tak se poptat, jak se mu líbila vítězná píseň z televizní soutěže. Nechápavě se na ni podíval a zeptal se, jestli si dělá legraci. Jenže kdo se nezajímá o Eurovision Song Contest, nemůže být na Islandu šťasten. Rychle se oblékla.

Matthias se vrátil, právě když si navlékala druhou ponožku. „Jé,“ protáhl zklamaně, „úplně jsem zapomněl, že jsi světovou rekordmankou v rychlosti oblékání.“ Usmál se

na ni. „Má to ovšem tu výhodu, že bys měla být stejně rychlá i při svlékání.“

„Velmi vtipné,“ podotkla Tóra. „A jak se ti líbí hotel?“

Matthias zatékal pohledem a cukl rameny. „Pěkný. Trochu stranou. Co tu sakra vlastně děláš?“ A pospíšil si dodat: „Nechci si stěžovat. Opravdu ne.“

„Pracuju pro majitele. Hodlá vést proces s lidmi, kteří mu tenhle pozemek prodali.“

„Aha. Podvod?“ nadhodil Matthias, přešel k oknu a odhrnul záclonu, aby mohl ocenit vyhlídku. „Pěkná,“ dodal a obrátil se znovu k Tóře.

„Všechno je to tak trochu hloupé. Tvrdí, že tady straší a předchozí majitel o tom musel vědět.“

„Straší, hmmm.“ Matthiasův výraz byl přesně takový, jaký by nasadil i soudce, kdyby se ten případ dostal tak daleko. „Tak je to tedy.“

„Hotelový provoz ovšem reaguje na takové věci velmi citlivě. Není to tedy tak pošetilé, jak to vypadá.“ Tóra se ušklíbla.,Je to ezoterický hotel. Praktikují se tu holistické léčebné postupy, věštění, biopotraviny, krystalová terapie, terapie magnetických polí, čtení aury a podobně. Většina zaměstnanců má schopnosti mimosmyslového vnímání a nerada se střetává se strašidly.“

„Jasně,“ prohodil Matthias a zašklebil se. „Všechno je tu naprosto normální, samozřejmě.“

„To zas ne, ty má dobroto,“ vyhrkla Tóra rychle. „Už

dávno je tu bašta víry v nadpřirozené jevy, dá-li se to tak říct. Traduje se tu například lidová pověst o muži jménem Bárdur, který ze zoufalství nad tím, že jeho dceru odnesla do Grónska ledová kra, vstoupil do ledovce. Ten prý má nadpřirozené síly. Nevím ovšem, zda díky tomu Bárdovi nebo prostě sám o sobě.“

„Ledovec s nadpřirozenými silami?“ Matthias zřejmě takovým fenoménům nepřikládal velkou váhu. „Máš na mysli takovou tu horu s věčným sněhem, že?“

„Hahaha,“ zareagovala Tóra. „Víra v moc ledovce sahá daleko za Island. Krátce před posledním přelomem století sem přišlo mnoho lidí, aby se setkali s nadpozemskými silami.“

„A jistě nebyli zklamaní, co?“

Tóra pokrčila rameny. „V tom se všichni neshodují.

Mluvčí skupiny řekl, že se s nimi setkali. Ovšem jenom v duchu. žádné UFO nebo něco podobného. Jistá zjeveni.

„Nebo klamné představy?“ Matthias se ušklíbl.

Tóra jeho grimasu opětovala. „Nebo tak. Hora je samozřejmě mocná.“

„A co to má společného s mrtvolou?“

„Ach tak. Mrtvola s tou ezoterickou společností nemá co dělat. Alespoň si to myslím. Hoteliér si však myslí něco jiného.“ Rozpačitě se usmála. ‚Je dost zvláštní.“

„Co to povídáš?“ Matthias pozvedl obočí. „Ta mrtvola se našla tady v hotelu?“

Tóra mu pověděla, kde se tělo našlo, že se jednalo o ženu, která pracovala pro Jónase, a že byla zřejmě zavražděna.

„A padlo na někoho podezření?“

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděla Tóra. „Pochybuju, že policie má nějakou teorii. Vyšetřování je teprve na začátku.“

„Kvůli tobě doufám, že to nespáchal tenhle Jónas.“

„Ne, to určitě ne,“ pronesla Tóra zadumaně a opatrně dodala: „Ale mám tu něco, co by možná na tu věc mohlo vrhnout světlo.“ Zahanbeně se usmála.

„Něco tu máš? A co to je?“ Pátravě se na ni podíval.

„Tak tedy, mám diář té ženy, která je pravděpodobně obětí. Je to ale spíš poznámkový blok,“ odpověděla zrudlá Tóra a snažila se, aby to znělo docela obyčejně.

„Znalas ji?“ chtěl vědět Matthias.

„Nikdy jsem ji neviděla.“

„Ale máš její poznámkový blok. Odkud?“

„Náhodou jsem na něj narazila,“ začala Tóra, ale pak poctivě dodala: „Vlastně jsem ho ukradla. Nedopatřením.“

Matthias zakroutil hlavou. „Nedopatřením, hmmm.“

Sepjal ruce a pohlédl k nebi. „Dobrý bože, nedopusť, aby ta architektka byla zavražděna kvůli svému diáři. Ani nedopatřením.“

Jónas stál v hale a pozoroval tři policisty v civilu, kteří se chystali prohledat Birnino auto. Přijeli speciálně vybavenou dodávkou, kterou zaparkovali trochu stranou.

Tam vystoupili a aniž se ohlásili v hotelu, začali fotografovat malý sporťáček a jeho okolí. Vigdís o tom telefonicky informovala Jónase a ten hned přispěchal do recepce.

„Co tady vlastně dělají?“ zajímala se Vigdís.

Jónas sebou trhl. Sledoval aktivity policistů tak soustředěně, že si jí vůbec nevšiml. Chytil se za srdce a podíval se na ni. Pak se opět věnoval dění venku. „Zřejmě prohlížejí Birnin vůz. Bůhví proč.“

Vigdís přimhouřila oči. „Možná si myslí, že ji zavraždili v autě.“

Jónas zavrtěl hlavou. „Ten vůz se odtud řadu dnů vůbec nepohnul. Mám dojem, že jsem jim to řekl.“

‚Jakou roli to hraje?“ namítla Vigdís. „Myslím, že ji klidně mohli zavraždit i v autě, co stojí před vchodem.“

Jónas se k ní rychle otočil. „Co je to za nesmysl? Za tím nevíme, jestli vůbec jde o zločin, proč tedy spekulovat, kde byl spáchán!“

Vigdís pokrčila rameny. „Kdo by se utopil na pláži? Je tam asi jen takhle hluboko.“ Mezera mezi jejím palcem a ukazováčkem obnášela tak jeden centimetr. „Mohla být jedině zavražděná.“

Jónas chtěl odporovat, že by neměla tak přehánět, když

spatřil, jak jeden z policejních vyšetřovatelů vyndal z kapsy mobil. A dolehlo k němu tiché zazvonění. Policista udělal pár kroků a viděli, jak s někým mluví. Náhle vzhlédl a podíval se k přijímací hale. Pohledem fixoval Jónase, jenž

stál za skleněnou stěnou a cítil hryzání v žaludku.

Kriminalista ukončil telefonát, aniž odvrátil zrak od Jónase, a zamířil k hotelovému vchodu.

„Ty bláho!“ zašeptala Vigdís. „Viděls to? Ten chce určitě mluvit s tebou.“

Tóra spěchala do Jónasovy kanceláře. Zavolal jí a bez dalšího vysvětlování požádal o její přítomnost, neboť policie mu prý chce podstrčit něco, o čem nemá tušení. Není divu, že jí Matthiasovo mínění o Jónasovi připadlo jako špatné znamení. Blesklo jí hlavou, že ledovec koneckonců přece jen nějakými nadpřirozenými silami disponuje.

„Omlouvám se,“ řekla poté, co zaklepala na dveře jeho kanceláře a otevřela je. Jónas seděl se zrudlou tváří za psacím stolem, proti němu nějaký muž otočený k Tóře zády, ale obrátil se, když povzbudivě pronesla: ‚Je tady něco v nepořádku?“

„Ne, všechno je v pořádku,“ zahlaholil majitel hotelu a vstal, aby k psacímu stolu přisunul třetí židli.

Policista byl středního věku a působil nepřívětivě.

Nadzvedl se o pět centimetrů a podal Tóře ruku. To stačilo,

aby si všimla, že je nezvykle velký a široký. „Dobrý den, jmenuji se Tórólfur Kjartansson. Kriminální policie.“

„Buďte zdráv. Tóra Gudmundsdóttir, advokátka.“

Potřásli si rukama. „V čem je problém?“ zeptala se Jónase.

„Zřejmě si myslí, že mám něco společného se smrtí té ženy,“ vyrazil ze sebe Jónas. Ukázal na policistu a dodal: „Nejprve prohlédl můj počítač a tiskárnu a pak prohlásil, že je oprávněn odnést si můj mobil.“ Jónas byl tak rozrušený, že se mu náhle nedostávalo slov a jen nenávistně zíral na Tórólfa.

„Chápu,“ pronesla Tóra klidně. „Směla bych vidět to povolení?“ Jsem Jónasova právní zástupkyně a on mě požádal o pomoc.“

Tórólfur jí mlčky podal nějaké lejstro. Tóra přelétla text.

Byl to příkaz okresního soudu k zabavení mobilu Jónase Júlíussona. Zdůvodněn byl zájmem na vyšetření vraždy Birny Halldórsdóttir. Tóře poskočilo srdce. Bylo to tady černé na bílém. „Smím se zeptat, k čemu je ten mobil nutný?“ zeptala se rozvážně.

„Domníváme se, že jsou v něm uloženy údaje, které by mohly uspíšit pátrání,“ odpověděl Tórólfur bezvýrazně.

„V mobilu jsou všechny možné údaje,“ odvětila klidně a zkoušela si vzpomenout, jaký mobil Jónas vlastní. Některé informace se dají získat od operátora, takže o to, komu Jónas volal, zřejmě nešlo. Mohlo jim tedy jít o kalendářní data nebo fotografie, pokud jeho mobil takové funkce měl. Na

tom příkazu bylo nezvyklé, že se policie zajímala výhradně o mobil. O běžné domovní prohlídce se v něm nemluvilo.

„Tady je sice psáno, že smíte zabavit mobil, ale není zde žádná zmínka o SIM kartě. Tu si tedy smí ponechat?“

otázala se Tóra s nevelkou nadějí, že objekt zájmu byl mohl být na kartě a ne v mobilu.

Tórólfur vytrhl Tóře pověření z ruky. „Tady stojí: mobil s číslem…“ Přehlédl přípis a když číslo našel, triumfálně je strčil Tóře pod nos a ukázal na ně prstem: „667-6767.

Vidíte? To je Jónasovo číslo. Je tu dokonce uvedeno i to, že je registrovaným uživatelem. Dáte-li mi mobil bez karty, bude se to rovnat neuposlechnutí příkazu.“ Spokojeně se opřel o opěradlo židle a sdělil Jónasovi: „Musíte mi svůj mobil odevzdat.“

Tóra pohlédla na Jónase. „Máš něco proti tomu?“

Jónas zafuněl jako velryba. „Jistě. Co si počnu bez mobilu? Signál tu sice není nic moc, ale to je mi jedno. Je to můj mobil.“

„Doporučuji vám, abyste svému mandantovi poradila, ať mi ten přístroj podle příkazu vydá. Cokoli jiného by bylo velmi nemoudré.“ Tórólfur nedokázal utajit, že mu tenhle konflikt jde na nervy.

„Já jsem Birnu nezabil.“ Jónas udeřil pěstí do stolu.

„Jak jste na to přišli?“

„To nikdo netvrdí. Přinejmenším já ne,“ odpověděl Tórólfur podstatně klidněji než předtím. „Vaše chování ovšem vyvolává jisté otázky.“

„Co mají tyhle náznaky znamenat?“ vyjekl Jónas a znovu uhodil do stolu, tentokrát tak silně, že tužky a jiné volné předměty na desce stolu poskočily. „Nemám s tou vraždou nic společného a… trvám na tom, abyste si to ověřili na detektoru lži. Můj mobil nedostanete.“

Tóra se naklonila k Jónasovi a jemně mu stiskla ruku.

„Jónasi, na Islandu se detektor lži nepoužívá. Tady to nemá žádnou důkazní váhu. Radím ti, abys jim ten mobil dal.

Především, pokud jsi nic nespáchal.“

„Ani nápad!“ Jónas před sebou zkřížil paže a opřel se v židli, aby podtrhl, jak vážně to myslí. Pak se nahnul k Tóře a zašeptal jí do ucha: „Ten mobil si v žádném případě nesmějí odnést. Věř mi, to by byla naprostá katastrofa.“ Odvrátil se od ní a zazubil se na policistu.

„Oukej. Rozumím. Dej mi svůj mobil.“ Tóra mu pevně hleděla do očí. „Důvěřuj mi.“

Jónas se tvářil nedůvěřivě. „Nedáš ho policii?“

„Jónasi! Řekla jsem, abys mi věřil.“ Natáhla k němu ruku.

Jónas se pořád tvářil nejisté. Po krátkém zaváhání vyndal mobil z kapsy bundy pověšené přes opěradlo židle.

Podával ho Tóře, ale dosud jej nepustil. „Opakuju, nesmíš ho předat policii.“

Tóra přikývla. ‚Já vím. Můžeš být klidný.“ Když ho Jónas konečně pustil, oddechla si. S ulehčením si všimla, že tímhle mobilem se fotit nedá.

„Můžete mi, prosím, ten telefon předat?“ požádal Tórólfur a podržel jí papír před očima.

„Okamžik,“ broukla Tóra a položila na stůl vlastní mobil. Otevřela ho a vyndala SIM kartu. Pak provedla totéž

s Jónasovým mobilem a karty vyměnila. „Prosím. Zde je mobil s číslem 667-6767, číslem právoplatného vlastníka Jónase Júlíussona.“ A předala policistovi svůj přístroj. „Tak jak to příkaz nařizuje, pokud jsem text správně pochopila.“

A usmála se na Tórólfa.

„Velkolepé, super,“ vydechl Jónas, když dorazili do Tóřina pokoje. Běželi sem s Jónasovým mobilem poté, co Tórólfur s někým telefonoval a potvrdil, že soudní příkaz byl splněn. Dal se však očekávat nový, jednoznačněji formulovaný. Proto Tóra spěchala, aby zjistila, co chtěl Jónas před policií utajit.

„Matthias – Jónas. Jónas – Matthias.“ Tóra se omezila na představení obou mužů těmito skoupými slovy, neboť Jónas a ona měli příliš málo času. Matthias jen kývl hlavou, překvapen tím zmatkem, ale na nic se neptal. Tóra se otočila k Jónasovi. „Proč jsi mu zatraceně nechtěl ten mobil dát?“

„Jsou tam čísla, která nesmí v žádném případě vidět. A taky SMS zprávy.“ Jónas se naklonil k Tóře a zašeptal: „Někdy něco vykouřím. Nakupuju u dvou týpků a jejich

čísla jsou v mobilu. A určitě je tam taky pár esemesek, které jsem jim poslal, když jsem je nezastihl. Jsou jednoznačné.“

Jónasova naivita vyrazila Tóře dech. Na druhou stranu to ale mohl být zřetelný důkaz jeho neviny. Počínali si někdo při koupi drog takovýmto způsobem, nejspíš by na mrtvole zanechal cedulku se svým jménem. Podala mu mobil. „Nemohu tě přímo požádat, abys dělal něco nezákonného, ale tady je tvůj mobil. Pamatuj, že nemáme moc času. Můj PIN je 4036.“

Jónas zapnul mobil a vyťukal PIN kód. Ihned otevřel adresář a vymazal dvě jména, která Tóra nechtěla vidět. Pak přešel k položce SMS a vymazal několik došlých zpráv.

Když procházel odeslané zprávy, zarazil se a oddálil mobil od očí, aby viděl na displej z lepšího úhlu. „Co je k čertu tohle?“

Tóra sáhla po telefonu. „Co tam máš?“

Jónas ho pustil. „To není možné!“ Byl nadobro bez sebe.

Tóra přečetla první slova esemesky, která se vešla na displej: Sejdem se na plazi. Otevřela zprávu celou a zasténala. Cekej na me dnes vecer v 9 u soutesky. Musíme probrat tvůj napad. Jonas. Zpráva byla odeslána ve čtvrtek v 19.25, tedy den předtím, než se našla Birnina mrtvola.

„Teď mi jen prosím tě neříkej, že je to Birnino číslo,“

zaúpěla Tóra a vrátila Jónasovi mobil.

Ten se podíval na displej, potom na Tóru – a pomalu kývl.

Kapitola desátá

„Něco nehraje?“ zeptal se Matthias anglicky a hleděl střídavě na Tóru a na Jónase, kteří zírali na mobil.

Chvíli trvalo, než ti dva znovu našli řeč. Matthias ovšem z toho, co řekli, skoro nic nepochopil.

Jónas, který tu stál s otevřenou pusou, se k němu otočil.

„A vy jste kdo?“ zeptal se s očividným ulehčením, že se může zabývat něčím jiným než svými problémy.

„To je můj přítel z Německa, Matthias. Býval dřív u policie a nyní v jedné bance zodpovídá za bezpečnostní opatření. Poznali jsme se u jistého případu,“ odpověděla Tóra. „Můžeš mu důvěřovat, nechá si to pro sebe.“

„To říkáš ty,“ pravil Jónas pochybovačně. „Já to nechápu. Tu esemesku jsem neposlal, přísahám.“

Tóra si zamyšleně pohrávala nešťastným mobilem.

„Někdo to udělat musel, Jónasi, a nejpravděpodobnější je, žes to byl ty.“ Otočila se k Matthiasovi a vysvětlila mu, co

se stalo. Jónas stál mlčky a nerozhodně vedle ní. Když

skončila, ujal se slova.

„Opakuju: Já tu esemesku nenapsal. Tečka.“ Otočil se k Matthiasovi, jako by hledal pomoc u něho.

„Nenechal jste ten mobil někde ležet?“ otázal se Matthias. „Když jste tu zprávu neposlal vy, musel k tomu někdo použít váš mobil. Buď proto, aby obrátil podezření na vás, nebo aby Birnu vylákal na pláž. Zřejmě to byl někdo, s kým by se setkat nechtěla.“

„Něco takového může udělat jenom chladnokrevný vrah. Někdo, kdo chtěl Birnu zabít a měl přesný plán,“

doplnila Tóra. „Na Islandu je to něco neobvyklého. Většinou se vraždí v kuchyni, kde se nějací opilci začnou hádat a jeden sáhne po noži. Birna se, mírně řečeno, dostala do velmi bizarní situace, jestli tomu tak bylo.“

Tóra s Matthiasem se obrátili k Jónasovi. ‚Je velmi důležité, aby sis vzpomněl, kdes byl, když ta zpráva odešla,“

řekla Tóra. „Necháváš často mobil někde ležet?“

„V tom je ten problém,“ odpověděl Jónas. „Signál je v téhle končině dost mizerný, proto je hloupost tahat mobil všude s sebou.“

„Kde jste tedy byl? Můžete si na to vzpomenout?“

zeptal se Matthias.

Jónas se podrbal na hlavě. „To už nevím. Aspoň ne teď.

Musím o tom v klidu přemýšlet. V tuhle chvíli bohužel

neřeknu, co a kde jsem dělal. Normálně to přece nehraje žádnou roli.“

„Hulit trávu je pro paměť zlé, Jónasi,“ podotkla Tóra.

„Ale jsou to teprve dva dny. Nebyl to ten večer se spiritistickou seancí? Viděla jsem v recepci plakát.“

Jónas se uhodil do čela. „No jo. Samozřejmě. Čtvrteční večer.“ Pak se ale podíval na Tóru stejně bezradně jako předtím. „Přesto nevím, co jsem dělal. V žádném případě jsem nebyl na té seanci.“

„Hrome! I tak si ale zkus vzpomenout. Je to důležité.“

Tóra mu vzala mobil z ruky a znovu otevřela tu esemesku.

„Jedno mi připadá podivné,“ pronesla přemýšlivě, když si sdělení znovu pročetla. „Proč Birna na tu zprávu nereagovala? Kdybych já od tebe dostala vzkaz, že se s tebou mám setkat dole na pláži, zavolala bych ti a zeptala se, co chceš.“

„To ji asi nenapadlo. Navrhla mi, abych tam dole postavil malou restauraci, ale mně se ten nápad moc nelíbil.

Musela tam sejít, protože doufala, že svůj názor změním.“

„A všichni o tom věděli?“ otázal se Matthias.

„Určitě,“ odvětil Jónas. „Birna dost mluvila.

Mlčenlivost nepatřila k jejím přednostem.“

Tóra se zamyšleně podívala na Jónase. „Otázka: Pokud jsi ji nezabil ty – kdo to mohl udělat? Popsal jsi ji jako korektní osobu, s níž každý dobře vycházel. Neumím si

představit, že by někdo měl důvod zavraždit docela obyčejnou architektku.“

Jónas se rozpačitě podíval z Tóry na Matthiase. „Ach jo.

Asi jsem nebyl moc upřímný. Byla to pěkná potvora.

Vlastně ji žádný zaměstnanec nemohl vystát. Byla povýšená, vysmívala se našemu smýšlení a tak. Existuje pěkný houf lidí, kterým ležela v žaludku. Samozřejmě ovšem nevím, kdo z nich by ji mohl chtít zabít.“

„Kvůli vám doufám, že jste přehlédl něco velmi zřetelného,“ usoudil Matthias. „Jinak se policie zaměří výlučně na vás.“

„Teď běž a přemýšlej, kdes byl ve čtvrtek večer,“

poradila mu Tóra. „Matthias a já se zatím pokusíme dozvědět něco víc o Birně. A připrav se na to, že ten mobil budeš muset odevzdat. Patrně už na tu osudnou esemesku kápli v jejím mobilu a teď si to chtějí potvrdit na tvém. V

žádném případě ji nemaž. To by bylo ještě podezřelejší.“

„Vážně?“ zahučel Jónas poraženecky.

„A vrať mi moji SIM kartu. Nemám zájem, aby skončila u policie.“

*

„Jsem si téměř jistá, že ta vražda má něco společného s tímhle domem nebo pozemkem,“ usoudila Tóra a zahloubána do svých myšlenek utrhla stéblo trávy.

„Proč si to myslíš?“ zeptal se Matthias. Lokl si kávy.

Seděli na lehátkách na louce za hotelem a užívali si vyhlídky

na zátoku Faxaflói. „Je přece mnohem pravděpodobnější, že motiv tkví v přítomnosti: láska, peníze, duševní choroba.

Vrahem může být i někdo úplně neznámý, viděl osamělou ženu na procházce a ztratil nad sebou vládu.“

Tóra si strčila stéblo mezi rty. „Zpráva z mobilu ale svědčí o něčem jiném.“ Kousala do trávy a pokračovala: „Prostě cítím, že ta záležitost nějak souvisí s hotelem. Něco na tomhle domě leží. A pak je tu ten diář. Ani slovo o lásce nebo o penězích. Zdá se, že Birna byla zcela pohlcena svou prací.“

„Nemůže to být jenom pracovní diář? Možná měla ještě jeden, soukromý.“ Matthias sledoval, jak se stéblo v Tóřiných ústech pohybuje sem a tam. „Nevěděl jsem, že Islanďanky jsou přežvýkavci.“ Ušklíbl se. „Chutná?“

„Vyzkoušej si to. Člověk dokáže jasněji myslet.“ Tóra utrhla další stéblo, podala je Matthiasovi a usmála se, když

se zašklebil, ale přece jen to zkusil. „V tom diáři je určitě něco, co nám pomůže najít vraha.“ Dívala se, jak Matthias žvýká stonek trávy. „Líbí se ti to, ne? Chybějí už jen gumáky a je z tebe opravdový islandský sedlák.“

„Guma je dobrá jen na pneumatiky, dopravní pásy a míče.“ Vyndal stéblo z úst. „Neměli bychom si znovu prohlédnout ten diář?“

Tóra se posadila a upravila si opěradlo lehátka. „Možná bychom měli začít jinde. V diáři je nákres druhého statku na

tomhle území. Jsou na něm nejrůznější poznámky, které bychom mohli s tím místem porovnat.“

Matthias se také posadil. „Jak chceš. Půjdu s tebou a budu ti dělat bodyguarda.“ Zamrkal na ni. „Mám pocit, že tvé pátrání by tě mohlo zavést na scestí. Už ses vloupala k zavražděné, odcizila její majetek a bránila policejnímu vyšetřování tím, žes dala Jónasovi možnost vymazat z mobilu pochybné údaje. Nechci si domýšlet, kde to všechno skončí.“

Tady je napsáno Kristín a za tím je otazník. Nezačneme tady?“ Tóra ukázala na stránku s nákresem domu. Stáli v jednom z pokojů vedle chodby a mohli si vybrat, zda vyjdou po schodišti do vyššího podlaží nebo si prohlédnou přízemí.

Podle plánku by tu měly být dvě světnice, kuchyně, komora, koupelna a pracovna.

„Neprojdeme to nejdřív tady dole?“ navrhl Matthias a levačkou strčil do jedněch dveří.

„Tak jo,“ souhlasila Tóra a sklapla sešit. Přestala se už

starat o to, zda na něm zanechá či nezanechá otisky prstů, protože ho beztak odevzdá jen v případě, že se situace nepříjemně vyhrotí. „Fuj, co je to za smrad?“ V domě tkvěl těžko definovatelný zápach – směs plesniviny, prachu a naftalínu. Přinejmenším se zde několik desetiletí pořádně nevětralo. „Děsné,“ zahučela Tóra a ucpala si nos.

Matthias se naopak zhluboka nadechl. „Na tvém místě bych si na to zkusil zvyknout. Za chvíli nebudeš cítit nic.“

Navzdory svým troufalým slovům ale nakrčil nos. „Uf, nedá se otevřít nějaké okno?“

Vešli do místnosti vlevo, podle Birnina plánku do pracovny. Klika u dveří byla předpotopní – tlusté, krátké dřevěné držadlo, na něž se muselo pořádně zatlačit. Dveře byly poněkud zkřivené a Tóra zjišťovala, že moderní dveře jsou podstatně silnější. Vstoupila do místnosti po Matthiasovi a oba se mlčky rozhlédli. „Tady toho není moc k vidění,“ zamumlal Matthias, když zaregistroval prázdné knihovny a povytahoval zásuvky velkého psacího stolu, jenž

stál pod špinavým oknem. Až na jednu prastarou tužku byly stejně prázdné jako knižní police. Tužka měla seříznutou špičku, ale na druhém konci jí chyběla mazací guma.

„Podívej se,“ poznamenala Tóra, „vypadá to, že na policích ještě nedávno stály knihy.“ Ukázala na prach. Na okraji regálů ho byla tlustá vrstva, ale hlouběji nebyl téměř žádný.

Matthias si je prohlédl. „Souhlasí. Neodnesla ty knihy Birna? Možná že byly cenné.“

Tóra pokrčila rameny. „To nemám zdání. Ve svých zápiscích se o žádných knihách nezmiňuje. Což by ovšem sotva udělala, kdyby je chtěla ukrást. Nejspíš je museli odnést bývalí majitelé. Jónas se zmínil, že chtějí odvézt inventář.“

Opustili pokoj a procházeli dál domem, až narazili na dvě propojené místnosti se staromódním nábytkem: byla tu zašlá pohovka, která kdysi musela být nádherným kusem mobiliáře, dále masivní kredenc a jídelní stůl s židlemi z tmavého dřeva a se zažloutlým háčkovaným ubrusem. Tu a tam stály malé servírovací stolky, ale nic dalšího. Na stěnách visely dva obrazy – na jednom byla nějaká loď, na druhém snaefellský ledovec. Oba byly tak špinavé, že se jména malířů nedala rozluštit. Kredenc a příborník byly prázdné.

„Natáhni se na tu pohovku,“ vyzval ji Matthias a ukázal na zaprášené polštáře. Špínou prosvítal květinový vzor v tmavých barvách. „Rád bych viděl, jak se rozvíří prach.“

„Děkuji, nechci,“ odvětila Tóra. „Zkus to sám. Dám ti stovku.“

Matthias ji uchopil za paži. „Jsou i jiná platidla než

peníze v hotovosti.“

Tóra se zasmála. „Dohoda možná.“ Podívala se znovu na divan a svraštila obličej. „Ale radši si necháme zajít chuť.

Prach by se usadil teprve večer, a tak bychom netrefili ven.

Pojď si prohlédnout kuchyni.“

Kuchyně nebyla tak prázdná jako ostatní místnosti, ale zato stejně primitivní: jednoduché, lakované skříňky, malý dřez na mytí nádobí. V porovnání s moderními kuchyněmi tu bylo méně pracovních ploch, ale místo pro kuchyňský stůl bylo mnohem větší. Na háčcích visely naběračky a jiné

náčiní, na plotně stála staromódní plechová konvice na kávu.

‚Je podivné, že tu nechali veškeré zařízení,“ podotkla Tóra a rozhlédla se.

Matthias otevřel jednu z kuchyňských skříněk a pozoroval pestrou směs hrníčků a sklenic. „Není to typické pro otravnou povinnost? Člověk ji odkládá a nakonec to neudělá vůbec. Lidi umřou a jejich věci nikdo nepotřebuje.

Dědicům určitě připadl nábytek i ta konvice, ale neměli chuť si to odnést.“ Odmlčel se a ukázal na lepenkovou krabici na jedné ze skříní. „Mrkneme se, co v ní je?“

Sundali ji a spatřili nějaké předměty zabalené do novinového papíru. Vedle krabice však byla ještě hromádka novin. Tóra jedny vzala a hledala datum. „Jsou z května.

Bývalí majitelé tu museli uklízet nedávno. A co je tohle?“

zamračila se a sáhla do krabice pro termosku. „Ta není stará.“ Zvedla ji a lehce s ní zatřepala. Něco v ní zašplouchalo a Tóra odšroubovala víčko. Opatrně přičichla k obsahu. „Káva,“ oznámila. „Tu tady museli nechat Elín a Börkur nebo někdo, koho sem poslali, aby ty věci zabalil.“

Termosku opět odložila.

„Kdo jsou ti poslední majitelé? Elín a Börkur? Bydleli tady?“

Jsou to sourozenci, kteří pozemek zdědili, žena a muž.

Nevím, jestli tu bydleli, ale v tak staromódním zařízení, jaké tu je, si je tedy neumím představit. Oběma je nanejvýš

padesát. Ta veteš tady je mnohem starší. Určitě v ní nevyrostli.“

„Proč ten dům najednou vyklízejí?“ chtěl vědět Matthias. „Prodej musel proběhnout už před několika lety.

Hotelový trakt přece nemohl vzniknout za pár měsíců.“

„Ne, to je pravda. Možná se ale Jónas teprve teď rozhodl s tím domem něco dělat.“ Tóra pozotvírala zásuvky kuchyňských skříněk, ale v žádné nebylo nic zajímavého.

Prohlídku přízemí tedy ukončili bez výsledku. V

úklidové komoře byly různé předměty, které jistě ležely v regálech desítky let, a novější papírové krabice se starými, zaprášenými knihami. Otevřeli jenom dvě a předpokládali, že ostatní obsahují věci z obývacího pokoje a zbylé knihy z polic. Prohlídku koupelny přenechala Tóra Matthiasovi.

Podle výrazu jeho obličeje o nic nepřišla. „Pojďme nahoru,“

navrhl unaveně a zamířil ke schodišti. Nejprve otevřeli dveře, které vedly dolů do sklepa, ale protože neměli světlo, Tóra usoudila, že dolů nemusejí. Vystoupili tedy vzhůru. Do odpočívadla schodiště ústily patery zavřené dveře. První byly zamčené. Matthias se zastavil s rukou na klice těch druhých a požádal: „Mrkni se rychle na plánek a řekni mi, za kterými je koupelna.“

Tóra nahlédla do Birnina zápisníku a navrhla podívat se do pokoje označeného nápisem „Kristín?“. „Zdá se, že ten zajímal Birnu nejvíc,“ vysvětlila a ukázala Matthiasovi příslušné dveře.

„Nikdy ti neodpustím, jestli mě taháš za nos, a za těmi dveřmi bude koupelna,“ prohlásil vážně Matthias, než je otevřel.

„Počkej,“ zarazila ho Tóra a otevřela sama. Vstoupili do dětského pokoje, v němž musela pobývat malá dívka. V

hlavách postele seděl plyšový medvěd s jedním okem. Měl světle hnědou srst, na břiše prosvítala šedivá látka. Byly vidět klouby, na nichž visely údy, na ramenou a kyčlích byly černé kovové knoflíky. Kolem krku měl vybledlou červenou mašli. Tóru píchlo u srdce, když viděla, jak mu schlíple padá na břicho. Vedle něho seděla zchátralá panenka a třeštila namalované oči na protější stěnu. „Opravdu podivné,“ řekla zaraženě.

„Ano,“ dodal Matthias. „Ti lidi museli vypadnout v ohromném spěchu. Podívej.“ Přistoupil k regálu s několika zaprášenými knihami. Pod ním stál bíle natřený psací stůl s listem papíru, na němž byla nedokončená kresba a kolem rozházené voskové pastelky. Matthias kresbu zvedl a pozorně si ji prohlížel. Rohy byly ohnuté a papír pokrývala šedivá vrstva prachu. Několikrát silně foukl a prach se rozletěl. Potom kresbu podal Tóře. „To dítě ten obrázek nestačilo dokončit.“

Tóra si ho prohlédla. Muselo jej nakreslit dítě o trochu starší než Tóřina šestiletá dcera Sóley. Byl na něm hořící dům, z jehož střechy šlehaly k nebi kostrbatě vyvedené plameny. Měl veliké dveře a jedno okno. Vybarvený byl

sotva z poloviny. „Divný motiv,“ podotkla Tóra a kresbu odsunula. „Má to být tenhle dům?“

Matthias zavrtěl hlavou. „To nejsem schopen posoudit.

Obrázek sice kreslilo dítě, ale je jasné, že dům je jen přízemní.“ Povytáhl obočí. ‚A má nezvykle velké dveře..“

Tóra ukázala na nakreslené okno. „Nejsou tu nějaké oči?“ Naklonila se ke kresbě. „Proboha! To dítě namalovalo nějakou osobu v domě. Podívej, tady je i otevřená pusa. Ale žádný nos.“

Matthias se také sklonil. „Nepěkný motiv. To dítě bylo asi divné.“

„Nebo vidělo něco příšerného,“ usoudila Tóra a odstoupila od stolu. „Myslím, že bychom se měli pokusit vypátrat, jaká rodina tu bydlela a proč se odstěhovala. Vím, že muž se jmenoval Grímur, ale měl jen jednu dceru a ta umřela v tak útlém věku, že nemohla tenhle obrázek nakreslit. Je možné, že se sem po něm a jeho ženě nastěhovala jiná rodina.“ Tóra přistoupila k malým dveřím ve zdi. Opatrně je otevřela. Byla to skříň na šaty s tyčí a množstvím dřevěných ramínek. Na dvou něco viselo: hezký pulovr a tenké, neforemné bavlněné šaty. Obojí bylo pro Eddu, která podle fotoalba zemřela ve čtyřech letech, příliš velké.

„Co je to tam vzadu?“ zeptal se Matthias a ukázal do skříně.

Tóra strčila hlavu hlouběji dovnitř a na zadní stěně skříně spatřila lištu kolem čtvercové plochy, která se sem moc nehodila. Když na ni zatlačila, spadlo to dolů. „No ne!“

vyrazila ze sebe. „To jsou malé dveře. Dívej, za nimi vedou nahoru schody.“ Střídavě hleděli do černého otvoru.

Matthias pak vyndal klíčky od auta, na němž byla kapesní baterka. Posvítil s ní na schody. „Tam,“ ukázal najeden schod a zamířil na něj světlo. „Stopy v prachu. Někdo tudy musel jít.“

„Birna. Určitě Birna,“ řekla Tóra důrazně. „Ve svém diáři zachytila stav nosných prvků budovy. Musela vědět, jak jsou krokve opotřebované. Tudy se musela dostat na půdu. Pojď, vylezeme tam.“ Podívala se na Matthiase a uviděla, jak se na ni šklebí.

„Oukej, ale počkej, jen co skočím dolů a přinesu nějaký nůž. Musím si ufiknout paži a možná i rameno.“ Ukázal na otvor. „Tímhle se nikdy neprotáhnu.“

„Tak mi podej ty klíčky,“ požádala Tóra. Uchopila je do zubů, vlezla do skříně a protáhla se úzkým otvorem. Než se vydala po schodech, otočila se k Matthiasovi a ušklíbla se.

„Tak někdy! Jestli narazím na nějakou krysu, zabiju tě.“

Vstoupila na první schod, zarazila se a vrátila se k otvoru.

„Nebo na myš. Jestli šlápnu na nějakou myš, taky tě zabiju.“

Půda byla dočista prázdná. Tóra namířila matný paprsek světla na podlahu a viděla, že tu Birna pobíhala. Nezdálo se jí ale moc bezpečné po té podlaze chodit. Neměla tušení, zda

ji vůbec unese. Birna byla určitě podstatně menší než ona, alespoň tak usoudila z jejího šatníku. Proto si chtěla půdu prohlížet jenom ze schodů, ale když se na jednom trámu něco zalesklo, neodolala pokušení. Opatrně sondovala podlahu. Ta při každém kroku vrzala a skřípala a Tóru by nepřekvapilo, kdyby se náhle propadla a přistála o podlaží níž Matthiasovi na zádech. Nebo ještě hůř – v koupelně.

Světlo baterky klouzalo po fošnách a Tóra viděla, že Birna – nebo ten, kdo zde ty stopy zanechal – došla i sem. Když se konečně dostala k vyhlédnutému trámu, trochu se uklidnila.

A posvítila si na to, za čím se vydala.

Byla to nějaká ozdoba. Lépe řečeno hračka. Tóra se usmála a zvedla jakousi jehlici. Chvíli ji v matném světle pozorovala, potom ji vrátila na její místo a sáhla po prasklém porcelánovém šálku. Na trámu byly další předměty: zčernalá stříbrná lžička, dva bílé dětské zoubky a řetízek na krk s křížkem. Úhledně srovnaná tam byla hromádka snímků filmových hvězd. Pak si všimla, že do dřevěného trámu je něco vyryto. Přidřepla si tak nízko, aby to mohla přečíst.

„Matthiasi!“ zavolala. „Tady je Kristínino jméno!“

„Cože?“ ozvalo se zdola.

Ještě jednou nápis přečetla, aby jej mohla Matthiasovi tlumočit. Zřejmě ji teď nemůže slyšet.

tatínek zabil kristín

nenávidím tatínka

Kapitola jedenáctá

„Jak jsem už řekl, prodávající si chtěli ty krámy konečně odvézt,“ vysvětloval Jónas, příjemně opřený v křesle. Pohodlně se usadili v nice u krbu, vedle baru, obklopeni starými fotografiemi. „Požádal jsem Birnu, aby je informovala o plánech na přístavbu ve starém dvoře, a řekla jim, ať si věci, o které stojí, odvezou ještě před začátkem prací. K tomu sice zatím nedošlo, ale s vyklízením už začali.

Netuším ovšem, jak jsou daleko. Birně ani mně nikdo nehlásil, že jsou hotoví.“

Matthias si lokl piva. „Přespávali tady?“

„Ne, nikdy si tu nocleh neobjednali, několikrát však pojedli v restauraci.“

„Byli tu oba sourozenci, nebo jen Elín?“ zeptala se Tóra.

„Netuším,“ odpověděl Jónas. „Jednou jich tu bylo hodně: bratr, jeho paní, sestra a dva mladí, jeho syn a její

dcera. Nevím, jestli si udělali jenom jednodenní výlet nebo zda se ubytovali v sousedství. Vigdís mi řekla, že ta dívka za ní jednou či dvakrát zašla pro prázdné krabice. Pokud se nemýlím, vlastní pořád nějaké pozemky na tomhle poloostrově. Myslím, že mají i domek v Stykkishólmuru nebo Ólafsvíku, kam jezdí na víkendy.“

„Mohl se někdo z nich dostat s Birnou do sporu?“

otázala se Tóra.

„Ne, to si neumím představit,“ odpověděl Jónas. „Birna s tím bratrem něco domlouvala, ale pokud vím, tak naprosto v klidu. Potřebovala informace o místních poměrech, dokud byly statky ještě obydlené. Myslím, že chtěla získat staré plány.“

„A získala?“ zeptala se Tóra.

„Ne, myslím, že ne,“ odvětil Jónas. „Dovolili jí ale prohlédnout si staré věci, všechno to haraburdí v Kirkjustéttu a naproti v Kreppě.“

„Vyslovila někdy Birna jméno Kristín?“ chtěla vědět Tóra. „Nebo se ptala po někom, kdo se tak jmenuje?“

Jónas zavrtěl hlavou. „Ne, pokud vím. Kdo má ta Kristín být?“

„Nemám zdání,“ odtušila Tóra. „Zřejmě s tou věcí nemá nic společného. Našli jsme její jméno…“ Málem by se byla zmínila o diáři! „…vyryté na jednom trámu v tom statku.

Třeba to je jméno nějakého domácího zvířete, kočky či co.

Myslíme si, že je tam vyrylo nějaké dítě.“

„Kristín by bylo dost divné jméno pro kočku,“

poznamenal Jónas. „Nevzpomínám si, že by se Birna někdy o nějaké Kristín zmínila, ať už by šlo o ženu nebo kočku.“

Chvíli mlčeli. Tóra usrkávala bílé víno, které jí Jónas objednal, a rozhlížela se kolem sebe. Krb působil útulně – trochu staromódně, ale přesto jako součást moderní stavby.

„Tihle lidé jsou odtud?“ zeptala se a ukázala na staré fotografie na stěnách.

„Ne, to jsem koupil ve starožitnictví. Nevím, co je to za lidi. Byl to Birnin nápad.“ Rozhlédl se. „Měla dobré nápady.“

Matthias a Tóra současně přikývli. „Měl ses možná té rodiny zeptat, jestli můžeš použít pár fotografií z beden ve sklepě. Je tam několik alb a jeden zarámovaný snímek.

Myslím, že na těch fotkách jsou bývalí obyvatelé. To by mohlo vypadat hezky. Většinu jsem vzala do svého pokoje.

Můžeš si je prohlédnout, jestli chceš.“

Jónas se otřásl. „Ne, mockrát děkuju, nemám zájem.

Nechci o nich nic vědět.“

„Na které fotce jsi vlastně poznal toho ducha?“ zeptala se Tóra. „Prohlédla jsem je všechny, v úvahu jich přichází několik.“

„Byl to zarámovaný snímek mladé dívky,“ odvětil Jónas. „Blondýna. Jako to stvoření, co se zjevilo v mém pokoji.“

„Pak to ale nebylo dítě,“ opáčila Tóra. „Myslela jsem, žes viděl malé dítě.“ Na jediném zarámovaném snímku, který našla, byla Gudný – její portrét, který má teď ve svém pokoji. Na něm však už Gudný není dítě, ale dospívající dívka.

„Dítě, zkrátka dítě,“ prohlásil Jónas. „Mladá holka, mnohem mladší než já. Pro mě dítě.“

„A trváte na tom, že se to opravdu stalo?“ zeptal se Matthias. Výraz jeho obličeje byl víc než výmluvný.

„Nezdálo se vám to?“

„Ne,“ pravil Jónas s jistotou, „to je vyloučeno. Vrátil jsem se domů unavený, a to mnohé vysvětluje. V takovém stavu jsou obranné mechanizmy rozumu oslabené a člověk je přístupnější jevům z onoho světa. Přísahám, že se to stalo.“

„Dobrá,“ vmísila se do toho Tóra, „berme to tedy jako hotovou věc. Ale jak je to s tím čtvrtečním večerem? Už si na něj vzpomínáš?“

„Mno,“ odtušil Jónas, „moc ne. Vím, že jsem tu byl před tou seancí, ale nešel jsem na ni. Měl jsem… strach.“

„Strach?“ vyrazil ze sebe Matthias. „Z čeho?“

„Z toho, co by se mohlo stát. Je to špatné místo. Bál jsem se, že by to mrtví potvrdili,“ vysvětlil Jónas, jako by nebylo nic přirozenějšího. „Proto jsem se rozhodl pro malou procházku, abych reaktivoval své energetické body. Venku byla mlha. Takové počasí je pro to vhodné.“

Tóra si rychle vzala slovo, než se Matthias zeptá na reaktivování energetických bodů. „Potkal jsi někoho na té procházce?“

„Ne. Nikoho. Bylo opravdu škaredě a to je tady mrtvo.

Mimo mě nebyl venku nikdo.“

„Zapomínáš na Birnu,“ podotkla Tóra. „A na vraha.

Museli být venku v tutéž chvíli.“ Úpěnlivě se na Jónase zadívala. „A teď mi, prosím, netvrď, žes šel dolů k soutěsce, kde našli Birnu.“

„Tak daleko ne,“ zahučel Jónas, „jenom kousek tím směrem. Byl jsem dost vynervovaný a bloumal bez cíle.

Volali mi totiž z obecního úřadu, že musejí opravit odvodňovací kanál pod naší příjezdovou cestou, a cestář si vybral zrovna tenhle den, silnici překopal a odjel domů dřív, než práci dokončil. Návštěvníci večerní seance museli nechat auto na silnici a dojít sem pěšky. Dva kilometry!

Jsem si jistý, že někteří se kvůli tomu vrátili. Kromě toho měli vztek i hoteloví hosté, když zjistili, kde s autem uvízli.“

„Kdy byla cesta znovu sjízdná?“ chtěl vědět Matthias.

„Hned ráno,“ odsekl Jónas dosud rozezlený na cestáře.

„Ten chlap se pak mohl přetrhnout, když jsem ho pořádně zmáčkl.“

„žádné auto tedy nemohlo sjet od hotelu dolů k zátoce, kde byla Birna zřejmě zavražděna?“ uvažovala nahlas Tóra.

„Ne, to je zcela vyloučeno,“ potvrdil její úvahy Jónas.

„Ten příkop byl pořádně hluboký.“

„Měl jste při té procházce s sebou mobil?“ zeptal se Matthias.

Jónas nemusel dlouho přemýšlet. „Ne, určitě ne. Jeho záření by mě při dobíjení energetických bodů rušilo.“

Matthias se ušklíbl a už se nadechoval, aby se o tomhle kouzle dozvěděl něco víc, když se objevila Vigdís s nějakými papíry v ruce a zamířila k nim. „Tady je to, oč jsi mě požádal,“ oznámila a podala je Jónasovi. „Na prvním listě jsou jména hostů, kteří tu přenocovali ve čtvrtek a v pátek, a na druhém ti, kteří si objednali ubytování, ale nepřijeli nebo rezervaci zrušili.“ Tóře a Matthiasovi věnovala letmý úsměv. „Musím zpátky do recepce kvůli telefonům.“ Odcházela a Jónas za ní křikl poděkování.

Přehlédl papíry a podal je Tóře.

„To je výpis z našich záznamů. Moc nám ale asi nepomůže. Neumím si představit, že by Birnu zavraždil někdo z hotelových hostů. To se mi zdá přitažené za vlasy.“

„Člověk nikdy neví,“ broukla Tóra a začala seznam pročítat. Nebyl příliš dlouhý. „To máte vždycky tak málo objednávek?“ zeptala se. „Moc jmen tu není.“

„Bohužel,“ podotkl Jónas lehce roztrpčen. „S plným obsazením můžeme počítat jenom ve vrcholném létě.

Turistická sezona je tak krátká, že se ani o žádné sezoně nedá mluvit. Na zimu plánuju všechny možné aktivity, abych zvýšil naši přitažlivost. Jinak to tu bude bezútěšné.“

Tóra přikývla, aniž odvrátila zrak od papírů. „Ve čtvrtek bylo obsazeno osm a v pátek deset pokojů.“

‚Je to tak,“ souhlasil Jónas. Zvedl sklenici s pivem a napil se. „To pivo je z kontrolovaných biologických surovin,“ oznámil a setřel si pěnu z horního rtu.

Tóra si všimla, že Matthias svraštil obočí. Podezíravě přičichl ke své sklenici. Pospíšila si s další otázkou, než se na ty biologické procesy začne vyptávat. „Znáš ty hosty, Jónasi? Jsou mezi nimi stálí zákazníci?“

„Neexistujeme tak dlouho, abychom měli stálé hosty.

Ale určitě vám mohu říct, jací to byli lidé.“ Ukázal prstem na první jména. „Tady, pán a paní Brietnesovi, ne, to je starší manželský pár z Norska, ti s tím případem nemohou mít nic společného. Ještě jsou tady, kdybyste s nimi chtěli mluvit.“ Přejel prstem dolů. „Karl Hermansson. Na toho si nevzpomínám, byl tu zřejmě jenom jednu noc. Ale na tenhle pár si pamatuju, Arnar Fridriksson a Ásdís Henrýsdóttir, ti tu byli víckrát, zajímají se o naše programy a účastní se jich.

Ti s tou věcí určitě nijak nesouvisejí. Koho tu ještě máme?

Moment, Tröstur Laufeyjarson?“ Jónas přemýšlel. „Ach ano, kajakář. Ten už je tu delší dobu a trénuje na nějaké závody. Pokoj má rezervovaný do středy. Velmi uzavřený a nepříjemný člověk. Ten by mohl být vrahem.“

„Nebo taky ne,“ zabručela Tóra. Nebylo jí známo, že by vrazi byli uzavřenější než jiní lidé. „A tihle cizinci?“

Ukázala na další jména.

„Pan Takahaši a jeho syn.“ Jónas pohlédl na Tóru a usmál se. „Až moc, moc zdvořilí na vrahy. Otec se zotavuje po léčbě rakoviny. Syn se od něho nehne. Na ně zapomeň.“

Prohlížel si další jména. „Nevím, kdo jsou tihle, Björn Einarsson a Gudný Sveinbjórnsdóttir. Ale tady toho bys, Tóro, měla znát. Magnús Baldvinsson, starý politik z levého křídla.

Když Tóra zaslechla jeho jméno, hned si vybavila tvář muže, kterého v poledne viděla v jídelně. „Samozřejmě.

Viděla jsem ho dnes u oběda a nedávno od něho četla článek v novinách. Je to dědeček Baldvina Baldvinssona, toho slibného komunálního politika z Reykjavíku. Co tady ten člověk dělá?“

„Rekreuje se, myslím. Je dost málomluvný, ale říkal mi, že pochází ze zdejšího kraje. V stáří to člověka táhne domů,“ okomentoval to Jónas. A pokračoval v pročítání seznamu. „Na tuhle Tórdís Eggertsdóttir se nemůžu upamatovat, netuším, kdo to je. Ale tady na toho ano, Robin Kohman, fotograf. Pořizuje snímky do cestovního průvodce po západním Islandu a jeho fjordech. Nějakou dobu tu s ním byl jeden novinář, ale už odjel. V úterý nebo ve středu. A tenhle Teitur je burzovní makléř. Je tu už několik dní, zdá se docela milý, možná trochu snobský. Spadl při vyjížďce z koně, myslel jsem, že odjede, ale pořád je tady. Jména ostatních lidí mi nic neříkají. Ani těch, kteří přijeli v pátek,

ani těch, co svou objednávku stornovali.“ Položil papíry na stůl a Tóra si je vzala k sobě.

„Směla bych si s těmi lidmi krátce pohovořit?“

„Ano, jasně,“ odpověděl Jónas. „Ale buď na ně laskavá.

Nevyděs mi je.“ Vrhl rychlý pohled na Matthaise a jen pro Tóřiny uši tiše islandsky dodal: „A tenhle chlápek ať nikoho nevyslýchá. Hleď, ať to působí jako nezávazný hovor.“

Napřímil ramena, poplácal se po stehnech a vstal. „Podívám se za policisty. Prohlížejí Birnin pokoj, netuším, po čem pátrají.“

Matthias mrkl na Tóru. „Tam určitě nic nenajdou,“

prohlásil klidně.

„Pořád ale mají můj mobil,“ zavrčel Jónas a můžou si krátit čas přetahováním dat.“

Steini seděl zadumán u okna a zíral na příjezdovou cestu. Jako by byl sám na světě. žádná auta, žádní lidé.

Pro zbytek života už se nemusí dívat na televizi, má jí dost. Ačkoli je mu teprve třiadvacet. Kdyby se byl jeho život vyvíjel správným směrem, všechno by dnes bylo jiné.

Nemělo se to stát. Prostě ne. V podstatě pořád čekal na to, až někdo přijde a řekne mu, že to všechno je nedorozumění. Mělo to potkat někoho jiného, ne jeho.

Lhostejno koho, jen kdyby to byl někdo jiný. „Promiň, příteli, že došlo k omylu, někdy se to stane. Teď vstaň.

Můžeš to udělat. Bylo to nedorozumění. Z tvého auta není

hromada šrotu. Ta patří někomu jinému. A tys neseděl uvnitř.“ Propukl v zarážející, podivný smích. To se povedlo!

Steini se sebral. Spatřil svůj odraz v okně, škubl sebou 1

a stáhl si kapuci hlouběji do tváře, aby toho viděl co nejmíň.

Nikdy si na to nezvykne. Nikdy. Naučeným pohybem sevřel kola invalidního vozíku a odjel od okna. Kde zůstala Berta?

Slíbila, že přijde, a vždycky slovo dodržela. Báječná, nejmilejší Berta. Bez ní by nevěděl co dělat. Rehabilitační pracovníci, lékaři, psychologové a všichni další ho nutí, aby se odstěhoval do města, zapsal se na univerzitu a udělal něco se svým životem. Navzdory všem zraněním má pořád naději, že by díky správné terapii mohl jednou invalidní vozík opustit, i když to bude namáhavé a bolestivé. Lidi ho nechápou. On musí zůstat tady. Tohle je jeho útulek, jeho domov. Tady je klid a téměř všichni ho znají. Nikdo se neodvrátí, když spatří místo obličeje příšernou grimasu. V

Reykjavíku se mu to stávalo několikrát denně. Tam by chřadl a brzy umřel. Proto byl Bertě nekonečně vděčný. To ona nejvíc přispěla k tomu, že navzdory své nesamostatnosti přežil.

Neopustila ho ale? Nemá ho už dost? Bylo to snad naposled, co mu pomáhala? Rozjel se k televizoru a natáhl se pro dálkový ovladač. Radši se nechá ohlušit hlasitým programem, než aby svoje pochyby domýšlel do konce.

Vyjel zvuk naplno a civěl na obrazovku. Jen na nic nemyslet, nemyslet na nic.

Tóra a Matthias si přiťukli vínem. „Doufám, že to není žádná biologická produkce,“ utrousil Matthias, než se napil.

Tóra se zasmála. „Ne, spíš v něm bude slušná dávka nějakého postřiku proti hmyzu nebo umělého hnojiva s obsahem rtuti.“ Usrkla vína. „Ať už je ale vinař vyrobil z čehokoli, výsledek je velmi dobrý.“ Postavila skleničku na bílý ubrus a vzala si kus chleba. „Umřu hlady.“

„Hmmm,“ odtušil Matthias. Jsem opravdu rád, že se nic nezměnilo. že ses ty nezměnila.“ Zamrkal na ni. „Dokonce i tvůj styl oblékání je stále takový… jak bych to řekl…“ _

Tóra se podívala na svůj prostý svetřík a vyplázla na Matthiase jazyk. „Myslel sis, že si sem vezmu večerní róbu pro případ, že by mě někdo pozval na večeři?“

„Pochybuji, že by sis ji vzala, i kdyby k tomu došlo.“

Demonstrativně si upravil kravatu.

„Ha, ha,“ zasmála se. „Na takové hloupé vtipy jsem příliš hladová. Kde je to jídlo?“ Podívala se na hodinky.

„Sakra. Musím zavolat domů, než půjde Sóley spát. Sáhla po kabelce, ale než ji otevřela, vzpomněla si, že její telefon je v policejní vazbě. „Ach jo, půjčíš mi svůj mobil?“

Jasně,“ souhlasil Matthias a podal jí svůj špičkový model. „Jsou tvoje děti v pořádku? Netroufám se zeptat – jsi už babičkou?“

Tóra přijala telefon. „Neměj obavy, sedíš u stolu dosud s mladou dámou.“ Rozevřela mobil. Na displeji se objevila malá dívka tmavé pleti s množstvím copánků.

„Kdo to je?“ zeptala se udiveně a ukázala na fotografii.

Matthias se nezmínil, že by byl otcem nebo měl nějaký vztah.

Zasmál se. „To je moje dcera.“

„Cože? Není ti zrovna moc podobná.“ Prohlédla si obrázek důkladněji. „Kromě… kromě toho ten účes…“

Nevěděla, co ještě říci.

Matthias se usmál a dotkl se rukou svého čisťounkého pánského sestřihu. „Ne, nejsme nijak spříznění. Adoptoval jsem ji prostřednictvím jedné charitativní organizace.“

„Ó, to je krásné.“ Tóra se napila, aby zakryla ulehčení.

„Už jsem si myslela, že ses oženil nebo žiješ s nějakou ženou. Na muže v cizí péči jsem mimořádně vysazená. Na stupnici od nuly do deseti má pro mě jejich atraktivnost hodnotu minus dvě.“

„ženy jsou opravdu komické,“ usoudil Matthias. „Pro mě jsi atraktivní, ať už jsi vdaná, nebo ne.“

„Máš štěstí, že jsem rozvedená,“ zavrčela Tóra a podívala se znovu na displej. „Ale nebydlí u tebe, nebo ano?“ Neuměla si Matthiase představit, jak pere holčičí hadříky, nemluvě o tom, že by měl na té malé hlavičce splést vlasy do tolika řad copánků.

„Nebydlí,“ ujistil ji Matthias. „žije v Rwandě. Znám jednu ženu, která v její vesnici pracuje pro Červený kříž. Ta mě k tomu přiměla.“

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Tóra.

„Ta žena, nebo ta dívka?“ opáčil Matthias.

„Samozřejmě dívka.“

„Laya.“

„Hezké jméno,“ podotkla Tóra a položila svoji ruku na jeho. „Rychle si zavolám. Až přinesou jídlo, rozhovor přeruším.“ Vytočila číslo svého syna. „Ahoj, Gylfi, jak se máš?“

„Ty jsi v zahraničí?“ zeptal se syn udiveně.

„Ne, vypůjčila jsem si mobil od jednoho cizince tady v hotelu, protože jsem ten svůj musela odevzdat. Jak se ti vede?“

„Brrr. Totální nuda. Chci domů,“ brblal Gylfi.

„No tak,“ napomenula ho Tóra. „To bude fajn. Má Sóley dobrou náladu?“

„Ta má pořád dobrou náladu, na to se ani nemusíš ptát,“

odpověděl Gylfi mrzutě. „Ale já jsem z toho tady na bednu.

Papá je úplně šílený ze sady cédéček Zpívající hvězdy a jestli ještě jednou zapěje ‚Tygří oči‘, tak se asi picnu. Fakt.“

„No tak, chlapče,“ utěšovala ho Tóra, „to už vydržíš.

Dej mi na chvíli Sóley.“ Zpěv jeho otce při karaoke se obhajovat neodvážila.

„Dám ti ji, ale dlouho se s ní nebav. Musím zavolat Siggu. Položila si mobil na břicho a naše bejby mi poslalo esemesku.“

„Opravdu?“ Tóra se už ničemu nedivila. „A co ti napsalo?“

„Fi,“ oznámil Gylfi hrdě. Bez dalšího komentáře předal mobil Sóley a líbezný, pípavý hlásek zvolal: „Mami, ahoj, mami!“

„Ahoj, moje koťátko. „Máte se dobře?“

„Máme se prima. Ale stejně se tě nemůžu dočkat. Papá a Gylfi se pořád hádají.“

„Už to nebude dlouho trvat, zlatíčko. Těším se na tebe.

Pozdravuj ode mě tátu. Zítra se uvidíme.“ Tóra se rozloučila, sklapla mobil a vrátila ho Matthiasovi.

„Nerozuměl jsem ani slovo,“ prohlásil a zastrčil jej do kapsy. „Budeš mluvit islandsky i se mnou? V posteli?“

„Samozřejmě, ty hlupáčku,“ pronesla Tóra okouzlujícím hlasem.

*

Rósa stála u sporáku a vařila osvědčeným způsobem kávu. Její pohyby byly automatické, a tak popustila uzdu myšlenkám. Ty krásné a pozitivní trvaly bohužel jen pár vteřin, a pak je zatlačilo tísnivé pomyšlení na věci, které se nedaly změnit. Zkoušela myslet na jehňátko, jak ráno lačně sálo z lahve, ale ten obraz rychle vybledl. Do popředí se protlačila vzpomínka na Berga, jak se včera večer vrátil

domů, a na výraz jeho tváře, když jí vyprávěl o mrtvole, kterou našel na pláži. Rósa se snažila tuhle vzpomínku potlačit tím, že se nutila myslet na očekávanou návštěvu svého bratra. To by náladu v domě určitě pozvedlo – hodně se smál a byl hlučný. To by potřebovali; jejich dům byl tichý, někdo cizí by si mohl pomyslet, že ona i její muž jsou němí. Jízlivě se zasmála. Pokud by sem někdo cizí vůbec zavítal. Nenavštěvovali je ani jejich známí. Nikoho, kromě nejbližších příbuzných, to nenapadlo. Pochopitelně. Lidi se nehrnou na místa, kde o nešťastném manželství vypovídají i kytky v květináčích.

Rósa si povzdechla. Neměla žádnou blízkou přítelkyni, kterou by mohla požádat o radu, pokud se jí vůbec dalo něco poradit. Bergur byl nešťastný, protože s ní žil, a nemiloval ji. A ona byla nešťastná, protože s ním žila a milovala ho, aniž on její lásku opětoval. Nevěděla, kdy ji přestal milovat, jestliže to někdy láska byla, ale věděla docela přesně, kdy ho začala milovat ona. Bylo to toho dne, kdy se poprvé potkali.

Dokázala si vzpomenout i na to, jak dobře vypadal a jak byl docela jiný než mladí muži, s nimiž dosud přišla do styku.

Přišel ze západních fjordů, aby zjara pomohl na statku, a okamžitě ji okouzlil. Pracovali bok po boku, zakrvácení až

po lokty při bahnění ovcí, a její poblouznění ještě vzrostlo, když během rozhovorů zjistila, jak je sečtělý a jak dobře se vyzná v nejrůznějších oborech.

Kromě toho byl jeho slovní projev mnohem kultivovanější, než je obvyklé, a to i v dnešní době. Bylo v něm něco z velkého světa, i když svou zemi nikdy neopustil.

Tehdy se vedle něho cítila jako vesnická nanynka a dodnes ji to nepřešlo. Vždycky věděla, že se mu nevyrovná.

Jednoho dne ji nejspíš opustí. To pomyšlení ji naplňovalo smutkem a ten zase otravoval její manželství.

Huš. Otřásla se. Prokletá zbabělost a sebelítost. Vůně kávy jí stoupla do nosu a trochu ji rozveselila. Štěstí leží možná v budoucnosti. Přinesla čerstvě upečený linecký koláč a nůž, aby jej rozkrájela. Bergur se musí brzy vrátit a ona chtěla být se vším hotova, až bude mít po denní dřině.

Opravoval děravou střechu stodoly a ona věděla, že ho tahle práce nudí a mučí. Na manuální práce nebyl příliš zručný, ale to jí bylo jedno. To, co ji na něm fascinovalo, nebyla šikovnost.

Uvařila poslední zmražená jelita z podzimní zabíjačky a k tomu brambory. Nebylo to zvlášť přitažlivé jídlo, a tak se rozhodla vnést do všedního dne trochu barvy tím, že k večerní kávě naservíruje linecký koláč. Nahlédla do hrnce a viděla, že jelita už skoro budou. Vytryskly jí slzy. Ta zatracená courá! Setřela slzu, zvedla nos a nachystala si nůž.

Courá jedna! Je zadaný, nemohla na to brát ohled? Poklička na hrnci nadskočila a Rósa sebou cukla. Pak se usmála a ztlumila teplotu. Zatracená mrtvá děvka! Mrtvá, mrtvá, mrtvá děvka. Rósa spokojeně zajela nožem do koláče. Je

mrtvá a brzy bude pod zemí. Ještě nikdy neslyšela, že by někdo opustil svou ženu kvůli mrtvé couře.

Matthias měl žízeň a přemýšlel, jestli ho vzbudilo sucho v krku, nebo nějaký hluk zvenčí. Když mu došlo, že z otevřeného okna sem doléhá pouze ticho, usmál se nesmyslné domněnce. Zívl a opatrně vstával, aby Tóru nevzbudil. Nebylo to však snadné, protože té se podařilo rozložit se tak zeširoka, že měl co dělat, aby jí překročil.

Matthias šel do koupelny a otočil kohoutkem sprchy. Když

pod ní stál, zaslechl podivný zvuk. Okamžitě zastavil proud vody a poslouchal. Byl to srdceryvný dětský pláč.

Nedůvěřivě opustil koupelnu a zkoušel zjistit, odkud ten zvuk přichází. Ten však náhle ustal. Udiveně zvedl obočí.

Zřejmě jsou v hotelu hosté s dítětem, které nechce spát.

Musí to tak být. Šel k oknu, aby je přivřel. Tóra je chtěla nechat otevřené, ale v pokoji se ochladilo a on nebyl zvyklý spávat v takové zimě.

Když okno přivíral, pláč se ozval znovu. Matthias odhrnul závěs a hleděl do jasné noci. Nic ale neobjevil a zvuk ustal stejně rychle jako poprvé. Stál u okna drahnou chvíli, ale už se nic neozvalo. Nakonec vklouzl znovu pod peřinu, přesvědčený, že slyšel pláč. Ale to jistě nemohlo plakat dítě z onoho světa.

Kapitola dvanáctá

Neděle, 11. června 2006

Japonský otec a jeho syn byli tak přehnaně zdvořilí, že si Tóra v jejich přítomnosti připadala jako opilý řidič náklaďáku. Dávala si velký pozor, mluvila rozvážně, pohybovala se pomalu a vystříhala se jakékoli zbytečné mimiky, ale moc to nepomáhalo. Matthias si počínal mnohem lépe a Tóra nabyla dojmu, že mu přicházejí vhod zkušenosti z německé banky. Při rozhovoru se tedy držela zpátky a nechávala mu volné pole. Sešli se poté, co cizinci absolvovali každodenní ranní procházku. Teď seděli v křeslech před hotelem a užívali si vzácného sluníčka.

„Vy jste ji tedy neznali?“ otázal se Matthias tichým, leč zřetelným hlasem. Pořád se ještě trochu zlobil na Tóru, která si ho dobírala kvůli historce s nočním dětským pláčem a řekla, že se mu to muselo jen zdát.

Syn přeložil otci otázku do japonštiny. Pak se k nim opět otočil. „Ne, bohužel ne. Nevíme, koho máte na mysli.“

„Byla to architektka a pracovala pro majitele hotelu.

Mladá žena, tmavovlasá,“ dodal Matthias.

Starší muž položil synovi na rameno svou útlou ruku a řekl něco nesrozumitelného. Syn napjatě poslouchal a potom kývl. Přejel pohledem z otce na Matthiase. ‚Je možné, že otec popisovanou dámu viděl. Bavila se na tomhle prostranství s mladíkem v kolečkovém křesle a s nějakou mladou ženou. Říká, že měla v ruce jakýsi nákres a něco do něj zaznamenávala. Snad to mohla být ona.“

Matthias se podíval na Tóru a zatvářil se tázavě. „Měla Birna něco společného s tím kolečkovým křeslem?“

„Ne, pokud vím.“

Matthias požádal syna, aby se otce zeptal, zda ví, o jaké lidi šlo.

Otec se synem si opět vyměnili pár vět, které pak syn pro Matthiase a Tóru překládal. „Ne, můj otec ty lidi neznal, ale tu paní viděl jednou tady v hotelu a ty mladé lidi v blízkém okolí.“ Než pokračoval, sklonil trochu hlavu. „Otec říká, že si jich všiml, protože ta dívka s postiženým mužem velice něžně zacházela. Ale jinak o nich nic neví, ani o té architektce. Já sám jsem tu dámu nespatřil vůbec, takže vám bohužel nemohu sloužit.“

Matthias s Tórou se na sebe podívali. Protože nebyl důvod hosty dále obtěžovat, chystali se k odchodu. „Pane Takahaši, srdečně vám děkujeme,“ pronesl Matthias a lehce

se uklonil. Tóra ho napodobila. „Přejeme vám příjemný pobyt.“

„Děkujeme,“ pravil syn a zvedl se. Pak pomohl vstát zesláblému otci. „Je tady krásně. Otec byl nemocný, ale čerstvý vzduch mu dělá dobře.“

„Doufám, že mu brzy bude lépe,“ podotkla Tóra a na starého muže se usmála. Ten její úsměv opětoval a pak se znovu rozloučili. Když se vrátili do pokoje, poznamenala Tóra k Matthiasovi: „Moc úspěšné to bohužel nebylo.“

Matthias pokrčil rameny. „Přece jsi neočekávala, že budou vědět, kdo je vrah.“ Svraštil čelo. „Připadá mi však poněkud komické, že syn údajně neví, kdo byla Birna, ačkoli jeho otec ji viděl. Pamatuješ, co o nich říkala Vigdís?

že syn otce provází na každém kroku. Kde tedy byl, když

otec sledoval Birnu a ten mladý pár?“

„Možná je Takahaši senior viděl oknem,“ usoudila Tóra. „Ten mladý by nám to určitě řekl, kdyby si na ně pamatoval. Proč by to měl tajit?“

„To já nevím,“ odvětil Matthias přemýšlivě. „Kromě toho je zvláštní, jak dlouho spolu ti dva pokaždé mluvili, když odpovědi, které pak syn přeložil, byly tak krátké.

Kromě toho mě zaráží, že se nezeptali, proč se vůbec o Birnu zajímáme.“

„Nemůže to být znakem japonské zdvořilosti? Třeba je u nich zvědavost zločin.“ Tóra měla hlad a dívala se na

hodiny na protější stěně. „Pojď, dáme si něco k jídlu, než

sklidí ranní bufet.“

Matthias pohlédl pochybovačně nejdřív na ni a pak na své náramkové hodinky. „Copak tady zavírají jídelnu už v osm hodin?“

„Tak už pojď,“ ignorovala Tóra jeho dotaz a netrpělivě přešlapovala. „Umřu, jestli hned nedostanu kafe. Kromě toho tam určitě bude pár dalších hostů, se kterými se můžeme pobavit.“ Za časného rána ostatně vstali proto, aby odchytili co nejvíc hostů, než se všichni vydají za svými denními aktivitami.

„Tvou smrt bych si tedy nechtěl vzít na svědomí,“ pravil Matthias a šel za ní. „I když mi nechceš věřit to s tím pláčem.“

„Húúú,“ zaúpěla Tóra teatrálně. „Odložené děti – húúú.“ Rozmarně zareagovala na jeho kyselý obličej. „Tak si to tak neber! Kafe nás postaví na nohy.“

V jídelně byly obsazené jenom tři stoly. U jednoho seděl starší pár, který Tóra dosud neviděla, u druhého Magnús Baldvinsson, zestárlý politik, a u třetího zadumaný mladý muž. Byl opálený a v mladistvém oblečení působil atleticky. Tóra se okamžitě rozhodla, že se zaměří na něho.

Strčila do Matthiase loktem a nenápadně šeptla: „To bude určitě ten kajakář, Tröstur Laufeyjarson, jehož možnou účast na Birnině smrti Jónas připustil. Vidíš, jakou má mizernou náladu? Pojď, posadíme se k vedlejšímu stolu.“ Došli k

bufetu a Tóra si naplnila talíř podle libosti. Matthias si dával načas, obcházel stůl a zkoumal nabídku. Znovu do něho šťouchla loktem. „Pospěš si. Nesmí odejít, dokud se neusadíme.“ Matthias se zklamaně ohlédl, sáhl bez výběru po jednom jogurtu a následoval ji ke stolu vedle kajakáře.

Když si Tóra sedala, usmála se na souseda. „Dobré ráno, dnes je báječně, že?“

Muž ani nevzhlédl, jako by si vůbec nevšiml, že ho někdo oslovil. Zíval a upíjel pomerančový džus. Tóra to zkusila znovu. „Promiňte,“ řekla tak hlasitě, aby nebylo pochyb, že má na mysli jeho, „nevíte, jestli je tu půjčovna lodí? Rádi bychom si půjčili nějaký člun. Nebo kajak.“

Muž polkl, zmateně se na Tóru podíval a anglicky odpověděl: „Hej, mluvíte se mnou? Neumím bohužel islandsky.“

„Ach,“ utrousila Tóra zmateně. Zřejmě to tedy není Tröstur Laufeyjarson. Omluvně se na něj usmála. „Promiňte, s někým jsem si vás spletla.“ Zkusila přejít do angličtiny a na jiné téma, než objekt jejího zájmu práskne do bot. „Jste tu nový?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, jsem tu už delší dobu. Ovšem s přestávkami. Cestoval jsem po okolí.“

Tóra se snažila předstírat zájem o jeho cesty a vypadat přitom přirozeně. „Kde jste byl? Tady musí byt hodně k vidění!“

Nezdálo se, že by mladíkovi společnost vadila. Otočil se na židli, aby lépe viděl na Tóru a Matthiase. „Převážně v západních fjordech. Pracuju pro jeden turistický magazín.

Hledáme atraktivní cíle pro zájezdy a tak.“

„Určitě zajímavá práce – nebo ne?“ optala se Tóra a polkla první doušek kávy. Na jméno mladého muže si nevzpomínala, ale musel to být fotograf, kterého Jónas objevil na seznamu hostů.

Mladík se zasmál. „Někdy je to náročné. Jsem fotograf a moje dny jsou často pořádně dlouhé a tvrdé.“

Tóra mu podala ruku. „Byla jsem nezdvořilá. Jmenuju se Tóra.“ Kývla směrem k Matthiasovi. „A to je Matthias, z Německa.“

Mladík se natáhl přes svůj stůl. „Já jsem Robin. Robin Kohman. Ze Spojených států.“

Tóra nasadila překvapený obličej. „Moment, není možné, že jsem vás zahlédla s Birnou?“

Robin pokrčil rameny. „S Birnou?“

„‚Ano, to je ta architektka, co tady…“ Vyčkávavě se na něj podívala.

„No jistě, ta architektka! Birna,“ zvolal Robin v dobrém rozmaru. Vyslovil to jméno docela jinak než Tóra. „Ano, tu znám, jen jsem dobře nerozuměl jménu. Musel bych si zvyknout na vaši výslovnost. Všechna vaše slova znějí stejně.“ Robin dopil zbytek džusu a utřel si ubrouskem koutky úst. „Ano, zběžně jsem ji poznal. Udělal jsem pro ni

nějaké fotky a ona mi ukázala pár míst ve zdejším okolí, která by pro mě mohla představovat vhodný motiv.“

„Pamatujete si, kdy jste ji viděl naposledy?“ zeptal se Matthias, který svůj kelímek s jogurtem dosud neotevřel.

Robin krátce zapřemýšlel. „Ne, ale musí to být několik dní. Stalo se něco?“

„Ne, myslím, že ne,“ zalhala Tóra. „Jen jsme se s ní chtěli setkat.“ Koutkem oka zahlédla, že Magnús Baldvinsson vstal a odešel.

Jestli ji uvidíte, řekněte jí prosím, že mám pro ni fotky.“

Robin se zvedl.

„Kdyby takový nepravděpodobný případ nastal, vyřídíme,“ odvětil Matthias s dvojsmyslným úsměvem.

Když se Robin rozloučil, zvedl kelímek s jogurtem a zamával jím Tóře před nosem. „Smím si teď konečně přinést k jídlu něco rozumného?“

Magnús Baldvinsson se procházel po hotelovém prostranství a zkoušel, kde bude mít jeho mobil signál. Na pokoji ho neměl a na chodbě nebo v jídelně, kde byl jen slabý, nechtěl v přítomnosti jiných lidí telefonovat. Dvakrát málem zakopl. Bylo těžké sledovat současně displej a kamenitou půdu. Když se na mobilu objevilo značení signálu, ulehčené vydechl a spěšně vyťukal čísla svého domácího telefonu. Stál na parkovišti a představoval si, jak sem brzy začnou proudit hosté. Netrpělivě poslouchal vyzvánění. Konečně to druhá strana zvedla.

„Frído! Nevzbudil jsem tě?“

„To jsi ty, Magnúsi? Kolik je vlastně hodin?“

Magnúsova žena důkladně zívla.

„Asi osm,“ odpověděl nervózně.

„Stalo se něco?“ zeptala se Frída starostlivě. Její hlas už

nezněl ospale.

„Ne, nic co by ti mělo dělat starosti. Chtěl jsem ti jen říct, že se tu trochu zdržím.“ Magnús viděl vycházet hotelové hosty. Vyšel i nějaký mladík ve sportovním oblečení. Když se vyhnul parkovišti a zamířil k pláži, Magnús si oddechl. Jsou tady lidé, kteří se vyptávají na Birnu.“

„Na Birnu? A nač se vyptávají? Mluvili s tebou?“ Z

jejího hlasu zazníval strach. Frída by se ptala dál, kdyby jí Magnús neskočil do řeči.

„Frído, zůstaň v klidu.“ Nadechl se, aby se nepřestal ovládat. Frída byla každým rokem nervóznější a k tomu, aby nad sebou ztrácela kontrolu, nebylo třeba žádné vraždy.

Když o tom tak přemýšlel, přišlo mu, že právě nyní, když je situace skutečně obtížná, se drží docela dobře. „Nevím, proč ti lidi tady čmuchají, ale na mě se dosud neobrátili. Volám jen proto, abych ti řekl, že tu ještě pár dní zůstanu. Mohlo by být podezřelé, kdybych náhle odjel. Už tu dvakrát byla policie a já bych byl rád, kdyby se mnou mluvili tady.“

Vzdychl si. „Zdá se, že nás tu chtějí vyslechnout všechny.“

Frída chvíli mlčela a pak tiše řekla: „Volal Baldvin.“

„Co říkal?“ zeptal se Magnús opatrně. Kdykoli přišla řeč na jeho vnuka, nedokázal, navzdory všemu rozruchu poslední doby, skrýt pýchu. Baldvin byl mladý, perspektivní politik, stejně jako jeho dědeček v mládí. Kromě toho si oba byli velmi podobni. Jedny noviny dokonce vedle rozhovoru s Baldvinem otiskly Magnúsovu fotografii, aby na to upozornily. Magnús se pro sebe usmál. Samozřejmě by si je nikdo nespletl; on byl stařec, a Baldvin štíhlý, mladý muž.

„Ptal se po tobě. Kdy se chceš vrátit,“ odpověděla Frída.

„Myslím, že se chce za tebou rozjet.“

„Ne!“ zvolal Magnús rozzlobeně. „Sem v žádném případě nesmí! Všechno by bylo ještě horší. Měl by radši zůstat doma a nepokoušet se mi pomáhat.“

„Myslí to s tebou dobře,“ odvětila jeho žena. „Možná to ani nemá s tou věcí nic společného. Kdyby byla Birna s někým mluvila, jistě bys o tom věděl. Snad to všechno umřelo s ní.“ žena si vzdychla. „Neměli bychom všechno nechat, jak to je, a doufat, že to bude v pořádku?“

Jenže Magnúsovi se to nezdálo. „Nemůžeme si být jisti, Frído. Už jsem riskoval příliš mnoho a nemohu kousek před cílem přestat. Nehledě na Baldvina. Zůstanu tady a počkám.

V nejbližších dnech se všechno vyjasní. Docela určitě.“

„Neměla bych za tebou přijet? Bereš své léky?“ Frídě hrozilo, že se přestane ovládat.

„Nejezdi. Ani nápad! A zapůsob, proboha, i na Baldvina tak, aby si to rozmyslel.“ Magnús se zhluboka nadechl.

„Frído, je velmi špatné spojení; nemůžeš mi volat na mobil, ale ani na telefon do hotelu. Kdo ví, kdo je na drátě.

Pravidelně se ti ohlásím.“

Magnús ukončil hovor. Chvíli pozoroval malebný pás pobřeží, pak se otočil a zadíval se k horám na severu. Čekal, kdy ho naplní mír a klid, ale nic se nedělo. Náhle ho popadl bezedný vztek. Svými intrikami a svou jízlivostí Birna zničila všechno, co miloval. Domov. Nyní už v něm probouzela jenom strach. Byl už příliš starý na to, aby se s tím vypořádal. Jeho sebevědomí zmizelo. Mohlo by to špatně dopadnout. Pro něho i pro Baldvina. Jeho zlost na chvíli pominula a vystřídal ji smutek. Birna byla zřejmě kořenem všeho zla a její vražda počátkem konce. V podstatě za to ale mohl on.

Magnús kdysi četl, že stíny starých hříchů trvají věčně a nelze se před nimi skrýt. Na to měl myslet. Tenkrát.

Kapitola třináctá

Vigdís seděla v recepci a sledovala, jak Tóra s Matthiasem jdou do Jónasovy kanceláře. Mohla jim sdělit, že tam není, ale otočila se k monitoru a dál sledovala internetové zprávy. Ty ovšem neměly moc společného s obvyklým zpravodajstvím, neboť Vigdís už dlouho nezajímala problematika Blízkého východu, politika, vývoj inflace a všechna ta témata, v nichž se novináři vyžívají.

Zprávy, které Vigdís četla, byly jednoznačné a měly začátek i konec. Vždy v nich byl někdo dobrý a někdo zlý, byly k tomu fotografie, na něž se ráda dívala. Dozvěděla se například, že jak Nicole Ritchie, tak Keira Knightley trpí anorexií. Prohlížela si zvětšenou fotografii druhé z nich, na níž byla vidět její žebra pod dlouhými, prostřiženými šaty.

Vigdís smutně potřásla hlavou.

Proniklo k ní slůvko „Promiň“ a na chvíli potlačilo její starost o mladou herečku. Vigdís vzhlédla. „Nevíš, kde je Jónas?“ zeptala se Tóra.

Vigdís zavřela okno internetu a na monitor se vrátil soubor s hotelovými údaji. Jónas jel do města. Vrátí se až

odpoledne.“ Nasadila formální výraz. „Mohu vám nějak pomoci?“

Tóra pohlédla nejprve na Matthiase a pak na Vigdís.

„Právě jsme uvažovali, kdo je asi doma. Rádi bychom mluvili se všemi lidmi, kteří mohli Birnu znát. Například s tím kajakářem.“

„S Tröstem Laufeyjarsonem?“

„Přesně tak,“ řekla Tóra. „Je doma?“

„Ne, ten od božího rána trénuje. Patrně dole v zátoce.

Pokud jeho kajak není v přístavišti, pak je určitě na moři.“

Tóra to přeložila Matthiasovi a oba se rozhodli sejít k vodě s nadějí, že tam Trösta zastihnou. Než odešli, zeptala se Tóra ještě na Magnúse Baldvinssona. „Ten je doma?“

Vigdís pokrčila rameny. „To nevím, ale nejspíš bude venku. Nechodí daleko a nebývá tam déle než hodinu. Je už

starý.“

‚Je vdovec?“ zeptala se Tóra. ‚Jónas říkal, že je tu sám.“

„To sice je,“ řekla Vigdís, „ale jeho žena sem několikrát volala.“

„Zvláštní, že tu nejsou spolu.“

„Třeba je nemocná,“ mínila Vigdís. „Nemůže opustit dům nebo tak.“

„Možná na něj narazíme později,“ usoudila Tóra. Vigdís důrazně přikývla. „Každopádně byste to měli zkusit.“

„Proč?“ otázala se Tóra.

„Jen tak. Znal Birnu,“ odpověděla Vigdís. Chvíli počkala a pak dodala: „Aspoň si tedy myslím, že ji znal.

Když si objednával pokoj, tak se na ni ptal.“

„Skutečně?“ podivila se Tóra. Jónas se o žádném vztahu mezi Magnúsem a Birnou nezmínil. „Nevíš, odkud se znají?“

Vigdís zavrtěla hlavou. „Nemám tušení.“

*

Tröstur Laufeyjarson položil pádlo na kajak a zkontroloval stopky na zápěstí. Zdálo se mu, že navzdory intenzivnímu tréninku neudělal žádný pokrok. Loď se klidně kolébala na hladině, zatímco uvažoval, jak by měl vylepšit svůj tréninkový plán. Zhluboka se nadechl. Hotelové fitness centrum bylo malé a nedostatečně vybavené k tomu, aby zde nabral svalovou hmotu. Tröstur třikrát zakroužil pažemi, aby uvolnil napětí, a ucítil, jak mu pod neoprénovou kombinézou stéká po zádech kapka potu. V myšlenkách už

byl pod horkou sprchou a na masážním stole, a tak v klidu zamířil ke břehu. Prozatím to stačilo. Odpoledne sem vyrazí znovu a určitě si povede lépe.

Zmírnil frekvenci pádlování a přimhouřil oči. Co je to za lidi tam na břehu? Když spatřil, že na něj mávají, vzdychl. Turisté. Pokud je něco nudnějšího než turisti a jejich hloupé otázky, pak to naštěstí dosud nezažil. Účastníš se lovu velryb? Zajel sis někdy do Grónska? Zvažoval situaci. Má se smířit s tím, že se nevyhne setkání s těmi idioty, nebo má radši odjet a vystoupit někde jinde? Měl by sice klid, ale zase by byl daleko od hotelu. Navlhčil suché rty a jazykem olízl sůl. Lidé na břehu divoce mávali a Tröstovi došlo, že tu ženu poznává. Když se včera vracel, spatřil ji u recepce, jak se vyptává na Birnu. Neměl zájem s ní mluvit. Ani ten nejmenší. Kdo ví, co všechno by chtěla vědět? Zvolna otočil kajak. Dříve než zvýšil rychlost, nepozorovaně pohlédl na list pádla, jako by předpokládal, že na něm pořád bude krev. Ta už samozřejmě zmizela.

Musela, protože ji sám smyl a všechno uvedl do pořádku.

Pádloval pryč.

„Co to má být?“ vykřikla Tóra, když se kajak náhle obrátil a rychle se od nich vzdaloval. Divoce gestikulovala, aby na sebe kajakáře upozornila. Pak nechala paže klesnout.

„Určitě nás viděl. Co to znamená?“

Matthias si clonil oči před sluncem a sledoval, jak sportovec pádluje podél břehu k západu. „Samozřejmě že nás viděl.“ Kajak zmizel za útesem. „Myslím, že s námi nechce mluvit. Třeba je ostýchavý.“

„Máme ještě čekat?“ zeptala se Tóra, která se s tím nesympatickým mladíkem chtěla setkat co nejdříve. Ať už

se o Jónasovi říkalo cokoli, vynikal dobrou znalostí lidí a Tröstur mu připadal podezřelý. „Je jasné, že má máslo na hlavě. Jinak by se nám nevyhýbal.“

„To nemusí být pravý důvod,“ odporoval Matthias.

„Možná je jen unavený a nemá chuť se s námi vybavovat.

Nemůže vědět, co od něj chceme. Pojďme odsud. Určitě ho ještě potkáme. Vyhledejme raději toho starého pána, Magnúse.“

Tóra musela souhlasit, že to je podstatně rozumnější než

nečinně stát na pláži, a tak se vrátili do hotelu. Vigdís jim řekla, že Magnúse neviděla, ale že bude zřejmě ve svém pokoji. Šli tedy do prvního patra. „Mluvit budu já,“

oznámila Tóra tiše a zaklepala na dveře. Z pokoje se ozvaly kroky. ‚Je tak starý, že podle mě mluví jenom islandsky a možná dánsky.“ Dveře se pootevřely a Magnús Baldvinsson vyhlédl ven. „Dobrý den, Magnúsi, já jsem Tóra a tohle je Matthias. Mohli bychom s vámi chvilku mluvit?“

„Proč?“ zeptal se chraptivě. „Kdo vlastně jste?“

„Omlouvám se. Jsem Jónasova advokátka a to je můj asistent.“ Tóra potlačila touhu strčit nohu do škvíry ve dveřích a rozrazit je. „Nebude to trvat dlouho. Třeba nám pomůžete.“

Škvíra se trochu zvětšila a potom Magnús dveře otevřel.

„Prosím. Pojďte dál.“

„Díky,“ řekla Tóra a posadila se. „Slibujeme, že vás dlouho nezdržíme.“

Magnús se na ni upřeně zadíval. „Nemám nic na práci, nedělejte si starost. Dávno už vím, že čas je drahocenný jen tehdy, dokud je člověk mladý. I vy to jednou poznáte.“

„Nevím, jestli dojdu ke stejnému poznatku,“ namítla Tóra zdvořile. „Ale rádi bychom s vámi mluvili o Birně, té architektce, kterou našli mrtvou na pláži.“ Pozorně sledovala Magnúsovu reakci.

„Ano, slyšel jsem o tom. Hrozné,“ zareagoval dost chladně. „Bylo mi řečeno, že jde pravděpodobně o vraždu.

Což je ještě tragičtější.“

„Je to tak,“ souhlasila Tóra. „Pokoušíme se zjistit, kdo ji mohl spáchat.“

„A já do té skupiny lidí patřím?“ zeptal se Magnús suše.

„Ne, v žádném případě,“ pospíšila si Tóra s odpovědí.

„Jen se nám doneslo, že jste ji znal, a tak doufáme, že byste mohl vědět o něčem, co by nám pomohlo.“

‚Já že ji znal?“ podivil se Magnús, ale nedokázal skrýt nervozitu. „Kdo tvrdí, že jsem ji znal? To není pravda!“

„Možná je to trochu přehnané tvrzení,“ namítla Tóra.

„Prý jste se na ni ptal v recepci, proto jsem usoudila, že jste ji mohl znát.“

Magnús chvíli mlčel. „Na to si nemohu vzpomenout, ovšem moje paměť už není taková, jaká bývala kdysi. Pokud jsem se na ni ptal, musel jsem její jméno zahlédnout v

nějakých novinách. Moje paní a já hledáme architekta, asi jsem její jméno už někde četl. Jste si jisti, že ta slečna v recepci měla na mysli mě?“

Tóra viděla, že lže. Přemýšlela, jak může být starý.

Určitě mu není méně než osmdesát. Odkdy tak staří manželé hledají architekty? Jejím rodičům bylo právě šedesát a problém pro ně představovala už koupě nového auta, natož

pomyšlení na nějakou přestavbu. „Chcete něco stavět?“

„Cože? Ne, to ne,“ odpověděl Magnús po chvíli váhání.

„Máme v Tingvelliru rekreační domek, který bychom rádi přestavěli. A potřebujeme s tím poradit.“ Bezvýrazně se na Tóru zahleděl. „Dnes je těžké najít nějakého architekta.

Když je ta stavební konjunktura.“

„Nejste tu ale jenom proto, abyste hledal architekta, že ne?“ zeptala se Tóra, rozhodnuta, že ten muž jí jen tak neunikne.

Magnús se na ni rozmrzele podíval. „Ne, samozřejmě že ne. Po důvodu mého pobytu vám ale nic není a já bych rád naši rozpravu v tomto okamžiku ukončil.“ Odmlčel se a čekal na jejich reakci. Oba tu teď seděli zaraženě – Matthias, protože nerozuměl ani slovo, a Tóra, protože už nechtěla na starce dále naléhat. Když bylo zřejmé, že ani jeden z nich už

nechce nic říct, ujal se slova opět Magnús. Zdálo se, že jeho zlost z větší části zmizela. „Ale právě tak dobře vám mohu prozradit, proč jsem tady. Možná mi pak dáte pokoj. Vám se zřejmě zdá, že něco tajím, ale tak tomu není.“

„Ne, to si nemyslíme,“ namítla Tóra přátelsky. „Chceme jen zjistit, co se stalo. Nic jiného.“ Usmála se na něho.

„Promiňte, jestli jsme byli moc vlezlí a útoční, to jsme nechtěli. Opravdu si chceme jenom udělat obrázek o té události, nic víc.“

Jenom jestli,“ podotkl Magnús skepticky. „Prostě jsem onemocněl a chtěl jsem se dát dohromady sám. Mám zkušenost, že duši nejvíc prospívá samota.“

„Proč jste si vybral právě tenhle hotel? Orientuje se na alternativní medicínu a ezoterické aspekty. Nechci se vás dotknout, ale zdá se mi nezvyklé, aby se pro něco takového nadchl člověk vaší generace.“

Magnús se poprvé od chvíle, kdy jim otevřel dveře, usmál. „Velmi správně. Tomu šarlatánství, které tu praktikují, nevěřím. Jsem tu jen proto, že tady mám své kořeny. Vyrostl jsem v jednom blízkém statku.“

Tóra vytřeštila oči. „Cože? Znal jste lidi ze zdejšího dvora?“

Magnús chvíli váhal. „Ano, jistě. Hraje to nějakou roli?“

„Asi ne. Vím jen, že se Birna velice zajímala o jeho historii, a myslím si, že její smrt s tím nějak souvisí. Ale nemám pro to žádné důkazy.“

Magnús zbledl. „Není to příliš smělá kombinace?“ Jeho hlas byl rozechvělý.

Tóra dělala, jako by to nepostřehla. „Ano, možná je. Je ale úžasné, že se tu vyznáte. Nemohl byste mi říct o zdejší historii něco víc? Znáte i místní historky o strašidlech a záhrobních jevech?“

Magnús působil nerozhodně. Odkašlal si, jako by chtěl udržet nervy v klidu. „Na duchy nevěřím a ty strašidelné historky mě zajímaly, dokud jsem byl malý. Koluje jich tady spousta, ale na to se musíte zeptat jiných lidí.“ Magnús byl zapadlý do svého křesla, a tak se trochu narovnal, než

pokračoval v řeči: „Nejsem historik a nijak zvlášť se nezajímám o genealogii a podobné věci. Nevím, co se tu kdysi událo.“

„Ale zdejší obyvatele jste, znal, že ano? Jak se jmenoval ten…“ Tóra si chtěla vzpomenout na jméno, které našla na zadní straně fotografie z bedny. „…Björn, tak nějak.“

Magnús seděl jako přimražený. „Bjarni. Bjarni Tórólfsson z Kirkjustéttu.“

„Přesně tak,“ souhlasila Tóra potěšené. „Nebydlel na sousedním statku jeho bratr?“

„Ano, Bjarni byl bratrem Gríma z Kreppy.“ Magnús sevřel rty. „Grímur byl lékař a byl starší než Bjarni. Měli smutný osud, oba bratři. Ale štěstí a neštěstí k sobě mívají blízko.“

„Cože?“ probudila se Tóřina zvědavost. Fotografie měly opravdu tragický nádech, ale Tóra to přičítala tomu, že ti lidé jsou už dávno na věčnosti a na jejich triumfy a porážky

už si nikdo nevzpomene. Bylo nepříjemné mít černé na bílém, jak rychle se na člověka zapomíná. Ale ten nešťastný pocit mohl mít hlubší důvod. „Jak to myslíte?“

Magnús vzdychl. „Otec těch dvou bratrů byl tehdy jedním z největších rejdařů na tomto poloostrově. Patřily mu dvě rybářské základny a byl velmi bohatý. Nedá se to samozřejmě srovnat s dnešními prominenty rybolovu nebo s novou generací bankéřů, ale v tehdejší době to znamenalo hodně. Nevím už, kolik plachetnic tenkrát vlastnil, ale bylo jich mnoho. Rejdařství sídlilo v Stykkishólmuru.“

„Pracovali synové v rodinném podniku?“

„Ne. Než přišli na svět, otec rejdařství prodal a investoval do polností. Vlastnil velkou část pozemků na tomto jižním pobřeží poloostrova. Bylo to rozumné, neboť rybolov se značně proměnil. Nastal čas nových rybářských lodí a většina starých rejdařství zkrachovala.“

„Copak věděl, že to tak dopadne?“ nechápala Tóra.

„Ne, nebyl to žádný jasnovidec, máte-li na mysli tohle.

Prostě nechtěl, aby jeho synové vyjížděli na moře. Viděl na něm zahynout příliš mnoho mladých mužů. Poslal své syny studovat do města. Grímur byl velmi nadaný a stal se, jak jsem už řekl, lékařem, ale Bjarni nebyl pilný žák. Byl to veselý, milý kamarád, pořád dobře naložený. Ne tak vážný jako jeho starší bratr. V podstatě nemohli být odlišnější. Je však třeba mít na paměti, že jsem je v jejich mladém věku osobně neznal, tohle všechno mám od svého otce.“

„A Grímur se stal lékařem v tomhle okrese?“

„Ano, přistěhoval se sem a založil tady statek Kreppa.

Vedle své lékařské práce se věnoval zemědělství, jinak by se neuživil. Tehdy tu také nebydlelo tolik lidí jako dnes. Na hospodaření však neměl dost času, a tak se mu moc dobře nevedlo. Bjarni se naproti tomu věnoval statku naplno, a byl velmi úspěšný. Později si různými investicemi ještě polepšil.“

„A co je na celé té historii tragického?“ zajímala se Tóra. Dosud všechno vyznívalo velmi pozitivně.

„Kde je tragika?“ opáčil Magnús vážně. ‚Jako obvykle za ni může láska. Bjarni se velmi mladý oženil s opravdu skvělou ženou. Jmenovala se Adalheidur.“ Zasnil se. „Byl jsem tehdy zelenáč, ale nikdy na ni nezapomenu. Možná proto, že se tak lišila od svého okolí. Byla nejhezčí ze všech, dobromyslná a přátelská. Také zdatná. Bjarni ji poznal v Reykjavíku. Když se sem přistěhovala, nebyla uvyklá práci.

Ale vzchopila se a všechno potřebné se naučila. Kristrún, Grímova žena, byla docela jiná. Pocházela odsud. Dřela jako Adalheidur, ale prožívala to jinak. Konala svou práci svědomitě a obětavě, ale zatrpkle, zatímco Adalheidur měla pořád úsměv na rtech a dokázala se zasmát, i když se jí něco nepodařilo. Obě se však ke svým mužům hodily. Bjarni veselý a bezstarostný, a Grímur pořád rozladěný, jako kdyby ho něco žralo.

„Zemřela Adalheidur mladá?“ zeptala se Tóra, protože tato žena na pozdějších fotografiích chyběla.

„Ano,“ přisvědčil Magnús smutně. „Narodilo se jí dítě, holčička, kterou pokřtili Gudný. Moc hezké děvčátko, jako by matce z oka vypadlo. Grímovi a jeho ženě se předtím také narodila dcera. Jmenovala se Edda, ale zemřela v tomtéž roce, kdy se narodila Gudný. Tato srážka smutku a štěstí byla příčinou sváru mezi oběma ženami. Grímova žena obvinila Adalheidur, že její dceru otrávila. Bylo to naprosto nesmyslné, ale zármutek ji tak přemohl, že zřejmě nebyla při smyslech, když to řekla. Tím se zhoršil i vztah mezi oběma bratry. Když přikvačilo další neštěstí, přestali spolu mluvit úplně.“

Jaké neštěstí?“ dychtila zvědět Tóra. „Adalheidur umřela na otravu krve a Grímova žena se zřejmě pomátla.

Řadu let ji nikdo nespatřil, a tak tu vegetovali dva bratři, jeden jako mladý vdovec s dcerkou a druhý s duševně nemocnou ženou, ale bezdětný. Z pýchy k sobě nedokázali najít cestu, a tak se každý z nich potýkal se svým osudem sám. Grímovi a Kristrún se pak krátce před válkou narodila druhá dcera, Málfrídur. Matka po porodu zemřela, kolovaly však zvěstí, že si krátce po něm sama vzala život a Grímur prý v úmrtním listě, který sám vystavil, uvedl nepravdu.

Podle mě to ale byly jen nepodložené spekulace.“

„Bratři se nikdy neusmířili?“ zeptala se Tóra.

„Vlastně ne, až do doby, kdy onemocněl Bjarni.“

„Nebyla to tuberkulóza?“

„Byla,“ odpověděl Magnús. „Zatvrdil se, odmítal odjet do sanatoria v Reykjavíku a za pár let umřel.“ Magnús se musel vydýchat. „Předtím bohužel stačil nakazit svou dceru Gudný, která o něho pečovala. Dlouho otce nepřežila.

Bjarniho bratr se o nemocného staral, seč mohl, ale nestačilo to. Kdyby byl Bjarni odjel do města a léčil se, mohlo to dopadnout jinak.“ Magnús unaveně potřásl šedivou hlavou.

„Grímur se krátce nato i s dcerou Málfrídur odstěhoval do Reykjavíku. Pochoval svého bratra, ale polnosti a jiný majetek na tomto poloostrově nemusel prodat. Ale ani on se nedožil vysokého věku.

Umřel jen několik let po přestěhování. Měl velké psychické problémy.“

„A Kristín?“ zeptala se Tóra. „Kdo byla Kristín?“

Magnús strnul. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale hned je zase zavřel. Tóra zopakovala svou otázku: „žila na některém z těch statků nějaká Kristín?“

Magnúsův obličej zkameněl. „Ne. Tady žádná Kristín nikdy nebyla.“ Odkašlal si. „Myslím, že už to stačilo.“

„Nevíte něco o tom, že by se někdo z těch statků zapletl s nacionalistickými skupinami?“ pospíšila si Tóra s otázkou dřív, než bude vyzvána k odchodu.

„Nemám už nic, co bych k tomu dodal,“ odvětil Magnús a vstal. Trochu se zapotácel a Tóra se chvíli bála, že omdlí,

ale pak se zmátořil, napřímil se a ukázal ke dveřím. „Na shledanou.“

Tóra viděla, že nemá smysl na něho dále naléhat. Co však měli nacisté společného s osudem obou statků? A Kristín? Kdo vlastně byla tahle Kristín?

Kapitola čtrnáctá

„Radím vám, abyste se v příštích dnech ničím jiným nezabývala,“ prohlásil důrazně kriminalista Tórólfur, který volal Tóře z Reykjavíku, „pokud máte v úmyslu hájit svého mandanta.“

„Sakra,“ ujelo Tóře, „to tedy nevím, jak to zvládnu.

Musím se dneska vrátit do města.“

„Jak chcete,“ odvětil Tórólfur mrzutě. „Chtěl jsem vás jen informovat, že co nejdříve dorazíme do hotelu a budeme protokolovat výpovědi zaměstnanců, ale především hotelových hostů, které bychom později špatně sháněli.

Kromě toho si musíme důkladně pohovořit i s Jónasem.

Představila jste se jako jeho advokátka, proto vám to oznamuji. Můžete ale samozřejmě udělat to, co považujete za správné.“

„Nepovídejte,“ utrousila štiplavě. Když jí někdo udělal škrt přes rozpočet, měla sklon jednat s ním poněkud spatra.

Kvůli Jónasovi však musela být s policií zadobře, a tak se raději zase umírnila. „Dík za informaci. Uvidím, co se dá dělat.“ Ukončili hovor a Tóra zavolala Vigdís. Vigdísin mobil měl totiž vypůjčený Jónas, když ten jeho policie také zabavila. Pro Tóru obstaral prastarý přístroj, který vypadal

jako videokazeta, ale musel jí zatím stačit. Oprávněně se domnívala, že vinou posledních událostí jí policie ten její hned tak nevrátí.

Po několikerém zaznění tónu se Jónas ozval. Znělo to, jako kdyby seděl v autě. Tóra mu pověděla, že policie má v úmyslu si s ním příští týden pohovořit a zaprotokolovat výpovědi hostů.

„Chtějí mluvit se mnou?“ otázal se udiveně.

„Jistě, s tebou. Zapomněl jsi na tu esemesku?

Pochopitelně jsi podezřelý.“

„Ale já tu zprávu neposlal. Už jsem ti to přece řekl,“

přesvědčoval ji rozladěně.

„Vím dobře, cos mi řekl. To však nemění nic na tom, že jsi vysoce podezřelý.“ V pozadí Tóra zaslechla klakson.

„Chceš, abych byla u tvé výpovědi, nebo si poradíš sám?“

„Sám to nezvládnu,“ zaúpěl Jónas zoufale. „To prostě nedokážu. Musíš mi pomoct.“ Trochu klidněji pak dodal: „Nejlepší bude, když najdeš vraha, aby mě přestali podezřívat. Za to ti taky zaplatím.“

Tóra se musela zasmát. „Vraha najde policie, Jónasi.

Buď bez obav. Jestli jsi nevinný, dají ti pokoj.“

‚Jen aby,“ odvětil skepticky. „Každopádně bych byl radši, kdybys u mého výslechu byla.“

„Dobře,“ souhlasila Tóra. „Pak si tu ale musím prodloužit pobyt. Je nějaký pokoj volný?“

„Docela určitě. Plně obsazeni jsme až v červenci.“

„Tak tedy zůstanu, jestli se mi podaří postarat se o děti.

Tenhle víkend je měl jejich otec, ale už je neděle a měly by se vrátit domů.“

„Ale moje drahá, ať prostě přijedou sem, Snaefellsnes je nádherný,“ prohlásil Jónas vzletně. „Děti milují přírodu a mohou si hrát na pláži.“

Tóra se v duchu zasmála. Gylfi by si jistě na pláži bezvadně vyhrál, kdyby tam měl počítač s připojením na internet. „To snad, doufám, nebude třeba. Dám ti vědět.“

Rozloučili se. Tóra se otočila k Matthiasovi a zaúpěla.

„Co je?“ zeptal se zvědavě. „Tvoje úpění nevěští nic dobrého.“

„To tedy ne,“ potvrdila Tóra a pohrávala si s těžkým mobilem. ‚Jónas si přeje, abych byla u jeho výslechu a radila mu.“

Matthias roztáhl pusu od ucha k uchu. „To je velkolepé.

Já nikam nespěchám.“

Tóřin úsměv byl ale kyselý. „To je vážně skvělé! Bylo by to ovšem ještě skvělejší, kdybych neměla problémy s dětmi. Jsou u otce, ale dneska je musím odvézt domů.“

„Aha. Nemůžeš mu zavolat a zeptat se, jestli u něho nemohou zůstat déle?“

„Bohužel mi asi nic jiného nezbude,“ přiznala Tóra trpce. Velice nerada žádala Hannese o jakoukoli laskavost, neboť dobře věděla, jak rád se nechává prosit – zvlášť proto, že ona si při podobných příležitostech počínala stejně.

Po velkém handrkování se dohodli, že děti u něj zůstanou ještě jednu noc. Ale ani o den déle. Hannes prý musí do posilovny a vyřídit nějaké záležitosti, které kvůli dětem odložil. Tóra si neodpustila poznámku, že ho velmi chápe, neboť prý si sama říkala, jestli poslední dobou trochu nepřibral. Potom hovor ukončila, v duchu mu popřála, aby ho některý trenažér pořádně prohnal, a dřív než mobil odložila, vyplázla na něj jazyk.

‚Je úžasné, jak dospěle se po rozvodu chováš,“ rýpl si Matthias. „Každý se takovou exmanželkou pochlubit nemůže.“

Tóra se ušklíbla. ‚Je ti to líto?“ Potom smířlivěji dodala: „Dětí můžou zůstat u otce ještě jednu noc. Pak to musím zorganizovat jinak, nebo jet domů.“

‚Já nejsem rozvedený,“ poznamenal Matthias, „vždycky jsem měl potíž najít ženu, která by se mi líbila. Ale nyní se leccos změnilo.“ Pohledem na Tóru se chtěl ujistit, zdaje pro takové téma vhodná chvíle, a zatleskal. „Tak to bychom měli. Když nám nezbývá moc času, měli bychom jej maximálně využít. Co navrhuješ?“

„Měli bychom vyzpovídat co nejvíc hostů, nebo sehnat Eiríka, jasnovidce, který pouští do světa ty duchařské historky.“

Matthias se zatvářil zklamaně. „Měl jsem na mysli něco poněkud jiného. K tomu bych nepotřeboval hotelové hosty ani jasnovidce.“

Tóra se zapýřila, ale jeho narážky ignorovala. „Pojď, musíme si pospíšit.“

Eiríkur zíral na tarotové karty, které si vyložil. Peníze – dobré. Smrt – špatné. Přejel prstem po okraji karty, na níž

byl kostlivec s kosou, a zamyslel se. Vytáhl dvakrát tutéž

kartu, a ačkoli nebyl specialistou na tarot, věděl, že taková pravděpodobnost je velmi nízká. Co mu chtějí karty povědět? Uvažoval, nemá-li se poradit s někým, kdo toho ví o vykládání víc, ale pak usoudil, že by to bylo příliš zdlouhavé. Musel by přejít z útulného domku pro zaměstnance do hotelu, a to se mu nechtělo. Tady neměl telefonní přípojku a mobilní signál byl v celém okolí slabý.

Kromě toho stejně žádný mobil nevlastnil. Jako jasnovidec věděl, že vlny tohoto přístroje mají špatný vliv na auru, takže o něm ani neuvažoval. Raději došel k nejbližší veřejné telefonní stanici, než aby něco brumlal do mobilu a věděl, že jeho aura s každým slovem bledne. Ne, musí si karty vyložit sám. Opřel si bradu do dlaní a soustředěně pozoroval karty.

Peníze. Smrt.

Narovnal se v zádech. Tahle karta možná neohlašuje jeho vlastní smrt ani úmrtí někoho blízkého, nýbrž se vztahuje čistě k architektce. Eiríkur kývl. Samozřejmě.

Znamená to, že tato událost bude mít na jeho život velký vliv. Proto se ta karta objevila dvakrát. A peníze? Jakou souvislost mají s architektčinou smrtí? Je možné, že by z toho mohl nějak profitovat? Varoval ji. Její aura byla černá

jako uhel, což pochopitelně nevěštilo nic dobrého. Nemohl by tuto předpověď využít pro reklamu? Škoda že o tom mluvil jenom s ní; nikdo to nemůže dosvědčit.

Dostal chuť na cigaretu a povzdechl si. Jónas nechtěl, aby jeho zaměstnanci kouřili, a Eiríkur nesnášel pomyšlení, že by měl kouřit tajně jako nějaký puberťák. Jako ve čtvrtek večer, když se před spiritistickou seancí vzdálil, aby si jednu práskl za rohem. Nyní pochopil, co mu tehdy nedošlo – čím se jistá osoba zabývala. Ten večer viděl vraha. Určitě. Kdo říká, že je kouření škodlivé? pomyslel si spokojeně.

Eiríkur složil karty a ušklíbl se. Jasně. Teď už věděl, co ty karty znamenaly. Peníze jsou určeny pro něho, neboť ruka ruku myje. Platba byla věcí jednání, ale mlčenlivost měla svou cenu. Povahou byl férový člověk, a tak nepochyboval, že se najde uspokojivý kompromis. Skočí si do hotelu k telefonu. Kromě toho si musí pohovořit se svým šéfem Jónasem. Bude příjemné diskutovat s tím chlápkem jinak než dosud, kdy musel věčně ustupovat, aby nepřišel o práci. Nyní ho čeká dlouho vytoužená finanční nezávislost a není už důvod plazit se před ním jako pes.

Shrnul karty na hromádku, vstal a vyšel ven. Spěchal tak, že neměl čas pohlédnout do malého zrcadla na chodbě.

Třebaže jeho aura byla tmavá a trudná. Téměř dočerna.

*

Tóra se zasmušila. „Všichni vypadli?“

Vigdís to nevzrušilo. ‚Jo, většina lidí, když jsou tady, něco dělá. Máme jen málo hostů, kteří přijedou, pak se zavřou ve svém pokoji a čekají, až s nimi budete chtít mluvit.“

Matthias se na Vigdís přátelský usmál, protože nerozuměl ani slovo. „Pěkný den dneska, že?“ prohodil anglicky.

„Ano,“ přisvědčila Vigdís, „proto jsou taky všichni pryč.“ Podívala se na Tóru. „Nemyslím to zle, ale nemůžu pro vás nic udělat. Bohužel. Lidi se budou pomalu vracet až

k večeři.“

„To je k ničemu,“ zavrčela Tóra. „Neměl by čas na krátký rozhovor alespoň někdo ze zaměstnanců?“

Vigdís zavrtěla hlavou. ‚Je nás tu jen pár a všichni máme práci. Klidněji je tady teprve po večeři.“ Nedůvěřivě se na oba podívala. „Co vlastně chcete?“

„Zajímáme se jenom o Birnu,“ odpověděla Tóra. „Co dělala a s kým se stýkala. Chceme zjistit, jestli někdo neví o něčem, co by mohlo vysvětlit její smrt.“

Její vraždu, ne?“ vpadla jí Vigdís do řeči. Jestli si nevíte rady, zajděte do kostela. Vím, že tam Birna párkrát byla.

Brala si ode mě klíč.“

„Do kostela?“ zopakovala Tóra udiveně. „Do jakého kostela?“

„No do toho, co je kousek odtud. Nepatří sice k našemu pozemku, ale mám k němu klíč. Někdy se tu objeví zájezd,

který ho chce vidět. Zahraničním turistům se líbí.“ Vigdís sáhla pod pult a podala jim starý klíč. „Musíte pořádně strčit do dveří, jinak je neotevřete.“

Matthias vzal klíč k sobě a Vigdís mu vysvětlila cestu.

„Pak vím ještě to, že se Birně zdál šíleně zajímavý i hřbitov.

Myslím si, že na něm hledala určitý hrob.“

*

V pokoji panoval neskutečný nepořádek. Všechno prohledal, ale nic nenašel. Co se s tím sakra stalo? Proč ta žalostná historie nemá žádný konec? Přiložil ucho na dveře a poslouchal. Zdálo se, že na chodbě je klid. Nemělo smysl pokračovat v hledání. Vrátil se ke dveřím na terasu a opatrně vyhlédl přes záclonu. Nikoho nebylo vidět. Obezřetně otevřel a vyklouzl ven. Potom za sebou zavřel a kráčel pryč.

Cestou si stáhl rukavice a strčil je do kapsy kalhot. Kde to jen může být?

Kapitola patnáctá

Kostel stál na louce nedaleko pláže. Vypínal se na plochém kopečku: malý, černý, dřevěný a připomínal Tóře kostelíky, které malovala na základní škole – dům s věžičkou a na ní kříž. Ačkoli její boží stánky byly podstatně barevnější, musela uznat, že černá barva této budově velmi sluší. Bíle natřené dveře a okna působily jako šlehačka na dortu. Vzhled kostela odpovídal finančním možnostem místních obyvatel. Tóra si nemohla vzpomenout, kdy takový černý kostel viděla naposled, a napadlo ji, že se možná někdo pokusil původní vzhled upravit. Stěny byly zřejmě napuštěné dehtem, což nahrazovalo nátěr. V duchu přijala toto vysvětlení a sdělila je Matthiasovi, jako by se jednalo o neodvolatelnou skutečnost. Přítel neměl důvod jí nevěřit.

Kolem kostela byla zarostlá zahrada, kde mezi trávou a mechem vyčnívaly kamenné desky. Vcházelo se do ní vysokými a skřípajícími železnými vraty.

„Podívej, hřbitov,“ podotkla Tóra. Vzadu bylo vidět několik hrobů.

„Tady patrně umírá méně lidí, než by se dalo čekat,“

konstatoval Matthias a zadíval se na prázdnou plochu mezi kostelem a náhrobky.

„Asi ano,“ přisvědčila Tóra. „Podivné.“ Matthias strčil klíč do zámku kostelních dveří. „Co mám dělat? Táhnout nebo tlačit?“

„Tlačit, myslím. Nebo táhnout. Jedno z toho,“

odpověděla bezmyšlenkovitě. Nesledovala Matthiasovo úsilí, ale klouzala pohledem po hřbitově a hrobech. „Myslíš, že tu najdeme hrob té Kristín?“ zeptala se Matthiase, který divoce lomcoval dveřmi. „Birna ho musela hledat, když tady byla.“

„To nevím,“ zahučel podrážděně. „Co je s tím krámem?“ Otočil znovu klíčem, opřel se ramenem o dveře a ty konečně povolily. „Gott sei dank!“ zvolal triumfálně německy a otevřel je. „Až po vás, mylady.“

Do předsíňky by se vešly nanejvýš čtyři osoby. Za ní byla vlastní kostelní loď s oltářem, lavicemi a kazatelnou, vše ze dřeva. Vnitřek byl natřen tlumenými barevnými tóny, pás pod stropem a boky lavic byly opatřeny květinovým vzorem. Výsledek byl zdařilý a zvoucí, pokud se odhlédlo od oltářních desek s Kristem trpícím na Golgotě.

„Proč jsou ty lavice tak nízké?“ zeptal se Matthias a posadil se. Do prostoru mezi nimi sotva složil nohy.

„Asi proto, aby tu nikdo neusnul,“ odvětila Tóra. „Nebo aby se ušetřilo místo. To je pravděpodobnější.“

„Nebo proto, že všichni Islanďané jsou trpaslíci,“

usoudil Matthias a zvedl se. Došel k Tóře, která stála u schodiště na kůr. „Nemůžeme vyjít nahoru?“ zeptal se.

„Přísahal bych, že k tomu, abychom všechno tady dole obhlédli, nebudeme potřebovat víc než patnáct vteřin.“

Vyšli po úzkých schodech nahoru. Nahoře bylo všechno natřeno stejnými barvami. Od zábradlí byl dobrý výhled do kostelní lodi a teprve nyní si Tóra všimla mohutného mosazného lustru na stropě. Rozhlíželi se, ale moc toho neviděli: pěkné varhany s otevřenými notami a dřevěnou truhlu, v níž Tóra našla zpěvníky a nějaké drobnosti. Víc toho na kůru nebylo. ‚Je to tady velmi spartánské,“

poznamenala zklamaně. „Čekala jsem něco honosnějšího,“

„Co teď?“ otázal se Matthias. „Sotva tu bude něco, co by souviselo s vraždou. Birna se o ten kostel nejspíš zajímala jako architektka.“

Tóra se zatvářila skepticky. „Musí tu být nějaká komora nebo něco takového. Když sem jde kněz sloužit mši, netahá přece všechno s sebou.“

Matthias pokrčil rameny. „Dole u oltáře leží bible. Ta mu asi stačí. A svícen.“

„A matriky? Není náhodou každý kostel povinen vést matriku?“ Tóra znovu přistoupila k zábradlí a důkladněji přehlížela prostor pod sebou. Měla by tu být vestavěná skříň nebo nějaká bedna. Ale nic takového neviděla. „Někde musí být zapsáno, co se tu odehrává.“

Matthias se na ni nechápavě podíval. „Co tím myslíš?“

„Svatby, krtiny, biřmování. To všechno se zanáší do matriky.“ Tóra přistoupila ke stěně v zadní části kůru s nadějí, že objeví nějaká dvířka. „Já to věděla!“ zvolala vzrušeně, když její pohled padl na čtvercový poklop ve stropě. „Tady něco je!“

Matthias k ní přistoupil a podíval se vzhůru. Strop byl tak nízký, že mohl dvířka bez problémů otevřít. Oba zírali do černého otvoru. Jsou tu nějaké schody,“ poznamenal.

„Musíme si na ně posvítit.“

Tóra objevila staromódní vypínač, otočila jím a uvnitř se rozsvítila žárovka. Je to lepší?“

„Ano i ne,“ odvětil Matthias. „Lepší proto, že je tu líp vidět, a horší proto, že tady nic není.“

„Nic? žádné knihy?“ zeptala se Tóra zklamaně. Stoupla si na špičky a pokoušela se nahlédnout dovnitř.

„Nic,“ zopakoval Matthias. „Zdá se, že je to jen přístup k věžičce. Pochybuju, že by tady uchovávali knihy.“ Oběma rukama se chytil okrajů otvoru a vytáhl se nahoru. „Nic tu není. Jednoznačně.“ Spustil se opět na podlahu a otřepal z dlaní prach. „Vigdís možná bude vědět, kam se ukládají matriční knihy, když má klíč od kostela. Někdo se po nich mohl shánět.“

„Prohlídnu si pořádně oltář,“ prohlásila Tóra. „Ty knihy musejí být někde tady.“ Vydala se k trpícímu Kristovi. Na první pohled tu byly jenom dva skvostné svícny, bible a

vyšívaný purpurový ubrus prostřený na jakémsi pultu, který stál u stěny pod oltářem. Tóra nadzvedla ubrus a uviděla, že ve skutečnosti je to skříňka s dvířky. „Koukej, Matthiasi!“

Sehnula se, každou rukou uchopila jedno držadlo a dvířka se s tichým zaskřípěním otevřela. Tóra se vítězoslavně usmála a vyndala tři tlusté knihy vázané v kůži. Ta nejvyšší vypadala úplně nově, a když ji rozevřela, podle data usoudila, že je opravdu zbytečné se u ní zdržovat.

Nejstarším letopočtem na poslední stránce byl rok 1996. Pak otevřela druhou knihu a listovala jí až k datu v roce 1940.

„Dokážu si představit, že Kristín žila za války,“ řekla Matthiasovi. „Fotky filmových hvězd, které jsem našla na půdě, byly z té doby.“ Prolistovala všechny stránky z těch let, ale nic nenašla. Porody, křty, svatby a pohřby, ale nikde žádná Kristín. Podivná mezera byla v roce 1941: levá stránka končila jménem nevěsty a na protilehlé stránce byl záznam o nějakém pohřbu. Tóra svraštila čelo. „To je divné,“ řekla a rozevřela knihu, jak nejvíc to šlo. Podala ji Matthiasovi. „Podívej, tady někdo vytrhl jeden list. Možná i dva.“

Matthias si knihu prohlédl a přikývl. Jednoznačně. Kdo to mohl udělat? Někdo, kdo chtěl utajit vlastní svatbu?“

„Nebo někdo, kdo chtěl odstranit záznam o narození dítěte,“ mínila Tóra. „Když tehdy někdo vymazal dítě z matriky, víceméně je vyškrtl i z paměti lidí. Nevím, zda už

tehdy existovala ústřední evidence osob, nebo jaké soupisy

se pořizovaly. Nebylo asi nijak těžké nedat sebe či někoho jiného zapsat.“

Když se Tóra přesvědčila, že v žádné z těch knih není zápis o pohřbu tajemné Kristín, vrátila je zpět.

Pak oba vyšli na hřbitov. Minuli několik hrobů, než si všimli, jak se doba změnila. Nejnápadnější nápisy na křížích hlásaly: chlapec – narozen mrtvý, dívka – nepokřtěna. Často leželo několik dětí z jedné rodiny v jednom hrobě, jména zemřelých sourozenců byla na jediném náhrobku. Tóra svědomitě přečetla každý nápis v naději, že narazí na známá jména. Našla dva hroby, kde byla pochována nějaká Kristín, ale obě zemřely ve vysokém věku. Bylo nepravděpodobné, že by měly něco společného se jménem vyrytým na půdě.

Nakonec došli ke dvěma hrobům, které sice patřily k sobě, nicméně byly oddělené nízkým plůtkem. Zdobily je neobvykle velké a skvostné náhrobky. Oba byly ze stejného světlého kamene a vysoké asi půl druhého metru. Pokrýval je růžový mech a přerostlá tráva. Na jednom byl vytesán vinoucí se had a olejová lampička. Tóra tyhle symboly neznala, měla však dojem, že lampičku viděla na Novém zákoně gedeonitů, evangelických obchodníků. Matthiasovi také nic neříkaly. Na kameni byla jména obyvatel z Kirkjustéttu, který se stal součástí Jónasova hotelového komplexu. Docela nahoře stálo jméno majitele: Bjarni Tórólfsson, sedlák z Kirkjustéttu, nar. 1896 – zemř. 1944.

Pod tím stálo: Jeho manželka Adalheidur Jónsdóttir, nar.

1900 – zemř. 1928.

Dole byla ještě dvě jména: Bjarni, nar. 1923 – zemř.

1923 a Gudný, nar. 1924 – zemř. 1945.

„To jsou lidi z těch fotografií, o kterých jsem ti vyprávěla, lidi, které znal Magnús Baldvinsson. Podle něho sedlák a jeho dcera zemřeli na tuberkulózu a jeho žena velmi mladá na otravu krve.“ Ukázala na letopočet pod jménem Adalheidur. Jedna dívka, co pracuje u Jónase, tvrdila, že prý na statku došlo k incestu. Muselo jít o Bjarniho a jeho dceru Gudný.“

„Pokud mluvila pravdu,“ usoudil Matthias. Jak může nějaká holka dneska vědět o případu incestu před šedesáti lety?“

„Ví to od své babičky,“ odvětila Tóra. „Babičky obvykle nelžou.“

„Babičky ale bývají všemi mastmi mazané,“ ušklíbl se Matthias. „Moc bych podobným historkám nevěřil, i když

pocházejí od ctihodné stařenky.“

„Jasně,“ souhlasila Tóra. „Už kvůli té dcerce doufám, že jde jen o fámu.“ Ukázala na nápis se jménem syna, který nepřežil ani rok. „Na fotkách jsem viděla, že Adalheidur byla těhotná, ale dítě jsem na žádném snímku neobjevila.

Zřejmě žilo jen pár dnů.“

„Tak jako spousta dalších dětí v tomhle kraji,“ usoudil Matthias a ukázal na okolní hroby. „Víc než polovina zemřelých jsou děti, které moc nevyrostly.“

„Zřejmě je dost pravdy na tom, že tu bylo těžké vychovat děti,“ poznamenala Tóra a bloudila pohledem po hřbitově. „Dětská úmrtnost musela být vysoká v celé zemi.“

Otřásla se. „Už je to naštěstí minulost,“ prohlásila a obrátila se k druhému, prostšímu náhrobku. „Podivné.“ Ukázala na téměř čistý kámen. Jenom dva nápisy: Jeho manželka Kristrún Valgeirsdóttir, nar. 1894 – zemř. 1940, a pod tím Edda Grímsdóttir, nar. 1921 – zemř. 1924.“

Tóra pohlédla na Matthiase. „Muž chybí.“

„Nemohl to být její vlastní otec, kdo zavraždil tu Kristín?“ nadhodil Matthias. „Možná ještě žije. Nebo není pochovaný tady.“

Tóra zavrtěla hlavou. „Ne, to není možné. Magnús řekl, že Grímur zemřel několik let potom, co se odstěhoval do města.“

„Kde tedy je?“ otázal se Matthias. „Tady je pro něj všechno připravené. Volné místo pro jeho jméno. Velice divné, že zůstalo prázdné.“

Tóra se rozhlédla. „Tady ho určitě nepochovali, když tu není napsaný.“ Šli dál a prohledali zbytek hřbitova, nenašli však ani Grímův, ani Kristínin hrob. „Třeba je ta Kristín nakonec opravdu jen kočka,“ zahučela Tóra rozčarovaně, když se za nimi hřbitovní brána se skřípěním zavřela.

„A co chybějící stránky v matrice? Myslím, že nejrozumnější by bylo navštívit ty dva sourozence, kteří Jónasovi prodali pozemek,“ navrhl Matthias. Jako záminku můžeš použít ten strašidelný nářek a vytáhnout z nich něco o historii tohohle místa, o Grímovi, o Kristín a tak dál.“

Tóra zamyšleně přikývla. To není špatný nápad.

Elín Tórdardóttir zavěsila a zůstala stát s rukou na sluchátku. Pak se nadechla a přiložila telefon znovu k uchu.

Hbitými prsty vytočila nějaké číslo a netrpělivě čekala, až se volaný ozve. „Börkur?“ zeptala se spěšně. „Jak to vypadá?“

„Nevím, Elín. Špatně.“ Börkur byl mrzutý jako vždy, když volala jeho sestra. „Máme doma malý problém.“

Jaký?“ zeptala se zvědavě. Muselo jít o Svavu, Börkovu ženu, která měla permanentní krizi a stále se rozčilovala kvůli něčemu, co nestálo za řeč.

„Není to nic, o čem bych s tebou chtěl mluvit,“ zavrčel ještě rozmrzeleji než předtím. „Co chceš?“

Elín se ale nedala jeho odmítavým tónem vyvést z míry; byla na něj zvyklá. V podstatě ji těšilo, když mohla do života svého bratra vnést trochu neklidu. Vždycky byla proti tomu, aby se pozemek prodal, ale nakonec musela ustoupit.

Matka proti tomu bohužel neprotestovala. Byla jedinou majitelkou, ale peníze dá nakonec jim. Börkur ji dokázal přemluvit. Teď se však Elín mohla sveřepému bratrovi trochu pomstít. „Právě mi volala Tóra, advokátka toho

Jónase, co koupil Kirkjustétt a Kreppu.“ Na chvíli se odmlčela a čekala, až ji požádá, aby pokračovala.

„A co?“ vyjel Börkur podrážděně. „Co chtěla?“

„Člun dostal trhlinu, můj milý,“ sdělila mu Elín a v duchu se ušklíbla. „Chce se s námi setkat kvůli skryté vadě, kterou ten Jónas objevil.“

„Má všech pět pohromadě? Jaká vada, k čertu!

Znečištěná půda, nebo co?“

Elín ho nechala chvíli zuřit a pak dodala: „O detailech jsme nemluvili. Chce se s námi prostě setkat. Pokud možno na Snaefellsnesu.“

„Na Snaefellsnesu? Jako bych neměl na práci nic důležitějšího!“ Téměř křičel. „Jsem ve stresu. Jsem totálně vystresovaný!“

„O, to je mi líto,“ pronesla Elín s předstíraným soucitem. „Mám tam zajet sama?“

Börkur chvíli mlčel a pak rozhodl: „Ne. Pojedu taky.

Kdy s námi chce mluvit?“

„Zítra,“ odpověděla Elín. „Nebylo by lepší, kdybychom vyrazili už dnes večer? Zítra by se nám jelo hůř.“

„Uvidím, co se dá dělat. Zavolej mi ještě jednou. Možná mi to vyjde, ale musím ještě cosi vyřídit.“

Ještě něco,“ dodala Elín. Jsem si jistá, že tou skrytou vadou myslí něco velmi neobvyklého. Ta advokátka působila dost směšně.“

Jak směšně?“ nechápal Börkur.

„Prostě směšně. Něco má za lubem, to já poznám,“

ujistila ho Elín.

„Myslíš, že to má něco společného s tou mrtvolou, o které se mluvilo ve zprávách?“ zeptal se náhle stísněným hlasem.

„Ne, to mě nenapadlo,“ řekla udiveně. Změněný tón hlasu se jejímu bratru vůbec nepodobal.

Jestli se neplete, mrtvolu té ženy našli těsně před víkendem. Svraštila čelo. Přesně v době, když se Börkur kvůli nějaké hlouposti rozjel do Snaefellsnesu. Není to divné?

Kapitola šestnáctá

„Musí to být tady.“ Tóra klouzala pohledem po pláži.

„Moc nám to ale nepomůže.“ Byl odliv, pod nohama se jim leskly kulaté oblázky, dosud vlhké po přílivu. Nic z té úchvatné scenerie nenapovídalo, že tu byla nedávno nalezena mrtvola.

Matthias pohlédl na hodinky. „Na cestu od hotelu k pláži jsme potřebovali přesně třicet pět minut.“

„Nešli jsme ale nijak rychle,“ namítla Tóra. „Za jak dlouho se to dá stihnout?“

Matthias pokrčil rameny. „Nevím. Možná za pětadvacet minut, pokud bychom běželi, ale rychleji sotva.“

‚Je tedy možné, že sem během hodiny někdo z hotelu mohl přijít, zamordovat Birnu a zase se vrátit,“ uvažovala Tóra.

Matthias se ušklíbl. „Hm, pak by ale vrah neměl dost času na provedení svého činu. To by sem musel přijít už s pevným úmyslem tu ženu zabít.“

„Ti ptáci dělají ohlušující rámus,“ podotkla Tóra a obrátila se k útesům. „Tady by nikdo volání o pomoc nebo křik neslyšel.“

„Kdo by tu taky mohl něco slyšet?“ usoudil Matthias.

„Sem zrovna moc lidí nepřijde.“

Tóra se rozhlížela na všechny strany a už mu chtěla přisvědčit, když na výšině zahlédla dva lidi. „Ačkoli…,“

zamumlala a ukázala na ně bradou. Viděli, jak se dvojice zvolna spouští po kamenitém svahu. Mladá žena před sebou držela invalidní vozík, jehož pasažér nebyl k poznání, neboť měl hlavu a tvář zakryté velkou kapuci. žena měla plné ruce práce s tím, aby vozík udržela na hladkých kamenech stezky. „Musejí to být ti dva, o kterých se zmínil ten starý Japonec,“ prohodila Tóra. „Které viděl mluvit s Birnou.

Mám je oslovit?“ Podívala se na Matthiase.

„Proč ne?“ odvětil a usmál se. „Nebude to nakonec o nic hloupější než ostatní počiny tvého kuriózního vyšetřování.“ A rychle dodal: „Nevykládej si to, prosím, špatně. Nechci si stěžovat, je to jistě v pořádku, jen nemám zdání, kam to povede.“

Tóra ho dloubla loktem. „Pojď!“ Stoupali do svahu vstříc dvojici. Když přišli blíž, měla Tóra dojem, že jí něco padlo do oka, nemohla zaostřit zrak na tvář utopenou v kapuci. Každým krokem jí však bylo jasnější, že to s jejím zrakem nijak nesouvisí. žaludek se jí křečovitě stáhl a musela bojovat s chutí otočit se na patě a pelášit pryč. Co to

proboha má s tím obličejem…? Nedokázala soustředit pozornost na znetvořenou partii očí, žalostný zbytek nosu a zjizvenou kůži jako z umělé hmoty, která sahala od brady až

k čelu, zpola zakrytému kapuci. Přála si, aby si ten nebohý mladík nebyl vědom zděšení, které vyvolává, zároveň však věděla, že je to marné přání. Netroufala si podívat se na Matthiase. „Dobrý den,“ pozdravila dívku a vymáčkla ze sebe úsměv.

„Ahoj,“ odpověděla dívka přátelsky. Světlé husté vlasy měla spletené do copu. Tóře se zdála povědomá.

„Nevím, jestli se tudy dostaneme dolů k pláži,“ podotkla dívka. „Rozhodně však nebude snadné dostat se zpátky.“

„Není tam nic k vidění,“ pravila Tóra. „Jestli ale chcete, Matthias vám dolů pomůže.“ Ukázala na něho, aniž se k němu otočila. „A samozřejmě zase nahoru.“

Dívka se nahnula k vozíku a zeptala se muže, který v něm seděl: „Co myslíš? Máme přijmout pomoc, nebo se raději vrátit? Prý tam není nic, co by stálo za vidění.“

Mladík zamumlal cosi, čemu Tóra nerozuměla, ale dívka zřejmě ano. „Oukej, jak chceš.“ Pohlédla na Tóru. „Myslím, že se otočíme. Může mi tedy váš společník pomoct?“

Matthias se tudíž ujal postrkování vozíku a společně se drápali zpět do vrchu.

„Takovou pomoc bych byla přivítala teď ve čtvrtek,“

prohodila opatrovatelka a usmála se.

„Vy jste byli ve čtvrtek tady?“ zeptala se Tóra udiveně.

„Večer, nebo kdy?“ Možná si bezděčně všimli něčeho neobvyklého. Nebo snad dokonce…?

„Ne, tady jsme nebyli,“ opravila ji dívka udýchaně.

„Chtěli jsme se zúčastnit spiritistické seance v hotelu, ale šla jsem tam nakonec sama, protože jsem se s tímhle vozíkem nemohla dostat přes ten hluboký výkop na příjezdové cestě.

To bylo k vzteku. Tady se toho moc neděje a Steini se na to sezení těšil.“ Pohlédla na Tóru a ušklíbla se. „O nic však nepřišel. Bylo to celé moc bláznivé a s tím médiem to byl určitě podvod.“

Tóra se neodvažovala zeptat, zda si stejné označení náhodou nezaslouží všechna média. Podívala se zpět k zátoce. „Chtěli jste si udělat procházku?“

„Chtěli jsme se jenom podívat, kde našli mrtvolu,“

odpověděla dívka, jako kdyby to bylo zcela samozřejmé.

„Znali jsme tu ženu, co zemřela.“

Tóra si v duchu oddechla. Nyní kolem toho nemusí chodit jako kočka kolem horké kaše. „To je ale náhoda,“

řekla ledabyle, „my tam byli ze stejného důvodu. Chtěli jsme vidět místo činu na vlastní oči.“

Dívka vytřeštila oči. „Opravdu? Znali jste ji taky?“

Tóra zavrtěla hlavou. „Ne, přímo ne. Jen z vyprávění.

Ostatně, já jsem Tóra.“

Dívka jí podala ruku. „Berta.“ Otočila se k Tóře a přelétla zrakem zátoku. „Nepochopitelné,“ vypravila ze sebe

stísněně. „Ve zprávách říkali, že byla zavražděná. Proč by ji někdo chtěl zabít?“

„Hm, to nevím ani já,“ odpověděla Tóra poctivě.

„Možná v tom nebylo nic osobního. Jenom fatálně přeběhla zločinci přes cestu.“

„Myslíte?“ zeptala se Berta a zatvářila se ustrašeně.

„Tady?“

„Tak tedy ne,“ vzala to nazpět Tóra. ‚Je to dost nepravděpodobné. Ale přesto pravděpodobnější, než že je to dílo nějakého ducha.“

„Ducha?“ opáčila Berta s naprostým klidem. „Třeba těch rybářů? Tohle je přímo ta pláž, na kterou je to vyplavilo.“ Otřásla se. „Mně to místo vždycky připadalo příšerné.“

Tóra se na dívku překvapeně zadívala. Očekávala, že se zasměje nebo zavtipkuje, ale ne, že bude brát duchařské historky vážně. V těchto končinách se o živých mrtvolách zřejmě nevtipkuje.

„Věříte na duchy?“ zeptala se opatrně.

„Ano,“ odvětila Berta a z jejího výrazu bylo patrné, že to myslí vážně. „Tady straší. Docela jistě. Potmě se totálně bojím.“

Tóra nevěděla, co na to říct, v podvědomí jí však zůstávalo, že tu může jít o možnou svědkyni v případném procesu, a tak se rozhodla nechat duchů a přejít rovnou k tématu. „Odkud jste znala Birnu?“

„Byla architektkou zdejšího hotelu. Pozemek patřil mé matce a já Birně trochu pomáhala.“ Podívala se nejprve na Tóru a pak na vozík, který Matthias namáhavě tlačil do kopce. „Byla velmi milá.“

Teprve teď Tóře došlo, proč jí byla dívka povědomá: podobala se své matce Elín, s níž se setkala při podpisování smlouvy. Tím pádem se Berta nedala využít před soudem jako svědkyně v záležitosti vlastní rodiny, ale bylo dobré, že ji znala. „S čím konkrétně jste Birně pomáhala?“

„Zajímala se o dějiny tohohle místa. Matka i strýc Börkur neměli čas ani chuť se s ní vybavovat. Já jí vyprávěla, co jsem věděla, a pomáhala jí hledat staré plány.

žádné jsem sice nenašla, ale dala jsem jí pár fotek. Byla za ně velmi vděčná.“

„Víte, jaké to byly fotografie?“ zeptala se Tóra užasle.

Je zajímavé, že Birně nestačily fotky ve sklepě. Možná se jí zdály motivy snímků příliš jednostranné: tatáž domovní zeď – různí lidé.

„Ano, hlavně obrázky ze starého statku, od mých prarodičů. A pár dalších záběrů, ale nevím už od koho.“

Najednou dívka zmlkla a starostlivě se podívala na Tóru.

„Myslíte, že dostanu ty fotky nazpátek? Matka a Börkur nevědí, že jsem jí je půjčila.“

„Určitě ano,“ ujistila ji Tóra. „Jednoduše o tom řekněte policii. Mají přijít zítra. Bydlíte blízko?“

„O trochu dál. Máme domek v Stykkishólmuru, kde přespávám. Snažím se chodit sem co nejčastěji.“ Podívala se na Tóru a tiše dodala: „Kvůli Steinimu, víte. Nechce do Reykjavíku.“

Tóra přikývla. „Jste příbuzní?“ Zůstaly za oběma muži, ale ne tak daleko, aby se odvážila zeptat, co se tomu mladíkovi přihodilo. V žádném případě nechtěla, aby slyšel, jak se vyptává na jeho zohavení.

„Ano, je to můj bratranec. Z otcovy strany.“

Konečné kopec zdolali. Matthias zůstal stát a otočil se k nim; vypadal vyčerpaně. Tóra rychle změnila téma.

„Nenapadá vás, kdo mohl Birnu zabít? Měla nějaké problémy, nebo se s někým nepohodla?“

Dívka zavrtěla hlavou. „Nevím o nikom takovém.

Aspoň o tom nikdy nemluvila. Vídaly jsme se často; třídila jsem rodinné věci ve starém statku, v Kreppě. Bylo velmi příjemné se s ní bavit. Nevím, jestli je to důležité, ale řekla mi, že prý má milence nebo někoho takového.“

„Milence?“ zeptala se Tóra zvědavě.

Berta se zatvářila nerozhodně a chvíli přemýšlela, než se rozhodla odpovědět. „Nevím, jestli vám to smím povědět. Je ženatý, a tak to drželi v tajnosti. Zřejmě o tom chtěla s někým mluvit, ale já nechci zneužít její důvěry, i když je mrtvá.“

Birna musela být velmi osamělá, když své tajemství svěřila tak mladé dívce. Bertě bylo teprve dvacet. „Já si

myslím, že tyhle věci vyjdou tak jako tak na světlo.

Nechcete přece, aby pachatel unikl spravedlnosti?“

Berta rozhodně zavrtěla hlavou. „Můj bože, to ne.“

Stály vedle Matthiase a Steiniho a Berta váhala.

„Pojďme už,“ zaznělo zpod kapuce. „Chci odtud pryč.“

Berta přistoupila k invalidnímu vozíku a chopila se držadla. „Oukej, Steini,“ souhlasila a poděkovala Matthiasovi za pomoc. Pak se obrátila k Tóře. „Snad se ještě uvidíme. Jste tu na letním bytě?“

„Ne, bydlíme v hotelu,“ odvětila Tóra, zklamaná, že se nedozvěděla jméno Birnina milence. Pozorovala, jak jim dívka mává a pokračuje v namáhavé cestě s vozíkem.

Když Berta ušla kus cesty, náhle zůstala stát a otočila se. Jmenuje se Bergur. Je to farmář z Tungy.“ A pak beze slova odcházela.

Tóra s Matthiasem stáli na místě a sledovali tu mladou ženu, jak tlačí vozík po hrbolaté cestě. Když už byli dost daleko, zeptal se Matthias Tóry: „Co se proboha tomu klukovi stalo?“

Vigdís se natáhla přes pult a slídila pohledem kolem sebe. Podívala se na hodiny; hosty ještě neočekávala.

Navzdory různé národnosti a různým zájmům většina z nich po ubytování zvolila stejný vzorec chování – mezi osmou a devátou vstali a po snídani hurá do přírody! Vigdís umírala zvědavostí. Od chvíle, kdy s Jónasem slíbila policii, že do

Birnina pokoje nikdo nevkročí, silně toužila tento zákaz porušit. Jónas do toho pokoje krátce nahlédl, než jej zamkl, ale usoudil, že tam nic podezřelého není. Vigdís se ovšem chtěla přesvědčit na vlastní oči. Třeba tam bude krev nebo něco jiného, co Jónas ze svého místa nemohl vidět. Nebo o čem nechtěl či nesměl mluvit.

Vigdís vstala a vzala si univerzální kartu. Mrkla do chodby a odhodlaně se vydala k cíli. Před pokojem zůstala stát a vložila kartu do zámku. Spěšně otevřela, vklouzla dovnitř a zabouchla za sebou. Už v okamžiku, kdy dveře zaklaply, jí bylo jasné, že udělala chybu. V pokoji panoval zoufalý nepořádek. žádná krev, zato se všude povalovaly hadříky a mezi nimi všelijaké stavební dokumenty.

Uvědomila si, že musí co nejrychleji informovat policii o vloupání. Ale co jim má říct? Hledala tady něco? Nebo tu luxovala? Možná by měla policistům namluvit, že zaslechla nějaký šramot, ale to by zavedlo vyšetřování na falešnou stopu, neboť by usoudili, že tam lupič musel proniknout krátce předtím, než jim zavolala. Vigdís zavzdychala a sáhla po klice.

Vyklouzla ven a zoufale se snažila vymyslet nějaké věrohodné zdůvodnění, co pohledávala v tomto pokoji.

„To má být vtip? Kdo vlastně vedl prohlídku místa činu?“ Kriminalista Tórólfur si protáhl záda a otočil se na svého asistenta. Ukázal na řadu ocelových schránek s nálezy

ze Snaefellsnesu. „Mušle a mrtví raci!“ Zavřel oči, masíroval si spánky a cítil, že ho brzy ohavně rozbolí hlava.

„Byl to Gudmundur. Je nový,“ odpověděl Lárus polohlasně.

„Vypadá to, jako by si desetiletí školáci udělali výlet na pláž.“ Obešel stůl a prohlížel si jednotlivé schránky.

„Oblázky,“ zamumlal Lárus, ale hned toho zalitoval, když se na něj Tórólfur zamračil.

„No a? Je tam oblázková, ne písečná pláž. Ale kameny nebo písek, jakou to hraje roli?“ ulevil si Tórólfur a pokračoval v prohlídce schránek. „Ten Gudmundur svůj úkol vůbec nepochopil. Za prvé prohledával příliš velkou oblast a za druhé sebral všechno, co dokázal unést.“

Tórólfur bodl propiskou do staré, vyboulené plechovky od piva. „Například tohle tady,“ zavrčel a zvedl plechovku do výšky. „Každý člověk se zdravým rozumem pozná, že tam ta plechovka ležela celé měsíce. A tady to…“ Tórólfur došel k další schránce a spráskl ruce nad hlavou. „Zdechlý vlkouš!“ Otočil se k Lárusovi. „Viděl jsi fotografii mrtvoly?

Co má mrtvý vlkouš společného s tou zemřelou? Ten Gudmundur si snad myslí, že uklouzla na kluzké rybí zdechlině a uhodila se o kámen. Mohlo by to podle tebe vysvětlit její poranění?“

Lárus jen zavrtěl hlavou. Jakmile Tórólfur začal křičet, nevěštilo to nic dobrého. Lárus chvíli váhal, než otevřel pusu, aby něco řekl, ale než ho napadlo něco chytrého, jeho

nadřízený se znovu rozpovídal, tentokráte podstatně klidněji.

„A co je tohle? Pohádkový princ?“ Lárus došel k vyšetřovateli, postavil se vedle něho a podíval se do schránky. Skutečně. Pod slizkou tlamou vlkouše byl vidět silikonový kolík, který vypadal jako erotická pomůcka, vibrátor.

Kapitola sedmnáctá

Tóra dloubla do Matthiase loktem a ukázala na mladého muže, který právě prošel kolem nich. „To je číšník Jökull, co tak ošklivě mluvil o Birně,“ podotkla tiše a vstala. „Ten určitě něco ví.“ Seděli v nice vedle hotelové haly, pili kávu a diskutovali o potřebných krocích kromě toho, že chtěli poznat Birnina milence: Berga, farmáře z Tungy. Nemohli však přijít na to, pod jakou záminkou by ho měli navštívit, a Tóra už nad tím nechtěla hloubat. Uvítala proto číšníkův příchod a rychlým krokem se vydala za ním. Mířil do jídelny. Když ho dostihla, poklepala mu na rameno.

„Nazdar,“ pozdravila a usmála se. „Vzpomínáte si na mě?“

Mladý muž se udiveně otočil. „Ale jo. Vy jste přece ta advokátka.“

„Ano, Tóra. Měl byste pět minut? Ráda bych se něco dozvěděla o Birně.“

Číšník mrkl na hodinky. „Jak chcete. Moc toho ale nevím. Své mínění o ní už jsem vám řekl.“

„Uvidíme,“ odvětila Tóra. „Můžeme se posadit?“

Ukázala na rohovou lavici v chodbě, která tu patrně stála z dekorativních důvodů. Možná jsem první, kdo ji použije, pomyslela si a usedla. Poklepala na místo vedle sebe. Z

polštáře se zvedl obláček prachu. „Odkud jste ji znal? Jenom z jídelny?“

Číšník usedl na krajíček. „Pracuje nás tady tak málo, že se nutně musíme trochu poznat. Já tu ovšem nejsem dlouho a kromě toho jsem se jí vyhýbal, proto jsme se moc nesblížili. Promluvte si radši s někým jiným.“

Tóra svraštila čelo. „Pak nechápu, proč jste si o ní utvořil tak jasné mínění, když jste ji moc neznal. Velmi konkrétní a negativní úsudek. To musí mít nějaký důvod.“

Číšník se zasmušil..Jsem totiž znalcem lidí,“ oznámil bez dalšího vysvětlování.

Tóra se rozhodla pro nevinnější otázky. „Jmenujete se Jökull, že?“

„Ano,“

odpověděl

stále

zdrženlivě.

„Jökull

Gudmundsson.“

„Vaše jméno Jökull – ledovec se k tomuhle místu hodí,“

podotkla přátelsky a usmála se. „Pocházíte odtud?“

„Ovšem,“ odpověděl, „vyrostl jsem na jednom blízkém statku. Odešel jsem do Reykjavíku, vyučil se číšníkem a zůstal tam. Když Jónas hledal inzerátem pracovníky, využil jsem téhle příležitosti a vrátil se.“

„Docela to chápu,“ mínila Tóra, „je tu překrásně, a tak si umím představit, že člověka, který tady někdy žil, to sem táhne zpátky.“

„Ano, je to tady úplně jiné než v Reykjavíku,“ potvrdil Jökull a poprvé se usmál.

„A znáte historii zdejšího okolí?“ zeptala se Tóra. „Víte něco o strašidle, které se tu má vyskytovat?“

Jökull opět zaujal odmítavý postoj. „Nemám chuť zavádět s lidmi z města řeč na duchy. Nic nechápete.

Jakmile opustíte asfaltové ulice, děláte jenom zmatky a všechno je vám pro smích.“

Tóra pozvedla obočí. „Nechci se ničemu vysmívat.

Jónas mě pověřil, abych pro něj pracovala na věci, v níž jde o duchy. To je všechno. Každá informace tohoto druhu mi může pomoct.“

„To je možné,“ pronesl Jökull skepticky. „Ale musíte si ty informace obstarat někde jinde. Nejsem specialista na duchařské historky, i když jich pár znám, jen se mi zdá, že svět je složitější, než si myslí lidi z Reykjavíku.“

„Víte například něco o lidech, kteří tu bydleli?“

Jökull zavrtěl hlavou. „Ne, vůbec nic. Jsem příliš mladý na to, abych se zajímal o staré historie.“

Na tom něco je, usoudila Tóra a řekla si, že bude pátrat po starších lidech z tohoto kraje. „Máte tu nějaké příbuzné?“

‚Jenom sestru.“

„Rodiče se odstěhovali do města?“

„Ne, jsou mrtví,“ zahučel Jökull ještě neochotněji než

předtím.

„Ach tak,“ pronesla Tóra a netroufala si dál se vyptávat.

„Odpusťte, že se tak urputně držím minulosti, ale nevíte něco o zdejším nacistickém hnutí? Existovalo tu něco takového?“

Jökull vytřeštil oči a spontánně vyhrkl: „Ne, o tom bych určitě věděl. To je výmysl.“

„Může být,“ odvětila Tóra, „ale protože pocházíte z tohoto kraje, můžete mi něco jistě vysvětlit.“

„Co?“ otázal se Jökull nedůvěřivě.

„Dnes jsem potkala jednoho mladíka, který je zřejmě odtud. Nevím, jak je starý, ale může mu být asi tolik jako vám. Seděl na invalidním vozíku a byl těžce poraněný i popálený. Víte, co se mu stalo?“

Jökull na to neodpověděl a vstal. „Musím do práce. Pět minut už dávno uplynulo.“ Stiskl rty, jako by chtěl ústům zabránit, aby začala mluvit sama od sebe.

„Vy ho tedy neznáte?“ zeptala se Tóra a také se zvedla.

„Spěchám, sbohem,“ zadrmolil Jökull a otočil se na patě. Tóra za ním zamyšleně hleděla. Zřejmě zasáhla bolavé místo.

„Choval se velmi podivně,“ poznamenala Tóra a odsunula kávu, která jí zatím vychladla.

„Myslíš, že má s tou vraždou něco společného?“ zeptal se Matthias. „Nebo byl jenom komický?“

„Netuším. Určitě Birnu nesnášel, ale nechtěl mi říct proč. Prohlásil jenom, že je znalec lidí. Co když byl jejím milencem, kterého opustila kvůli tomu farmářovi?“

„Nebo tak dobrým znalcem lidí, jak tvrdí?“ Matthias pokrčil rameny. „Mám hlad jako vlk, kolik je vlastně hodin?“

Tóra jeho námitku ignorovala. „Ne, něco je s ním v nepořádku. Reagoval naprosto odmítavě, když jsem se zeptala na toho mladíka na vozíku.“

Matthias se zatvářil podrážděně. „Ty ses na něho vyptávala? Jak tě to napadlo?“

‚Jen tak,“ odvětila Tóra. „Jsem prostě zvídavá a s takovou reakcí jsem vůbec nepočítala. Teď je mi aspoň jasné, že musím bezpodmínečně vyzvědět, co se tu stalo.“

„Zdá se mi netaktní,“ namítl Matthias rozladěně, „pátrat po osudu úplně neznámého muže, který je navíc invalidní.“

„No a? Nesmíme se zajímat o invalidy?“ usoudila Tóra.

„Máš prostě hlad, a proto jsi špatně naladěný. Pojďme tedy něco sníst.“ Zvedla se z lavice.

Matthias se rozjasnil. „Co kdybychom pojedli někde jinde? Je tu v okolí nějaká jiná restaurace?“

Je. Mohli bychom zajet do Hellnaru. Třeba tam potkáme někoho, kdo rozumí duchům nebo bude něco vědět o tom Bergovi z Tungy.“

Matthias si povzdechl. „Doufejme, že ne.“

Eiríkur sebral všechny síly a otevřel oči. Experta na auru bolela hlava tak silně jako už dlouho ne. Pokusil se pohnout, ale hned toho nechal, jelikož mu bylo na zvracení.

Musel opět pevně zavřít oči. Když ta nejhorší bolest přešla, pokusil se pochopit, co se s ním dělo. Co se tu stalo? Opil se? Nemohl si na nic vzpomenout, ale na jazyku neměl pachuť po alkoholu. Náhle se mu vybavily tarotové karty v jeho domku; sám si je vyložil. Nebo to udělal pro někoho jiného? Neurčitě si vzpomínal, že se pohádal s Jónasem, ale nevěděl už kvůli čemu. Kvůli práci nebo kvůli tarotu? Jeho myšlenky se zmateně míhaly a přepadla ho opět silná bolest.

Vycházela od nohou a byla tak hrozná, že ji zprvu nedokázal lokalizovat, nevěděl, má-li zlomený jeden kotník nebo oba.

Potom bolest trochu polevila, ale zase ucítil, jak ho něco strašně pálí do chodidel. Co se to vlastně stalo? Je v hotelu?

Eiríkovi se zdálo, že leží na něčem vlažném, ale tvrdém.

Šátral kolem sebe dlaní a zdálo se mu, že nahmatal trávu nebo seno. Odporný zápach, který mu stoupal do nosu, svědčil o tom, že není nikde venku. Kromě toho slyšel podivný zvuk, který neuměl zařadit. Je to dech? Je u něj někdo? Opatrně otevřel jedno oko a zjistil, že je v nějaké budově. Byla v ní skoro tma, jen odněkud shora padal dolů tenký paprsek světla. žádná lidská síla ho nemohla přinutit otočit se a zjistit, odkud to světlo přichází. V tuto chvíli pro něj bylo příliš těžké jenom dýchat. Snažil se tak činit velmi

zvolna – nádech, výdech, nádech, výdech – a bojovat proti stále silnější nevolnosti.

Peníze. Peníze a smrt. Srdce mu divoce bušilo v hrudi.

Náhle si na něco vzpomněl. Co nejpomaleji otočil hlavu.

Ležel v nějaké koňské stáji. Široko daleko žádné peníze, leč podezření, že smrt je najednou velmi blízko. Ztratil kontrolu nad rytmem svého dechu a nad nevolností, musel se nesmírně přemáhat, neboť náhle nebyl schopen vnímat nic jiného. Když to přešlo, zmocnilo se ho opět zděšení. Zaznělo ječivé zaržání a dupot kopyt. Odkud ty zvuky přicházejí? Na které straně to zvíře stojí? Eiríkur se přinutil zpola si sednout a otevřít oči. Přitom se musel znovu přemáhat, ale první nával bolesti byl tak strašný, že ho opět ochromil. Když

nejhorší útok pominul, podařilo se mu opřít se o lokty a opatrně se rozhlédnout. Sklouzl pohledem na vlastní hruď a navzdory mimořádnému stavu mu bylo okamžitě jasné, co je příčinou nesnesitelného zápachu. Zoufale se snažil potlačit výkřik, který se mu dral z prsou, a nakonec se mu to podařilo. Donutil se odvrátit pohled od zkrvavené srstí a široce otevřené tlamy na houpající se hlavě a soustředit se na to, co má nad sebou. Touha přežít byla silnější než snaha zbavit se té hrozné bestie, ačkoli nemohl očekávat, že se mu podaří uvolnit hrubý provaz, jímž k němu byla připoutaná.

Pomalu pohlédl vzhůru.

Nohy. Čtyři štíhlé nohy a mocná kopyta. Co mu to říká?

Tohle nikdo nepochopí, všichni řeknou, byla to nehoda.

Tragická smrtelná nehoda, kterou si způsobil sám. To se nesmí stát. Lidé se musejí dozvědět, že to byla vražda, a ne jeho vlastní hloupost. Eiríkur musel v poslední době snášet výsměch kvůli své práci jasnovidce. Teď se musí postarat, aby ho posměch nestíhal až za hrob. Náhle pro něho bylo důležitější zamezit této hanbě než zůstat naživu. Nemělo smysl snažit se zanechat vzkaz pomocí stébel slámy, ta by byla rozmetána dávno předtím, než by někdo přišel. Ne, musí něco vyrýt na místě, kde to nezničí to zvíře. Pomalu se rozhlížel. Ke zdi nebylo daleko. S odhodláním, jaké ani nečekal, se mu podařilo překonat bolest a začal se k ní plazit. Přitom se modlil, aby se mu podařilo vyrýt prstenem do zdi pár písmen dřív, než bude pozdě. Koňský dech se zrychlil. Jakmile si ale kůň všimne muže na podlaze, zdivočí a strachy ho udupá k smrti. Když se jeho dech opět uklidnil, Eiríkur pro jistotu ještě chvíli počkal a pak se pomalu dosunul ke zdi. Vstát nemohl, chodidla ho bolela tak, jako kdyby si je opařil.

Eiríkur cítil, že narazil ramenem na zeď, natáhl ruku s prstenem a začal jím rýt do stěny stájového boxu. Hřebce přimělo škrábání prstenu o zeď k zafunění. Eiríkur zděšeně spatřil, že na něj náhle upřel hnědé oči a zaržál. Spěšně ryl dál, ale od hlavy s bílou lysinou se neodvážil odvrátit oči.

Kůň zahrabal předními kopyty, pak se k němu otočil zadkem a vypjal se. Jediné, co Eiríkovi blesklo hlavou, bylo, zda to, co stačil načmárat, bude stačit k označení vraha. Kdyby byl

jenom měl o trochu více času! Nikdo ho nepochopí. Hřebec ze sebe vyrazil příšerný ryk a Eiríkur si instinktivně zakryl rukou tvář.

Bylo to však stejně bezúčelné jako myslet si, že někdo rozluští ten nápis na stěně:

RER

Kapitola osmnáctá

„Ten mladý hřebec patří mé ženě. Já se o koně moc nezajímám,“ řekl Bergur a zíral na podlahu.

Tórólfur se naklonil nad starý kuchyňský stůl a dával přitom pozor, aby si nenamočil rukáv uniformy do loužičky, která se utvořila, když mu Bergur třaslavou rukou naléval kávu. „A co jste tedy dělal uvnitř, když se o koně nezajímáte, jak jste sám řekl?“

„Koně se musejí večer nakrmit. A to je moje práce,“

odpověděl Bergur, aniž vzhlédl. „Proto se o ně ještě nemusím zajímat.“

Tórólfur se během let služby u policie leccos naučil, například spoléhat se při výsleších na svou intuici. Nyní měl silný pocit, že muž pohroužený do sebe chce před ním něco skrýt. „Ne, to jistě nemusíte,“ souhlasil a pokračoval: Jak to, že máte koně pořád ve stáji? Pokud vím, v červnu to už není obvyklé.“

„Pronajímáme je,“ odvětil Bergur. „Moje paní to organizuje a já jí pomáhám. Krmím je a tak.“ Bergur si okusoval kůžičku kolem nehtů na ruce. „Ten kůň už měl být na pastvině pro chovné hřebce, máme malé zpoždění.“

Tórólfur si něco poznamenal. „Kdy jste si všiml, že něco není v pořádku?“

Bergur pokrčil rameny. „Neznám přesnou hodinu, jestli se ptáte na tohle. Nemám hodinky ani takovýhle telefon.“

Ukázal na Tórólfův mobil, který ležel na stole mezi nimi.

„Všiml jsem si té věci chvilku potom, co jsem vešel do stáje.“ Odmlčel se a hlasitě polkl.

„Věci, hm,“ řekl Tórólfur rázně. „Stání je v zadní části stáje. Měl jste nějaký důvod jít přímo tam?“

Bergur opět slyšitelně polkl. „Krmím hřebce jako prvního. Bývá podrážděný, vzdorovitý a nervózní, když

jsem ve stáji. Sotva však dostane nažrat, dá pokoj a já se můžu věnovat jiným koním.“

„Chápu,“ poznamenal Tórólfur. „Stojí v největším boxu s nejvyšší mříží, je to tak?“ Bergur mlčky přikývl a Tórólfur pokračoval. „Proč to? Protože je ten kůň tak nervózní a divoký?“

„Ne, přímo proto ne. Hřebci se obvykle lépe zajišťují, aby nepřišli do styku s jinými koňmi – to by bylo neštěstí.“

„Byly s tímhle konkrétním hřebcem nějaké zvláštní potíže?“ chtěl vědět Tórólfur. „Myslím, jestli to tak bývá vždycky, že hřebci mohou být pro jiné koně nebezpeční.“

„Ano, hřebci jsou útočnější než valaši a klisny,“

odpověděl Bergur tiše. „Ale tenhle je ještě agresivnější, než

je běžné. To mohu odpřísáhnout, ačkoli nejsem velkým znalcem koní.“

„Dobře,“ zabručel Tórólfur, aniž tím myslel něco určitého. „Sel jste tedy přímo k tomu stání –“

„K boxu,“ vpadl mu Bergur do řeči.

„Tak tedy k boxu,“ zopakoval Tórólfur nevrle, „…a hned jste spatřil, že tam leží nějaký muž, co?“

„Jo, tak nějak,“ pravil Bergur. „Všechno mi to připadalo tak nějak neskutečné. Je těžké popsat to do detailu.“

„Přesto se o to pokuste.“

„Myslím, že jsem nejdřív uviděl lišku, a teprve potom muže. Všiml jsem si krve na stěně boxu a pomyslel si, že se hřebec zranil. Pak jsem uviděl lišku a řekl si, že krev může být od ní, ale potom…“ Bergur překotně dýchal, ale snažil se uklidnit. „Bylo to strašné. Ležel tam a já uvažoval, jestli ještě žije, ale když jsem se sehnul, abych na něj lépe viděl, bylo mi v tu ránu jasné, že je mrtvý.“ Zalapal po dechu a zopakoval: „Bylo to strašné. A pak ty jeho nohy. Můj ty bože!“

„Člověk si na to tedy nezvykne?“ zeptal se Tórólfur a zabubnoval prsty na okraj stolu.

Bergur ho stihl zmateným a ustrašeným pohledem. „Jak to myslíte?“

„To už je druhá mrtvola, kterou jste během několika dnů náhodou objevil. Myslím to tak, že podruhé to možná bylo méně hrozné. Je to dost podivná náhoda, co říkáte?“

Bergur pohlédl kriminalistovi do očí. „Nemám s tím nic společného, jestli narážíte na tohle.“

„Ne, ne. Asi nemáte. Přesto je to podivné,“ trval na svém Tórfólfur a opětoval Bergův pohled.

„Musela to být nehoda,“ zamumlal Bergur rozpačitě.

„Nebo o tom někdo pochybuje?“

Jak byste si takovou nehodu vysvětlil vy?“

„Tss, já nevím,“ vypravil ze sebe Bergur a přemýšlel.

„Třeba to byl lovec a tu lišku pronásledoval až do stáje.

Nebo to mohl být nějaký úchyl.“

„Co tím myslíte?“

„O některých chlápcích se říká, že se ukájejí ve stájích.

Možná to ten člověk měl v úmyslu,“ zahučel Bergur a začervenal se.

„Pak by si nejspíš přinesl nějakou stoličku nebo bedýnku, ne? A jak by s tím souvisela ta liška? A ty špendlíky?“ otázal se Tórólfur nepohnutě. „Vaše vysvětlení mi nějak nesedí.“

Bergur se narovnal. ‚Já ten případ taky nevyšetřuju. Ptal jste se mě, a já vám odpověděl. „Netuším, jak se sem ten chlap dostal. Vím jen, že já u toho nebyl.“

„Dobrá, ale je to váš chlév a –“

„Stáj. Stáj pro koně. Chlév je pro dobytek,“ odsekl Bergur podrážděně. Hned se však uklidnil a mírněji dodal: „Nejsem si jistý, jestli se o tom zrovna teď dokážu bavit.

Jsem pořád ještě v šoku.“ Svěsil hlavu a zíral dál na desku stolu.

„Hned budem hotovi.“ Tórólfův hlas neprozrazoval nejmenší soucit s vyslýchaným. „Ve stáji jsem viděl o zeď opřenou pušku. Patří vám?“

„Ano,“ odvětil Bergur. „Patří mně. Pochybuju, že tu najdete farmáře, který nemá zbraň.“ Zlostně vzhlédl. „Toho člověka ale nikdo nezastřelil. Tak oč se jedná?“

Tórólfur nemilosrdně pokračoval: „Ne, jeho ne, ale tu lišku ano, jestli se nepletu. Zastřelil jste ji vy?

Bergur rozpačitě rejdil rukou po ubruse z voskového plátna. „Ne. Nebo jo. Já nevím.“

„Jak prosím?“ zeptal se Tórólfur ohromeně. „Můžete mi to vysvětlit? Nejsem si jistý, zda jsem vám dobře rozuměl.

Vy nevíte, jestli jste tu lišku zabil?“

Bergur přestal jezdit dlaní po stole a podíval se na Tórólfa. „Občas lišky střílím. Máme kajčí líhniště, proto tu nesmí slídit liška. Několik měsíců jsem žádnou nezastřelil, naposled jsem ovšem jednu trefil, jenže utekla. Musel jsem ji zasáhnout, protože jsem našel stopy krve a malé kousky srsti, ale zdechlinu ne. Myslím si, že ze z toho dostala, ale kdo ví? Třeba je to tahle liška.“

„Inu, kdo ví,“ odvětil Tórólfur. „Měl byste asi popsat, kde přesně to bylo. Kromě toho existuje ještě řádka dalších bodů, o kterých si musíme promluvit.“

„Teď to nezvládnu,“ vydechl Bergur vysíleně. „Prostě na to nemám.“

„žádný problém,“ pravil Tórólfur a plácl se dlaněmi do kolen. „Jenom dvě otázečky, zbytek probereme později. Za prvé – stáj se obvykle zamyká, nebo zůstává otevřená? Za druhé – znáte toho mrtvého?“

Bergur nevzhlédl. „Stáj se nikdy nezavírá. Zatím to nebylo nutné.“ Potom zvedl zrak a zoufale se na Tórólfa zadíval. „Nemám tušení, jestli toho člověka znám. Může to být kdokoli – viděl jste přece, jak byl zřízený.“

„Velmi správně,“ zareagoval Tórólfur a už už se chtěl zvednout. „Ach, promiňte. Ještě poslední otázka.“

Bergur se na něho sklesle podíval. Jaká?“

„Na stěně boxu jsme našli něco načmáraného, přesněji řečeno vyrytého. Je to pár písmen a my přemýšlíme, jestli tam jsou už delší dobu.“

„Písmena?“ zopakoval Bergur udiveně. „O žádných písmenech nic nevím. Co je tam napsáno?“

„Nu, vypadá to jako R-E-R. Říká vám to něco?“

Bergur zavrtěl hlavou. „Ne. Nikdy jsem tahle písmena neviděl a nevím, co mají znamenat.“

Z výrazu jeho tváře se dalo usoudit, že odpovídá podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Přesto se Tórólfur nemohl zbavit pocitu, že něco skrývá. Ale co?

„Kdybych neměl takový hlad, navrhl bych, abychom šli jinam,“ zavrčel Matthias, zatímco přidržoval Tóře dveře do restaurace. Byl to podnik specializovaný na vegetariánská jídla a navzdory tomu, že mu Tóra zhruba přeložila pochvalné posudky z novinových výstřižků vylepených v okně, to Matthiase nijak nenadchlo.

„Pivo je taky zelenina,“ sdělila mu Tóra a usmála se na něho. „Nebo se aspoň vyrábí ze zeleniny.“

Matthias zavrtěl dotčeně hlavou. „Nevím, odkud máš tyhle vědomosti o pivu, ale věř mi, že jsou falešné.“ Vešel za ní do restaurace. „Pivo se z větší části dělá z obilí.“

„Obilí nebo zelenina,“ odfrkla Tóra ohlížejíc se po obsluze, která by je uvedla ke stolu, „v tom není žádný rozdíl.“ U baru spatřila povědomý obličej a dloubla do Matthiase loktem. „Tamhleta žena pracuje v hotelu. Měli bychom si s ní promluvit.“

„Posadím se tu jen tehdy, jestli dostanu jídelní lístek a budu si moct něco objednat u baru,“ odvětil Matthias. „A to vše pod podmínkou, že tady mají buráky.“

„Souhlasím,“ pravila Tóra a usmála se na servírku, která se kolem nich mihla. „Posadíme se nejdřív k baru, jestli dovolíte. Jsme ale hladoví a rádi bychom dostali jídelní

lístek.“ Šli k baru a Tóra se vyhoupla na židličku vedle hotelové zaměstnankyně. Byla tu jen čtyři místa. Matthias si sedl vedle Tóry, přímo proti misce s burskými oříšky.

„Ahoj,“ pozdravila Tóra a předklonila se, aby jí žena mohla vidět do obličeje. „Neznáme se náhodou z hotelu? Od Jónase?“

Ta dáma už měla očividně něco vypito. Stála před ní impozantní sklenice s jedovatě zeleným koktejlem. Vedle leželo několik párátek z umělé hmoty a na nich napíchnuté třešně. Chvíli trvalo, než oslovená otázku zaregistrovala a zkrotila oči, které neklidně těkaly mezi vrstvami líčidla.

Když promluvila, neznělo to ovšem tak opile, jak Tóra očekávala. „Znám vás?“ zeptala se hlubokým hlasem.

„Ne, neznáme se, ale už jsem vás viděla. Jmenuju se Tóra a pracuju pro Jónase.“ A podala jí ruku.

Stisk ženiny ruky byl chabý. „Ach tak, už vím.

Vzpomínám si. Já jsem Stefanía, sexuální poradkyně.“

Tóra užasla, ale nedala na sobě nic znát. Její společnici by přehnaná reakce dozajista nepotěšila. „Fajn, máte hodně práce?“

žena cukla rameny a usrkla koktejlu. „Někdy jo, někdy ne.“ Odsunula sklenici a olízla si červeně namalované rty.

„Jónas věří, že to bude lepší. Ale poctivě vzato, zatím je to dost slabé.“

„Škoda,“ pronesla Tóra účastně. „Ale jinak je to jistě super džob, ne? V překrásném místě.“

žena si odfrkla a sešklebila tvář. „Není na něm nic super.“ Snažila se upřít pohled na Tóru.

„Myslíte kvůli tomu strašidlu? Je to nepříjemné?“

Stefanía energicky zavrtěla hlavou. „Ne, naštěstí tam večer nebývám. Myslím, že jsem žádné duchy neviděla, ale ti snad chodí jenom v noci, ne? Nebo jsem aspoň neslyšela o žádném duchovi, který by navštěvoval lidi ve dne.“

Odhodila pramen vlasů, který jí padal do čela. „Ne, mým problémem na pracovišti jsou ženy.“ Povzdechla si. „S

ženskými jsou vždycky problémy. Nejlepší by bylo, kdyby tam pracovali samí chlapi.“ Zaváhala. „A já.“

Jasně,“ odvětila Tóra. „Které ženské máte na mysli?

Moc jsem jich nepotkala a bavila jsem se zatím jenom s Vigdís v recepci.“

„Vigdís, pizdís,“ zamumlala Stefanía. ‚Je to kráva.“

„Co?“ vyhrkla Tóra udiveně. „Samozřejmě ji moc dobře neznám, ale zdála se mi docela milá. Asi jsem ji špatně odhadla.“

„To tedy ano,“ odsekla Stefanía rozzlobeně. „Mě každopádně nemůže vystát, třebaže jsem jí nic neudělala.“

Vážně pohlédla na Tóru a dodala: ‚Já to ovšem zanalyzovala a vím, v čem je její problém.“ Udělala krátkou dramatickou pauzu. „Má ze mě strach – sexuální strach.“ Vítězně se na Tóru podívala.

„Do jaké míry?“ zeptala se Tóra nechápavě. „Má strach, že ji znásilníte?“

Stefanía se zasmála. Její smích byl lehký a nevyumělkovaný, docela jiný než zbytek její osobnosti. „Ne, jako žena trpí prastarým strachem z jiných žen, které jsou atraktivnější než ona.“ Sebevědomě dodala: „Člověk nepotřebuje rentgenový zrak, aby viděl, že jsem sexuálně podstatně atraktivnější než ona.“ Lokla si koktejlu. „To se mi stává pořád. Tyhle reakce už znám nazpaměť.“

Matthias zatahal Tóru za rameno. „Můžeme si už

objednat?“

Tóra zaregistrovala prázdnou misku na oříšky. „Bez problému, přivolej prostě obsluhu.“ Chtěla se opět věnovat Stefaníi, ale Matthias ji zadržel.

„A ty? Co si dáš k jídlu?“ Ukázal na jídelní lístek, který ležel před Tórou, ale jemuž dosud nevěnovala jediný pohled.

„Cokoli,“ zadrmolila Tóra. „Objednej prostě cokoli.“

Obrátila se opět ke Stefaníi, zatímco Matthias mával na servírku. „Mimochodem, ženy,“ nadhodila, „znala jste Birnu? Tu architektku?“

Stefaníina tvář se rázem proměnila. Zbledla a Tóra měla chvíli dojem, že se dočista rozpustí. „O, můj bože,“ vyjekla Stefanía a zalkla se, jako by měla v krku knedlík. „To je tak úděsné.“

„To je,“ potvrdila Tóra. „Ona tedy k těm protivným ženám nepatřila?“

„Ne, v žádném případě. Byla úchvatná.“ Stefanía jedním rázem vyprázdnila sklenici. Potom sáhla po párátku s

třešní, strčila si ji do úst a chvíli ji cucala. Pak vše slavnostně odložila k ostatním párátkům na barpultu. „Celá ta historie mě tak rozhodila, že jsem celá bez sebe.“

Podívala se na Tóru. „Normálně sem v neděli večer nechodím. Třebaže bydlím blízko.“

„Chápu,“ pravila Tóra, která vůbec nic nechápala. „Zdá se, že jste znala Birnu docela dobře. Nevíte, s kým se mohla rozkmotřit?“

Stefanía zvedla prázdnou sklenici a zakroužila jí. Pár zbylých kapek steklo na dno. „Vím,“ pronesla klidně.

„Sláva!“ Tóra nedokázala skrýt vzrušení. „S kým tedy?“

Stefanía se ni podívala úkosem. Jsem vázaná mlčenlivostí. Sexuální terapeuti mají stejné postavení jako lékaři. A advokáti.“

Tóra se při tom srovnání málem hlasitě rozesmála.

Ačkoli to nebylo zas tak od věci. Bragi, její partner v advokátní kanceláři býval často při svých rozvodových případech konfrontován se sexuálním terapeutem. „Jako advokátka však vím, že existují výjimky – například obecný prospěch,“ namítla.

Stefanía se zamyslela a pak přitakala. „Když jste advokátka, tak vám to říct můžu, ne? Jsou to jen jména a vy je nikomu neřeknete. Obecný prospěch přitom nehraje žádnou roli.“

Tóra nevěřila vlastním uším, jak dobře se to rozběhlo.

Byla už nachystaná na dlouhý rozhovor u baru, při němž se

Stefanía opije tak, že na povinnou mlčenlivost už ani nevzdechne. „Nikomu to nepovím. Docela určitě.“

„Dobrá,“ souhlasila Stefanía. „Leží mi to celou dobu v žaludku, protože to nesmím nikomu prozradit. Třeba mi pak bude líp.“ Pohlédla Tóře do tváře. „Slibujete?“

„Slibuju,“ prohlásila Tóra. Za zády zkřížila prsty, jako že se to nevztahuje na Matthiase. „S kým se tedy Birna pohádala?“

Stefaníino tvrzení, že se musí někomu svěřit, zřejmě odpovídalo pravdě, protože začala mluvit třikrát rychleji než

předtím. „Měla něco s jedním ženatým farmářem ze sousedství. Jmenuje se Bergur a bydlí na statku v Tunze.

Pěstovali dost nevázaný sex a ona mě požádala o radu.

Zdálo se jí, že by to mohlo zajít příliš daleko.“

„Dokázala jste jí pomoct? Poradila jste jí, aby se s ním přestala stýkat?“ Jejich rozchod mohl být pro rozzuřeného muže dostatečným důvodem ke spáchání vraždy.

Stefanía odstavila sklenici. „Ne.“ Strčila si do úst prst s červeně nalakovaným nehtem, zakousla se do něj a zase jej vytáhla. Na špičce nehtu se objevil bílý flíček; lak se odloupl. „Ne, to jsem neudělala.“ Roztržitě zírala do sklenice. „Poradila jsem jí, ať se prostě nebrání. Tvrdý sex bývá většinou neškodný.“

„Ach tak,“ podotkla Tóra. „Chápu, že vám to leží v žaludku.“

Stefanía pomalu přikývla. Podívala se na Tóru a zpozorovala Matthiase. Dosud se zabývala sama sebou do té míry, že ho skoro nevnímala. Usmála se a nasadila výraz, který se Tóře nelíbil. „Kdo to je? Váš přítel?“ zeptala se úlisně.

Tóra se rozhodla pojistit si svůj nárok na něj díky islandštině. „Je to cizinec. Tady se zotavuje.“ Naklonila se k Stefaníi a ztlumila hlas. „AIDS.“ Spiklenecky na ni mrkla a opět se narovnala.

Stefanía vytřeštila oči. „To je zlý,“ vydechla zklamaně.

„Jestli chcete, můžu vám poskytnout pár rad. Při sexu je řada možností, jak se obejít bez –“

„Ne, děkuji,“ přerušila ji Tóra a zdvořile se usmála. „To není třeba.“ Otočila se k Matthiasovi. „Pojď, jídlo bude brzy hotové.“

Stefanía se na Matthiase usmála. ‚Je důležité, abyste jedl zdravě a žádným jídlům se nevyhýbal,“ pronesla přátelsky v angličtině.

„Naprosto souhlasím,“ odvětil Matthias ohromeně.

Tóra spěšně objala Stefaníi kolem ramen. „Moc děkuju.

Určitě se ještě uvidíme, pořád pracuju pro Jónase.“

Stefanía se na ni udiveně podívala. „Nechcete vědět, kdo je další?“

„Jaký další?“ otázala se Tóra nechápavě.

„No, další chlápek, který se s Birnou nepohodl,“

odvětila Stefanía lehce zmatena.

Tóra horlivě přikývla. „To samozřejmě chci, jistě.“

Stefanía se naklonila k jejímu uchu. Když byla tak blízko, že na ně určitě otiskla svou rtěnku, zašeptala: ‚Jónas.“

Tóra pozorovala předjíždějící policejní auta. Tři vozidla – pro to už musel být pádný důvod. Zvolna popojížděla po asfaltovaném parkovišti před hotelem a seřadila se v jednom rohu. Do ticha zaznělo práskání dveří a vystoupilo šest policistů, mezi nimi jedna žena. „Co se bude dít?“ zeptala se Tóra a zvídavě pohlédla na Matthiase. „Chtěli přece přijet až

zítra.“ Mlčky sledovala, jak celá skupina pochoduje ke vstupní hale, před níž seděla s Matthiasem v podvečerním slunci u sklenky vína. Byla hladová, neboť Matthias se jí za její bezohlednost pomstil tím, že jí objednal pouze salát.

Sám měl zeleninové lasagne, ale o moc lépe na tom nebyl.

Byla to snadno přehlédnutelná porce. Museli dvakrát požádat o další chléb, ale ani to nestačilo.

Dva policisty znala Tóra od vidění – ty, kteří mluvili s Jónasem a zabavili jeho mobil. Matně si pamatovala, že ten starší se jmenuje Tórólfur. „Dobrý večer,“ pozdravila ho.

„…brý večer,“ zazněla suchá odpověď.

„Myslela jsem, že chcete přijet až zítra. Stalo se něco?“

„Všechno na tomto světě je pomíjivé,“ utrousil a zmizel se svými kolegy v hotelu.

Kapitola devatenáctá

Tóra si odkašlala. „Jednomu v té celé historii nerozumím.“ Pohlédla na Jónase, který seděl bledý vedle ní, a pokračovala. „Proč chcete mluvit s mým mandantem?

Není majitelem té stáje a já si neumím představit, že by se při vyšetřování vynořilo něco, co by ho s tou událostí spojovalo.“ Pohlédla Tórólfovi zpříma do očí. „Nebo ano?“

Teď byl na řadě on, aby si odkašlal, a učinil tak důkladně. „To je přece zřejmé. Mrtvá architektka pracovala pro vašeho mandanta. Vzhledem k tomu, že je to teprve pár dní, chceme zjistit, zda tu někdo nechybí. Máme oprávněné podezření, že může jít o čin téhož pachatele.“

Jónas se zavrtěl na židli. „Mohli byste mě laskavě oslovovat mým jménem? Mandant se mi nelíbí.“

Tóra v nitru zaúpěla, ale pohlédla na Jónase a kývla.

Pak se znovu obrátila k Tórólfovi. Jste tu tedy proto, abyste se Jónase zeptali, zda ten mrtvý mohl být hostem nebo

zaměstnancem hotelu? Nikoli protože si myslíte, že je do toho nějak zapletený?“

Tórólfur sepjal ruce. „To jsem neřekl, zvláště když je známo, že vyšetřování se nachází v počátečním stadiu.

Momentálně se pokoušíme zjistit, kdo je ten mrtvý. Další kroky dosud nejsou jasné.“

„Ta stáj,“ připomněla Tóra, „smím se zeptat, kde je?“

„Můžete se ptát, nač chcete,“ odvětil Tórólfur zlobně.

„Já odpovím, když to budu považovat za vhodné.“ Prolomil si prsty. „Není ovšem žádným tajemstvím, že zmíněná stáj patří ke statku v Tunze.“

Tóra sebou škubla. „Je to blízko?“

„Je to nejbližší statek na západ od nás,“ odpověděl Jónas, potěšen, že může něčím přispět do rozhovoru.

„Rozumím,“ kývla Tóra. „Musí to tedy být nedaleko pláže, kde našli Birnu, ne?“ Adresovala svou otázku Tórólfovi, ale protože ten se neměl k odpovědi, dodala: „Neměli byste tedy raději hovořit s lidmi z toho statku než s námi?“ Rozhodla se, že o Birnině vztahu s oním farmářem neřekne policii dřív, dokud si s ním sama nepromluví.

Chtěla tak učinit hned zítra. Určitě to brzy vyjde najevo a pak už nebude mít příležitost s ním mluvit.

„Vraťme se k tématu,“ pravil Tórólfur rozhněvaně k Jónasovi. „Vy tu zmíněnou stáj jistě znáte, že ano?“

„Ano, znám,“ odvětil Jónas, „Vím, kde je, a už jsem v ní byl.“

Jezdíte na koni?“ otázal se Tórólfur.

„Ne, nikdy,“ odpověděl Jónas. Jen se o ně zajímám. Rád bych se jim v budoucnu věnoval, ale zatím mám dost práce s výstavbou hotelového areálu.“

„Co jste chtěl v té stáji?“

„Rósa byla tak hodná, že mi ukázala svoje koně,“

odvětil Jónas a rychle dodal: „Rósa je Bergova žena. Při těch několika příležitostech, kdy jsme se setkali, jsme se bavili o koních a ona mi ukázala mladého hřebce, kterého koupila. Aleje to už dost dávno, nejméně půl roku.“

„Víte ještě, jak se ten hřebec jmenuje?“ zeptal se Tórólfur.

„Ano,“ pravil Jónas. „Myslím, že Freri.“ Usmál se.

„Měli ho však radši pojmenovat Eldur. Oheň se k němu hodí lépe než mráz, temperamentnějšího koně jsem totiž dosud neviděl.“

Tórólfur si dal s další otázkou načas a zatím si něco zapisoval do bloku. Tóra byla neklidná. Z otázek na dotyčného hřebce se dalo usoudit, že za tím vězí něco víc než jen povšechná výměna informací. Tórólfur konečně vzhlédl od svého zápisníku a ostře pohlédl na Jónase. „Už

šest měsíců tedy víte, že v dotyčné stáji je velmi temperamentní či problémový kůň. Pochopil jsem to správně?“

„Ano,“ odpověděl Jónas a stáhl obočí. „Proč se ptáte?“

„Jen tak,“ broukl Tórólfur a opět si něco poznamenal.

„A co lišky? Můžete mi povědět něco o liškách tady v okolí?“

Jónas zmateně přeletěl pohledem k Tóře. „Mám na to odpovědět?“ zeptal se bezradně. Tóra kývla. Hořela zvědavostí, kam tím policista míří. Jónas se obrátil k Tórólfovi. „Té otázce moc nerozumím. Chcete vědět o liškách něco všeobecného, nebo jenom to, jestli tady kolem žijí?“

„Tak,“ pravil Tórólfur, „bylo by například dobré vědět, zda se ve zdejších končinách vyskytují. Nebo jestli nějaké máte vy sám.“

Jónas se opřel v židli a svraštil čelo. ‚Já tedy žádné lišky nemám. Proč bych je měl chovat? Nemáme na ně klece.“

Svá slova adresoval spíš Tóře. Ta pokrčila rameny a požádala ho, aby pokračoval. „Ale lišek je tady dost. Vím to, protože se potulují kolem ptačích hnízd a farmáři si na to stěžují. Ale poctivě řečeno, to je tak všechno, co o liškách vím.“ Jónas chvíli přemýšlel, než svou řeč dokončil.

„Kromě toho, že to patrně byli jediní savci, kteří tu žili v době osídlení téhle země.“

Tórólfur se v duchu pousmál. „Nežádal jsem vás o přírodopisnou přednášku.“ Projel si rukou vlasy. ‚Jiná otázka: Říkají vám něco písmena R-E-R?“

Jónas zavrtěl hlavou. „Ne, vůbec nic.“ Pohlédl na Tóru.

„Co to má znamenat?“

„Netuším,“ odvětila s pohledem na Tórólfa. „Co je s nimi?“

„To nic,“ utrousil, aniž by to dál rozváděl. „Máte tu v hotelu nějakou krejčovnu?“

„Ne,“ odpověděl Jónas. „Utrhl se vám knoflík nebo praskl nějaký šev?“

Tórólfur mu zůstal odpověď dlužen a vyptával se dál: „Nabízíte jako léčebnou metodu i akupunkturu?“

„Zatím ne, ale už jsme uvažovali, že sem na určitou dobu nějakého specialistu pozveme,“ pravil Jónas udiveně.

„Touto starou metodou se dá u řady nemocí dosáhnout neuvěřitelných výsledků. Znám jednoho člověka, který po třicet let kouřil denně balíček camelek bez filtru a –“ Dál se nedostal.

„Pořád vám asi nedošlo, že tu jenom tak neplkáme u kafe,“ zavrčel Tórólfur nevlídně. ‚Já se ptám a vy odpovídáte. Nejlépe ano nebo ne.“ Při řeči si masíroval ramena a Tóra se modlila, aby mu Jónas nenabídl masáž

horkými kameny. „Otázka zní: Existuje tu nějaká krejčovská dílna, provozuje se tu akupunktura či jiná služba, při níž jsou potřeba jehly?“

Jónas zauvažoval a pak dle Tórólfovy rady odpověděl: „Ano.“

Tórólfur sykl. „A co? Jaká je to služba?“

Tóra Jónasovi naznačila, aby odpověděl. „V každém pokoji je malá šicí souprava velikosti krabičky zápalek.

Pro hosty, kteří si potřebují opravit něco na oděvu. Jestli chcete, mohu jednu přinést. Jsou v ní různobarevné nitě, jehla na šití, dva nebo tři knoflíky a jeden spínací špendlík, pokud si vzpomínám. Víc nic.“

„žádné obyčejné špendlíky?“

„Ne,“ pravil Jónas a zavrtěl hlavou. „Určitě ne.“

„Rád bych si jednu tu šicí soupravu odnesl,“ řekl Tórólfur. „A podíval se, kde se takové potřeby skladují.“

Udělal krátkou přestávku a pohlédl Jónasovi pevně do očí.

„Ještě jedna otázka. Bylo mi řečeno, že se někdo vloupal do pokoje té zavražděné architektky.“

„Cože?“ podivil se Jónas. „O tom nic nevím. Kdo vám to řekl?“

„Po tom vám nic není. Ptám se jen, zda víte, kdo to byl a kdy se to stalo.“ Dál se díval Jónasovi do očí.

„Vůbec netuším. Od té doby, co jsem v pátek večer pokoj zamkl, jsem tam nevkročil a zakázal to všem ostatním. Přísahám, že já to nebyl.“ Hovořil rychle.

„Nepotřeboval jsem tam nic hledat.“

„To říkáte vy,“ namítl Tórólfur a mrkl do bloku.

„Někdo však jednoznačně usoudil, že tam něco najde. Když

ne vy – tak kdo?“ A upřel opět zrak na Jónase.

„Jak to mám vědět? Třeba vrah,“ odsekl Jónas nevrle.

Jsme už hotovi?“ vpadla Tóra do hovoru. „Řekl jste jedna otázka a Jónas vám odpověděl. Můžeme už jít?

Tórólfur udělal rozmáchlé gesto. „Prosím. Ale zítra s vámi možná budu potřebovat znovu mluvit,“ oznámil Jónasovi. „Nikam nejezděte.“

Jónas vytřeštil oči a Tóra odpověděla za něho. „Ne, to ani nemáme v úmyslu. Ale připomínám, že bych chtěla být u každého Jónasova výslechu. Předpokládám, že to není problém.“

„Ne, není,“ odvětil Tórólfur. „Proč by měl?“

Tóra s Jónasem opustili pracovnu, kterou Jónas policistům poskytl. Pokud se to vůbec za pracovnu dalo označit. Byl v ní uložen psací stůl a čisticí prostředky, pro které jinde nebylo místo. Dal sem přinést židle a rozmístil je tak, jak prostor dovoloval. Výsledek byl velmi neobvyklý.

Když do té místnosti vešli, bylo Tóře rázem jasné, jak málo nahání strachu, a přemýšlela, bude-li to policii při improvizovaných výsleších vadit. Poté, co uvnitř strávila nějaký čas, stal se pro ni pach čistících prostředků tak nesnesitelný, že vzhled toho prostoru ustoupil do pozadí.

Byla nepopsatelně vděčná, že jej mohli opustit. Lišky?

hloubala. Špendlíky? R-E-R?

Jónas popíjel víc koňaku, než bylo záhodno. Když s ním chtěla Tóra po výslechu mluvit, pozval ji i s Matthiasem do svého bytu. Byl v budově hotelu, malý a útulný. Tóra seděla se sklenicí vody v ruce na měkké kožené pohovce vedle Matthiase. Byl odtud velkolepý pohled na ledovec na západě. Jónas seděl v křesle vedle nich. „Oni si myslí, že

jsem zabil Birnu a toho neznámého chlápka,“ zamumlal a upil opět koňaku. „Víte jistě, že nemáte na nic chuť?

Opravdu to uklidňuje.“

„Víš toho víc, než jsi prozradil policii?“ zeptala se Tóra.

„Co to bylo s těmi liškami a špendlíky? A s písmeny?“

„Nemám páru, přísahám,“ odpověděl Jónas. „Nevím nic o tom člověku, o liškách, špendlících ani o písmenech.

Málem mě to vyvedlo z míry. Určitě to byla nějaká léčka.“

„Ne, to si nemyslím,“ namítla Tóra. „Bylo to ovšem velmi podivné.“ Počkala, až Jónas dopije a sáhne po láhvi, aby si dolil. ‚Jedna otázka, Jónasi.“ Podíval se na ni.

„Věděls, že Birna má poměr s jistým farmářem ze sousedství? S ženatým farmářem?“

Jónas zrudl. ‚Jo, myslel jsem si to,“ zahučel s podivným výrazem ve tváři.

„A je ti jasné, že stáj, o které policie mluvila, patří právě tomuhle farmářovi?“

‚Jo, to mi bylo hned jasné,“ odpověděl. „Ale nechtěl jsem jim to říct.“

„Proč ne?“

„Proč? Jenom tak,“ utrousil Jónas a dopřál si pořádný doušek.

„Možná proto, že jsi s ní sám něco měl a nechtěls, aby tě do té věci zatáhli ještě víc, ne?“

„Možná,“ odsekl Jónas trucovitě jako malý kluk.

„Proč jsi mi o vašem vztahu neřekl?“ otázala se Tóra kysele.

„Tak vážné to mezi námi nebylo. V žádném případě to nebyl důvod, abych jí něco udělal.“

„Rozešli jste se v dobrém?“ zajímala se Tóra. Věnovala pohled nenápadně zívajícímu Matthiasovi. Bavila se s Jónasem islandsky, protože chtěla, aby reagoval co nejpřirozeněji. Proto tu byl Matthias jako páté kolo u vozu a koukal na ledovec. Obdivovala ho, že je při všem tak klidný.

„Dá se to tak říct,“ odpověděl Jónas. Měl už lehce skelné oči, ale Tóra nevěděla, jestli z únavy – bylo už po půlnoci –, nebo z alkoholu. „Přesto jsem s ní toužil zůstat, ale ona měla jiné představy. Prý jsem pro ni moc starý.“

„To ale zní, jako bys z toho byl dost nešťastný,“ namítla Tóra. „A ona se pak vrhla přímo do Bergovy náruče?“

„Ano,“ přiznal Jónas se zachmuřenou tváří. „Tak nějak.“

„Muselo tě to pořádně sebrat,“ usoudila Tóra. „Možná nemám pravdu, ale zdá se mi divné, že jsi s ní chtěl spolupracovat i potom, co to tak dopadlo.“

„Nic jiného mi nezbývalo. Už mě nechtěla, tak co?

To se stává. Byla to ovšem dobrá architektka a měla pochopení pro mé představy o další přestavbě areálu. Mám dost rozumu na to, abych dokázal oddělit obchod a soukromý život.“

„To tě šlechtí,“ pochválila ho Tóra. „Doufejme jen, že při výsleších svědků nevyplave na povrch něco jiného.“

Pohlédla Jónasovi do tváře. Jinak by to s tebou vypadalo zle.“

„Proč?“ otázal se Jónas nechápavě. „Nesmím snad s nikým chodit?“

„Smis,“ odvětila klidně. „Víš dobře, jak to myslím. A je tu ta druhá záležitost. Kdo je ten mrtvý ve stáji? Sám Bergur? Co potom?“

Jónas zbledl. „Hm, tak to nevím.“

Matthias položil Tóře ruce kolem ramen, zatímco stáli na břehu a sledovali šplouchající vlny. Požádala ho, aby se s ní šel před spaním ještě projít, protože měla pořád plný nos pachu čisticích prostředků a hlásila se bolest hlavy. Zavřela oči a chtěla pronést něco milého, když se ozval její mobil.

„Člověk by řekl, že jediným místem, kde tu není signál, je hotel,“ broukl Matthias a povzdechl si.

Tóra po svém telefonu rychle sáhla.

„Ahoj, Tóro, promiň, že volám tak pozdě,“ uslyšela ženský hlas. „Tady je Dísa, odvedle.“

„Ahoj,“ pozdravila ji Tóra udiveně. Hoří u nás?“

„Už párkrát jsem se ti zkoušela dovolat, ale asi jsi měla vypnutý mobil,“ vychrlila ze sebe Dísa omluvně.

„To ne, ale jsem na Snaefellsnesu a tady je špatný signál,“ namítla Tóra a doufala, že sousedka konečně přejde k věci. „Někdy je a někdy není.“

„Věděla jsem, že jsi na venkově. Proto ti volám. Viděla jsem totiž, jak kolem jedenácté někdo odjíždí s tvým džípem a karavanem. Přišlo mi to zvláštní. Někomu jsi ho půjčila?“

„Ne,“ vyhrkla Tóra zmateně. „Díky, Díso, hned zjistím, jak to je, jinak bych musela volat policii. Ještě jednou děkuju.“

Ukončila hovor a viděla, že má šest nepřečtených esemesek. Otevřela tu poslední. Zněla: Okamžitě mi zavolej – Gylfi zmizel a vzal s sebou Sóley.

Tóra si zhluboka a nahlas povzdechla. Pohlédla na Matthiase jako bez ducha, rozpomněla se na příslovečnou islandskou chladnokrevnost, a sklíčeně řekla: „Nepořizuj si žádné děti.“

Kapitola dvacátá

Pondělí, 12. června 2006

Tóra přecházela po parkovišti a snažila se najít signál.

Matthias ji udiveně pozoroval. „Proč netelefonuješ normálně z pokoje?“ zeptal se a otřásl se zimou. V ponurém povětří Tóra nevěděla, zda jsou uprostřed tlusté sloje mlhy, nebo je jenom hustě zataženo. Předchozí večer se marně pokoušela dovolat Gylfimu. Nový den chtěla začít tím, že najde jeho i karavan. Syn už sice absolvoval autoškolu, ale neměl dosud řidičský průkaz. Tóra si dělala starosti, že by se mohlo něco stát, a přitom nevěděla, kde by měla uprostřed noci děti hledat. A po policii netoužila, měla jí v tyto dny dost. Krátké zprávy v mobilu jí poskytly dobrý přehled o tom, co se událo. První tři byly od Gylfiho. V první projevil svou nespokojenost s tím, že nemůže podle plánu odjet domů, ve druhé udal, že z otce zešílí, a ve třetí bylo jenom: Tygri oci – a mizim. Dále došlo několik zpráv od exmanžela, v nichž

psal, že Gylfi je nevychovaný a nepoučitelný a že je to Tóřina vina. Tóra je vymazala. Gylfi byl spíše rezervovaný,

dobře se učil a do nevychovaného klacka měl daleko. Byl však mladý a někdy měl svou hlavu, například když byl nucen poslouchat směšný zpěv svého otce. „Tygří oči“ byly zřejmě poslední kapkou, jíž přetekl sud jeho trpělivosti. Tóra si nemohla vzpomenout, zda její syn někdy jel k otci s nadšením a zda tentokrát přibral pro Sóley její počítačové hry včetně Zpívajících hvězd. Po rozchodu se Hannes seznámil se ženou zblázněnou do koní a sám této posedlosti také propadl. Gylfi ani Sóley tuto zálibu nesdíleli. Ke všemu Gylfi po své matce podědil strach z koní. Necítil se u otce dobře, neboť mu pořád hrozila vyjížďka. Hannes to nechápal, ačkoli se mu Tóra snažila synův odpor vysvětlit.

Vždy jen prohlásil, že hoch se může „ještě vyvíjet“.

Tóra uvažovala, nemá-li zavolat rodičům Gylfiho přítelkyně, ale hned tuto myšlenku zase odsunula. Gylfi zřejmě Siggu přibral do karavanu. Tóra obdržela jednu esemesku od její matky, ale použité výrazy si nechtěla připomínat, třebaže chápala, že byla rozzlobená. Ani Tóru by nepotěšilo, kdyby bylo Sóley šestnáct, byla těhotná a odjela někam v karavanu s klukem jen o málo starším.

Siggini rodiče zaplaťpánbůh nevědí, že Gylfi ještě nemá řidičák.

Konečně se dovolala. Uslyšela Gylfiho ospalý hlas: „Haló?“

„Kde jsi?“ vybafla Tóra, ačkoli si předsevzala zachovat klid.

„Kdo? Já?“ koktal Gylfi jako idiot.

„Samozřejmě že ty. Kde jsi?“

Gylfi zívl. „Někde u Hveragerdi, myslím. Včera večer jsme projeli kolem.“

Tóra měla zkušenost, že „u Hveragerdi“ v Gylfiho očích zahrnuje celé jižní pobřeží, tak jako „u Akureyri“ znamená celý sever. „Jsi v karavanu?“ zeptala se a rychle dodala: „A kdo je s tebou?“

„Se mnou? No Sigga,“ zahuhlal Gylfi. „A Sóley,“ dodal po chvíli.

„Sóley!“ zvolala Tóra. „Jak jsi ji mohl vzít s sebou?

Vždyť ještě nemáš řidičák, a i kdybys ho měl, neplatil by ti jistě pro přívěs. K tomu vezeš těhotnou přítelkyni a šestiletou sestru!“

„Řízení auta mi nedělá problém,“ namítl Gylfi s mužskou suverenitou. „A abys věděla: Sóley jsem s sebou vzít musel, protože mi jinak nechtěla prozradit, kde schováváš klíče od auta. Kromě toho měla tátova ječení plný zuby. Nesměla si hrát svoje počítačový hry.“

„Gylfi,“ řekla Tóra tak klidně, jak jenom byla schopná, „nehněte se z místa. Večer pro vás přijedu. Jistě jste v nějakém kempu.“

„To ne,“ odpověděl Gylfi. Jsme prostě tady, kde jsem zastavil.“

„Rozumím,“ odpověděla Tóra. Zavřela oči a třásla hlavou, aby zahnala chuť hlasitě ječet. „Okamžitě zjistíš,

kde přesně jste, a dáš mi vědět. Pošli mi esemesku, je tu špatný signál. A nikam nejezdi. Jasné?“

Poté, co Gylfi přisvědčil, se rozloučili. Tóra mohla jenom doufat, že se bude jejími pokyny řídit. Strčila mobil do kapsy, otočila se k Matthiasovi a tiše pronesla: „Doufám, sakra, že to dobře dopadne. A jak jsem už řekla: nepořizuj si žádné děti!“

Tóra vytrvale bubnovala do okraje stolu tužkou, kterou držela mezi palcem a ukazováčkem. „Pomáhá ti to myslet?“

zeptal se Matthias. „Doufám, že ano. Mě totiž přitom žádná kloudná myšlenka nenapadá.“

Tóra tužku odložila, otočila se k Matthiasovi a zatvářila se provinile. „Zkouším se soustředit, ale děti v karavanu mi leží v hlavě.“ Zavřela oči a zhluboka se nadechla. Jak mě mohlo napadnout ten nesmysl kupovat?“

„Protože jsi ve finančních záležitostech prozíravá asi jako zlatá rybka,“ odpověděl Matthias a usmál se na ni.

Seděli v hotelovém pokoji, Tóra u psacího stolu a Matthias na posteli. Uvelebil se v jejích hlavách. Tóra seděla na moderní sedačce, která tu byla očividně kvůli svému designu, a ne pohodlí. „Zapiš prostě to, co víš jistě,“ poradil a trochu se napřímil. „Všechno další z toho vyplyne samo.“

„Tak jo,“ přisvědčila a začala psát.

Když opět vzhlédla od papírů, měla plné čtyři strany formátu A4. Spokojeně se otočila k posteli. „Probuď se,“

řekla nahlas, když si všimla, že Matthias mezitím ulehl.

Překotně se pozvedl a vyhrkl: ‚Já nespím!“ Potom se zeptal: „Už jsi hotová?“

„Ano.“ Tóra uchopila listy. „V tuhle chvíli už mě aspoň nic víc nenapadá.“

„Tak čti,“ vybídl ji Matthias a posadil se.

„První je strašidlo. Mluvila jsem s několika lidmi a všichni jsou přesvědčení, že tady straší. Většinou jsou dost lehkomyslní, ale já se přikláním k tomu, že musí…“

Matthias jí vpadl do řeči. „To má být vtip? Myslíš si snad, že ta duchařská historka je reálná?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ odpověděla Tóra podrážděně.

„Nenechals mě domluvit. Chtěla jsem říct, že musí existovat přirozené vysvětlení. Většina zdejších lidí věří v nadpřirozené síly a neobvyklé jevy si vysvětlují tímto způsobem – jevy, pro něž je určitě jiné, přirozené vysvětlení.

Musíme zjistit, které to jsou. Strašidlo venku na louce, noční kvílení, oživlé mrtvoly v pokojích.“

„Duch se však objevil jenom v Jónasově pokoji,“

upřesnil Matthias, jako vždy precizní. „Ačkoli to nehraje tak velkou roli. Jak chceš ty události vysvětlit? Vězí za nimi něco nadpozemského?“

„Hahaha,“ zasmála se Tóra. „Co když to byli Bergur s Birnou při divokém sexu, o němž se zmínila sexuální

poradkyně? Třeba to kvílení vyluzovali oni, kdo ví, a obcházející duchové nebyl taky nikdo jiný než oni při hledání vhodného místa.“

„Já to kvílení slyšel. A nemělo nic společného se souložením,“ namítl Matthias a lehce zrudl, protože věděl, že Tóra jeho noční zážitek považuje za přelud. „Kromě toho Birna byla už po smrti, když jsem to zaslechl.“

Tóra na něj pohlédla s neproniknutelným výrazem ve tváři. „Zřejmě se ti to jen zdálo.“ Když viděla, že hodlá protestovat, rychle pokračovala. „Ať je to jakkoli, věřím, že příčina se brzy objasní a já ji chci bezpodmínečně znát, protože možná souvisí s vraždami.“

„Nezmaříš tím Jónasovu snahu soudit se kvůli skryté vadě?“ otázal se Matthias a dodal: „Když se strašení reálně vysvětlí, nebude žádný důvod požadovat náhradu škody.“

„Ano, tím bych mu udělala škrt přes rozpočet,“

souhlasila Tóra. ‚Jinak ale Jónase chápu, že ten duch má negativní dopad na zaměstnance, a tím i na jeho obchody.

Kdybych mohla prokázat, že za tím nic nadpřirozeného není, taky bych dosáhla cíle. Personál by byl spokojený a Jónas by se nemusel obávat výpovědí ani zvýšených platových požadavků.“

„Pokud ti ovšem ti lidé uvěří,“ podotkl Matthias. „To, že ti naslouchají, ještě neznamená, že ti taky věří.“

Tóra odložila první list a zvedla další. „Tak či tak, každopádně věřím, že se všechno objasní.“ Přelétla text a

chytla se dalšího bodu. „Pak tu máme Birninu vraždu. Zde je leccos, co bychom měli ještě prozkoumat. Je možné, že Jónas je do toho zapletený víc, než tvrdí. Neřekl mi například pravdu o svém vztahu s Birnou.

Bylo by dobré dozvědět se o jejich poměru a rozchodu od někoho, kdo stojí mimo.“

„A co je s tou esemeskou, kterou někdo poslal Birně z jeho mobilu?“ připomněl Matthias. „Myslíš, že o ní věděl?“

Tóra pokrčila rameny. „Opravdu netuším. Připadá mi ovšem velmi nepravděpodobné, že by ji zavraždil Jónas, ať už tu zprávu napsal nebo ne. A i kdyby ten vzkaz nakrásně byl od něho, nemusel se nakonec s Birnou setkat. Mohlo jim do toho něco přijít.“ Na chvíli se odmlčela. „Možná se Jónas o chystané schůzce zmínil vrahovi. A on té situace využil.“

„Kdo například?“

„To nevím, ale třeba nám Jónas pomůže.“ Tóra zavrtěla hlavou. „Ne, to nepůjde, musel by přiznat, že ta esemeska byla od něho. Kdo ho k tomu přiměje?“

„Další možností je to,“ namítl Matthias, „že si vrah mobil vypůjčil a zprávu napsal jeho jménem. Jónas přece udal, že nechával svůj telefon leckde povalovat. Je řada lidí, kteří měli příležitost se jej zmocnit. Hoteloví hosté, zaměstnanci, návštěvníci té seance. Problémem téhle verze je ovšem to, že lidi z hotelu, tedy alespoň ti, kteří se zúčastnili seance, by nestihli doběhnout dolů na pláž a zabít

Birnu. Pokud tedy k vraždě došlo kolem deváté, jak vyplývá z té esemesky.“

„Vidím to taky tak,“ kývla Tóra a znovu se zahleděla do svých papírů. „Pak tu máme toho sedláka, Berga. Kvůli mrtvému ve stáji je do celé věci namočený ještě víc.“

Podívala se na Matthiase. „Velice podivná náhoda. Dvě mrtvoly ve třech dnech, nejprve jeho milenka, a pak druhá mrtvola na jeho statku. Opravdu bych ráda věděla, kdo to je.“

Matthias si ji změřil ostrým pohledem. „Pomyslelas někdy na ženu toho Berga? Měla pádný důvod zbavit se Birny, pokud předpokládáme, že její manželství nebylo jenom na papíře.“

Tóra zvolna přisvědčila. „To je absolutně správné. Měli bychom ji asi navštívit. Ale pod jakou záminkou?“

„Můžeme jí nabídnout pomoc při kydání hnoje,“ ušklíbl se Matthias. „To by se jí jistě hodilo.“

Tóra jeho úšklebek opětovala. „Jo, to by mohlo zabrat, pokud by byla slepá a hloupá. Jinak by ti nikdo neuvěřil, že máš v úmyslu kydat hnůj. To bys mohl právě tak nabízet vyučování islandštiny.“ Pohledem sklouzla po jeho pečlivě vyžehlených kalhotách a světlé košili. „Mohl by ses vydávat za mormonského misionáře a nemusel by ses ani převlékat.“

Matthias ji ignoroval. „Co kdybychom prostě řekli pravdu?“ navrhl. „Kdybychom Berga i jeho ženu navštívili bez předstírané záminky.“

Jakou pravdu jim asi řekneme?“ namítla Tóra. „že je podezříváme z vraždy?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, děkuji. To nejde.“

„Pravda má mnoho podob. Prostě povíš, že pátráš po strašidle. To není lež.“

Tóra přemýšlela. „Hm, to by šlo. Možná znají historii zdejšího statku a jeho okolí. S tím bychom nebyli nijak vedle.“

„Cos ještě zapsala? že by byli podezřelí jenom tři lidé?“

Tóra rychle přehlédla své zápisky. „Ne, velmi mysteriózní mi přijde i ten kajakář, Tröstur Laufeyjarson.

Musíme si s ním promluvit.“

Matthias pokrčil rameny. „Myslíš proto, že pádloval pryč, když nás zahlédl na pláži?“

„Kromě jiného,“ odvětila Tóra. „Dál se mi zdají divní otec a syn z Japonska, ale to je jen takový pocit.“ Nahlédla do papírů. „Zdejší číšník, Jökull, ten byl taky s Birnou na kordy. Pak je tu ten starý politik, Magnús. Jednoznačně něco tají. Proč nechtěl přiznat, že se při objednávání pobytu na Birnu vyptával?“

„žertuješ,“ odvětil Matthias. „Ten děda je tak starý, že by neublížil ani květináči. Možná skutečně něco skrývá, ale neumím si představit, že by napsal tu esemesku a pelášil k pláži s úmyslem Birnu zavraždit. Proč se omezuješ jenom na muže? Vrahem mohla být právě tak nějaká žena.“

„Která? Vigdís z recepce? Nebo opilá sexuální poradkyně Stefanía?“

„Ano, proč ne?“ odpověděl Matthias. „Nebo, jak už

jsem řekl, Bergova žena. Chci tě jen upozornit na to, že toho víš příliš málo na to, abys kohokoli vyloučila.“

Tóra si povzdechla. „Bohužel.“ Vzala do rukou poslední list papíru. „Existuje také pár věcí, které zřejmě s Birninou vraždou nesouvisejí, ale přesto bych je chtěla přezkoumat.“

„Mluv,“ řekl Matthias. „Pomalu mě to začíná bavit.“

„Chtěla bych vědět, kdo byla ta Kristín,“ vysvětlovala Tóra. „Birna měla její jméno v diáři, mohla by tu tedy být nějaká souvislost.“

Matthias se zasmál, ale hned přestal, když ho Tóra sjela pohledem. „Povídej dál,“ vyzval ji.

„Dále bych chtěla vidět Birninu kancelář. Byla jsem v jejím pokoji, a přestože nejsem architektka, bylo mi jasné, že tam pracovala jenom sporadicky. Neměla tam například žádný počítač.“

„Ptala ses na to Jónase?“

„Ne, ještě ne. Napadlo mě to až při psaní. Určitě se ho na to ale zeptám. Jestliže někdo vnikl do jejího pokoje a prohledával ho, muselo tam být něco, co si chtěl odnést.“

„Vidím to taky tak,“ potvrdil Matthias. „Ale jestli má kancelář v Reykjavíku, policie už ji určitě zapečetila.“

Jenže já si myslím, že musela mít kancelář i někde tady na Snaefellsnesu. Jónas jako by něco takového naznačoval,“

konstatovala Tóra a dodala: „A je tu ještě něco.“ Nahlédla do svých poznámek. „Ráda bych zjistila, kde je pochovaný Grímur. A nakonec – chtěla bych bezpodmínečně vědět, co se přihodilo tomu muži na vozíku.“

„Dobrý bože,“ ulevil si Matthias. „Nezačínej zase s tímhle.“

„Musím to vědět,“ prohlásila Tóra pevně. „Třeba jen proto, že číšník reagoval tak odmítavě, když jsem se o tom mladíkovi zmínila. To mi připadá velmi zvláštní.“ Naposled se podívala do papírů. „Samozřejmě musíme přijít i na to, proč se policie ptala na lišky, špendlíky a na písmena R-E-R.

A chci vědět něco víc o posledním mrtvém.“

„Vždy je výhodné vědět co nejvíc,“ potvrdil Matthias uštěpačně. „Někdo tomu věnuje celé hodiny.“

Tóra jeho poznámku schválně přeslechla. „A měla bych vypátrat něco víc o nacistech na Islandu,“ pravila a poskládala listy papíru.

Matthias zaúpěl tak hlasitě, jako by mu prasklo slepé střevo. „Nacisti,“ pronesl trpce. „I ti musejí samozřejmě na scénu.“

Kapitola dvacátá první

Tóra měla dojem, že se vrátila o padesát let zpět. Seděla v obývacím pokoji přeplácaném polstrovaným nábytkem.

„Jak už jsem řekla, Jónas je dost rozzlobený, že jste ho na to při uzavírání smlouvy neupozornili,“ prohlásila a poposedla na starém fotelu, v němž při každém pohybu zaskřípala pera.

Byl to mohutný kus nábytku s neuvěřitelně měkkými polštáři. Když konečně pod zády ucítila opěradlo, ocitla se v tak šikmé poloze, že se raději znovu narovnala. Naštěstí nebyla žádný trpaslík, aby se jí při sezení zpříma houpaly nohy ve vzduchu, ale pohodlné to nebylo. Sourozenci Börkur Tórdarson a Elín Tórdardóttir jí ráno zavolali a pozvali ji do jejich domu v Stykkishólmuru. Tóra dala tomuto pozvání přednost před setkáním v hotelu. Uvítala změnu prostředí, neboť jí pomáhala zachovat si čistou hlavu.

Dům byl jedním z nejvýstavnějších v celé obci, vysoký a dobře udržovaný a dokumentoval blahobyt pořizovatele.

Tóra usoudila, že jde o dům pradědečka obou sourozenců.

Vydělal hodně peněz tradičním rybolovem a byl natolik chytrý, že toho nechal dřív, než motorové lodě stačily nahradit plachetnice. Matthias byl domem, pobitým vlnitým plechem, nadšený. Dům měl tmavý nátěr a přitahoval pohled k bílým lomenicím, okenním rámům a okrajům střechy.

Protože měl rozhovor probíhat v islandštině, rozhodl se Matthias zůstat venku a porozhlédnout se po místě. Tóra tak byla vystavena ostražitým pohledům Börka a Elín, sedícím v přepychových křeslech proti ní, sama.

„To jsou staré báchorky. Nikdy by mě nenapadlo, že mají něco společného s přítomností. Oživlé mrtvoly!

Nepochopitelné!“ zavrčel Börkur nevlídně. „A je třeba se zeptat, co by to změnilo? Ten člověk chtěl kupní smlouvu bezpodmínečně uzavřít. Nezajímal se ani o to, kdy řekou táhnou lososi.“

„Vzhledem ke službám, které hotel nabízí, jsem přesvědčena, že ty báchorky byly pro Jónase důležité,“

namítla Tóra a zdvořile se usmála. „Velmi důležité. Tah lososů a podobné věci jsou pro hotel vedlejší, ale nadpřirozené jevy určitě nikoli.“

Börkur si odfrkl. „A čeho chce tímhle nesmyslem dosáhnout? Stlačit cenu?“

„Například,“ odvětila Tóra. „To je jedna možnost.“

„Takový žvást jsem jakživ neslyšel,“ hartusil Börkur.

„Asi je nejvyšší čas, abychom si přizvali právníka.“

Dopáleně pohlédl na sestru.

Elín usazená vedle něho na sobě nedávala nic znát. „Tak si o tom nejdřív promluvme. Jistě je možné najít nějaké řešení.“ Obrátila se na Tóru. „Nebo má Börkur pravdu?“

„Kdybych považovala snížení prodejní ceny nebo náhradu škody za jediné řešení, poslala bych vám prostě odpovídající dopis,“ odpověděla Tóra. Jsem tu proto, abychom si o tom promluvili a zjistili, zda se to nedá vyřešit jinak.“

„Náhrada škody,“ bručel Börkur. „Já bych měl být tím, kdo požaduje náhradu škody. Měl bych být v práci, a ne tu takhle zbůhdarma dřepět.“

„Ale, můj milý,“ utrousila jeho sestra Elín uštěpačně, „tvoji zaměstnanci jsou nejspíš rádi, že jsi pryč. Třeba se na tebe složí a tu tvou absenci ti nahradí.“

Börkur ohnivě zrudl, ale neřekl na to nic. Místo toho se obrátil k Tóře. „Mám návrh,“ štěkl. „Řekněte Jónasovi, že na tenhle nesmysl i na další podobné kašlem. Nevěřím, že moderní soud vyhoví požadavku na náhradu škody kvůli nějakému strašidlu.“ Zadýchaně pokračoval: „Advokáti, kteří jako vy převezmou podobný případ, se tedy hned tak nenajdou, to vám povím.“

Tóra ovšem věděla z vlastní zkušenosti, že ten, kdo nad sebou v podobné rozepři ztratí vládu, odejde jako poražený.

„Rozhodnutí záleží samozřejmě na vás,“ pronesla s naprostým klidem. „Chtěla bych jen poukázat na to, že

soudci neradi vidí, nejsou-li před projednáváním u soudu vyčerpány veškeré možnosti smírné dohody.“

Elín položila ruku bratrovi na prsty, které zatínal do vyřezávaného opěradla křesla. „Chápu,“ řekla Tóře, aniž se na bratra podívala. Jak bychom mohli najít jiné řešení? Máte nějaké návrhy?“ Úsměvným pohledem se pak snažila bratra uklidnit. „Rozhodně jsme jakémukoli návrhu otevřeni.“

„Co třeba vymítač ďábla?“ předhodil Börkur. „To by bylo něco!“

Tóra jeho poznámku přeslechla a věnovala se Elín.

„Měli bychom si asi nejdřív promluvit o tom, zda jste sami nezaznamenali nějaké strašidelné jevy.“

„Ano, proč ne?“ odvětila Elín a stiskla bratrovu ruku o něco silněji. „Na to se dá snadno odpovědět. Já se nikdy s ničím neobyčejným nesetkala, ale nebývala jsem tam často.

Naše matka vyrostla v Kreppě, u dědečka Gríma. Jeho bratrovi Bjarnimu patřil Kirkjustétt, kde je teď hotel, ale Bjarni brzy zemřel. Jestli se tam něco o strašidlech povídalo, nemuselo se to k našim uším donést.“

„A vy?“ zeptala se Tóra Börka. „Zpozoroval jste něco divného nebo slyšel o záhadném přízraku na některém z těch statků či pozemků?“

Zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne. Není k tomu žádný důvod. Na takové žvásty já nedám.“ Otráveně dodal: „Býval jsem tam ještě vzácněji než Elín.“

Tóra se opět obrátila na jeho sestru. „Jak to přijde, že jsou ty statky tak dobře zachovalé? Kirkjustétt jsem sice předtím, než ho přestavěli na hotel, neviděla, ale prohlédli jsme si Kreppu a předpokládám, že dům v Kirkjustéttu byl v podobném stavu.“

„Ano, to souhlasí,“ odpověděla Elín klidně. „Udržovali jsme oba domy v pořádku. Tento dům je v rodinném majetku od doby, kdy ho pradědeček postavil. Když nás to táhne na Snaefellsnes, býváme vždycky tady. Je to tu mnohem prostornější, a ne tak odlehlé jako oba statky. Můj bratr ani já sem nejezdíme moc často, ale staráme se o něj společně.“

„A proč jste se starali i o ty dva statky? Nebyla to zbytečná práce?“

„To máte tak,“ odvětila Elín. „Naše matka, dokud byla zdravá a při síle, na tom velmi lpěla. Nechtěla nic měnit a stěhovat se v stáří znovu na venkov. Toužila více či méně zachovat všechno takové, jaké to bylo kdysi. Ve srovnání s městem nejsou na venkově stejné možnosti péče o starší lidi.“ Pohodila hlavou. „Když matka onemocněla, starali jsme se o ty domy dál, protože měly připadnout našim dětem, pokud by se někdy rozhodly usídlit se tu se svými rodinami.“

„Proč jste je tedy prodávali?“ nechápala Tóra. „Desítky let držíte statky pro svoje děti, a když vyrostou, tak je prostě prodáte?“

Elín střízlivě přiznala: „Tak už to je. Já mám jednu dceru a Börkur dva syny. Ani jednoho to na Snaefellsnes netáhne, proto by byl nesmysl tyhle majetky držet dál.“

„A vaše dcera Berta?“ otázala se Tóra. „Potkala jsem ji.

Ta sem přijíždí častěji, ne?“

„Berta je tu často, souhlasím. Börkur a já jsme se dohodli, že pro ni odkoupím jeho část tohoto domu.“

Studeně se usmála. „Proto je pro mě i mou dceru zbytečné vlastnit na Snaefellsnesu dva další domy. Jako kapitálová investice nám stačí četné rodinné polnosti. I ty ovšem budeme postupně odprodávat.“

„Vy máte pořád na poloostrově nějaké pozemky?“

„Ano,“ odvětil Börkur a nadmul se, „několik.“

Tóra svraštila čelo. „Proč jste tedy Jónasovi neprodali jiný pozemek?“ otázala se udiveně.

„Jónas hledal pozemek s nějakým starým obytným domem,“ odsekl Börkur stejně nevrle jako předtím.

„Sveřepě pak stál právě o tenhle, když uslyšel, že jsou na něm dokonce dva statky.“

„Učinil nám, jak jistě víte, velice dobrou nabídku,“

dodala Elín. „Nastal prostě čas se rozhodnout, a tak jsme se rozhodli.“

Tóře to všechno znělo dost nevěrohodně i proto, že Elín reagovala tak chladně. Z obavy, aby ji nevylekala ještě víc, se rozhodla změnit téma. „Jistě velmi dobře znáte minulost obou dvorů, že?“

„Dobře?“ opáčila nejistě Elín. „Něco přirozeně víme, ale že bych se vyznala v genealogii a historii, to tedy ne.

Můj bratr je na tom stejně.“

Börkur se narovnal a odkašlal si. „Vždycky jsem toužil věnovat se něčemu takovému, ale pořád je tolik práce, že jsem na to nikdy neměl čas.“

„Ale vaše matka vás jistě během let s nějakými historkami seznámila, ne?“ naléhala Tóra. „Vzpomenete si na něco ohledně těch statků?“

„Matka nám toho o zdejším životě moc neřekla,“

odpověděla Elín. „Odstěhovala se s dědečkem do Reykjavíku, když byla ještě velmi mladá.“ Elín upřela zrak do svého klína. „Není pochopitelně tajemstvím, že její život nebyl procházkou rozkvetlým sadem. Babička Kristrún zemřela, když byla naše matka ještě v kojeneckém věku, a pokud je nám známo, dědeček Grímur byl všechno jiné, jenom ne vzorný otec. Měl jisté problémy a po babiččině smrti se už nikdy pořádně nepostavil na nohy.“ Elín vzhlédla a podívala se Tóře do očí. Já ho bohužel nepamatuj u, nemůžu ho soudit, ale určitě to nebyl zlý člověk.“

Tóra povytáhla obočí. „Proč to zdůrazňujete? Provedl něco vaší matce?“

„Svým způsobem ano,“ odpověděla Elín. „Zabil se.

Mamince bylo teprve devatenáct a mohu říct, že já bych nikdy nechtěla, aby se mé vlastní dítě stalo svědkem

takového činu. Proto pro mě nebyl dobrým otcem, ať si říká kdo chce co chce.“

„Přestaň už,“ okřikl ji Börkur. „Velmi dobře víš, že byl nemocný, takže nemůžeš počítat s tím, že člověk trpící chorobnými depresemi se bude řídit společenskou morálkou.

Lidi mají hromady předsudků.“

Elín se na něj rozzlobeně podívala, ale nic mu neřekla a otočila se k Tóře. „Na tom, co říká můj bratr, je něco pravdy.“ Těkala zrakem po místnosti. Jsem si jistá, že pro matku byly pozemky na tomhle poloostrově tak důležité proto, že tu bývala šťastná. Dědeček onemocněl teprve tehdy, když se odstěhovali do města.“

„Chápu,“ pokývla Tóra. „Muselo to být těžké.“ Soucitně se na sourozence usmála a pokračovala: „Na hřbitově jsem viděla náhrobek vaší babičky, ale dědeček Grímur zřejmě neleží vedle ní. Smím se zeptat proč?“

Elín sevřela rty. „Nezanechal přání, kde by chtěl být pohřbený, a maminka si nepřála, aby byl pochován tady na Snaefellsnesu. Umím si představit, že ho chtěla mít blízko, a tehdy žili v Reykjavíku.“

To vysvětlení připadalo Tóře zvláštní. Trochu se napřímila. „Víte něco o osudech jeho bratra Bjarniho, který žil v Kirkjustéttu? Jak to bylo?“

„Zemřel mladý na tuberkulózu,“ odpověděl Börkur.

„Jeho žena byla také mladá, když ji ztratil, proto je osud

obou bratrů velmi podobný. Oba se stali vdovci a oba měli dceru.“

„Ta rovněž zemřela,“ podotkla Tóra, „…myslím jeho dceru Gudný. Na tuberkulózu, že?“

„Ano,“ pospíšila si Elín s odpovědí. Dalo se soudit, že je nerada, když ji bratr přerušuje. „Byli oba nemocní a nechtělo se jim do sanatoria ve městě. Těžko říct, jestli by se něco změnilo. O tuberkulóze toho moc nevím. Vlastně vůbec nic. Vím jen to, že dědeček o ně pečoval, jak nejlépe svedl, byl to lékař. Bohužel to nestačilo.“

Tóra se poněkud předklonila. „Vím, že příští otázka vám bude nepříjemná, ale musím ji položit.“ Udělala krátkou pauzu. Sourozenci seděli jako přikovaní. „Slyšela jsem, že na statku údajně došlo k incestu, Bjarni měl zneužívat svou dceru. Je to možné?“

„Ne,“ odsekla Elín tvrdě. „Je to pomluva a ukazuje jen to, jak málo se toho tady tenkrát dělo. Lidi neměli na práci nic jiného než si vymýšlet lži o počestných občanech, především o mrtvých, kteří už se nemohli bránit.“ Elín, celá zrudlá, umlkla. Zřejmě o tom neslyšela poprvé.

Jak si můžete být tak jistá?“ zeptala se Tóra opatrně.

„Vaše matka byla přece příliš mladá, aby o tom mohla vyprávět, a sama jste řekla, že jste svého dědečka nepoznala.“

Elín se na Tóru upřeně zadívala. „Matka tu pomluvu rezolutně odmítla, takže nepochybuji, že byla vymyšlená.“

Škubla rty. „Kromě toho tahle rozmluva ztrácí smysl. Jestli nemáte chytřejší otázky, můžeme skončit.“

„Odpusťte, prosím,“ omluvila se Tóra mírně.

„Nemusíme o tom mluvit.“ Zoufale si přála, aby ji napadlo něco jiného dřív, než ji vyhodí. „Víte, proč se bratři znepřátelili?“ zeptala se rychle. „Pokud vím, řadu let spolu nemluvili.“

Elín ale byla dosud příliš rozrušená, aby mohla odpovědět, proto si vzal slovo Börkur. „Šlo o manželky.

Napřed se nepohodly ony a pak se rozkmotřili bratři. Nikdo přesně neví, co bylo příčinou sporu mezi babičkou a její švagrovou, ale musel být dost vážný, když se bratři ani po smrti svých žen nebyli schopní domluvit. Byli tvrdohlaví a nedokázali si nic odpustit.“

Elín se přidala. „Maminka mi vyprávěla, že babička Kristrún přišla o dítě a v zoufalství to dávala za vinu své švagrové Adalheidur. To obvinění bylo úplně nesmyslné.

Dítě onemocnělo a umřelo a babiččin psychický stav se stále zhoršoval. Bjarni dědovi zazlíval, že z toho obviňují jeho ženu, a tak se hádali, ovšem před Bjarniho smrtí se usmířili.

Pokud vím, děda se o Bjarniho dobře staral a ošetřoval ho, když byl nemocný a všichni ostatní si ze strachu před nákazou do jeho blízkostí vůbec netroufali.“

Tóra přikývla. „A co víte o požáru na jednom z těch dvou statků?“ zeptala se, přičemž v duchu měla před očima

obrázek hořícího domu, který ležel na psacím stole dětského pokoje v Kreppě.

„Požáru?“ vyhrkli sourozenci sborem. Elín zavrtěla hlavou. „Ne, o tom jsem nikdy neslyšela. Domy jsou v původním stavu.“

Tóra přisvědčila. „Slyšeli jste někdy ve spojitosti se statky jméno Kristín?“

‚Já žádnou Kristín neznám,“ odvětil Börkur, jehož

otázka nevyvedla z klidu. „V okolí jistě několik Kristín bude. Na žádnou si ale nevzpomínám.“ Elín pouze zakroutila hlavou.

Při další otázce si Tóra dávala velký pozor, neboť tušila, že bude poslední. „Nevíte, jestli jeden z bratrů nebo oba neměli během války něco společného s nacionalisty?“

„S nacionalisty?“ zopakoval zrudlý Börkur. „Myslíte nacisty?“

„Ano.“

„Tak to by stačilo!“ vykřikla Elín. Uhodila rukou do opěrky křesla a vyskočila. „Nemám chuť utrácet čas takovými nesmysly.“

Tóra také povstala. „Opravdu poslední otázka. Jistě jste slyšeli o ženě, která byla koncem minulého týdne zavražděna v blízkosti hotelu. A došlo k další vraždě.

Pravděpodobně včera večer. Byli jste tady… v okolí?“

Sourozenci si byli velmi podobní. Rozzuřený výraz, který současně nasadili, způsobil, že vypadali, jako by si z

oka vypadli. „Jediná zdvořilá odpovědna tuto dvojsmyslnou otázku zní: ne – my s těmi vraždami nemáme nic společného. Nejlepší bude, když už půjdete,“ prohlásila Elín nevlídně. „Duchové, incest, nacisté a vražda. Už mám těch žvástů plné zuby!“

Matthias postával venku a čekal. Opíral se o sloup pouliční lampy, ale když uviděl Tóru vycházet z domu, napřímil se. V okamžiku, kdy sestoupila na první schod, za ní hlučně zaklapl zámek, což vykouzlilo úsměv na jeho tváři. „Vyptávala ses na zmrzačeného mladíka?“ zeptal se a vyšel jí naproti.

„Ne,“ odvětila Tóra zklamaně. „Tak daleko jsem se bohužel nedostala.“

„To nevadí.“ Matthias se zašklebil. „Pojď se mnou.

Musím ti něco ukázat.“

Kapitola dvacátá druhá

„Co to má být?“ otázala se Tóra a odvrátila se od malé výlohy. Nechápala Matthiasovu upřímnou radost z veteše v zaprášených bílých regálech. „Samé staré šálky, no a?“

„Podívej se pořádně,“ vybídl ji zklamaně a ukázal na malý předmět mezi vycpaným kurem sněžným a vybledlou růží.

Tóra přitiskla tvář ke sklu výlohy a spatřila stříbrný znak s helmou a dvěma meči. Protože ležel v regále, mohla na něj vidět, jenom když si stoupla na špičky. „Co to je?“

„Německý řád z druhé světové války,“ odvětil Matthias spokojen sám sebou. „A co? Chceš ho koupit?“

Matthias se usmál. „Raději ne,“ řekl a ukázal na dveře do krámku. „Ale viděl jsem obchodníka. Zdá se, že je starší než veškerý ten šunt, který nabízí. Řekl jsem si, že bychom mohli jít dovnitř a poptat se ho na nacisty na Snaefellsnesu.

Určitě toho bude dost vědět.“

„Aha,“ rozsvítilo se Tóře. „Už ti rozumím.“

Když vešli do krámu, zvonek nade dveřmi hlasitě zaklinkal. Tóře to přišlo zbytečné, neboť ten obchod byl tak malý, že se případný zákazník nedal přehlédnout. Na každém volném místě stála nějaká věc, takže krámek se zdál ještě menší, než byl. Přeplněné regály u stěn sahaly téměř ke stropu a o každý z nich byl opřen žebřík. Předměty byly zaprášené, což svědčilo o tom, že se zrovna moc neprodávají. Úplně vzadu stál šedovlasý muž za odřeným stolem se staromódní pokladnou, která jistě neodpovídala přísným podmínkám daňového úřadu. Když se rozhlédli, prošli kolem drobných kousků nábytku, které stály natěsnané na malé ploše obchodu, k prodejnímu pultu.

„Dobrý den,“ pozdravila Tóra vesele, neboť byla ráda, že se jí nepodařilo nic shodit.

„Dobrý,“ odpověděl muž klidně, leč bez úsměvu. „Co pro vás mohu udělat?“

„Můj přítel z Německa viděl ve výloze brož,“

odpověděla Tóra. „Mohli bychom si ji prohlédnout zblízka?“

Stařec přikývl a protáhl se mezi antikvami veteší k výloze. „Ano, to mám už dlouho,“ vykládal, zatímco se pro žádaný předmět natahoval, „není to ovšem brož, nýbrž

vojenský řád.“ Vrátil se se stříbrným vyznamenáním a položil jej na pult. „Rád pro raněné.“

„Ach tak,“ pronesla Tóra a vzala předmět do ruky. Jak předpokládala, řád byl ozdoben helmou a dvěma meči, ale

teprve teď si všimla hákového kříže na helmě. Kolem se vinul vavřín. Jestli se za války uděloval raněným vojákům, muselo jich být poměrně hodně, ne?“

Starý muž se zatvářil rozmrzele a Tóra své poslední otázky litovala. Jistě si myslel, že s ním chce smlouvat. Vzal si od ní řád zpět. „Udělovalo se jich opravdu dost. Když

válka vrcholila, vyznamenávali se jím dokonce i ranění civilisté. Tenhle je zajímavý tím, že je ze stříbra. Existovaly tři stupně podle závažnosti zranění: obyčejný, stříbrný a zlatý. Obyčejný se uděloval většinou vojákům na frontě a byl nejrozšířenější.“

„Jak těžce musel být někdo zraněn, aby dostal tenhle stříbrný?“ zajímala se Tóra.

„To bylo různé, třeba když přišel o ruku či nohu, nebo měl lehce poškozený mozek.“ Muž zvedl vyznamenání do výše a nechal na ně padat kalné světlo. „Mohu prohlásit, že to nebyl řád, po němž by někdo toužil.“

„Natož aby stál o zlatý,“ dodala Tóra. „Můj přítel by rád tenhle koupil. Víte něco o jeho původu?“

Stařec řekl: „Ne, bohužel ne. Získal jsem ho před mnoha lety s jednou pozůstalostí. Nevím však, jak se do ní dostal.“

„Možná patřil nějakému Islanďanovi,“ nadhodila Tóra.

„To by bylo velmi zajímavé.“

„O tom nic nevím,“ odvětil starožitník. „Je to možné, ale osobně o tom pochybuji. Myslím, že jej mohli dostávat jenom Němci, alespoň jako civilisté.“

„Nebojovali spolu s Němci i Islanďané?“ podivila se Tóra a doufala, že bude moci stočit rozhovor na nacisty na Snaefellsnesu.

„Myslím, že jich bylo moc málo. Pár hlupáků se paktovalo s Němci v Norsku a Dánsku, ale žádný se asi nedostal na frontu.“ Stařík položil řád na stůl. „Kdo si u nás zadal s tím svinstvem, nebyl hrdina, ale idiot. Řekl bych, že ho zlákala uniforma.“

„Opravdu?“ nadhodila Tóra. „Musím se přiznat, že nevím, jak to tady v té době vypadalo. Bylo na Islandu nějaké nacistické hnutí?“

„Ano,“ přisvědčil stařec. „K nacionalistům se hlásili hlavně výrostci pobláznění tím, že mohou pochodovat s vlajkami a vyvolávat šarvátky se socany. Soudím, že spíš z mladické nerozvážnosti než z nějakého přesvědčení.

„Bylo tohle hnutí tady na Snaefellsnesu rozšířené?“

otázala se Tóra nevinně.

Stařec se podrbal na hlavě. Tóra si všimla, že na svůj věk má mimořádně husté vlasy, ovšem docela šedivé.

„Naštěstí se u nás tyhle nesmysly nikdy pořádně neujaly,“

prohlásil a upřel na Tóru bezbarvé, vodnaté oči. „Na jižním pobřeží poloostrova byl jeden chlap, který tuhle ideologii šířil a shromáždil kolem sebe hlouček stejně smýšlejících

hlupců, ale dřív, než mohl napáchat nějaké škody, onemocněl. A hoši z okolí, které získal pro myšlenku nacionalizmu, brzy ztratili zájem. Takže z toho nic nebylo.“

Tóra by byla nejraději vykřikla hurá, ale přiměla se prohodit jen tak mimochodem: „Ano, o tom něco vím.

Nebyl to Grímur Tórólfsson, sedlák z Kreppy?“ Založila si ruce na prsou a doufala, že jí dá za pravdu. Pokud to byl Börkův a Elínin dědeček, byl by původ nacistických devocionálií v bedně objasněn.

Starožitník přivřel oči a podezíravě se na Tóru podíval.

„Myslím, že o tom moc nevíte, ale přesto jste se skoro trefila do černého.“

„Náhodou trochu znám tu rodinu,“ pospíšila si s odpovědí. Otočila se k Matthiasovi a mrkla na něho. „Takže co? Chceš si tu brož koupit?“

„Ten řád,“ opravil ji a neochotně vyndal peněženku.

„Co stojí?“

Dohodli se na ceně a zatímco obchodník řád balil. Tóra se zeptala Matthiase: „Kdy máš narozeniny? že bych už pro tebe měla dárek.“ Vyplázla na něho jazyk a otočila se k obchodníkovi. „Mockrát děkuji,“ řekla. Potom kličkovali k východu. Když byli u dveří, Tóra se zastavila rozhodnuta, že se ještě jednou pokusí potvrdit si jméno údajného nacisty.

Nemusela však nic říkat.

Stařec stál na svém místě za pultem a opíral se o něj.

Vrhl na Tóru neproniknutelný pohled a chopil se slova dříve

než ona. „Byl to Bjarni,“ pronesl důrazně a hlasitě. „Grímův bratr. Bjarni Tórólfsson z Kirkjustéttu.“

„Ten Bjarni musel být pěkné číslo,“ poznamenal Matthias a položil řád na stůl. „Zneužíval dceru a šířil nacistickou propagandu.“ Otočil vyznamenání přilbou a meči navrch, jako by ho Tóře chtěl připnout. „Věřím, že ti bude slušet.“

Tóra řád odsunula. „Máš to v hlavě v pořádku? Něco takového bych nikdy nenosila. Určitě přináší smůlu. Nebo svědčí o lehkém poškození mozku.“ Ukázala na talíř před Matthiasem. „Radši jez, nestává se tak často, že někoho vyvedu na večeři.“ Seděli v malé restauraci, do níž Tóra Matthiase pozvala v rámci odškodnění. „To je za ten řád, víš?“

Nabrala si na vidličku bylinkovou pastu a vsunula ji do úst. Když sousto spolkla, vzhlédla a vzdychla: „Přesto jsem se nedostala blíž k odpovědi na otázku, zda to nějak souvisí s Birnou. Vím toho tolik jako předtím.“

„Věř mi, že z obrázku hákového kříže, který si nakreslila do notýsku, se toho moc určit nedá.“

„Ne, asi ne,“ souhlasila Tóra. „Měla jsem jen takový pocit, že by to mohlo být důležité.“

„Někdy by měl člověk na svoje pocity dát,“ mínil Matthias. „Pokaždé se to ale bohužel neosvědčí.“ Lokl si

minerálky. „Nejlepší by bylo, kdybys své pocity mohla podložit argumenty. Pokud možno přijatelnými.“

Tóra píchla vidličkou do těstovin a spokojeně zvedla hlavu. „Víš, co bych měla udělat?“

„Přestat si tím lámat hlavu a přenechat vyšetřování policii?“ otázal se Matthias s nadějí v hlase.

„Ne,“ odpověděla Tóra, „musím na internet a Birnin diář si vzít pod lupu. Neprohlížela jsem ho moc pečlivě, protože jsem měla špatné svědomí. Je možné, že jsem něco přehlídla.“ Svou limonádou si přiťukla s Matthiasovou minerálkou. „Napijme se na to!“

Tóra seděla v hotelové hale u počítače pro hosty, který měl přístup k internetu. V jejím pokoji, kde mělo fungovat bezdrátové připojení, ležel její laptop, s nímž to desetkrát marně zkoušela, a tak to vzdala a přivlekla do haly i Matthiase. Ukázala na monitor. „To musí být on. Grímur Tórólfsson. Narodil se roku 1890 v Stykkishólmuru a zemřel 1957 v Reykjavíku.“ Vyhledala v seznamu reykjavíckych hřbitovů Grímovo jméno, klikla na ně a z obrazovky přečetla: „Hřbitov Fossvogur. Hrob H-36-0077.“ Triumfálně pohlédla na Matthiase.

„Nechci tě připravit ani o špetku zadostiučinění, ale co z toho máme?“ otázal se.

„Ráda bych věděla, co je na náhrobku. Třeba vedle něho leží Kristín, kdo ví? Z čísla hrobu to bohužel nezjistím, takže jsem nucena na ten hřbitov někoho poslat.“

„Koho?“ zeptal se Matthias.

„Anděla zachránce,“ odpověděla Tóra. „Naši Belu.“

„Ahoj, Belo. Chtěla bych, abys zajela na hřbitov Fossvogur a vyhledala pro mě jeden hrob.“ Tóra tiše vzdychla a protočila oči. „Abys mi řekla, co je napsáno na náhrobku, a jestli v tom hrobě, nebo někde blízko, není pochovaná jistá Kristín.“ Chvíli mlčela a poslouchá la Běliny námitky, ale pak jí vpadla do řeči. ‚Je mi samozřejmě jasné, že nemůžeš být současně na hřbitově a v kanceláři.

Nebude to trvat dlouho, hned budeš zpátky. Kromě toho můžeš hovory z pevné linky přesměrovat na svůj mobil.“ Za řeči si klepala na čelo. „Dobře. A dej mi vědět, cos našla.“

Zavěsila. „Uf! Proč nemůžu mít normální sekretářku, která je ráda, že může vypadnout na čerstvý vzduch?“

Matthias se zasmál. „To bude v pořádku. Musíš jí dát šanci.“ Ležel v posteli, smířen s Bohem, se světem i s Belou.

Jí ostatně vděčil za to, že Tóra a on mají pro sebe chvilku času a on může určit, jak jej stráví. Bela totiž při prvním vyzvánění telefon nezvedala a pak ani při druhém a třetím pokusu. Proto se Tóra rozhodla, že jí počtvrté bude volat až

za půl hodiny.

Tóra v županu upíjela kávu, kterou uvařila na pokoji v malém kávovaru. Na odkládacím stolku ležel Birnin diář.

Horlivě ťukala prstem na jednu stránku. „To je podivné.“

Pohlédla na Matthiase, který podřimoval pod pokrývkou na velké posteli.

„Chceš si být jistá, že na tom notesu budou otisky tvých prstů, až se dostane policii do rukou?“ zeptal se ospale.

„Ne, ale poslouchej,“ pronesla Tóra důrazně, „na téhle stránce před hákovým křížem popisuje krabice, které jsem prohlížela dole ve sklepě.“ Zvedla diář a ukázala Matthiasovi otevřenou stránku. „Tady je soupis obsahu.

Musela narazit na stejné věci jako já, tedy i na nacistickou vlajku.“

„No a?“ zapochyboval Matthias. „Co má tvůj velkolepý objev znamenat?“

Tóra zápisník odložila. „To přesně nevím,“ zahučela a přeskočila na stránku s hákovým křížem. ‚Je přece zřejmé, že považovala za důležité ten symbol pečlivě nakreslit a ještě jeho linie několikrát obtáhnout. Koukej.“ Znovu zvedla pro Matthiase notes do výše.

Trochu přivřel oči a opřel se o polštář. „Ano, ta skica je velmi detailní. Co napsala vedle ní?“

„Všechno možné,“ odpověděla Tóra. „Něco se nedá přečíst, protože to přeškrtala, ale rozluštím Hákový kříž??? a tady Kde byl tehdy??? Pak jsou tu nějaká telefonní čísla, také přeškrtnutá, a tudíž špatně čitelná.“

„Asi už je nepotřebovala,“ usoudil Matthias. „Je jich pět nebo šest,“ počítala Tóra s nosem v diáři. Pak vstala a

zapřela si ruce v bok. „Počkej, zapsala jsem si ještě čísla, na která Birna volala ze svého pokoje. Vyzkouším je.“ Vyndala z tašky papírek a šla k telefonu. Vyťukala první číslo a čekala. Konečně to někdo zvedl. „KB banka, dobrý den!“

ozvalo se z aparátu. Tóra zavěsila. „Ta nás nezajímá,“

oznámila Matthiasovi a navolila další číslo. Když to na druhé straně zvedli, přitiskla si prst na rty, aby mu naznačila, že má být zticha.

„Rehabilitační centrum Reykjalundur, dobrý den,“

pronesla nějaká žena vlídným hlasem.

Na to nebyla Tóra připravena. Myslela si, že jde o soukromá čísla lidí, kteří si na Birnu ihned vzpomenou.

Nevěděla jak zareagovat, a tak rychle přešla k věci. „Dobrý den, tady Tóra.“

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptala se žena. „Potřebuji informace o architektce Birně Halldórsdóttir. Zapsala si toto číslo a mě napadlo, že byste mi mohla říct, koho od vás znala.“ V duchu se proklínala, že tenhle důvod jí nejspíš úspěch nepřinese.

žena zareagovala velmi suše. „Nevedeme bohužel seznamy návštěv ani telefonátů našich pacientů. Je jich tolik, že se to nedá registrovat.“

„Nemusí to být nutně pacient,“ namítla Tóra s vágní nadějí, že Birna mohla kontaktovat nějakého zaměstnance.

„žádnou evidenci nevedeme,“ zopakovala žena.

„Nemohu vám bohužel pomoci. Promiňte, ale musím přijmout další hovor. Na slyšenou.“

„Reykjalundur,“ oznámila Tóra Matthiasovi a vzdychla si. „Rehabilitace. Netuším, komu tam volala.“ Vzala lístek znovu do ruky. „Třetí a poslední číslo. Jen kdybych tak neškrabala! Je to pětka, nebo šestka?“ Sňala sluchátko, namačkala zapsané číslice a čekala. Po desátém zazvonění už chtěla zavěsit, ale v tu chvíli uslyšela strojové hlášení oznamující, že hovor bude přepojen. Pak se konečně ozval dívčí hlas.

„Tady radnice, dobry den.“

„Dobrý den,“ pozdravila Tóra. „Pardon, s kým mě to spojili? To je radnice v Reykjavíku?“

„Ano,“ přisvědčila dívka. „Chtěla jste mluvit s Baldvinem?“ Když Tóra zaváhala, dívka dodala: „Voláte přece číslo s jeho provolbou. Po telefonu jedná s občany každou středu od čtyř do šesti. Zavolejte v tuhle dobu.“ A přátelsky se rozloučila.

Tóra se obrátila k Matthiasovi. „Bylo to číslo Baldvina Baldvinssona na radnici. Je městským zastupitelem a má tam zřejmě kancelář.“

„A kdo je ten Baldvin?“ zeptal se Matthias bez zájmu.

„Vnuk starého Magnúse,“ odvětila Tóra, sáhla po notesu a znovu prohlížela přeškrtnutá čísla. ‚Je to jeden z nejslibnějších politiků. Pochybuju, že mu Birna volala proto,

aby s ním diskutovala o přestavbě letního domu jeho dědečka. Kromě toho jsem si jistá, že tohle číslo je i v Birnině diáři.“ Zalistovala v něm. „Mám dojem, že jsem zahlédla dokonce i jeho e-mailovou adresu.“ Otáčela stránku za stránkou, až na jedné z nich našla na okraji zapsáno: baldvin.baldvinsson@reykjavik.is.

„Tady je to. Musí to být on.“

„Co si myslíš, že od něj chtěla?“

„To nevím, ale musíme si znovu promluvit s Magnúsem.“ Začala znovu kvapně listovat diářem. „Je tu určitě spousta důležitých informací, musím jenom oddělit zrno od plev.“

„Umíš si představit, jak by byla policie šťastná, kdyby tenhle zápisník měla?“ zeptal se Matthias. „To už by byl vrah dávno pod zámkem.“

„Z čeho tak soudíš?“ naježila se Tóra. „Zdá se ti, že policie je chytřejší než já?“

„Ne, to jistě ne,“ ujistil ji Matthias. „Máš jen pro takové vyšetřování méně personálu a horší vybavení.“

Protože Tóru nenapadla vhodná odpověď, zahloubala se nad náhodně otevřenou stránkou. Byla to ta s plánovaným staveništěm a s Birninými poznámkami k němu. Co je to s tímhle místem??? Staré plány??? Prohlédla každé místečko dané stránky a když neobjevila nic nového, listovala dál. Na další stálo: Možná ten kámen? A za tím: Musejí existovat plány – promluvit si s Jónasem.

Vstala a šla k oknu. Odtud se dalo přehlédnout místo, o něž se Birna tak horlivě zajímala. Tóra chtěla zjistit, zda ji na něm něco nezaujme. Odhrnula stranou záclonu a klouzala pohledem po šťavnaté louce. Prostranství bylo téměř rovné a podle Tóry se perfektně hodilo ke stavbě. Prohlédla si předchozí stránku a zkoušela určit přesné umístění nové budovy. Nacházelo se na východním konci louky, dost vzdálené, aby ze stávajících pokojů nebyl narušen výhled na moře. „To místo je úplně normální,“ poznamenala spíš pro sebe než pro Matthiase. „Docela obyčejná louka, jenom špatně pokosená.“ Přimhouřila oči. Jediné, co se zvedalo ze zelené plochy čeřené větrem, byl šedivý kámen. „Pojď se mnou,“ vyzvala Matthiase a zatahala za cíp přikrývky, pod níž si hověl. „A oblíkni se. Musíme si prohlédnout jistý kámen.“

Kapitola dvacátá třetí

„To snad není pravda! Táhneš mě sem jen proto, abys mi ukázala tohle?“ rozčiloval se Matthias a rozhlížel se kolem sebe. Stáli ve vysoké trávě na louce za hotelem. „To je tráva,“ pronesl jedovatě a kousek popošel.

„Nedívám se na trávu,“ namítla Tóra a naklonila se nad kámen, „ale na tohle.“

„Pak ovšem celá věc vypadá jinak,“ prohlásil Matthias a přistoupil k ní. Potřásl hlavou. „Tóro, to je šedivý kámen.

Nemusíš ho obejmout, aby ses o tom přesvědčila.“

„Ano, ale nepatří sem,“ trvala na svém Tóra a začala odhrnovat trávu kolem jeho spodku. Vypadal jako zmenšenina Matterhornu – nebo jako zvětšenina švýcarské čokolády Toblerone, na níž je proslulá hora zobrazena.

„Podívej se kolem sebe. Vidíš na téhle louce ještě jiné kameny?“

„Ne,“ odpověděl Matthias poté, co se rychle otočil.

„Velmi tajuplné,“ dodal ironicky.

„Mluv vážně,“ zavrčela Tóra a vzhlédla k němu z dřepu.

„Lidi dřív svoje louky kamenů zbavovali. Proč by tenhle obří kus nechali přímo uprostřed?“

„Protože byl příliš těžký,“ navrhl Matthias a naklonil se k Tóře. „Nebo je to bludný balvan.“

Tóra zavrtěla hlavou. „Ne, ty jsou mnohem větší a kulatější.“ Vztyčila se a přešla na druhou stranu. „Nejsem sice kameník, ale mám dojem, že tuhle část někdo obrousil.

Podívej.“ Matthias viděl, že má pravdu. Na jedné straně byl povrch kamene hrubý a nerovný, zatímco na druhé působil, jako by jej někdo rozřízl či rozštípl a vybrousil. Tóra po něm přejela rukou. „To není možné!“ zvolala a vzrušeně se podívala na Matthiase. „Tady je něco vyryté.“ Odhrnula trávu stranou. Uprostřed kamene spatřili zvětralý nápis.

Měla bych naplnit žbery

pořídit si dům a dvůr

byl mi určen lidský úděl

tak jako tobě

„Co to je?“ zeptal se Matthias napjatě. Je to něco mimořádného?“

Tóra poodstoupila od kamene. „Nevím přesně,“

pronesla zamyšleně. „Zdá se, že to jsou nějaké verše, ale moc jim nerozumím. Je tu slovo, které jsem nikdy neslyšela.“ Naklonila se ke kameni, aby se ujistila, že to

slovo – žbery – správně přečetla. Narovnala se a pohlédla na Matthiase. „Není tohle ta věc, která Birnu na tomhle místě rušila?“

„Kámen?“ zeptal se s úsměvem. „Neumím si to představit. Dá se přece snadno odstranit. Nechápu, proč by měl překážet jakékoli stavební činnosti v tomto místě.“

Zahleděl se opět na louku. Je to docela normální travnatá plocha s kamenem. Třeba se někdejší majitel považoval za velkého básníka. Nebo tu býval květinový záhon či hrob nějakého zvířete. Mají ty verše něco společného se zvířaty?“

„Ne,“ odvětila Tóra a dále dumala nad nápisem.

„Žbery… Není to totéž, co si napsala do notesu? Tam má ale džbery.“

„Mně to není o nic jasnější,“ ozval se Matthias. „Proč tu trávu nikdo neposeká?“ zeptal se náhle a upřel zrak na zem.

Tráva byla tak hustá, že se v ní jeho boty dočista ztrácely.

„Proč by měl?“ podivila se Tóra. „Takhle je to pěkné, takové přírodní.“

„Tak se podívej na druhý konec louky, tam ji někdo kosil,“ namítl Matthias a pokynul příslušným směrem.

„To máš pravdu,“ souhlasila Tóra a ukázala na hnědý kopeček nedaleko od nich. „Co je zase tohle?“ zeptala se a vydala se k němu.

„Tvoje velkolepé objevy nemají konce,“ pravil Matthias a zíral na tu hromádku. „Objevilas hlínu.“

„To vím taky, že je to hlína,“ odvětila Tóra. „Říkám si jen, co dělá na trávníku!“

Matthias se rozhlédl. „Zdá se, že tady někdo kopal.

Takových hromádek je tu víc.“

„Co to znamená? Souvisí to s tou zamýšlenou budovou?“ Popošla dál. „Možná nám to vysvětlí Vigdís a bude i vědět, proč není posekaná celá louka.“

„Můžeš se jí přitom zeptat, jestli tu Birna neměla kromě svého pokoje ještě jinou pracovnu,“ navrhl Matthias.

Tóra se otočila a usmála se. „Myslíš, že jsem narazila na nějakou stopu?“

Matthias se pousmál také, leč poněkud dvojznačně. „K

užitečné stopě máš tak daleko jako beznohý invalida k vídeňskému valčíku.“

Vigdís seděla se zrudlými tvářemi na svém místě v recepci. Vypadala, jako kdyby měla horečku. Třásly se jí ruce a měla skelné oči. Mimoto byla tak zabraná do sebe, že si Tóry s Matthiasem všimla, teprve když důrazně zakašlali.

Pohlédla na ně s otevřenými ústy, přestala svírat sluchátko a hlučně zavěsila. „Všemohoucí bože,“ ulevila si a otřásla se.

„Něco se děje?“ zeptala se Tóra.

Vigdís vykulila oči. „Vůbec nevím, co bych na to řekla,“ odpověděla zmateně.

„Co se stalo?“ starala se Tóra. „Zase nějaká mrtvola?“

„Ne, naštěstí ne. Jen jsem se právě dozvěděla, kdo je ten mrtvý ve stáji.“ Tváře jí zčervenaly ještě víc. „Je to Eiríkur,“

vydechla a smutně potřásla hlavou.

„Eiríkur?“ pronesla Tóra tázavě. „Kdo to je?“

„Byl,“ upřesnila Vigdís. „Musíme si teďka zvyknout mluvit o něm v minulém čase. Hergot! Nejdřív Birna, a teď Eiríkur.“

„A kdo to tedy je?“ zopakovala Tóra otázku, ale rychle se opravila. „Kdo to byl, myslím.“

„Jasnovidec, hotelový expert na auru. Štíhlý, vysoký, napůl plešatý.“ Povzdechla si. „To je neuvěřitelné.“

Tóra o téhle novince informovala Matthiase. Nevěděla, jak se německy řekne aura, a tak se snažila vyjádřit to slovo rukama nohama, čehož Matthias usoudil, že má na mysli svatozář. Tóra netrpělivě dodala, že mu Eiríkovu profesi vysvětlí později, a obrátila se opět k Vigdís. „Odkud to víš?

Volal ti někdo?“

„Ano,“ odpověděla Vigdís. Jeho sestra. V kapse Eiríkových kalhot našli doklad od kreditní karty, a tak zjistili, o koho jde. Zavolali jeho sestře a požádali ji, aby mrtvolu identifikovala. Mezitím ho dopravili do Reykjavíku.“ Vzdychla, jako by právě tohle bylo ze všeho nejhorší. Jeho sestra byla totálně hotová; říká, že byl udupaný k smrti.“

„Udupaný? To jako třeba koněm?“ zeptala se Tóra. Při rozhovoru s Jónasem se policisté nezmínili o tom, jak ten muž zemřel.

„To neřekla. Úplně jsem ztratila řeč a nezeptala se na to.“ Vigdís se vyděšeně podívala na Tóru. „Myslíte, že je nebezpečné tady zůstávat? Co se to vlastně děje?“

„To si samozřejmě musí každý rozhodnout sám,“

odpověděla Tóra a povzbudivě dodala: „Nemyslím si, že tu pobíhá nějaký vyhlášený sériový vrah, jestli ti jde o tohle.

Kromě toho se přece dosud neví, jestli ten muž utrpěl nějakou nehodu, nebo zemřel jiným způsobem. Možná to opravdu byla jenom nešťastná náhoda.“ Chvíli přemýšlela.

„Neřekla jeho sestra, co si o tom myslí policie?“

„Ne, o tom se nezmínila.“ Vigdís zaváhala. „Ale něco tuje. Nakonec mi řekla, že bych měla být opatrná. Jako by tím chtěla naznačit, že tu něco nehraje.“ Nasadila náhle tázavý výraz. „Kdo by ale chtěl Eiríkovi provést něco zlého?

Nebyl to sice žádný kanón, ale ani zlý člověk. Chudák!“

Zamrkala a Tóře se zdálo, že se snaží potlačit slzy. „Měli jsme na něj asi být laskavější. Jenže on byl vyloženě směšný a míval chuť bavit se se mnou zrovna tehdy, když jsem byla totálně vystresovaná.“

Tóra neměla zájem přihlížet Vigdísinu divadýlku a utrácet čas jejím utěšováním..Jezdil na koni?“ zeptala se.

„Panebože ne, to si neumím představit,“ odvětila Vigdís. „Byl hrozně slabý a opatrný. Na čerstvý vzduch

skoro nevyšel, jen když si šel zakouřit.“ Zavrtěla hlavou a energicky zopakovala: „Ne, určitě na koni nejezdil.“

„Zajímal se o lišky?“ zeptala se Tóra, aniž se zabývala tím, jak hloupě taková otázka musí znít.

„O lišky?“ zopakovala Vigdís udiveně. „Jak to myslíte?“

„Ale jen tak,“ odbroukla Tóra, a když už to téma nakousla, zeptala se ještě na něco: Jeho sestra o žádných liškách nemluvila? Nebo ano?“

„Ne,“ odpověděla Vigdís a sjela Tóru zlostným pohledem. „Už jsem vám řekla o všem, co mi pověděla.“

„Myslíš, že Eiríkur šel do stáje za nějakým konkrétním účelem?“ zeptala se Tóra, rozhodnuta, že už nebude mluvit o liškách. „Eiríkur a ten farmář, Bergur, byli přátelé?“

Vigdís povytáhla jedno obočí. „Eiríkur s Bergem nekamarádil,“ prohlásila přesvědčivě a potutelně dodala: „Nechci dělat klepy, ale Birna…, Birna a Bergur spolu byli velmi zadobře.“

„Ano, o tom už jsem slyšela,“ přisvědčila Tóra a viděla, jak je Vigdís líto, že se její tajemství minulo účinkem.

„Mluvíval Eiríkur často s Birnou nebo o ní? Byli to kamarádi, nebo jen známí?“

„V žádném případě,“ vyhlásila Vigdís přesvědčivě.

„Sotva se najdou odlišnější typy, než byli tihle dva. On byl takový, hm, jak bych to řekla…“ Přemýšlela.

„Pověz prostě pravdu,“ navrhla Tóra. „Tím, že podáš zkreslený obraz zemřelého, se nikomu nezavděčíš.“

Zdálo se, že to Vigdís uspokojilo. „To zní rozumně,“

přisvědčila. „Mám-li být upřímná, Eiríkur byl totální šupák.

Nedbal na sebe, většinou býval neoholený. Když jste se podívala na hadry, ve kterých chodil, nechtěla byste ani vědět, jak musí vypadat jeho spodní prádlo. Byl taky dotěrný a hamižný.“ Bylo zřejmé, že Vigdís nemusí nikdo dvakrát prosit, aby svůj popis nepřikrašlovala. „Naproti tomu Birna byla naprosto pořádná, čisťounká, vždycky šik a feš. Ale za tou fasádou byla docela jiná. Superlaskavá, když

od vás něco potřebovala, a velmi jedovatá, když jste jí nemohla vyhovět Jónase si omotala kolem prstu.“ Vigdís se odmlčela a nabrala dech. „Hamižná byla stejně jako Eiríkur.

Jinak se ovšem lišili jako černá a bílá.“

Tóra uznale přikývla a dala si pozor, aby na ní Vigdís neviděla, jak ji její nenávistná litanie udivila. „Takže se nijak nestýkali? Eiríkur nemohl vědět o nic víc než ostatní, čím se právě zabývá?“

„Ne, to je vyloučeno.“ vyhrkla Vigdís okamžitě. „Birna by se Eiríkovi s ničím nesvěřila, ani kdyby spolu ztroskotali na pustém ostrově.“

„Chápu,“ podotkla Tóra. „Ještě něco: chovali se Eiríkur a Birna krátce před smrtí jinak než jindy? Nevzpomeneš si, že by řekli nebo udělali něco neobvyklého?“

Vigdís chvíli přemýšlela a pak zavrtěla hlavou. „Ne, nic, o čem bych věděla. Nevím už ovšem, kdy jsem Birnu viděla naposledy, ale kdyby s ní bylo něco zvláštního, určitě bych si na to vzpomněla. S Eiríkem jsem mluvila naposled, když sem přišel a hledal Jónase.“ Zakryla si ústa dlaní. ‚Jé, to muselo být krátce před jeho smrtí!“

Tóra se nadechla. „A našel ho? Myslím Jónase,“ zeptala se klidně.

„Hm, to nevím. Řekla jsem mu, ať se podívá do kanceláře, ale nesledovala jsem už, jestli se opravdu sešli.“

Tóra už nevěděla, co dalšího by chtěla o Eiríkovi slyšet, a tak se vrátila ke svému původnímu záměru. „Jak je to vlastně s tou loukou za hotelem? Na západní straně je posečená, ale na východní není. Nevíš proč?“

Vigdís vytřeštila oči. „Nemám tušení.“ Přimhouřila víčka. „Proč se ptáte?“

‚Jen tak,“ utrousila Tóra. „Čistá zvědavost.“ A pospíšila si dodat: „Nevíš, jestli na ní Jónas nedal kopat nějaké sondy? Nebo třeba Birna?“

Vigdís se na ni nedůvěřivě podívala. „Sondy?“

Tóra přikývla. „Malé zkušební díry, povrchové. Určitě nejsou od žádného stroje.“

Vigdís energicky zavrtěla hlavou. „O tom nic nevím.

Kdyby někdo dostal za úkol venku kopat, dozvěděla bych se to. O všem tu vlastně spolurozhoduju. Jónas je často tak roztržitý, že za něj musím myslet.“

„Měla tu Birna někde nějakou pracovnu?“ vložil se do toho Matthias. „Mimo svůj pokoj v hotelu?“

„Nevím, ale zdá se mi to docela pravděpodobné,“

odpověděla Vigdís. „Ráno nebo odpoledne často opouštěla hotel, a protože jsem ji pak nikde v blízkosti nezahlédla, zřejmě mohla takové místo mít.“ Spiklenecky na Tóru zamrkala. „Třeba chodila za Bergem.“

„Kdo ví?“ přisvědčila Tóra a opětovala prohnaný úsměv. Pak se podívala na hodinky. „Poslední otázka a pak už tě nebudeme zdržovat. Kdo tu louku obyčejně seká?“

Vigdís odpověděla bez zaváhání:, Jökull. Dělá tu jako číšník.“

„Chcete mě načapat?“ zeptal se Jökull a rozhlížel se kolem sebe, jako kdyby chtěl objevit skrytou kameru. „Ráda byste věděla, proč není kus louky posekaný?“

„Ano,“ odpověděla Tóra a usmála se. „Slyšela jsem, že to máte na starosti.“

Jökull se zatvářil uraženě, což šlo s jeho důstojným číšnickým úborem špatně dohromady. „Ano, něco si tím přivydělávám. Mezi jídly není nic na práci, tak jsem to přijal.“

„Záslužná ochota,“ podotkla Tóra. ‚Je ale nějaký důvod pro ten vynechaný kus? Je to kvůli tomu velkému kameni?“

„Ne, ten nevadí,“ zamumlal Jökull. „Ale na té louce jsou místa, se kterými si sekačka neporadí. Jakési nerovnosti. Vždycky na nich uvízne a já mám problém s ní

popojet. Proto jsem ten kus vynechal. Nikomu to nevadilo.

Jónas si stěžoval?“

„Ne, to ne,“ pospíšila si Tóra a usmála se. Chtěla už

odejít, ale pak se zarazila. „Nemáte náhodou lopatu, kterou byste nám mohl půjčit?“

„Vážně,“ řekl Matthias a odhazoval hlínu přes rameno, „vážně jsi mimořádná žena. Jsem přesvědčen, že pro jinou příslušnici tvého pohlaví bych lopatu do rukou nevzal.“

„Pssst,“ sykla Tóra. „Méně žvanit. Více kopat.“ Byli opět na louce a Tóra ji prozkoumávala tak dlouho, až

narazili na výraznou vyvýšeninu, kterou nyní Matthias odstraňoval. „Ta určitě něco skrývá.“

Matthias zasténal. „Jak myslíš.“ Zajel lopatou pořádně do země a založil ruce v bok. „Prosím.“

Tóra k němu přistoupila a nakoukla do ploché prohlubně. „To je nějaká zeď.“

Matthias se poškrabal na čele. „Není to kus základů?

Nestával tu nějaký dům?“ Hrabal chvíli lopatou kolem. „To není možné!“

„Vidíš to, co já?“ zeptala se Tóra a sklonila se ke zdi.

Pak se narovnala a rozevřela dlaň. „Popel.“ Vrhla pohled na Matthiase. „Ten dům vyhořel.“

„Jako na té kresbě,“ připomněl. Chvíli mlčel. „Nebyly na tom obrázku hořícího domu také lidské oči?“

Kapitola dvacátá čtvrtá

„Položila to.“ Tóra hleděla zmateně na displej svého mobilu. „Nebo se ztratil signál.“ Vzhlédla a zavrtěla hlavou.

„Ne, opravdu to položila.“

„Čekalas něco jiného?“ zeptal se Matthias. „Sourozenci tě dnes ráno málem vyhodili z domu. Sotva se dá čekat, že se budou těšit na tvé zavolání.“

„Hm, asi máš pravdu,“ odvětila Tóra zklamaně a vrátila mobil do kabelky. „Víš, jak by se nám hodilo, kdyby věděli, jaký dům tady stával?“ Byla dosud s Matthiasem na louce.

„Třeba o tom něco ví Berta, Elínina dcera,“ dodala přemýšlivě. „A nebude na mě stejně protivná.“

„Proč by měla?“ usoudil Matthias. „Rychle ti ale ukáže záda, jestli se budeš vyptávat na jejího přítele na vozíku.“

„Ne, ne, to nebudu,“ slibovala Tóra. „Teď bych radši věděla něco o tom domě.“ Vraceli se do hotelu. Když šli kolem místa, kde Matthias kopal, zůstala Tóra stát. „Jak je

možné, že na to Birna nepřišla? Když se podíváš do jejího notesu, zjistíš, že jí tohle místo nešlo z hlavy.“

„Není ti to jasné?“ podivil se Matthias. ‚Jökull, který seká louku, je zřejmě jediný, kdo o těch nerovnostech věděl.

Svými názory na Birnu se před tebou netajil. Určitě by jí byl nic neřekl, pokud by s ním vůbec mluvila.“

„Někdo ale musel na té louce něco hledat. Jestli ta osoba chtěla najít základy, řekla bych, že si počínala dost chaoticky. žádná z těch děr není blízko nerovností.“

„Pokud se ty dolíčky vůbec dají označit za díry,“

upřesnil Matthias. „Ale máš pravdu: jestli ten neznámý kopáč hledal vyhořelý dům, zrovna moc šikovně si nepočínal.“

„Musím znovu do sklepa a prohlédnout ty krabice důkladněji,“ zamumlala Tóra zamyšleně. „Možná se tam najde něco, z čeho poznáme, co tady stávalo. Nějaká fotka nebo tak.“

Matthias se podíval na hodinky. „Nevím, jestli je to moudré. Nemáš náhodou odvézt karavan s dětmi?“

„To má čas do večera,“ namítla Tóra. „Právě jsem mluvila s Gylfim a momentálně je všechno v pořádku. Šli pěšky do obchodu blízko místa, kde parkují. Jinak mohu jen doufat, že jeho přítelkyně Sigga zavolá svým rodičům. Já to každopádně nebudu. Ti si nikdy nenechají ujít příležitost postěžovat si, do jakých potíží Gylfi přivedl jejich nebohou dceru. Potom vypění a tvrdí, že je to moje vina.“

„Co je s tvým exmanželem?“ zeptal se Matthias.

„Myslíš, že mu Gylfi řekl, co zamýšlí?“

„To těžko,“ usoudila Tóra. „Pro mě za mě si Hannes klidně může dělat starosti. Je to nakonec jeho vina, že mu utekli.“ Zaklepala na kabelku se svým mobilem a ušklíbla se. „Dostala jsem od něj nejmíň sto esemesek. Příležitostně se na ně kouknu, nebo když –“Její mobil se ohlásil. Zmlkla a vydolovala ho z kabelky. Byla to Bela.

„Ahoj,“ řekla Tóra. ‚Jak to šlo?“ Zatímco mluvila se sekretářkou, lovila z kapsy u blůzy pero a kousek papíru.

„žádná Kristín, povídáš?“ Naslouchala a zapisovala si, co Bela odříkávala. Pak se s ní rozloučila a otočila se zpět k Matthiasovi., Je tam pochovaný sám. Kristín není ani v okolních hrobech.“ Zklamaně vydechla. „Na náhrobku je jen jméno, datum narození a úmrtí, a pak je tam pár veršů.“

„To je pěkné,“ konstatoval Matthias. „Další báseň.

Poslouchám.“

Tóra přečetla z papírku verše, které jí Bela nadiktovala.

Je dobré mít svůj dům, byť těsný.

Doma jsi pánem. Krvácí srdce každému, kdo musí denně o svůj chléb prosit.

Přenesla pohled z papírku na Matthiase. „Na rozdíl od těch prvních veršů, které jsem nikdy neslyšela, mně tyhle připadají známé. Možná se dá jejich původ najít na

internetu. Mohl by to být některý výrok Vysokého z Hávamálu.“

Matthias poklepal Tóru po rameni a obrátil její pozornost k hotelu. „Policie si zřejmě vyžádala posily,“

poznamenal a ukázal na policejní vůz, který právě přijížděl.

„Za téhle situace asi nebudeš moct zmizet ve sklepě.“

„Proč se mnou nechceš jít ven?“ zeptala se Berta udiveně a odhrnula z okna závěs. Tmavá místnost se okamžitě prosvětlila. „Venku je super počasí.“ Chvíli hleděla ven a pak se od okna odvrátila. „Pojď, udělá ti to dobře.“

„Běž sama,“ zavrčel Steini popudlivě a snažil se odstranit zdravou rukou kousek gumy, který se přilepil na kolo jeho vozíku. „Nemám chuť.“

„Netvař se tak mrzutě,“ vybídla ho Berta a přidřepla si k němu, aby měla tvář ve stejné výši. Většinou se jí dařilo na něj víc zapůsobit, když si hleděli do očí. „Slibuju, že ti bude líp, když se mnou půjdeš na čerstvý vzduch. Jestli tě něco trápí, zmizí to, když budeš myslet na něco jiného.“

„Nezmizí,“ zahučel Steini, stále v depresi. Berta byla na jeho úsečné odpovědi zvyklá. Kvůli jizvám kolem koutků úst se mu špatně mluvilo. Jako by se mu rty na jedné straně následkem popálení spekly a Berta si stále kladla otázku, zda lékaři nemohli zasáhnout lépe. Tušila, že Steini váhá s udělením souhlasu k dalším operacím; přinejmenším se s ní

o tom nechtěl bavit, když se ho na to ptala. Bylo nepravděpodobné, že by byl stále na seznamu čekatelů, jak svého času tvrdil. Zřejmě se dosud nevzpamatoval z bolesti a z nepříjemností první operace. Minulý týden zaslechla z jeho záznamníku zprávu jednoho fyzioterapeuta – chtěl, aby mu zavolal zpět, že by měli znovu začít s cvičením. Když

Berta Steiniho prosila, aby tak učinil, nechtěl se s ní o tom vůbec bavit. Potřeboval by víc času k tomu, aby znovu dosáhl rovnováhy, duševní i fyzické. „Můžeme si vyjet autem, jestli chceš,“ navrhla Berta a zasmála se. Jsem připravena na všechno, jakmile budeme venku.“

„Na všechno?“ zopakoval Steini a bez mrknutí se jí upřeně podíval do očí.

„Téměř na všechno,“ odvětila Berta s hranou veselostí a vstala. Věděla dobře, kam míří, ale do takové debaty se pouštět nechtěla. Ani teď, ani nikdy. „Víš, co mám na mysli.“ Položila mu ruku na koleno. „Pojď. Jedem!“

Steini jedním škubnutím odtrhl gumový přílepek z kola.

„Nemáš strach?“

„Strach?“ zeptala se Berta překvapeně. „Proč bych měla mít strach?“ Zasmála se. ‚Je léto.“

Chvíli se na ni mlčky díval. Potom svěsil hlavu. „Stojí to za hovno.“

Bertu píchlo v žaludku. Nemohla ho vidět v takovém stavu. Bylo to hrozné. Všechno to bylo nespravedlivé. Proč při té nehodě nedopadl lépe? Mnoho lidí potká nějaké

neštěstí, ale ne s takovými následky. Kdyby mu jen nebyla volala! Snažila se dál usmívat., Já vím,“ řekla vesele.

„Pojeďme do Kreppy. Musím zabalit ještě spoustu věcí a kdo ví, třeba najdeme něco zajímavého. Pamatuješ, jak ses posledně pobavil?“

Steini se chladně usmál. „Pobavil, říkáš?“ Povzdechl si.

„Mně je to je jedno. Tak pojeďme.“

„Super,“ zaradovala se Berta. „Slibuju ti, že nebudeš litovat.“ Kdykoli někam vyrazili, jeho nálada se zlepšila.

Když pak Steini náhle vysunul zdravou ruku a chytil ji za zápěstí, lekla se.

„Můžeš mi odpustit?“ zeptal se zastřeným hlasem.

„Odpustit?“ otázala se Berta rozpačitě. „Co ti mám odpustit?“

Jen tak,“ zamumlal. „Když dojde k nejhoršímu, i pak mi odpustíš?“

Berta nechápavě zavrtěla hlavou. Byla to nejdelší věta, jakou od něho za poslední měsíce slyšela. „O čem to vlastně mluvíš?“ Něžně si vyprostila zápěstí a postavila se mu za záda. „Mám ti odpustit…,“ zopakovala a opřela se do vozíku. „Hlupáčku,“ dodala láskyplně. „Cos mi udělal?“

„Doufám, že nic,“ odpověděl Steini a přetáhl si přes hlavu kapuci svojí mikiny, zatímco Berta otvírala domovní dveře a strkala vozík přes práh. „Alespoň doufám.“

*

Tórólfur svraštil čelo a opřel se o dveře provizorní kanceláře v hotelu. „O pěkný kus jsme pokročili. Víc k tomu zatím neřeknu.“

Tóra stála se založenými pažemi na chodbě proti němu.

Mluvila tiše, aby Jónas, který byl za dveřmi a čekal na ni, z rozhovoru nic neslyšel. Když si ho Tórólfur pozval k výslechu, Jónas ji požádal, aby u toho byla. Policista Jónase upozornil na jeho povinnost mluvit pravdu a informoval ho, že jako obžalovaný není povinen vyjadřovat se k obviněním.

V okamžiku, kdy větu dokončil, Tóra vyskočila a požádala ho o rozmluvu mezi čtyřma očima. Nyní tedy stála venku a přela se s vyšetřovatelem. „Neodpověděl jste na mou otázku.

Proč je Jónas najednou podezřelý? Co se změnilo?“

Tórólfur si rovněž založil paže. „Včera a dnes jsme mluvili s řadou svědků. Jejich výpovědi nevrhají na vašeho mandanta dobré světlo.“

Tóra se zhluboka nadechla. „A co to znamená? Chcete ho zatknout?“

„Přijde na to, co nám při výslechu poví,“ odvětil Tórólfur a pokrčil rameny. „Kdo ví, třeba už si připravil vysvětlení.“

„Vysvětlení?“ zeptala se Tóra. „Vysvětlení čeho? Copak jich podal málo?“

‚Jak jsem už řekl, včera a dneska se objevilo pár věcí, o kterých jsme při poslední rozmluvě nevěděli. Kromě toho se mi jeho vysvětlení nezdají příliš přesvědčivá,“ odpověděl

Tórólfur. „Nemohli bychom už začít? Zjistíte, nač se ho chceme ptát.“

„Nechte mě s ním dvě minuty o samotě,“ poprosila.

„Musím mu objasnit změněnou situaci.“

Tórólfur z toho očividně nebyl nadšený, ale přesto svolil. Vyzval svého asistenta, aby opustil kancelář, a Tóra do ní vešla místo něho. Rychle usedla vedle Jónase, který na ni zmateně zíral. „Co je?“ vyhrkl ustaraně. „Proč jsi šla ven?“

Tóra mu konejšivě položila ruku na koleno. Jónasi, situace se změnila. Zatím tě vyslýchali jako svědka a na počátku výslechu tě příslušným způsobem poučili. Teď máš statut podezřelého či obžalovaného.“

„Cože?“ vyjekl Jónas. Já?“

„Ano, ty,“ potvrdila Tóra. „Nemáme moc času, přejděme proto k věci. Poslouchej mě.“ Pohlédla Jónasovi do očí. „Tórólfur mi právě řekl, že se při výslechu svědků dozvěděli věci, které je vedou k tomu, aby ses pro ně stal podezřelým.“

Jak, prosím? Já nic neudělal, už jsem ti to přece řekl!“

Jónas téměř křičel. „Svědci museli lhát.“ Tóra cítila, jak se mu noha třese.

Je docela možné, že svědkové nemluví pravdu, Jónasi,“

namítla Tóra a stiskla mu koleno, aby ho uklidnila. „Je velice důležité, abys dokázal vysvětlit, kdes byl, a věrohodně zodpověděl všechny Tórólfovy otázky. Když

nebude s tvými odpověďmi spokojený, hrozí nebezpečí, že budeš zadržen.“

Jónasova noha se křečovitě napnula. Zbledl. „Zadržen?

Teď?“

„Zatčen, Jónasi,“ upřesnila Tóra a naklonila se k němu.

„Odvezou tě policejním vozem na strážnici a ráno tě předvedou před vyšetřujícího soudce, který nařídí vyšetřovací vazbu.“ Tóra dosud měla jen tři případy, při nichž byla uložena krátká vyšetřovací vazba, a tak se v příslušných formalitách moc nevyznala. Zmíněné případy nedopadly dobře, a proto usoudila, že není vhodná chvíle, aby Jónase na svou nezkušenost upozorňovala.

„Nemůžu do vězení,“ namítal Jónas. Byl tak zničený, že Tóra o jeho slovech nepochybovala. „Prostě nemůžu. Je pondělí.“

Tóřino obočí se zachvělo. „Pondělí? To je horší než jiný den?“

„Ne, ne,“ hučel Jónas, „pro mě jsou ale pondělky nešťastné dny.“

Tóra ho přerušila dřív, než mohl začít lamentovat o hvězdách a auře. „Teď mě dobře poslouchej. Pustíme policisty dovnitř a oni tě budou vyslýchat. Doufám, že dokážeš vyvrátit všechno, co podle nich mluví pro tvoji vinu. V tom případě ti mohu slíbit, že tento pokoj opustíš se mnou.“

„A když to nedokážu?“ vydechl Jónas a chytil se Tóřiny ruky. „Co potom?“

„Pak se musíme podívat pravdě do očí.“ Tóra mu poklepala na rameno. „Vzchop se a snaž se být docela přirozený.“ Vstala a šla ke dveřím. ‚Jsi připravený?“ zeptala se s rukou na klice. Jónas přikývl. V žádném případě však nevypadal, že je připraven na to, co ho čeká.“

„Hm, to nevím,“ zadrmolil Jónas a vrhl na Tóru, která seděla vedle něho, zmatený pohled.

Tórólfur projevil přehnaný údiv. „Jak to, že ne? Kdyby se někdo zeptal mě, jestli jsem měl minulý čtvrtek pohlavní styk s pěknou mladou dámou, nedělalo by mi žádné potíže si na to vzpomenout. To jste tak vytížený?“

Tóra v duchu vzdychla. „Na tuto otázku můj mandant nechce odpovědět,“ pravila s kamennou tváří.

„V pořádku,“ odvětil Tórólfur, „beztak mu musíme odebrat vzorek slin pro test DNA.“

K zodpovězení této otázky nebyl test DNA nutný. Jónas byl nervózní, vinu měl vepsanou ve tváři. Bylo nasnadě, že se ve čtvrtek s Birnou vyspal – což byl bohužel současně i den, kdy se zpečetil její osud. „Nalezlo se v Birnině vagině sperma?“ zeptala se Tóra. „Upozorňuji na to proto, že v případě vyšetřovací vazby mně musí být poskytnuty všechny podklady. Jinak bychom s jistotou podali námitku u Nejvyššího soudu.“ Jónas potají zasténal.

„Smím se zeptat, zda jste při vyšetřování narazili na fakt, že Birna měla poměr s jedním farmářem ze sousedství?“ zeptala se Tóra s nadějí, že na to policie dosud nepřišla. „Zmíněné sperma může pocházet od něj.“

„O tom muži víme všechno,“ odpověděl Tórólfur s podivnou grimasou.

„Tak?“ povytáhla obočí Tóra. „Nebylo by tedy logičtější vyslýchat jeho?“

„To už jsme udělali,“ pravil Tórólfur a zakroužil tužkou mezi prsty. „Nehledě na výsledky jeho testu DNA, musíme udělat test i vašemu mandantovi.“

„Ale proč?“ chtěla vědět Tóra. Jestliže sperma patří dotyčnému farmáři, těžko s ní mohl mít styk Jónas.“

Tórólfur se jízlivě ušklíbl a Tóře spadla čelist, když jí došlo proč. „V Birnině vagině se našlo sperma dvou mužů?“

vyhrkla ohromeně.

Tórólfur si přestal hrát s tužkou. „Patrně ano,“ dodal po krátkém zaváhání,

Tóra další důkazy nepotřebovala. Birna se v den své smrti vyspala se dvěma muži. Jedním byl Jónas a druhým Bergur – nebo vrah, což ovšem musel být jeden z nich. Tóra vycítila, jak Jónas vedle ní ztuhl. Bylo jí jasné, co ho trápí.

Naklonila se k němu a zašeptala mu do ucha, aby policisté nic neslyšeli: „Určitější byl první.“ Nemohla si dovolit, aby Jónas znervózněl ještě víc. Ten se naštěstí trochu vzpamatoval. „Vyspat se s nějakou ženou ještě neznamená,

že ji chce ten muž zabít. Nebo snad ano?“ obrátila se k Tórólfovi a dodala: „Do tohoto okamžiku se Jónasovi nic takového neprokázalo.“

„Ne, to ne,“ odpověděl Tórólfur. „Když má ale zavražděná zranění na vnitřních i vnějších genitáliích, která ukazují, že byla znásilněna, je to už něco jiného, ne?“

Tóra se rozhodla, že se k tomu nevyjádří. Jsou ještě další nejasné body, nebo je Jónasovo údajné sperma jedinou věcí, pro kterou nemáte vysvětlení?“

‚Je toho víc,“ prohlásil Tórólfur. „Měli bychom si ještě jednou promluvit o té SMS zprávě, která byla odeslána z vašeho mobilu, Jónasi. Můžete nám k tomu říct něco víc než

posledně? Například to, kde jste byl toho večera mezi devátou a desátou?“

Jónas se zoufale otočil k Tóře. Povzbudivě na něho mrkla. „O té zprávě nemohu říct nic bližšího. Já ji neposlal, a tak mi někdo musel mobil sebrat a použít k tomu účelu.

Kolem sedmé jsem se šel projít a svůj mobil jsem nechal někde ležet. Pak mi ho musel někdo šlohnout.“

„Šlohnout, hm,“ zopakoval Tórólfur výsměšně.

„Šlohnout, a zase vrátit, co?“

„Ano,“ potvrdil Jónas důrazně. „Nenosím ho pořád u sebe, nechávám ho tu a tam ležet, a tak to není nic těžkého.“

Masíroval si spánky. „V hotelu byla spousta lidí, konala se spiritistická seance. Mohl to udělat kdokoli.“

„Zvláštní, že se o tom zmiňujete teprve teď,“

poznamenal Tórólfur zamyšleně. „My se totiž tou seancí zabývali. Jak jste řekl, v hotelu bylo plno, a přesto si nikdo nemůže vzpomenout, že by vás zmíněný večer viděl. Kam jste se šel projít? Dolů na pláž?“

„Ne!“ vykřikl Jónas a uhodil dlaní do stolu. „Toulal jsem se po okolí, nejprve nahoře u příjezdové cesty, abych zkontroloval, jak pokročily práce s odvodňovacím kanálem, a pak jsem ještě hodinu chodil jen tak.

Když jsem se vrátil, byl jsem chvíli ve své kanceláři a pak jsem šel do svého bytu. Určitě mě někdo v hotelu viděl.

Neskrýval jsem se. Před desátou jsem byl tady, a jestli si dobře vzpomínám, seance ještě neskončila.“

„Přesto vás ale nikdo neviděl. Ani uvnitř, ani venku. Od půl desáté byla přestávka a trvala asi do deseti. Během ní se účastníci procházeli všude kolem, chodili ven kouřit, nosili si kávu, ale nikdo vás neviděl. Ačkoli jste se měl přesně v tuto dobu vrátit,“ shrnul to Tórólfur. „Ale teď něco jiného.

Včera večer se našla druhá mrtvola v jedné nedaleké stáji.

Můžete mi říct, kde jste byl v tu dobu?“

„Já? Byl jsem v Reykjavíku,“ odpověděl Jónas.

„Kdy jste tam jel?“

„Vyjel jsem asi ve dvě hodiny.“ Jónasovi se trochu zachvěl hlas.

Jistě jste jel tunelem, že ano?“

„Ano,“ potvrdil Jónas dřív, než ho Tóra stihla zadržet.

Něco se jí na celé té věci nelíbilo.

Jel jste svým vozem?“ pokračoval Tórólfur a tvářil se lačně jako dítě před sáčkem cukrovinek.

„Na tuto otázku nechce odpovídat,“ pospíšila si Tóra se svým vstupem. Položila Jónasovi ruku na stehno a pevně je stiskla.

„V pořádku,“ souhlasil Tórólfur a ironicky se usmál. Jel jste tedy tunelem do Reykjavíku. Je přísně zakázáno projíždět tudy na koni či na kole nebo jít pěšky. Vyjděme tedy z toho, že jste jím projel osobním autem.“

Jel jsem svým vozem,“ prohlásil Jónas jako osel navzdory sevření Tóřiny ruky. Neudržela se a zaryla mu za tu hloupost nehty do masa. Jónas zasténal a uraženě na ni pohlédl. Ta však dělala jakoby nic.

Tórólfur se nyní zašklebil od ucha k uchu. Zamával několika sepnutými listy papíru a pleskl jimi na psací stůl před Jónase. „To je seznam všech vozidel, která včera projela hvalfjórdurským tunelem. Poznávací značka vašeho auta mezi nimi není.“ Odmlčel se a pohlédl Jónasovi do očí.

„Jak nám to vysvětlíte?“

Jónas byl konečně tak chytrý, že nechal pusu zavřenou.

„Tuhle otázku nezodpoví,“ ozvala se opět Tóra.

„Podotýkám, že je příliš rozrušený a vzpomínky se mu pletou.“

„Stalo se to teprve včera,“ namítl Tórólfur. Protože Tóra s Jónasem na jeho slova nereagovali, pokrčil rameny. „Ale co, mluvme o něčem jiném.“

O něčem jiném? Tóře dalo práci, aby na sobě nedala nic znát, ačkoli ji polil strach. Co proti němu, sakra, ještě mají?

„A pak se ještě pohádal s Eiríkem, kterého našli mrtvého ve stáji,“ sdělila Tóra Matthiasovi. „Chvíli předtím, než Eiríkur opustil hotel. Kromě toho měl v krvi množství uspávacích tablet. Stejných, jaké leží na Jónasově nočním stolku.“ Zhluboka vydechla. „Mají příkaz k domovní prohlídce, do háje.“

Matthias ostře hvízdl. ‚Je vinen?“

„To opravdu nevím,“ odvětila Tóra. „Na Birnině pásku se našly jeho otisky prstů a zřejmě ten den, kdy byla zavražděna, nebo snad dokonce ten večer, s ní měl pohlavní styk, ačkoli to popírá. Potom ještě tvrdil, že prý jel včera do Reykjavíku.“ Povzdechla si a podala Matthiasovi seznam s poznávacími značkami. „Vypsali si značky všech vozů, které projely tunelem. Nějaký chudák musel celou noc luštit záznamy bezpečnostních kamer.“

„Kam ho odvezli?“ zeptal se Matthias.

„Do Borgarnesu,“ odpověděla Tóra. „Ráno bude předveden před okresní soud. Policie žádá zatykač.“

Prohrábla si rukou vlasy. „Ale prosadí to jen tehdy, bude-li soudce opilý.“

‚Je tím známý?“ podivil se Matthias.

„Ne, to jsem řekla jen tak. Radši ať není.“

„Ach, úplně jsem zapomněl ti povědět, co se mi stalo, zatímco jsi byla pryč,“ vzpomněl si náhle Matthias.

„Objednal jsem si u baru kávu, a když jsem hledal v kapse peníze, měl jsem najednou v ruce ten řád ze Stykkishólmuru. Položil jsem ho s drobnými na pult a hned nato se naježil muž vedle mě. Byl to ten starý pán, Magnús Baldvinsson.“

„Co?“ vyhrkla Tóra ohromeně. „Co řekl?“

„Netuším,“ odpověděl Matthias, „mluvil islandsky a neznělo to moc přátelsky. Nakonec ten řád popadl a smýkl jím přes celý pult. Pak se zvedl a odešel. Číšník byl z toho totálně perplex a pravil, že to ten pán zřejmě považoval za provokaci. Řád mi vrátil a byl z toho vyděšený tak jako já.“

„Tsss,“ ulevila si Tóra. „Magnús se choval velmi podivně i tehdy, když jsme se ho ptali na nacisty, vzpomínáš? Takhle lidi na Islandu normálně nereagují,“

dodala. „Neměli bychom si s ním promluvit ještě jednou?“

Sáhla po telefonu na stole. „Ze všeho nejdřív ale musím dopravit děti do města. Vypadá to ovšem, že domů se hned tak nedostanu. Aspoň že tohle jejich bláznivé dobrodružství dobře dopadlo. Mám špatné svědomí, protože se zakousnu do prapodivného případu, a nezbývá mi než… Ale můj drahý exmanžel, tomu je to samozřejmě… A sakra, to by se prostě nemělo stát.“ Vytočila číslo svého syna.

„Ahoj, Gylfi, tady máma. Je vám fajn v Selfossu, nebo ne?“

Kapitola dvacátá pátá

„Běž napřed,“ řekla Tóra a strčila do Matthiase.

„Chovej se, jako bys byl blázen do koní. To ti jistě uvěří, nakonec jsi Němec.“ Stáli na dvoře statku v Tunze a Tóra doufala, že tu zastihnou farmáře Berga. Podle ní se nejspíš podílel na vraždách, u nichž byl Jónas hlavním podezřelým.

Došli k účelnému obytnému domu. Vypadal jako jeden z rodinných domků, jaké se stavěly kolem roku 1970, a byl v špatném stavu. Nátěr střechy z vlnitého plechu se ve velkých kusech odlupoval; ze zdí natřených špinavou žlutí probleskovaly rezavé sloupky. „Dělej, nestyď se,“ pobídla Tóra Matthiase.

„Nech mě,“ bránil se a krčil nos. „Strašně to tady smrdí,“ dodal a rozhlížel se po příčině toho zápachu.

„Není to jenom venkovský vzduch?“ nadhodila Tóra a nasála jej nosem. ‚Je ale možné, že vítr vane od pláže s vyplavenou velrybou. Pojď,“ vybídla ho, „já se ujmu slova.

Bude asi lepší nic nepředstírat.“ Zaklepala na rozbité dveře.

Byl na nich dřevěný štít a na něm pokrouceným písmem vyvedená jména obyvatel: Bergur a Rósa. Tóra úpěnlivě doufala, že nevyjde paní domu. Chtěli mluvit s Bergem a Tóra nevěděla, jestli manželka o jeho poměru s Birnou věděla. Nechtěla být tím, kdo jí tuhle zprávu sdělí, a na druhé straně by rozhovor s Bergem nic nepřinesl, kdyby se o tom nezmínila.

Dveře se otevřely. Stanul v nich muž mezi třicítkou a čtyřicítkou. Byl štíhlý, a přesto působil svalnatě, měl široká ramena a silná předloktí. Tóra pochopila, proč Birnu přitahoval. Něco z rysů jeho tváře a černých, kudrnatých vlasů ho dělalo atraktivním. „Dobrý den,“ pozdravila Tóra.

„Vy jste Bergur?“

„Ano,“ odpověděl muž a tázavě se na hosty podíval.

Tóra se usmála. ‚Já jsem Tóra, advokátka Jónase z hotelu. Tohle je Matthias z Německa, který mi pomáhá, dá-li se to tak říct.“ Ukázala na svého zdvořile pokyvujícího společníka. „Rádi bychom si s vámi promluvili.“ Podívala se mu do očí. „O Birnině vraždě a o novém nálezu mrtvoly.“

Bergur se na ně ostře podíval. Tóra měla dojem, že ho svou návštěvou moc nepotěšili. „Nejsem si jistý,jestli mám s vámi o čem mluvit,“ odtušil nevrle. „Policie mě vyslýchala celé hodiny a dokonale mě vyždímala. Nemůžete si prostě obstarat svědecké výpovědi?“

Tóra se nepřestala usmívat. „Dávám přednost osobní rozmluvě před pročítáním výpovědí. Otázky, které zajímají mě, policie často ani nepoloží.“ Lehce vzdychla. Jestli s námi ale nechcete mluvit, pokusíme se kontaktovat vaši paní. Ta jistě nebude tak vyždímaná jako vy.“

Bergur zakolísal. „To ne, ale určitě nemá o nic větší zájem s vámi mluvit než já.“

„To se uvidí,“ odvětila Tóra. „Zavolám jí a vysvětlím naše pohnutky. Jsem si jistá, že se pak se mnou bude chtít setkat.“ Doufala, že by to mohlo stačit. Nasadila pokerovou tvář, aby ho snad nenapadlo, že jen blufuje.

Bergur se ohlédl do chodby, pak se opět obrátil k nim a stihl Tóru zlostným pohledem. Matthiase ignoroval. „V

pořádku,“ utrousil mrzutě. Jsem vám na chvíli k dispozici, ale ne tady. Venku ve stáji je malá kuchyňka, tam se můžeme posadit.“ Vrátil se do chodby, obul si boty a zavolal: „Róso! Jsem venku!“ Pak za sebou zavřel dveře, ačkoli na něj jeho žena volala něco, co Tóra nestačila zachytit. Mlčky a rychle vykročil ke stáji.

„Ta stáj…,“ halekala za ním Tóra, zatímco on pochodoval k novější budově pokryté vlnitým plechem, „…to je ta, kde se našla Eiríkova mrtvola?“ Bergur neodpověděl. Tóra mrkla na Matthiase a naznačila, že se to nevyvíjí zrovna dobře. Zašermovala rukou před ústy a namířila na něj prst, čímž ho chtěla přimět, aby se podílel na rozhovoru, ale Matthias jenom zavrtěl hlavou.

Došli za Bergem k mohutným vratům, která s velkou námahou otevřel. „Pojďte dál,“ vyzval je.

„Děkuji,“ řekla Tóra a musela se usmát Matthiasovu výrazu. Pach koňského hnoje ho zasáhl jako úder blesku.

„Dobré, co?“ podotkla k němu, aby ji Bergur neslyšel.

Matthias sevřel rty tak, že by nevyloudil úsměv, ani kdyby chtěl. V kuchyňce se jeho křečovitý výraz trochu zmírnil.

„Posaďte se tady,“ vyzval je Bergur a ukázal na tři polstrované židle u starého kuchyňského stolu. Sám se opřel o dřez se špinavým kávovarem a s krabicí nábojů do pušky.

„Děkujeme,“ odvětila Tóra a sedla si. Všimla si, že Bergur s nechutí pozoruje Matthiase, jak stírá dlaní prach ze židle, dřív než si na ni sedne. „Nevím, jestli jste slyšel, nač jsem se ptala,“ promluvila Tóra, „ale je tohle ta stáj, kde se našla Eiríkova mrtvola?“

Bergur kývl.

„A našel jste ho vy, že ano?“ otázala se. Opět mlčky přikývl. „A Birninu mrtvolu jste objevil také vy. Zvláštní,“

dodala a zatvářila se udiveně.

Bergur hned neodpověděl, ale zato zíral na Tóru zpod černého, hustého obočí tak upřeně, až musela uhnout pohledem. Konečně řekl suše: „Chcete tím něco naznačit?

Jestli ano, mohu vám říct jen to, co jsem řekl i policii – nemám s těmihle úmrtími nic společného.“

„S vraždami,“ opravila ho Tóra. „Oba byli zavražděni.

Ať je tomu jakkoli, víme, že jste měl s Birnou poměr. Bylo mezi vámi všechno v pořádku?“

Bergur se lehce začervenal. Tóra nevěděla, jestli zlostí nebo studem nad tím, že se baví s neznámými lidmi o své nevěře. Jeho hlas nasvědčoval spíš druhé možnosti.

„Všechno probíhalo dobře,“ utrousil a sevřel rty.

„Věděla o tom vaše žena? Jak se jmenuje?“ zeptala se Tóra, ale pak si vzpomněla. „Ach ano, Rósa. Věděla o tom?“

Jeho ruměnec zesílil. „Ne,“ odpověděl. „Nic nevěděla a myslím, že na to dosud nepřišla. V žádném případě by se to nedozvěděla ode mě.“

„Nebylo to tedy nic vážného?“ otázala se Tóra. „Ptám se jen proto, že jste to před svou ženou zatajil.“

„Mohlo z toho být něco víc,“ pravil Bergur nervózně.

„Chtěl jsem se s Rósou rozejít. Byla to jenom otázka času.“

„Chápu,“ pokývala Tóra. „Pak tedy není nutné o tom dál mluvit, že?“

„Nic vám po tom není,“ potvrdil Bergur.

„Ne, samozřejmě že ne,“ souhlasila Tóra a narovnala se na židli, která se přitom málem zhroutila. „Dnes jsem se ale o Birně dozvěděla něco, co mi připadá dost podivné.“

Odmlčela se, jako by přemýšlela, zda se má Bergovi svěřit.

„Co?“ chytil se zvědavě.

„Možná je to jen hloupost,“ prohodila a prohlížela si nehty. Potom vzhlédla a podívala se Bergovi přímo do očí.

„V den, kdy byla Birna zavražděna, měla pohlavní styk se dvěma muži. S vámi, předpokládám, a ještě s někým. Možná s vrahem – možná že ne. Bylo by možné, aby váš vztah byl v jejích očích jenom prchavou záležitostí?“

Bergur se napřímil a prudce vydechl. „Nevím, odkud svoje informace máte, ale mně řekli, že byla znásilněna.

Člověk nemusí být zrovna génius, aby pochopil, že ten druhý styk byl proti její vůli,“ vyrazil ze sebe.

„Byl jste tedy jedním z těch dvou?

Bergur se znovu opřel o dřez. „Ano,“ přiznal. „S jejím plným souhlasem a dlouho předtím, než ji někdo zabil. Už

odpoledne.“

Tóra chvíli přemýšlela. „Co si myslíte, kdo Birnu zabil?“

„Jónas!“ vyhrkl Bergur. „Kdo jiný?“

Tóra pokrčila rameny. „Tvrdí, že je nevinný. Tak jako vy. A proč by jí měl chtít ublížit? Pracovala na projektu, který byl pro něho důležitý. To teď bude znamenat konec práce nebo alespoň velké zpoždění. Pokud vím, smiřoval se právě s tím, že se rozejdou, a tak tu žárlivost nemohla hrát žádnou roli. Co si o tom myslíte vy?“

„Neměli spolu milostný vztah,“ tvrdil Bergur zarputile.

„Pracovali spolu, nic víc.“ Zalapal po dechu. „Ale usiloval o ni. Kdo tvrdí, že se smířil s tím, že ho nechala být, lže.“

„Odkud to víte?“ zajímala se Tóra.

„Řekla mi to Birna,“ odvětil Bergur naivně. „Pořád ji pronásledoval. Proto přestala pracovat v hotelu. Nedal jí tam prostě pokoj.“

Tóra natáhla uši. „Kde tedy pracovala? Někde tady, v sousedství?“

Bergur hned zaregistroval Tóřin zájem. Chvíli si vychutnával její vrtění na židli, a pak pokračoval: „V

Kreppě. Ten statek stojí na hotelovém pozemku, ale je prázdný. Tam se zařídila.“

„Vím, který statek to je,“ přikývla Tóra. „Už jsem tam byla, ale nevšimla jsem si ničeho, z čeho by se dalo soudit, že tam někdo pracuje. Víte, kterou místnost užívala?“

Jednu z těch v horním patře,“ odpověděl.

„Rozumím.“ Tóra se rozhodla co nejdříve se tam ještě jednou vydat. Musejí tam být Birniny věci, něco, co by mohlo vysvětlit její smrt. „Povězte mi, neznáte náhodou historii obou těch statků, Kreppy a Kirkjustéttu?“

Bergur zavrtěl hlavou. „Ne. Pocházím ze západních fjordů. Když jsem přišel sem, bylo mi dvacet.“

„Slyšel jste někdy o požáru v Kirkjustéttu?“ zeptala se s nevelkou nadějí.

„Ne, nikdy,“ odpověděl Bergur. „Ty statky tu už dávno stojí tak, jak jsou. Muselo by tam hořet krátce po dostavění a škody by museli hned odstranit. Ale pochybuju o tom, protože Birna se o minulost obou statků zajímala a nikdy se mu o ničem podobném nezmínila.“

„Mluvívala s vámi o historii těch dvorů?“ chytla se toho Tóra. „A nezmínila se někdy o nacistech?“

Bergur povytáhl obočí. „No víte, nic o nich nepovídala, ale ptala se mě, jestli o nich něco nevím. Pochopitelně jsem nic nevěděl, ale když jsem se zeptal, proč se mě na to táže, řekla, že to není důležité Je legrační, že se o to taky zajímáte.“

„A Kristín?“ pokračovala Tóra. „Vyslovila někdy to jméno?“

Bergur se výsměšně zašklebil. „Ukažte mi Islanďana, který by nikdy nemluvil o nějaké Kristín.“

„No jistě,“ poznamenala Tóra. „Ráda bych se ale ještě zeptala na toho jasnovidce, Eiríka. Znal jste ho?“

„Ne,“ odpověděl Bergur. „Věděl jsem, kdo to je. To je všechno. Nikdy jsem s ním nemluvil.“

„Můžete mi říct, jak jste ho našel, nebo i to, jak se ta věc přihodila?“

„Nechcete se radši podívat sami?“

Matthias a Tóra vstali a následovali ho do vlastní stáje.

Tóra si už na zdejší pach zvykla, ale Matthias po opuštění kuchyňky znovu sešklebil tvář. Přistoupili k jednomu boxu, který měl vyšší stěny než ostatní. „Ležel tady,“ řekl jim zbledlý Bergur. „Hřebec ho tady ušlapal. Každopádně to tak vypadalo.“ Otevřel dvířka. „Ten kůň tu momentálně není.“

Tóra nakoukla dovnitř. Nebylo tu nic k vidění, podlaha byla vyčištěná. „Policie místo činu jistě důkladně prohledala,“ usoudila.

„Ano, byli tady celou noc,“ přisvědčil Bergur. „V té době to nebyl zdaleka tak hezký pohled jako teď.“

„To si umím představit,“ podotkla Tóra. „Co jste chtěl ve stáji?“

„Krmit,“ odsekl. „Bohužel.“

„Bohužel? Co tím míníte?“

„Přál bych si, abych to byl nemusel vidět,“ odpověděl Bergur. „Byl to úděsný pohled. Liška, jehly, krev a ten ubohý člověk.“

„Liška?“ vyhrkla Tóra zvědavě. „Uvnitř byla nějaká liška?“

„No jo,“ zahučel Bergur. „Byla zdechlá a přivázaná k tomu Eiríkovi. Nejdřív jsem si myslel, že je to paruka, ale pak mi došlo, co to je. Stál jsem tu hodnou chvíli jako zkamenělý, nemohl se vůbec hnout. Jen jsem zíral.“ Zavřel dvířka.

„Proč by někomu přivazovali na prsa lišku?“ přemýšlela Tóra nahlas. „Mají v tomhle kraji lišky nějaký zvláštní význam?“

„Ne, o tom nic nevím?“ odpověděl Bergur. „Netuším, co to mělo znamenat. Možná jen to, aby všechno bylo ještě odpornější. Ta liška ohavně smrděla. Byla asi mrtvá mnohem déle než Eiríkur.“

Tóra si lámala hlavu, ale žádné logické vysvětlení ji nenapadalo. „Jaké jehly jste měl na mysli? Ten muž si píchl nějakou injekci?“ To by mohl být důvod Tórólfových podivných dotazů na akupunkturu a šicí soupravy.

Bergur se na ni ostře podíval, očividně nerad, že tu událost musí znovu líčit. Nahlas polkl a odpověděl: „Mrtvola měla v chodidlech špendlíky.“ Chvíli zaváhal.

„Stejně jako Birna.“ Otřásl se. „Ať už jí je do nohou napíchal kdokoli, musel být naprosto bezcitný.“

„Špendlíky?“ zopakovala Tóra nechápavě. „Skutečně?“

„Ano,“ potvrdil Bergur a znovu stiskl rty. „Musíme o tom mluvit? Není lehké připomínat si ty děsné podrobnosti.“

Tóra byla tak ohromená, že nevěděla, nač by se ptala dál. Co vraha přimělo k tomu, aby svým obětem zapíchal do chodidel špendlíky? Mučil snad Birnu a Eiríka, aby z nich dostal nějaké informace? Raději změnila téma. „Smím se zeptat, jestli můžete uvést, kde jste byl v době, kdy byli Birna a Eiríkur zavražděni?“

„Ano i ne,“ odpověděl Bergur. „Mohl bych udat, kde jsem byl, ale nemůže to potvrdit nikdo kromě mé ženy.“

Podíval se na Tóru tak, jako by ji chtěl zapřísahat, aby mu uvěřila. Tóra o tom nepochybovala, neboť ho považovala za chytřejšího, než je Jónas, který si vymyslel tak snadno vyvratitelné alibi. „Ona by policii nikdy nelhala,“ dodal rozmrzele, jako by šlo o velikou nevýhodu.

Ještě jedna otázka,“ pospíšila si Tóra. „Co znamená RER?“

Bergur znovu otevřel vrátka boxu. „Nemám tušení.“

Ukázal na zadní stěnu. „Eiríkur to tady sem vyryl, než

umřel.“

Tóra zašla do stání, Matthias ji následoval a oba se nad tím místem sehnuli. Matthias pak vyndal svůj mobil a pořídil fotografii. „RER,“ uvažovala Tóra hlasitě, když

koňské stání opouštěli, „co by to mohlo znamenat?“

Bergur pokrčil rameny. Jak jsem už řekl – netuším, co by to mělo být.“ Zavřel vrátka boxu. „Musím už jít. Stačí vám to?“

Ozvalo se hlasité zaskřípání a vrata stáje se otevřela.

Váhavě vstoupila žena v Bergově věku. Tóra se jí lekla.

Nebyla ošklivá ani znetvořená, ale něco na jejím držení těla a oblečení bylo nesmírně odpudivé. Její vlasy působily mrtvě a bezbarvě a byly svázané stuhou, která pamatovala lepší časy. Krátké řasy nenesly stopy líčidla. Bylo by obtížné popsat tuhle ženu pět minut poté, co ji člověk spatřil, a zdálo se, že si toho je vědoma – vypadala, jako by se nejraději propadla do země. Tóra se na ni zkusila povzbudivě usmát. žena stála nejisté mezi dveřmi. Pak si odkašlala a tichým hlasem Berga požádala: „Mohl bys ven?“

Tóry a Matthiase si nevšímala.

„Ano,“ odvětil Bergur. V jeho hlase nebyla špetka vřelosti. „Běž, hned přijdu.“

„Tak tedy,“ ozvala se Tóra přátelsky, „radši už půjdem.“

Otočila se k Bergovi. „Mockrát děkuji. Je dobré, že jsme mohli vidět místo činu.“ Přelétla zrakem od Berga k ženě, která nemohla být nikdo jiný než Rósa. „Váš muž byl tak laskav, že nám ukázal box, kde byla nalezena mrtvola. Jsem advokátka a můj mandant mě zatáhl do tohoto případu.“

Rósa lhostejně přikývla a představila se, ruku však Tóře nepodala. Na zlomek vteřiny na ní ulpěla očima, ale pak se zase otočila ke svému muži, „Půjdeš už?“ zopakovala.

Bergur neodpověděl.

Tóra se pokusila choulostivou situaci překlenout závěrečnou otázkou, které Matthias naštěstí nerozuměl. „V

hotelu jsem viděla mladíka na vozíku. Myslím, že pochází odněkud tady z okolí. Nevíte, co se mu stalo?“ Bergur a Rósa se ani nepohnuli. „Víte, toho s těmi ošklivými popáleninami,“ dodala na vysvětlenou. Víc ani říkat nemusela, neboť nadávky, které ze sebe Rósa vychrlila, svědčily o tom, že dobře ví, o koho se jedná. Tóra si připadala, jako kdyby jí něco spadlo na hlavu, a jen mlčky sledovala, jak Bergur popadl svoji ženu za paži a vyšel s ní ven.

Matthias položil Tóře ruku na rameno. „Nedokážu slovy vyjádřit, jak jsem rád, že mohu tohle páchnoucí místo opustit. Přesto se přiznám, že bych z duše rád věděl, cos té nebohé paní řekla!“

Magnús Baldvinsson se tiše usmíval. I když byl starý a unavený, byly momenty, kdy zapomínal na svou zchátralou tělesnou schránku a cítil se jako v mladých letech. Teď takový okamžik nastal. Vytočil číslo domů a čekal, až to jeho paní zvedne. Vzal do úst velký doušek koňaku, který si koupil v baru, a vychutnával pocit, jak mu zlatá tekutina zahřívá ústní dutinu, dříve než ji spolkne. „Ahoj, Frído,“

řekl. ‚Je to pryč.“

„Co?“ slyšel ptát se svou ženu. „Přijdeš domů? Co se stalo?“

„Policie zatkla jednoho muže pro vraždu Birny,“

vysvětlil Magnús a nakláněl skleničku ze strany na stranu.

„Můžeš říct Baldvinovi, že pro mě může přijet, jak se mu to bude hodit.“

‚Je na východní části ostrova a připravuje stranický sjezd. Jestli si dobře vzpomínám, vrátí se dnes pozdě večer,“

odpověděla jeho žena ustrašeným hlasem. „Mám požádat někoho jiného, aby pro tebe zajel?“

„Ne, ne,“ odmítl Magnús pokojně. K jeho radosti z polevujícího napětí a tísně minulých dní se přidružila dávná pýcha na vnuka. „Rád bych jel s ním. A poslechl si, co chce na sjezdu přednést.“

„Od té chvíle, co tě zavezl na Snaefellsnes, se pořád ptá, co je s tebou nového,“ referovala manželka.

Rozloučili se a Magnús zavěsil. Jeho ruka chvíli spočívala na sluchátku, než ji stáhl. Nevěděl, zda to byla

jeho stará končetina, co ho vrhlo znovu do přítomnosti, nebo alkohol, ale cítil se opět jako velice starý muž. Udiveně sledoval, jak mu po drsné tváři kane slza; viděl, jak mu stéká na nohavici. Zíral na skvrnu na kalhotách a přepadl ho pocit viny a nevolnosti. Kristín.

Tóra si třela spánky. „Nevím, jestli nás to dovede dál, ale verše na náhrobku Gríma Tórólfssona jsou z Hávamálu,“ vysvětlila a opřela se v křesle před počítačem.

Hrdě pohlédla na Matthiase a všimla si, že vůbec neví, o čem je řeč. „Hávamál, Zpěv Vysokého, je stará mravoučná báseň vložená do Ódinových úst. Rada slok zní ještě dnes velmi rozumně.“ Tóra znala znechucený Matthiasův výraz z vlastních školních let, kdy se poprvé vážně střetla s Hávamálem. „Ať je to ale jak chce,“ pokračovala, „tady se říká, že tyto verše popisují, jak špatně se cítí člověk, který je závislý na druhých.“

„Což nám zrovna moc neříká,“ odvětil Matthias. „To ví přece každé malé dítě.“

Já myslím, že to říká hodně,“ namítla Tóra. „Tahle sloka nebyla do Grímova náhrobku vyryta bezdůvodně. Rozhodně nespadla z nebe.“ Věnovala se opět internetu a pokoušela se najít verše, které objevili na kameni za hotelem. Našla však jen odkaz najedno místo v národních pohádkách Jóna Arnasona, v němž šlo o odložené děti. Navzdory veškeré snaze se jí nepodařilo najít na internetu celý text pohádkové

sbírky. „Tyto verše se týkají odložených dětí,“ pravila Tóra a líčila, co našla. „Tady píšou: Když se odloží nepokřtěné děti, stanou se z nich oživlé mrtvolky. Jejich nářek je slyšet, vane-li vítr od místa jejich věčného odpočinku, tj. od místa, kde byly zanechány. Dále tu stojí, že živé mrtvoly se opírají o jedno koleno a rukou se přitahují vpřed.“ Přenesla zrak z obrazovky na Matthiase. „Viděls oknem něco takového?“

Matthias ji sjel zničujícím pohledem. Tóra se otočila zpátky k monitoru a sledovala další text. „Až příště uvidíš nějakou oživlou mrtvolu, musíš dát pozor, aby tě třikrát neobešla v kruhu, jinak ztratíš rozum. Raději se pokus ji odehnat, pak odtáhne a nakonec najde svoji matku.“ Znovu se na Matthiase podívala a zašklebila se.

„Tobě je do smíchu,“ utrousil kysele, „ale já o těch zvucích nevtipkoval, skutečně jsem je slyšel!“

„Musela bych se podívat do té pohádkové sbírky.“

Zívla. „Ale to počká.“

„Taky se mi zdá, že to nespěchá,“ usoudil Matthias. Můj pocit mi napovídá, že nic z toho tě k vrahovi nedovede.“

„Člověk nikdy neví, můj milý,“ namítla Tóra a podnikla poslední pokus něco najít, tentokrát pod heslem „tuberkulóza“. Přelétla pár stránek, které k tomuto tématu našla. ‚Jaká smůla!“ zanadávala. „Antibiotikum proti bakteriím tuberkulózy přišlo na trh v roce 1946. Rok po smrti Gudný.“ Chvíli ještě něco hledala, pak vyhledávač zavřela a vstala. „Už chápu, proč Gudný a její otec Bjarni

nechtěli do sanatoria. Podle toho, co jsem právě zjistila, byly lékařské zásahy velmi nepříjemné. Uměle vyvolané zkolabování jednoho plicního laloku, odstranění žeber a tak dále, což ovšem moc nepomáhalo a z pacientů byli většinou mrzáci.“

Matthias jí lehce poklepal na rameno. „To vseje šíleně zajímavé, ale myslím, že by ses měla raději otočit a kouknout se, kdo právě přišel.“

Tóra pohlédla do haly, ale hned zase pohled odvrátila.

„Co ta tady chce? Myslíš, že mě zahlédla?“

„A chce tě zmlátit,“ zašeptal jí Matthias do ucha. „Ale já myslím, že jsi silnější.“

Tóra na to nereagovala, ale potajmu se ohlédla. Viděla, jak Jökull, číšník a sekáč trávníku, přistoupil k farmářově ženě z Tungy, která postávala nerozhodně před recepcí. Měl na sobě větrovku a pevné boty a srdečně Rosu objal, než

společně vyšli ven. Zdálo se, že si Tóry nevšimli. „Co mají, k čertu, ti dva společného?“

Kapitola dvacátá šestá

„Já vím, že ti právě padla, Belo,“ řekla Tóra chlácholivě do telefonu. „Taky tě neprosím, abys to pro mě vyřídila dnes v noci. Stačí zítra ráno.“ Demonstrativně zakroutila hlavou, zatímco naslouchala bědování své sekretářky. „Belo, řekla jsem si, že když miluješ koně, bude to pro tebe perfektní úkol.“ Tóra se už dlouho divila tomu, jak Bela se svou tělesnou hmotností na takové zvíře vůbec vyleze. „Musíš pouze zjistit, jestli existuje nějaká vazba mezi koňmi a liškami nebo mezi liškami a vraždami.“ Povzdechla si a zavřela oči, když jí Bela vpadla do řeči. „Belo, nemohu ti poradit, kde máš pátrat. Zkus prostě někde zjistit, jestli mají lišky a koně, zejména hřebci, něco společného.“ Tóře došlo, že jí musí celou věc trochu víc přiblížit. ‚Je to takhle: v jedné stáji byl nalezen muž, kterého udupal hřebec. K

mrtvole byla přivázaná zdechlá liška a já předpokládám, že to mělo určitý účel.“

Matthias mrkl na Tóru a ušklíbl se. Snažil se sledovat rozhovor, ačkoli nerozuměl ani slovo. „Vyřiď jí ode mě pozdrav,“ navrhl.

Tóra protáhla obličej. „Ano, Belo, Ty si už poradíš. S

tím hřbitovem to dopadlo výtečně a já vím, že to zvládneš i tentokrát. Pozdravuje tě Matthias.“ Mrkla na něj a také se ušklíbla. „Rád by s tebou zašel ke koním, až budeme opět ve městě. Právě jsme byli v jedné stáji a byl z toho nadšením bez sebe. Jeho největším snem je krmit koně a kydat hnůj.

Však vis, jak jsou Němci zbláznění do islandských koní.“

Rozloučili se. „Bela tě ráda vezme s sebou ke koním, až

budeme zase ve městě,“ sdělila Matthiasovi s širokým úsměvem. „Tvůj pozdrav srdečně opětuje.“

„Cha, cha,“ pronesl Matthias. „Velmi vtipné. Řeklas jí, jak přijali ve stáji tebe? Stačilas říct sotva tři slova a Rósa vypěnila.“

„Musíš přiznat, že reagovala velmi podivně. Ať už moje otázka byla či nebyla vkusná. Teď ale musím bezpodmínečně zjistit, jaký vztah vlastně má k Jökullovi.“

‚Její reakce ve stáji byla skutečně poněkud přehnaná,“

souhlasil Matthias. „Ale já tě varoval, aby ses do zdejší historie nemíchala.“

„Komické na tom je, že jsem k ní chtěla být milá, když jsem viděla, jak ohavně s ní Bergur zachází,“

vysvětlovala Tóra. Jediné, co mě napadlo, byl ten invalidní mladík.“

„Bohužel,“ podotkl Matthias. „Nedá se o tom něco najít na netu? Je těžce zraněný a určitě v tomhle stavu nepřišel na svět. Musel zažít nějaký požár a o takových nehodách vždycky noviny informují. Zejména dojde-li ke zraněním.

Starší zprávy určitě budou v elektronickém archivu, na webových stránkách novin.“

„Asi ano,“ usoudila Tóra. „Bylo by však mnohem jednodušší najít tady někoho, kdo by mi o tom mohl něco říct. Nevím, jak to hledat na internetu. Vždyť ani nevím, jestli se to stalo před deseti lety, nebo před měsícem.

Noviny jen zřídka píšou o následcích neštěstí, spokojí se jen tím, do jaké míry byli postižení poškozeni, jak se jim vede a podobně. Kromě toho nevím, jestli šlo o požár domu, nebo ten hoch prostě spadl do horkého pramene. Měla bych raději dbát na to, abych nebohého Jónase zbavila všech obvinění.“

Matthias zamumlal: Jestli to vůbec je možné. Musíš přiznat, že podle všeho může být pachatelem.“

„Bohužel ano,“ odvětila Tóra, „ale přesto nějak věřím, že ty vraždy nespáchal.“

„Ale kdo tedy?“ zeptal se Matthias. „Bylo by to snazší, kdyby přicházel v úvahu ještě někdo jiný.“

Tóra přemýšlela. „Nejspíš Bergur, ale vůbec mě nenapadá, proč by měl zabíjet toho Eiríka.“ Přejela si prstem spodní ret. Opírali se o Matthiasův pronajatý vůz na parkovišti před hotelem, odkud Tóra volala Bele.

„Nemůžeme vyloučit všechny účastníky spiritistické seance?“ zeptala se Tóra. „Probíhalo právě v tu dobu, kdy byla Birna podle policie zavražděna.“

„Existuje nějaký přesnější údaj o době smrti?“

„Tórólfur zmínil čas mezi devátou a desátou večer ten čtvrtek,“ odpověděla Tóra. „Musel ho stanovit podle výsledků pitvy. A souhlasí s esemeskou, která ji zvala ke schůzce v devět hodin.“ Tóra si povzdechla. „My jsme potřebovali přibližně půl hodiny k tomu, abychom došli z pláže do hotelu. Kdyby vrah seanci tajně opustil a byl v devět na místě činu, nestihl by se vrátit do přestávky o půl desáté. Příjezdová cesta byla nesjízdná, takže nemohl přijet ani odtud, a kdyby chtěl běžet od silnice, trvalo by to příliš dlouho.“

„Víš, kdo všechno byl na té seanci?“ otázal se Matthias.

„Nepomůže ti vyloučit celou skupinu lidí, když ani nevíš, kdo se jí účastnil.“

„Ne, ale Vigdís by mohla vědět, kdo tam byl. Vybírala vstupné,“ odpověděla Tóra. „Někteří určitě platili kreditní kartou, takže bychom měli jistých pár jmen.“

„Neměla by ses radši soustředit na to, kdo přichází v úvahu, než na to, kdo nepřichází? mínil Matthias.

„Proč? Tímhle způsobem mohu vyloučit velké množství lidí. Kromě toho bych měla seznam těch, kteří mohli Jónase o přestávce zahlédnout a poskytnout mu tak alibi.“ Tóra zpozorovala racka, který nad ní přeletěl. ‚Je možné, že vrah

na pláž přiletěl,“ zamumlala zadumaně a odskočila od auta.

„A co cesta po moři? Nemohl vrah přijet do zátoky motorovým člunem?“

Matthias její nadšení nesdílel. ‚Je to dost nepravděpodobné,“ zamyslel se. „Když jsme byli v zátoce, neměl jsem dojem, že se tam vůbec dá s člunem přirazit.

Narazil by rychle na dno.“ Zamyslel se a potom dodal: „Ale tady, kousek od hotelu, je betonová přístavní hrázka, tam by to možné bylo. Člun by ovšem musel být u tohoto hotelového mola už před seancí. Třeba si na to někdo vzpomene. Pojďme se tam podívat.“

Vydali se ke břehu s přístavištěm. Tam se Matthias otočil a pohlédl zpátky k hotelu. „Od hotelu sem není skoro vidět,“ poznamenal. „Leda ze střechy, ale z oken a dveří ne.“ Rozhlédl se. „Bohužel se zdá, že tohle přístaviště nikdo nepoužívá. Nikde žádný kolík k připoutání člunu.“

Tóra se dívala na stěny přístaviště i do vody, ale neviděla žádnou pneumatiku ani jiné zařízení, z něhož by se dalo usoudit, že molo slouží svému účelu. „To je pravda,“

přisvědčila, „ale přesto se zeptám Vigdís, jestli tu ten večer nějaký člun nezahlédla.“ Vítr se otočil a zápach vyplavené velryby je udeřil do nosu. „Fuj,“ ulevila si Tóra a přelétla pohledem pás pobřeží do míst, odkud vanul vítr. „Tam je ta mršina, podívej!“ Ukázala na značně vzdálenou velikou černou hromadu.

Matthias si zacpal nos. „Co to vlastně je? Zdá se, že je to ten nejhorší puch na světě.“

„Nepůjdem se tam podívat?“ navrhla Tóra. „Cesta malou zátokou není dlouhá.“

Matthias se otočil od pobřeží a zahleděl se na Tóru.

„Skoro bych přísahal, že to myslíš vážně. Chceš tam jít a prohlížet si obrovskou kupu hnijícího masa.“

Jasně. Není to daleko,“ odvětila a v tu ránu se ozval její mobil. Když spatřila číslo volajícího, povzdechla si.

„Napadlo tě někdy odpovědět na moje nesčetné esemesky, neboje prostě ignoruješ?“ zuřil její bývalý manžel. „Nevím, kde se potloukáš, ale žere mě, že nejsi nikdy k dosažení. Nejsem blbej, vím dobře, že mobil vypínáš, aby ses mohla nerušeně bavit s nějakým chlápkem.“

Tóra měla nejlepší vůli ovládnout se, ale v takových případech se jí to nedařilo. „Zavři zobák, Hannesi. Já tu pracuju, a jestli jsi někdy v životě sjel ze státní silnice, měl bys vědět, že všude není signál.“ Její slova zněla ledově, třebaže ona sama získala tuto zkušenost teprve před několika dny. „Musím ti říct, že Gylfi a Sóley jsou u Selfossu a je třeba tam pro ně zajet. Je tam s nimi i Sigga.“

„A co mám jako dělat?“ štětil se Hannes. Já taky patřím k pracujícímu lidu a nemůžu skákat podle toho, jak se to hodí tobě!“

„Můžeš pro ně dojet, nebo ne?“ zeptala se Tóra. Jestli ne, zavolám rodičům a řeknu o to jim. Ale ráda bych ti připomněla, že za to můžeš ty.“

Nakonec Hannes souhlasil, že pro uprchlíky zajede, a Tóra ukončila hovor rozzuřena tím, že se nechala vytočit.

Zavolala Gylfimu a řekla mu, že si je vyzvedne otec. Pak si trochu zacvičila, aby přišla k sobě. „Rodinné drama,“ sdělila Matthiasovi, který ji zvědavě pozoroval. „Pojďme do Kreppy a podívejme se na Birninu pracovnu.“

„Půjdu rád,“ souhlasil Matthias. „Jsem svolný ke všemu, jen když nebudu muset studovat tu mršinu na břehu.

Kdo ví? Třeba tam najdeme vyryto více jmen zavražděných.“

Opustili přístavní molo a vraceli se do hotelu, když si Tóra všimla, že na ni mává nějaký muž. Byl to fotograf z turistického magazínu, Robin Kohman.

„Ahoj!“ zavolal „Už jsem vás všude hledal!“

„Ano?“ zaradovala se Tóra a zrychlila krok. „Měli jsme dost práce.“

„Dnes večer odjíždím,“ řekl fotograf, když se přivítali, „a chtěl jsem vám dát fotky pro Birnu.“ Potom zastřeným hlasem dodal: „Slyšel jsem, co se stalo, a chtěl jsem je za každou cenu předat někomu, kdo se s ní znal.“ Zarmouceně zakroutil hlavou. „Tak náhlá smrt. Kdo by to čekal?“

„Ano, je to strašné,“ souhlasila Tóra. „Můžeme jen doufat, že pachatel bude dopaden.“

„Mluvila s vámi policie?“ chtěl vědět Matthias.

Robin přisvědčil. „Ano, dnes ráno, ale nemohl jsem jim pomoct.“

„Nechtěl jste ty fotografie dát policii?“ zeptala se Tóra.

„Ale samozřejmě si je rádi vezmeme.“

„Nechtěl. Myslím, že jsou docela nevinné.“ Přátelsky se zasmál. „Kromě jedné s mrtvou liškou.“

Matthias odložil jeden obrázek stranou. Seděli s Robinem u baru, před nimi ležela hromádka fotografií, které Robin vyndával z velké obálky nadepsané Birniným jménem. „Kde jste ten snímek pořídil?“ otázal se Matthias a ukázal na fotografii s mrtvou liškou uprostřed. Vyhublé stvoření leželo v trávě, jazyk mu visel z tlamy, rezavá srst byla na jednom boku potrhaná a zkrvavená.

„Ta liška ležela u cesty, která vede k blízkému starému statku,“ odpověděl Robin. „Birna mě požádala, abych s ní šel tu usedlost fotografovat, a tam jsme to nebohé zvíře spatřili. Birna chtěla, abych je vyfotil; působilo na ni velmi smutně. Na tom záběru to není vidět, ale stopy svědčily o tom, že se těžce zraněná liška na to místo doplazila.“ Robin ukázal na ránu v boku zvířete. „Lovci sice unikla, ale výstřel ji přece jen usmrtil.“

„Vzali jste tu lišku s sebou?“ zeptala se Tóra.

„Ne, jak vás to napadlo?“ užasl Robin. „Vůbec jsme se jí nedotkli. Odporně smrděla a my neměli chuť tu mršinu uklízet.“

„Myslíte si, že ji tedy mohl odnést někdo jiný?“ otázala se.

Robin hleděl zmateně z jednoho na druhého. „Nechápu sice, co tím sledujete, ale možné by to snad bylo.“ Protáhl obličej. „I když si neumím představit, že by tu zdechlinu někdo odnášel. Ledaže by její kožešina byla cenná.“ Podíval se na Tóru. „Je na Islandu taková nouze o lišky?“

Tóra se zasmála. „Ne. Určitě se tu nesbírají zdechliny.

Matthias a já se o to zajímáme z jiných důvodů, ale to bychom se dostali moc daleko.“ Vzala do ruky štůsek fotografií a začala je prohlížet. „Birna vám neřekla, proč chce právě tyhle záběry?“ zeptala se Robina. „Jsou většinou ze starého statku a z prostranství za hotelem, na jednom jsou plechové dveře a na jednom jakási vnitřní stěna, jak se zdá.

Nic bližšího neřekla?“ Podala Robinovi zmíněné fotky.

Robin se podíval na svoje snímky a zavrtěl hlavou.

Jestli si dobře vzpomínám, tenhle poklop je na louce u starého statku, na výběžku pevniny. Záběr zdi jsem pořídil tady ve sklepě, ve staré části hotelu. Po prvním dnu fotografování mě poprosila, abych udělal ještě tyhle snímky.

Proč ji zajímají tyhle dveře a tahle zeď, to mi nevysvětlila.

Říkal jsem si, že asi kvůli architektuře, ale nepochopil jsem, co je na nich tak zvláštního.“

„Říkala něco o tomhle kameni?“ zeptal se Matthias a ukázal na tři fotky skalního úlomku s nápisem, který objevili vzadu za hotelem.

Robin si fotku prohlédl. „Ano, to je zvláštní. Na ten kámen jsem se jí zeptal, když jsme ho fotografovali ze všech stran. Verše na něm mi přeložila, a protože mi to připadalo velmi neobvyklé, zeptal jsem se, jestli je na Islandu zvykem rýt do kamenů básničky.“ Položil snímky na stůl. „Popřela to a sama žasla, že tu našla popsaný kámen.“

„Měla pro to nějaké vysvětlení?“ zajímala se Tóra.

„Přímo ne,“ odvětil Robin. „Usoudila, že ty verše zplodil někdo ze statku nebo že tu mohl žít nějaký umělec‘. Pak ji napadlo, že může jít o náhrobek nějakého zvířete, ačkoli k tomu se ty verše moc nehodily. Pokud vím, k žádnému závěru nedospěla.“

Matthias strčil do Tóry. „Tady je zajímavý snímek,“

upozornil a podal jí obrázek, na kterém byla Birna v družném rozhovoru se starým mužem před vchodem do hotelu. Tóra mu jej vytrhla z ruky. „Možná diskutovali o letních obydlích,“ prohodil Matthias a ušklíbl se.

Robin se naklonil k Tóře. „Ach, tenhle snímek, ten jsem pořídil jen tak pro sebe. Chtěli jsme právě jít do starého statku, když tenhle pán vyšel z hotelu a začal se s Birnou bavit. Vím, že je zdejším hostem, viděl jsem ho párkrát v jídelně.“

Tóra přikývla. „Víte, o čem se bavili?“

„To netuším,“ odvětil Robin. „Mluvili islandsky. Ale nemusel jsem jim rozumět, abych poznal, že to není přátelský rozhovor. Udělal jsem jenom jeden záběr, protože

se velmi rychle začali hádat, a tak nebylo vhodné je fotografovat.“

„Řekla vám, kvůli čemu se pohádali?“ chtěl vědět Matthias.

„Povídala něco v tom smyslu, že by každému mělo být jasné, že je odpovědný za svoje činy,“ odpověděl Robin.

„Byla očividně rozčilená, proto jsem se jí dál na nic neptal.“

Zapřemýšlel. „Pak ještě řekla, že staré hříchy člověka dohoní tak jako jiné poklesky. Nepochopil jsem to, a tak jsme změnili téma.“

Tóra s Matthiasem si vyměnili pohledy. Magnús Baldvinsson. Staré hříchy?

Nemocniční sestra přistoupila k posteli staré ženy a lehce jí zatřásla, aby ji probudila. „Mallo,“ řekla tiše, „probuďte se. Musíte si vzít svoje prášky.“

žena otevřela oči. Hleděla na strop pokoje, párkrát mrkla a zakašlala. Sestřička ji mlčky pozorovala. Věděla, že to někdy trvá dlouho, než přijde k sobě. Stála klidně vedle ní, jednu ruku na jejím útlém rameni, ve druhé malou plastovou misku s bílými a červenými pilulkami, které chtěla nemocné podat. „Tak pojďte,“ vyzvalaji pokojně, „pak si zase můžete lehnout.“

„Byla tady,“ vyhrkla stará žena náhle a dál zírala do stropu.

„Kdo tu byl?“ zeptala se sestra bez většího zájmu. Na nesouvislé řeči starých lidí, zejména když se vznášeli mezi spánkem a bděním, byla dávno zvyklá. Působilo to, jako by cestovali do daleké minulosti.

„Byla tady,“ zopakovala stařena a usmála se. „Odpustila mi.“ Poprvé pohlédla do tváře nad sebou, stále se usmívajíc.

„Nezlobila se. Byla milá.“

„To je dobře,“ přisvědčila sestra mírně. „Není dobré se zlobit.“ Zatřásla miskou s pilulkami. „No tak, posaďte se a vezměte si svoje prášky.“

Stařena je ignorovala a hleděla dál sestřičce do tváře.

„Zeptala jsem se jí, jestli se zlobí. Řekla jen, proč by se měla zlobit.“ Namáhavě se zvedla na lokty. „Byla milá.“

„Mám vám podat vodu, nebo to zvládnete sama?“

Sestra sáhla po konvičce na nočním stolku a nabídla ji ženě.

„Samozřejmě jsem jí řekla, proč by se měla zlobit,“

pokračovala stařena bez zájmu o vodu a léky. „A já si vždycky myslela, že ví proč.“ Udiveně zakroutila hlavou, až

jí bílé vlasy poletovaly kolem hlavy. „Ale zřejmě to tak nebylo,“ dodala a zavřela oči. „Naštěstí mi přesto odpustila.“

„To je opravdu hezké,“ řekla nemocniční sestra a postavila misku i konvičku na noční stolek. „Tak už

pojďte,“ požádala a popadla stařenu pod paží. „Musíte se posadit.“ Trochu ji nadzvedla. Záda měla zkroucená tak, že nemohla sedět zpříma, ale stačilo to. „Teď si

vezmeme naše pilulky.“ Podala jí je. „Musíme si pospíšit, čekají na mě další pacienti.“ Přiložila misku k ženiným tenkým, bezbarvým rtům.

Stařena otevřela ústa a dovolila sestřičce, aby jí do nich prášky vložila. Už tu proceduru znala a s polykáním čekala, až dostane vodu. Pak jí léky sklouzly do jícnu. Hřbetem ruky si otřela ústa a podívala se na sestru. „Byla přátelská a milá, jen si pomyslete.“

„Co tím míníte, moje milá?“ zeptala se sestra zdvořile, ačkoli nevěděla, zdaje stařena plně při smyslech.

„Odpustila mi. A já pro ni nic neudělala.“

‚Jste si tím jistá?“ řekla sestřička a usmála se. „Jistě jste toho pro ni udělala hodně. Jen si to už nepamatujete.“

Stařena se zatvářila podrážděně. „Samozřejmě si to pamatuju. Umřela. Jak bych na to mohla zapomenout?“

Sestřička se v duchu usmála a pohladila starou paní po šedinách. Bylo tomu právě tak, jak tušila: stařena blouznila.

Mrtvá návštěvnice? Nedala na sobě nic znát a pomohla nemocné opět zaujmout pohodlnou polohu. „Je to v pořádku. Teď zkuste, Mallo, znovu spát.“

Když její hlava spočinula na polštáři, žena okamžitě zavřela oči. „Zavražděná. Zlo je všude.“ Mlaskla a ospale zamumlala: „Moje milá, milá Kristín.“

Kapitola dvacátá sedmá

„Určitě to bylo to zvíře, které měl Eiríkur přivázané na prsou,“ prohlásil Mattthias. „Aspoň tady žádnou lišku nevidím.“ Tóra a on se vydali pro Birniných a Robinových stopách do Kreppy a stáli na místě, na němž ti dva našli zdechlinu. Nyní tu nebyla.

„Nějaké jiné zvíře mohlo její zbytky sežrat, ale asi máš pravdu,“ usoudila Tóra. „Zatím jsme tu viděli jenom ovce a já pochybuju, že ty žerou lišky.“ Pohlédla k obloze. „Možná ptáci, ale to by zůstaly nějaké kosti.“

„Vrah tu tedy musel být,“ navázal Matthias. Větví, kterou zvedl k hledání zdechliny, rozhrnoval trávu.

„Nebo lišku postřelil, pak ji pronásledoval a přišel sem až poté, co Birna a Robin odešli,“ uvažovala Tóra. „Fakticky bych ráda věděla, k jakému účelu ta liška měla sloužit.“

„Třeba na to přijde záchranný anděl Bela,“ usoudil Matthias. „Liška má asi něco symbolizovat.“

„Myslíš nějaké poselství?“ otázala se Tóra skepticky.

„Třeba spolku pro ochranu zvířat?“

„Ne, vraha,“ odvětil Matrthias. „Třeba za tím vězí osoba, která tím chce něco sdělit. Je vyloučeno, že něco podobného bylo přivázáno k Birně?“

„O tom nic nevím,“ odpověděla Tóra. „Nebo o tom aspoň nebyla řeč. Oba měli v chodidlech špendlíky, ale v souvislosti s Birnou nikdo o žádné lišce ani jiném zvířeti nemluvil.“

Zůstali stát na prostranství před starým statkem. „Komu patří to auto?“ zeptal se Matthias a ukázal na zaparkovaný Renault Mégane, poměrně nový model.

Tóra pokrčila rameny. „Netuším. Nikdo by tu neměl být.“ Podívala se na okna domu a viděla, že se uvnitř svítí.

„Možná tu jsou ti dva sourozenci a balí svoje věci, doufám.“

Vytáhla klíč a šli ke dveřím, které však nebyly zamčeny.

Tóra je otevřela a strčila dovnitř hlavu. „Haló!“ křikla. „Je tu někdo?“

„Haló!“ ozvalo se zpátky a přiblížily se kroky. „Hallo,“

zazněl hned nato přátelský hlas a objevila se Elínina dcera Berta. Vlasy měla svázané stuhou a v ruce držela špinavou prachovku. „Vy jste mě vylekali,“ řekla. „Pojďte dál, balím pro mámu a strejdu Börka staré věci.“ Zamávala prachovkou. ‚Je tu tolik prachu, že musím každý kousek očistit, i když mě to zdržuje.“

Matthias se na ni usmál, potěšen, že potkává někoho, kdo nezapomněl, že je cizinec, a mluví s ním anglicky, „Hallo“ Podal jí ruku. Jsem rád, že vás vidím.“

„Nápodobně,“ odvětila Berta. „Byla jsem tak chytrá, že jsem vzala konvici a právě udělala kávu. Přicházíte jako na zavolanou. Steini totiž kafe nechce a já ho uvařila moc.“

Šli za ní do kuchyně, kde seděl mladík na vozíku. Tak jako posledně skrýval obličej do stažené kapuce a zpod ní je pozoroval, když vešli. „Hosté, Steini!“ zvolala Berta, na což

mladík zamumlal něco nesrozumitelného. „Prosím,“ pobídla je a ukázala na porcelánové šálky narovnané vedle dřezu.

„Opláchla jsem je,“ dodala s úsměvem.

„Díky,“ usmála se Tóra. „Teprve teď mi došlo, že jsem měla chuť na kafe.“ Naplnila z konvice jeden šálek pro sebe, druhý pro Matthiase. „Máte tu, safra, dost práce,“

poznamenala poté, co spolkla první doušek.

„To tedy ano,“ potvrdila Berta. „Nevím už, co jsem si představovala, když jsem nabídla svoji pomoc.“ Pak ale dodala: „Ale teď mě to docela baví. Je úžasné dotýkat se předmětů, které patřily pradědečkovi Grímovi a prababičce Kristrún.“

„Umím si to představit,“ přisvědčila Tóra. „Přišli jsme proto, že jsme se chtěli mrknout na Birninu pracovnu. Pokud jsem správně informovaná, zařídila si ji v prvním patře. Je to tak?“

„Ano,“ souhlasila Berta. „Mám vám ji ukázat? Moc toho v ní ale není, jen nákresy a tak, žádný počítač. Měla sice laptop, ale ten tu nechtěla připojovat k síti.“ Ukázala na šňůru ke kávovaru. „Zástrčky jsou staré, je k nim potřeba adaptér, a kromě toho se Birna obávala, že tu příliš kolísá napětí. To by mohlo její počítač poškodit. Proto si ho vždycky, než sem šla, nabila v hotelu.“

„To nevadí,“ řekl Matthias. „Nehledáme počítač, jen bychom chtěli vědět, co tady dělala.“

Berta přimhouřila oči. „Myslíte, že její vražda nějak souvisí s domem, který navrhovala?“ Z jejího hlasu zaznívaly pochyby. „Ví se přece, že vrahem byl nějaký sexuální maniak, ne?“

„Není to tak jisté,“ namítla Tóra rozhodnuta, že o Jónasově zatčení se zatím nezmíní. Dívka by je mohla považovat za vrahovy komplice, otočit se k nim zády a odepřít jim pomoc. ‚Je málo pravděpodobné, že Birniny návrhy souvisejí s vraždou. Chceme se jen podívat, jestli tam není něco, co by přispělo k objasnění případu.“

„Chápu,“ kývla Berta. „Od té doby, co ji zavraždili, jsem tam nebyla. Předpokládala jsem, že policie bude místnost prohledávat, proto jsem nechtěla na nic sahat, ale zatím tam nebyli. Asi ta cimra není tak důležitá.“ Obrátila se k Tóře. „Vy jste advokátka, že? Zastupujete Jónase z hotelu?“

„Ano,“ přisvědčila Tóra a modlila se, aby se dívka nezeptala, kde je její mandant.

„Potom smíte dovnitř,“ usoudila Berta. „Nebudete ale nic odnášet, že ne?“

„Ach ne,jistě ne,“ zalhala Tóra nestydatě. „Nic neodneseme, jen prstíček tam strčíme a hned zase půjdeme.“

Polkla další doušek kávy. „To kafe je fakt dobré,“

pochválila a usmála se.

„Dík,“ přijala Berta pochvalu. „Někomu se zdá moc silné.“ Bradou kývla ke Steinimu.

‚Je moc silné,“ ozvalo se zpod kapuce. „Hrozně silné.“

Matthias byl v takových situacích pohotovější než Tóra a hned mu odpověděl: „Dávej si do něj mlíko, v tom je to tajemství. Zkus to. Ale ještě lepší je šlehačka.“

„To je možné,“ usoudil Steini. ‚Já ale radši limču.“

Berta se na Matthiase vděčně usmála a Tóra si přála, aby ji také napadlo něco, co by mladíkovi mohla říct. Bylo dojemné, jak láskyplně se o něj dívka stará. „Mohu vám už

ten pokoj ukázat?“ zeptala se Berta náhle. „Steini a já už

chceme pro dnešek skončit.“ Vykročila ke dveřím na chodbu.

„Budeme rádi,“ odvětila Tóra a odložila šálek. Matthias ji následoval. „Můžete klidně odejít, jestli chcete,“ řekla Tóra a šla za ní. „Nic neodneseme ani nezničíme.“

„Oukej,“ souhlasila Berta, „hned to bude.“

Všichni tři kráčeli husím pochodem po schodech ke dveřím Birnina pokoje. Byla to místnost, kterou Tóra s Matthiasem při poslední návštěvě nemohli otevřít. „Když

jsem se doslechla o její vraždě, zamkla jsem to tady,“

vysvětlovala Berta, zatímco se pokoušela otočit klíčem v zámku. Nakonec se jí to podařilo a dveře se otevřely. Na psacím stole stála sklenice návodu, na parapetu okna ležel popelník a v místnosti bylo několik další předmětů denní potřeby. Na stěnách, tak jako v Birnině hotelovém pokoji, visely její skici a nákresy vedle několika počítačových simulací.

Tóra si prohlížela nákresy plánované nové budovy a pár návrhů domů. „Co je tohle?“ Ukázala na kresbu domu s jedlovým lesem v pozadí. Před domem přejížděly autobusy a procházeli se lidé. „To přece není návrh Jónasovy nové budovy!“ Dům měl jedinou skleněnou fasádu a těžko si mohl někdo představit, že za tou obří skleněnou plochou jsou hotelové pokoje.

Berta přistoupila k Tóře. „Ne, asi ne. Birna mi ukazovala skici hotelového domu, ale vypadaly docela jinak než tohle.“ Sklonila se k rohu výkresu. ‚Je tady týden staré datum,“ podotkla a opět se narovnala. „Když mě sem Birna vzala naposledy, tak to tu ještě nebylo.“

„Ale bylo to zde, když jste zamykala, ne?“ zeptal se Matthias. „Přece to sem někdo nepověsil až po její smrti?“

Berta vraštila čelo a snažila se rozpomenout. „To opravdu nevím. Než jsem zamkla, strčila jsem sice dovnitř hlavu, ale nevím, jestli tu tahle kresba visela.“ Podívala se na oba tak provinile, jako by se dopustila trestuhodné nedbalosti. „Rozhodně to sem ale nikdo nemohl dát potom, co jsem zamkla.“

„Kdy přesně to bylo?“ zajímala se Tóra.

„V sobotu,“ odpověděla Berta. „Přesnou hodinu nevím, ale bylo to odpoledne. Je to důležité?“ starala se. „Myslíte, že tu byl vrah?“

„Ne,“ uklidňovala ji Tóra. „Určitě ne. O téhle pracovně moc lidí nevědělo.“ Došla ke stolu. Ležely na něm další skici a účtenky od kreditní karty. Dokazovaly jen to, že Birna nakupovala v Essu. Tóře dalo dost práce, než otevřela zásuvky stolu. Dvě byly prázdné, ve třetí bylo pero a sešívačka, ve čtvrté pak klíč na kroužku a kovová destička s vyraženou značkou, kterou Tóra neznala. Vzala klíč do ruky. Byl malý a nehodil se ani ke dveřím, ani k autu či k něčemu jinému. „Nevíte, k čemu je?“ zeptala se Berty.

Ta zavrtěla hlavou. „Netuším. Ale určitě patřil Birně.

Než se sem nastěhovala, takový klíč tu určitě nebyl. Já tady totiž předtím uklidila.“

Tóra si vzala klíč k sobě. „Půjčím si ho,“ oznámila Bertě. „Nemusíte se obávat policie. Kdyby po něm zatoužili, tak jim ho prostě dám.“

„Mně na tom nezáleží,“ uklidnila ji Berta. „Chci jen, aby se našel vrah. Hlavně ať ho někdo dopadne.“

„Myslím, že jsme viděli, co jsme chtěli,“ pravil Matthias. ‚Jsou v tomhle domě ještě nějaké věci, které patřily Birně?“

„Dole by mohla být její sklenice,“ usoudila Berta. „A holínky v botníku. Chcete je vidět?“

Tóra se usmála. „Ne, ale mám ještě jednu otázku. Birna se speciálně zajímala o jakési sklápěcí dveře či poklop blízko domu. Nevíte proč?“

Berta rozpačitě zavrtěla hlavou. „Ne, ale možná se to týkalo přístavby, o které se původně uvažovalo. Bylo to asi dva měsíce předtím, než jsem ji poprvé potkala.“

„Ne, zajímala se o ně i později,“ namítl Matthias. „Víte, o kterých dveřích mluvíme?“

„Ano,“ řekla Berta. „Přesněji řečeno myslím si to. U

domu je jenom jeden poklop v zemi. Chcete ho vidět?“

Tóra pohlédla na Matthiase a přikývla. „Proč ne?“ Vyšli s Bertou z pokoje a počkali, až za sebou pečlivě zamkne.

Cestou ven se Tóra dívky zeptala, zda při balení nenarazila na nějaké nacistické památky nebo zda o něčem takovém nemluvila Birna.

Berta se na odpočívadle otočila a udiveně se na ni podívala. „Ne, jak jste na to přišla?“

Jenom tak. Podobné pozůstatky jsou v krabicích v hotelovém sklepě.“

„Cože?“ vyhrkla Berta a snažila se zakrýt překvapení.

„To je směšné. Nemohou patřit někomu mimo naši rodinu?“

Je to možné,“ souhlasila naoko Tóra, ačkoli jejich původ znala. Ještě něco,“ zeptala se potom. „Říkávám něco jméno Kristín?“

„Kristín Sveinsdóttir?“ otázala se Berta. V Tóře poskočilo srdce. „Chodila se mnou řadu let do jedné třídy.

Už jsem ji dlouho neviděla.“ Udiveně se otočila k Tóře.

„Vyji znáte?“ /

Tóra zakryla své zklamání. „Ne, měla jsem na mysli jinou Kristín. Takovou, která možná před mnoha lety žila tady nebo někde v sousedství.“

Berta zavrtěla hlavou. „Nemůžu si vzpomenout na nikoho s tímto jménem. Ale u mě jste na špatné adrese. Na lidi z minulosti byste se měli zeptat mé matky.“

Tak to je ještě horší adresa, pomyslela si Tóra. Jsou to tyhle dveře?“ Ukázala na plechový poklop s přivařeným železným držadlem, u něhož se Berta zastavila. Bylo to asi dvacet metrů za domem.

„Ano,“ přisvědčila Berta. „Není na nich nic zvláštního.

Chcete je otevřít?“ zeptala se a naznačila Matthiasovi, že to může zkusit. Sehnul se k nim a pokoušel se zvednout těžkou kovovou desku. Ale marně. „Co je tam dole?“ zajímal se.

„Nic,“ pokrčila rameny Berta. Jestli si dobře vzpomínám, je to zásobárna přístupná i ze sklepa. Skládalo

se sem kdysi uhlí. Ty dveře už bůhvíjak dlouho nikdo neotevřel. Co si pamatuju, dům se vytápí elektřinou.“

„Můžeme se tedy podívat do sklepa?“ zeptal se Matthias, zatímco si čistil ušpiněné ruce o trávu.

Berta přikývla, ale zdůraznila, že tam není nic k vidění.

Vzala je dolů a poté, co vstoupili malými dveřmi do sklepa a prošli krátkou chodbou, která vypadala jako tunel, narazili na kovové dveře. Berta je rozrazila. Za nimi byla čirá tma.

Díky slabému přísvitu ze sklepa se však dal na podlaze rozeznat uhelný mour, pár černých hromádek.

„Dost odporné,“ podotkla Berta a dveře opět zavřela.

„Birna nebyla typ, který by se o něco takového zajímal.“

Vyšla po schodech nahoru. „Bývala tu samozřejmě dost často sama, a tak je možné, že sem nakoukla, ale netuším proč.“

Když vyšli nahoru, Tóra s Matthiasem se rozhodli, že zůstanou u toho, co zjistili. Rozloučili se s Bertou a poděkovali jí za pomoc. Matthias ji požádal, aby vyřídila pozdrav Steinimu, a Tóra se ještě rychle zeptala: „Berto, co se vlastně stalo vašemu příteli?“ Mluvila tak tiše, aby její slova nedolétla do kuchyně, kde Steini seděl.

Berta ze sebe vyrazila hluboký povzdech. „Měl havárii.

Narazilo do něj jiné auto a to jeho zachvátil požár. Steini ve voze kouřil,“ dodala tiše.

„Můj bože! Jak hrozné. Je ochrnutý?“

„Docela ne,“ řekla Berta. „Má ale těžce postižené nohy, takže nemůže chodit. Popálil si svaly a kožní transplantace se hojí pomalu. Doufám, že ho přiměju, aby začal s rehabilitací. Chce to svůj čas.“ Nakoukla rychle za roh, zda se tam neobjevil. „Nejhorší je, že ten chlap, co ho naboural, byl opilý. Steini nic nepil.“

„Co se s tím člověkem stalo?“ zajímala se Tóra.

„Odsoudili ho?“

Berta se chladně usmála. „Dá se říct, že už byl potrestán. Zemřel při autonehodě. I se svou ženou.“ Chvíli mlčela, jako by nevěděla, zda pokračovat, ale pak dodala: „Byli to farmáři tady odtud. Rodiče Rósy, Bergovy ženy.“

Tak je to tedy, pomyslela si Tóra. Všechny cesty vedou k farmáři z Tungy.

Kapitola dvacátá osmá

Tóra seděla v Jónasově kanceláři před počítačem, telefon u ucha. „Policie bude soudci předkládat indicie, které svědčí o tvé vině, a já se budu snažit je oslabit a dokázat, že jsou nedostačující. Nakonec ti soudce položí několik otázek a ty budeš mít možnost na ně odpovědět. Nemusíš to sice udělat, ale radím ti, abys odmítl vypovídat jen v krajních případech.“

„Nedostanu šanci prokázat svoji nevinu?“ otázal se Jónas bojácně.

„Soudce jistě pozná, že mluvím pravdu. Soudci by na takové věci měli mít cit.“

Tóra se musela nahlas zasmát, a tak přikryla sluchátko.

„Jónasi, soudcové jsou docela obyčejní lidé, kteří si mohou utvořit falešný závěr jako kdokoli jiný. Kromě toho soudce musí brát v potaz předložené důkazy. Jestli svědčí o tom, že něco tajíš, musí tomu přizpůsobit svoje rozhodnutí bez ohledu na to, jak věrohodně budeš kázat o své nevině.“

„Mám hrozný strach,“ vydechl Jónas z hloubi srdce.

„Mysli na to, že zítra ráno budu u tebe. Doufejme, že všechno půjde dobře.“

„Co budeš povídat?“ zeptal se Jónas. „Máš něco nového?“

‚Jenom jestli se dnes večer přihodí něco zásadního. Před soudce tě předvedou v devět hodin a já pochybuju, že do té doby něco takového objevím.“ Na druhém konci zavládlo zklamané ticho. „Ale udělám, co bude v mých silách. To ti slibuju.“

„Poslyš, nemůžeš tedy najít vraha nebo nějakou osobu, která se za něj prohlásí?“

„Sotva se mi podaří vytřepat z rukávu herce, který se před soudcem falešně obviní.“ Tóra pohnula myší a monitor počítače se rozsvítil., Jaké máš, Jónasi, heslo pro počítač?

Zapnula jsem ho, ale bez hesla mě to nepustí dál.“

„Hašiš,“ odvětil Jónas. „Malými písmeny.“

Tóra zasténala. „Máš rozum? Změním je. Jestli ti policie zabaví počítač, není to zrovna slovo, které by v nich vyvolalo přehnané sympatie. Zvolím něco nevinného.“

Rozloučili se a Tóra změnila heslo. „Amnestie,“ řekla si pro sebe, „malými písmeny.“

„S kým to mluvíš?“ podivil se Matthias, když vstoupil do kanceláře. „S nějakým duchem?“

Tóra vzhlédla od obrazovky a ušklíbla se. „Ehm, proč ne? Třeba mi do rána prozradí jméno vraha.“

Matthias se pomalu usadil na židli proti Tóře. Na stůl položil stoh papírů. „Našel jsem pár auťáků.“

Tóra si vzala papíry k ruce. Matthias na parkovišti podle seznamu poznávacích značek přezkoumal, zda vozidla hostů nebo personálu neprojela toho dne, kdy byl Eiríkur udupán k smrti, tunelem.

Jak jsi dokázal zkontrolovat takovou spoustu čísel a jmen?“ užasla Tóra. „Kolik jich vlastně je?“

Asi pět tisíc, ale policie už seznam laskavě prošla a zakřížkovala několik aut, která by mohla souviset s vraždou.

Mezi nimi pár vozů zaměstnanců,“ vysvětloval Matthias.

„Problematické jsou vozy z půjčovny. U těch jsou jako majitelé zaneseny firmy, což nám nic neřekne. Ale Vigdís mi pomohla. Vyšla se mnou ven a řekla mi, komu který vůz patří. Věděla to přesně.“ Sáhl po papírech a zalistoval v nich. „Bohužel to nemělo velký efekt. Najali si je samozřejmě cizinci a z těch není nikdo podezřelý. V onen den ovšem tunelem neprojelo ani Robinovo auto, ani auto těch Japonců.“

„Robin říkal, že byl v západních fjordech,“

poznamenala Tóra, „takže to souhlasí. A Japonci, podle Vigdís, nejezdí vůbec nikam. Co ti ostatní?“

„Nevím, jestli nám to pomůže, ale mezi vozy, které policie označila, je Bergovo auto. Během dopoledne s ním projel tam i zpět, je tedy pořád ve hře,“ řekl Matthias a listoval dál. „Zraněný burzovní makléř nikam neodjel, nebo

jeho jméno alespoň není na seznamu. Pochybuji ovšem, že by byl schopen řídit. V šest večer odjel Tröstur, ten kajakář.

K vraždě došlo v době večeře, takže se zdá, že nepřichází v úvahu. Vrátil se značně pozdě.“

„Kolik času uběhlo mezi jeho odjezdem a návratem?“

zajímala se Tóra. „Dá se jet i podél fjordu, to znamená, že mohl projet tunelem směrem do Reykjavíku, zpátky to vzít přes Hvalfjórdur, zabít Eiríka, jet zase podél fjordu a vrátit se opět tunelem.“ Zatvářila se skepticky. „To je ovšem řádně přitažené za vlasy. Jestli projel tunelem hodinu před vraždou, je nepravděpodobné, že se stihl vrátit, odvléct Eiríka do stáje, tam ho zabít a absolvovat znovu celou trasu.

Známe čas smrti: v době večeře. To ovšem není dost precizní.“

Matthias porovnal časy Tröstova odjezdu a návratu.

„Vrátil se dvě a půl hodiny po odjezdu.“

„Pak je to v podstatě vyloučeno,“ vzdychla Tóra.

„Musel by pořádně šlapat na plyn. Přesto si myslím, že bychom si s ním měli promluvit, Třeba něco ví. Koho tam ještě máš?“

„Zaměstnanci byli většinou tady, jejich vozy alespoň nejsou na seznamu. Jökull jel směrem do Reykjavíku kolem druhé a vrátil se za dvě hodiny, což znamená, že zůstává ve hře. Pak je tu auto, které podle Vigdís patří masérce. Odjela někdy v poledne a nevrátila se. A policie označila ještě auto jedné dívky, která tu pracuje. Jmenuje se Sóldís a je to

pokojská. Projela tunelem krátce po vraždě. Vigdís si myslí, že Sóldís chtěla svůj vůz odvézt do dílny v Reykjavíku a vrátit se stopem. Já ji neznám, ale v podstatě se mohla vrátit kdykoli. Nevíme ovšem, kdo ji přivezl.“

„Sóldís je mladičká. Nezdá se mi, že by s tou věcí mohla mít něco společného,“ mínila Tóra. „Trochu jsem se s ní bavila, než jsi přijel. Vypadá poctivě. Kromě toho si myslím, že ženy vůbec nepřicházejí v úvahu. Zejména vyjdeme-li z toho, že obě vraždy jsou dílem jednoho pachatele. Vždyť Birna byla znásilněna.“

„Policie roztřídila auta mužů a žen,“ namítl Matthias.

„Ale nikdo neříká, že auto musel řídit jeho majitel. Vrah si je mohl půjčit od nějaké ženy, takže s tím svým nemusel nikam jezdit. Majitel prostě nemusel sedět za volantem.“

„To samozřejmě ne,“ souhlasila Tóra. „Celé nám to ale moc nepomůže, co?“

„Ne,“ přisvědčil Matthias. ‚Já si ovšem jména na seznamu prohlédl důkladněji; nevíme, co policie hledá.“

Zalistoval opět v papírech. „Přitom jsem si všiml, že oba sourozenci, kteří prodali Jónasovi pozemky a s nimiž jsme se setkali v Stykkishólmuru, Börkur a Elín, krátkou dobu před vraždou projeli tunelem naším směrem a ten den už se nevrátili. Pak je tu ještě ta dívka, Berta. Ta jela hodinu před vraždou do města a také se nevrátila.“

„že by mohli sourozenci vraždit?“ Tóře to zacukalo v koutcích úst. „To mě zatím nenapadlo. Je ovšem těžké představit si jejich motiv.“

„Kdo ví?“ utrousil Matthias. „Ach, a pak jsem se ještě zeptal Vigdís na starého Baldvinssona a dozvěděl se, že nemá auto, přivezl ho sem jeho vnuk.“

„Potom tu máme Bergovu ženu,“ přemýšlela Tóra. ‚Je zvláštní, že by se všechno odehrálo málem před jejich dveřmi, aniž by s tím měli něco společného. On je Birniným milencem, najde její mrtvolu a pak v jeho stáji přijde o život Eiríkur. Rósa měla dost důvodů zbavit se Birny, ale proč by chtěla zabít Eiríka?“ Podívala se na Matthiase. „Co když

zabila jenom Birnu? Mohla mít komplice pro její znásilnění?“

Matthias pokrčil rameny. „Je to možné, ptám se jen koho. Snad Jökulla?“

Tóra si povzdechla a otočila se k počítači. „Umírám hlady.“ Mrkla na časový údaj v rohu obrazovky. „Měli bychom se podívat, jestli dostaneme něco k jídlu. Obávám se, že když zaváháme, kuchyni zavřou. Počítač nám neuteče.“

Zvedli se a opustili kancelář. Matthias nechal stoh papírů na místě a Tóra pečlivě zamkla. Pochybovali, že by jim policie vydala kopii seznamu, kdyby se tahle ztratila, nebo zda by jim dali označený exemplář, neboť by dalo spoustu práce, muset jej znovu zkoumat od začátku. Tóře

zakručelo v žaludku. „Doufám, že mají mušle. Nebo frikadely.“

‚Já bych neměl nic proti chutnému sendviči a pivu,“

prohlásil Matthias. „V žádném případě netoužím po velrybím mase a nemusíš mi ani nic nechávat ze svých mušlí.“ Když ho Tóra třepla po rameni, zmlknul. Pokynula hlavou směrem ke štíhlé dívce, která v doprovodu nějaké staré dámy odcházela k východu.

„To je Sóldís,“ zašeptala, „ta ze seznamu, kterou jsi neznal. Když se k nim obě ženy přiblížily, Tóra přátelsky pozdravila: „Nazdar Sóldís!“ a zůstala stát.

Sóldís s tou ženou se také zastavily a dívka naznačila úsměv. „Nazdar.“

Tóra se představila staré dámě a podala jí ruku. Jsem právnička a pracuji pro majitele hotelu,“ dodala. „Sóldís mi s něčím pomohla.“ žena se představila jako Lára. Tóra se na dívku usmála. „Chtěla bych se tě ještě na něco zeptat, jestli nespěcháte.“

Já ne,“ odpověděla stará paní. Jen jsem přijela pro Sóldís.“

„Pro mě za mě,“ zamumlala Sóldís s takovým výrazem nezájmu, jaký dokážou nasadit jenom pubescenti.

Převalovala v puse žvýkačku, takže vyslovovala trochu nezřetelně. „Co byste chtěla vědět?“

„Ale, nic zvláštního,“ odpověděla Tóra. „Existuje seznam vozidel, která v neděli projela hvalfjórdurským

tunelem, a tys zřejmě jela se svým autem do dílny ve městě.“

„No jasně,“ zahuhlala Sóldís. Ukázala palcem na starou dámu. „Bude hotový až ve středu, proto tady mám babičku.“

„Moje otázka zní,“ pokračovala Tóra, „s kým jsi jela zpátky. Pokoušíme se zjistit, kde se lidi ten den zdržovali, kdo byl tady, a kdo ne…“

Výraz Sóldísina obličeje značil údiv. Jela jsem s Troštem.“

„S tím kajakářem?“

„Jo. Zaslechla jsem, že musí do Reykjavíku, a tak jsem se ho zeptala, jestli by mě mohl hodit zpátky. Neměl nic proti tomu.“ Vyfoukla ze žvýkačky velikou bublinu a nechala ji prasknout. Zbytky šikovně vrátila jazykem do úst.

„Steini mě nechal na holičkách, a tak jsem měla štěstí, že mi píchl Tröstur.“

„Steini?“ zopakovala Tóra. Jaký Steini?“

„Můj přítel,“ odvětila Sóldís. „Kamarád, chtěl mě odvézt, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. Je trochu zvláštní. Dřív takový nebýval, ale po té nehodě…“

Zaklepala si na čelo.

„Myslíš toho mladíka na vozíku, toho s těmi s hroznými popáleninami?“ otázala se Tóra udiveně. „On může řídit auto?“

„Ano,“ přisvědčila Sóldís. „Má sice popálenou pravou půlku těla, ale rukama docela vládne. S nohama je to horší,

ale má v autě takový zařízení, který mu umožňuje šlapat na pedály. A má automatickou spojku.“

„To je jistě výhoda.“ Tóra se pokoušela skrýt svůj úžas.

Nikdy by ji nenapadlo, že ten mladík je schopen řídit auto.

„Odkud ho znáš?“

„Od šesti let jsme spolu chodili do jedné třídy,“

vysvětlila Sóldís. „Po té nehodě se odstěhoval do jednoho domu kousek od nás a já ho navštěvovala. Nejdřív proto, že jsem ho litovala, a pak jen tak na kus řeči.“

„Takže je to dobrý kamarád?“ ujišťovala se Tóra.

„Setkala jsem se s ním dvakrát a pokaždé působil velmi uzavřeně.“

„Se ví, je to samorost. Cizí lidi moc nesnáší,“ sdělila jí Sóldís. „Mám dojem, že je mu nepříjemné, když na něj někdo civí a tak. Stýkají se s ním vlastně jenom dva lidi: já a jeho sestřenice Berta.“

„Tu jsem už poznala,“ přikývla Tóra. „S tou taky kamarádíš?“

„Dá se říct. Dřív jsem ji neznala, je z Reykjavíku.

Narazila jsem na ni u Steiniho. Je na něj moc milá a vypadá v pohodě.“

„Byla to nesmírná tragédie,“ vpadla jim do řeči Sóldísina babička Lára. „V tomhle koutě světa nežije moc lidí, a tak o nehodě se dvěma mrtvými a jedním těžce zraněným vědí všichni.“

„Slyšela jsem, že šlo o manželský pár ze statku v okolí.“

„Hrozné,“ potřásla hlavou stará paní. „Nejhorší bylo, že Gudmundur řídil opilý. Jeho dcera Rósa to nesla velmi těžce. Kvůli té nehodě se izolovala od lidí. Nikdy nebyla moc společenská, ale po té nehodě se úplně stáhla do sebe.

Nesmyslně, nikdo jí to přece nedává za vinu.“

Tóra přikývla. „Vy jste někde odtud, že?“ zeptala se Láry.

„Ano, narodila jsem se i vyrostla tady,“ odpověděla Lára s úsměvem. Tóra si všimla, že se jí Sóldís podobá.

Navzdory rozdílu šedesáti let měly stejné rysy tváře. „V

mládí jsem žila několik let v Reykjavíku, ale brzy jsem přišla na to, že lépe se cítím tady. Nikam jinam mě to nikdy netáhlo.“

Tóra souhlasně přikývla. „Narazila jsem tu na různé záležitosti, které probudily moji zvědavost. Znala jste lidi z obou statků na tomhle pozemku?“

„Rodiny z Kreppy a Kirkjustéttu? Ale samozřejmě,“

prohlásila Lára hrdě. „Byly jsme nejlepší kamarádky, já a Gudný z Kirkjustéttu.“

„Pamatujete si dobře na tu dobu?“ zeptala se Tóra, zatímco se horečně snažila vymyslet nejdůležitější otázky.

‚Jejda, paměť mi sice pomalu slábne, ale nejstarší vzpomínky jsou pořád svěží. Bratři Grímur a Bjarni byli velmi neobyčejní lidé, proto se nedivím, že vás to zajímá.

život na zdejších statcích byl velice zvláštní.“

Tóra by byla nejraději Sóldísinu babičku políbila.

Zhluboka se nadechla. „Nevíte, jestli měli něco společného s nacisty? Našla jsem starou vlajku a jiné věci. Víte o tom něco?“

Lára si zasmušile povzdechla. „Bohužel ano. Bjarni s nacisty koketoval. Je však nutno mít na paměti, že po smrti své ženy Adalheidur, tedy po roce 1930, už to nebyl tentýž

člověk. Byla pro něho vším. Dalo by se dokonce říct, že kvůli téhle své ztrátě ztrácel i rozum a schopnost úsudku.“

Stará dáma se potměšile usmála. „Ze svých rozmarů však také profitoval. Někdy začátkem války začal Bjarni investovat do dobrodružných podniků a měl štěstí. Byla to jen náhoda, že válka zlepšila hospodářské poměry v zemi, mohla za to okupace a přírůstek obyvatel. Grímur tolik štěstí neměl, ale poslouchal hlas rozumu.“

„Zbankrotoval?“ nadhodila Tóra.

„Ne, tak hrozné to zase nebylo, ale moc nechybělo. Byl lékař, jenže tu byl i obecní doktor, a tak neměl moc práce a stále víc se věnoval hospodářství. Nakonec pověsil medicínu na hřebíček a zkoušel rozšířit statek, ale nebyly tu pracovní síly. Všechny se stáhly do Reykjavíku, kde Britové a Američané lépe platili. Nakonec Bjarni svého bratra uchránil od bankrotu tím, že odkoupil jeho polnosti, ale nechal ho na nich hospodařit, jako by se majetkové vztahy nezměnily.

Bjarni to udělal přesto, že mezi nimi byly neshody a pro Gríma bylo jistě těžké takovou pomoc přijmout. Ke všemu

jeho žena Kristrún umřela při porodu dcery. Kristrún trpěla duševní poruchou, proto jsem ji moc neznala. Nechodila mezi lidi.“ Stará paní se na chvíli odmlčela. „Pokud jde o nacisty, navštívili Bjarniho jistí lidé z Reykjavíku a chtěli z něj udělat velitele nacistického hnutí v západní části Islandu.

Měl verbovat mladíky z tohoto kraje. Něco podobného se dělo na jihu i na severu, ačkoli se žádný velký úspěch nedostavil.“

„A on si dal říct?“ vyhrkla Tóra. „Přistoupil na to a verboval lidi?“

„Začal s tím. Dokonce úspěšně.“ Lára se ušklíbla. „Ti hošani se ovšem více než o ideologii hnutí nebo o hákový kříž zajímali o Bjarniho dceru Gudný.“ Zasnila se. „Byla moc hezká. Nejprve rozkošné děvčátko, potom rozkošná mladá žena. Jako její matka. Chlapci z okolí od ní nemohli odtrhnout oči, když dospívala. Chápali se každé příležitosti k návštěvě, i když si přitom museli hrát na nacisty. Nevím, jestli vůbec tušili, co to je národní socializmus. Chtěli být prostě blízko Gudný.“

„Účastnila se jejich schůzek?“

„Kdepak, moje milá,“ odpověděla stařenka. „Vařila kávu a obsluhovala hosty. Musela jsem jí často pomáhat. Jen jsme ty mladé nadšence sledovaly a tajně se jim posmívaly.“

Lára se zachmuřila a potřásla hlavou. „Nevím, jak to skončilo, ale milý Pánbůh zasáhl a dopadlo to, jak to dopadlo.“

„Narážíte na tu tuberkulózu?“ zeptala se Tóra.

„Ano, kromě jiného,“ přikývla Lára. „Bjarni onemocněl a stáhl se do ústraní – a s ním i Gudný.“ Povzdechla si. ‚Já se v tu dobu odstěhovala s tetou do města a ztratila s nimi, až na pár dopisů, kontakt. Celé to nacistické velikášství se rozplynulo jako pára.“

„A co soudíte o pověstech, že Bjarni Gudný zneužíval?“

Lára pohlédla Tóře do očí. „Můj bože, je to tak dávno.

Ale v poslední době jsem na Gudný často myslela.“ Ukázala na Sóldís, která nepřestávala žvýkat a zvědavě ji pozorovat.

„Když tu začala pracovat, všechno se mi to znovu vybavilo.“ Na chvilku zaváhala, ale pak se na Tóru ostře zadívala. ‚Jsem přesvědčena, že Bjarni se své dcery nikdy nedotkl. Byl to sice trochu divný, ale hodný člověk, a z jeho dopisů se dá vyčíst, jak velice ji měl rád.“ Sklopila oči.

„Něco se však přesto stalo. Poté, co se Gudný rozstonala, nepsala už tak často, ale v posledním dopise mi svěřila tajemství. Psala, že má dítě. Bylo to krátce po smrti jejího otce a to malé v té době už mělo čtyři roky. Uváděla, že si netroufala mi to prozradit. Tehdy to byla hrozná ostuda.

Když to dítě porodila, bylo jí teprve šestnáct. O jeho otci neztratila ani slovo, ale slibovala, že mi to někdy poví. K

tomu však už nikdy nedošlo a já se pak doslechla, že je mrtvá.“

„Kdo podle vás mohl být otcem?“ vyptávala se Tóra.

„V úvahu jich přichází jen pár,“ odpověděla Lára. „Při tuberkulóze byli lidé velmi opatrní, protože to je velmi nakažlivá nemoc, a tehdy byla téměř nevyléčitelná. Poté, co se její otec odmítl odstěhovat do města, zůstala s ním Gudný doma a žili velmi izolovaně. Ona ho nechtěla opustit, a tak došlo k tomu, čemu se nedalo zabránit. Jediný člověk, který je navštěvoval, byl Bjarniho bratr Grímur. Vždycky jsem ho podezírala, že to byl on, kdo Gudný zneužíval, ale s jistotou to tvrdit nemohu, chybějí důkazy. Snad kromě toho, že to nebyl dobrý člověk.“

„Co se stalo s tím dítětem?“ zeptala se Tóra. „Byla to holčička, nebo chlapec?“

„Holčička. Nevím, co se s ní stalo. Když jsem se sem vrátila, nikdo už si na ni nevzpomínal. Pastor, který ji možná křtil, právě zemřel, a lidé, kterých jsem se ptala, tu nikdy žádné dítě neviděli. Někteří však věděli o tom, že Gudný kupovala věci, které svědčily o tom, že v domě žije nějaké dítě. Mohlo zemřít, být odloženo nebo onemocnět tuberkulózou jako jeho matka. Fáma o incestu se rozšířila teprve v době, kdy Bjarni i Gudný byli mrtví. Možná ji dokonce vyvolala moje snaha zjistit, co se s tím dítětem stalo.“

„Mluvila jste o tom s Grímem?“

„Pokoušela jsem se, ale marně. Brzy po tom, co jsem se sem vrátila, se odstěhoval do Reykjavíku. Nikdo mi nechtěl pomoct; o incestu se prostě nemluví, je to veliká hanba.“

Jak se to děvčátko jmenovalo? Víte to?“ vyhrkla Tóra.

„Kristín. V dopise o ní Gudný mluvila jako o malé Kristín,“ řekla Lára. „Pátrala jsem po náhrobku s tím jménem, ale žádný jsem nenašla. Nevím, co se s ní stalo.“

„Kristín,“ vydechla Tóra. „Tak přece jen existovala.“

„Existovala?“ zopakovala tázavě Lára. „Vždycky jsem doufala, že žije. Říkala jsem si, že ji Gudný třeba tajně nechala hodným lidem, protože nechtěla, aby se jí lidé vyhýbali ze strachu před nákazou. Možná o tom uvažovala, už když se dítě narodilo, a požádala Gríma, aby nevystavoval rodný list nebo ho nějak zfalšoval. Vycházím z toho, že ji předala do jeho péče, protože jakýkoli kontakt s ní a s jejím otcem byl nebezpečný.“ Lára nasadila přesvědčivý výraz. „Gudný byla bohabojná. Nedopustila by nic jiného, než že její dítě musí být pohřbeno na hřbitově, kdyby umřelo, a to na tomhle zdejším. Proto si myslím, že ještě žije.“

Tóra přikývla. žádná rozumná matka by nepochovala dítě někde v přírodě, když je blízko hřbitov. Proto podle Láry musela Kristín svou matku přežít. Nechtěla jí vyprávět o slovech vyrytých do trámu, o tom, že byla Kristín zavražděna. Pro starou ženu bude lepší věřit, že ještě žije.

Proto změnila téma. „Víte, jaký dům stával tady za tímhle?

Musel před dávnými lety vyhořet.“

„Dům?“ opakovala Lára zaraženě. „Tady stával jenom jeden dům a ten pořád stojí, jen je součástí nového hotelu.“

Svraštila čelo. „Ledaže máte na mysli stodolu,“ řekla náhle.

Otočila hlavu a pátrala po nějakém okně na zadní straně hotelu, ale žádné nenašla. „Za domem stávala stodola a stáj.

Ty možná vyhořely, ale muselo se to stát předtím, než jsem se vrátila. Na žádný požár si ale nevzpomínám, ani jestli tady ty budovy ještě byly.“

„Vím, že se vám to bude zdát divné, ale nepamatujete si sklep na uhlí v Kreppě?“ zeptala se Tóra. „Je vykopaný v zemi a chodí se do něj sklepem v domě nebo poklopem na louce za domem.“

Lára pátrala v paměti. „Ne, na to si nevzpomínám. Je to důležité?“

„Co je to za lidi?“ vyhrkla náhle Sóldís, než mohla Tóra odpovědět. „Copak nevědí, že se tu nesmí tábořit? Je to přece napsáno na velké ceduli u odbočky. Je tu chráněná přírodní oblast.“ A ukázala ven.

„Ach, ne!“ uklouzlo Tóře. Skleněnými dveřmi viděla, jak na parkoviště zahýbá džíp s karavanem.

Kapitola dvacátá devátá

Karavan už byl odstaven na parkovišti. Tóra sledovala, jak Gylfi vystoupil z terénního vozidla a otevřel dveře své malé sestře a přítelkyni, které seděly na zadním sedadle.

Zřejmě chtěl zabránit tomu, aby jeho dosud nenarozenému dědici v případě kolize neublížil airbag. Pokud šlo o otázky bezpečnosti, nedalo se mu nic vytknout – až na to, že jezdil bez řidičského průkazu. Sigga vystoupila a narovnala se, přičemž její bříško na útlém těle působilo groteskně. Tóra přemýšlela, jak by ty tři dopravila do města, ale pak jí došlo, že je skoro deset večer, a tudíž dost pozdě na to, aby sehnala nějakého řidiče. „Proč jste nepřijeli s otcem?“ křikla na Gylfiho, zatímco k němu mířila přes parkoviště. „Měl vás ze Selfossu odvézt.“

„Proto,“ odsekl Gylfi a svědomitě zavřel všechny dvířka. „Nechtěli jsme jet k němu ani k Sigginým rodičům, rozhodli jsme se dál kempovat. Tátovi jsem řekl, ať se nenervuje, když na něj budeš mít vztek.“

Z toho si Tóra hlavu nedělala. Hannes ať se nervuje, jak chce, to jí nevadí. Měla však obavy, jak se sama postará o Jónase, Matthiase, obě děti a těhotnou skorosnachu, aniž by něco – anebo všechno – nepropásla.

„Jak se cítíš, Siggo?“ zeptala se těhotné dívky, zatímco objímala Sóley, která se k ní šťastně tulila.

„Ale jo, jde to,“ odvětila Sigga. „Jen mě bolí záda.“

Tóra cítila, jak se jí zmocňuje zděšení. „Myslíš, že už je dítě na cestě?“ vyhrkla polekaně. „To byste tady nemohli zůstat.“

„Kdepak, mami,“ namítl Gylfi rozhořčeně. „Ještě není konec devátého měsíce.“

O předčasném porodu zřejmě nikdy neslyšel. „Pojďte dál,“ vybídla je Tóra a postrkovala houfec ke vchodu. „O

tvém výletu si ještě pohovoříme, Gylfi, ale zatím to musí počkat,“ zašeptala mu do ucha. „Mám na tebe pořádnou pifku.“ Potom hlasitě dodala: „Mrknu se, jestli pro vás dostanu pokoj. Konec kempování.“ Matthias se usmíval ve dveřích. Tóra se na něho ušklíbla tak, že to mohl vidět jenom on. „Děti, jistě si vzpomínáte na Matthiase. Pomáhá mi s případem, který souvisí s tímhle hotelem. Ale teď vážně: nebudete zlobit, musím pracovat. Nehnete se z místa a nic tu neponičíte.“ Málem dodala „ani tu neporodíte“, ale hned tu jedovatou poznámku spolkla. Už jen ty první dva body byly dost obtížně splnitelné.

„Nedělej si starosti,“ uklidnil ji Matthias, když se znovu posadili k počítači v Jónasově kanceláři. „Všechno je v pořádku. Mám tvoje děti rád. Sice jsem si dovolenou představoval

poněkud

jinak,

ale

určitě

bude

nezapomenutelná.“ Spiklenecky na ni zamrkal. „Doufejme,

že v Reykjavíku najdeš někoho, kdo děti pohlídá, abychom si mohli zajít do restaurace, kde mají i něco jiného než

ekologické produkty.“

Tóra odpoutala pohled od monitoru. „Proč nejsou národní pohádky Jóna Arnasona na internetu?“ vrtalo jí hlavou.

„Mohu to interpretovat jako ano?“ otázal se Matthias.

„Co?“ zeptala se duchem nepřítomna, zatímco rolovala stránkou na monitoru. „Ano,“ zahučela pak, aniž měla tušení, nač odpovídá. „Ať hledám, kde hledám, nenajdu celou pohádku, jenom ty verše. Budu muset do knihovny.“

Matthias pohlédl na hodinky. „To sotva stihneš.

Skutečně si myslíš, že ten nápis na kameni hraje nějakou roli?“

Tóra se na něj podívala. „Asi ne, ale potřebuju nějaké stéblo, kterého bych se zítra chytla, a nevím, kde je najít.“

Jestliže vraždil Bergur nebo jeho žena, pak nevěřím, že s tím má nápis něco společného,“ usoudil Matthias. „Bylo by rozumnější zabývat se bližšími věcmi.“ Přistoupil k oknu a pozoroval auto přijíždějící k hotelu. Dojelo až k němu a zastavilo přímo pod oknem. Světla zhasla a motor utichl.

„Číslo toho auta znám!“ zvolal Matthias a rozhrnul záclony.

„Kde je seznam?“

Tóra se na něho nevěřícně podívala. „Chceš snad tvrdit, že si pamatuješ jedno číslo z tisíce?“ zeptala se a sáhla po seznamu s poznávacími značkami.

„Je to jmenná poznávací značka,“ odvětil Matthias.

„Takových moc není, proto mě zaujala.“ Prolistoval seznam.

„Tady je to. Hodinu předtím, než byl Eiríkur zavražděn, projelo tohle auto z Reykjavíku tunelem.“ Vrátil seznam Tóře a ukázal najeden záznam. „Tady. VERITAS,“ řekl.

„Připomněl jsem si, že v Německu existují jenom standardní městské značky, ne individuální jako u vás, a přemýšlel jsem o povolání majitele. Jediné, co mě v souvislosti s pravdou napadlo, je matematika.“

Tóra se podívala do seznamu a přečetla jméno majitele.

„Těsně vedle,“ podotkla a odložila příslušný list stranou. „Je to politik. Baldvin Baldvinsson, vnuk starého Magnúse, se kterým jsme už mluvili.“ Vstala. „Co ten tu zase chce?“

„Třeba navštívit svého dědečka,“ navrhl Matthias.

„Nebo sbírá volební hlasy.“

„Tak se ho prostě zeptáme,“ rozhodla Tóra. „Podle slova na značce nám musí říct pravdu.“

Baldvin stál u recepce a bubnoval prsty na pult. Vigdís k němu byla otočená zády a sledovala monitor. Doufám, že má slušný plat, pomyslela si Tóra, když pracuje ve dne v noci. „To tě nikdo nevystřídá?“ zeptala se jí, když stanula s Matthiasem vedle Baldvina. Nechtěla toho muže hned oslovit, a proto se raději obrátila na Vigdís. Bylo zřejmé, že Baldvin na něco čeká a hned tak neodejde.

Vigdís se otočila k Tóře. „Ale ano, měl mě vlastně vystřídat Jónas, ale…“ Zaváhala. „… však víte. Už dávno

mi chtěl přivést kolegyni, ale odložilo se to.“ Zapsala něco do počítače a věnovala se Baldvinovi. „Můžete mít pokoj čtrnáct. Hned vedle vašeho dědečka.“ Sáhla pro kartu a podala ji mladému muži.

Tóra si ho prohlédla. „Vy jste Magnúsův vnuk, že? Ten poslanec.“

Baldvin se na ni zmateně podíval. Vypadal unaveně, což

však nic neměnilo na tom, že se svému dědečkovi neuvěřitelně podobal. Tóra si vzpomněla na Magnúsovo foto z mladých let a uvažovala, jaké to asi je, když člověk ví, jak bude vypadat ve stáří. „Hm, ano,“ odpověděl. „My se známe?“

Tóra mu podala ruku. „Ne, ale znám vašeho dědečka. A znala jsem se i s Birnou.“ Aniž uvolnila svůj stisk, zeptala se: „Vy jste ji přece znali také, že?“

Baldvin vypadal, jako by spolkl mouchu, ale brzy se vzchopil. „Birnu, říkáte? Bohužel žádnou Birnu neznám.“

„Ne?“ naléhala Tóra tvrdošíjně. Dosud svírala Baldvinovu ruku a cítila, jak mu vlhne dlaň. „Povězte mi, nebyl jste tady v neděli?“

Baldvinovi byl nepříjemný buď dlouhý stisk ruky, nebo dotaz. ‚Já? Ne, to musí být nedorozumění,“ zavrtěl hlavou a podbízivě se usmál.

„Skutečně?“ zahrála Tóra údiv. „Mám dojem, že jsem při cestě sem jela za vaším autem v tunelu. Asi jsem se

spletla.“ Přestala mu tisknout ruku a Baldvin tu svoji stáhl tak rychle, jako by Tóra byla malomocná.

„Musela jste se splést. Byl jsem úplně jinde.“ Podíval se na Vigdís. „Díky,“ řekl jí a odstoupil od pultu. „Těší mě, že jsem vás poznal,“ sdělil Tóře a zazubil se. Pravý politik.

„Nápodobně,“ odvětila Tóra a úsměv opětovala. „Lže, jako když tiskne,“ sykla tiše k Matthiasovi a obrátila se k Vigdís. „Nevzpomeneš si, jestli tady byl v neděli?“

Vigdís zavrtěla hlavou a zívla. „Ne, viděla jsem ho jen dvakrát. Ten den, kdy přivezl dědečka, a pak ten večer, kdy jsme tady měli tu seanci.“

Tóra se opřela o pult recepce. „On tu byl?“

„Vždyť to povídám. Přijel, povečeřel s dědou a pak šli na tu seanci. Zřejmě ale brzy zjistili, že to není nic pro ně, a tak o přestávce zase zmizeli.“

Tóra zírala na Matthiase. Ukazoval prstem na Vigdís, která se patrně chystala odejít. Tóře hned došlo, co naznačuje. Vigdís držela v ruce klíč, který vypadal přesně jako ten nalezený v zásuvce stolu v Kreppě. „Co je?“

podivila se Vigdís v rozpacích nad tím, že dosud neodešli.

‚Je něco v nepořádku s pokojem pro děti?“

„Ne, ne,“ odpověděla Tóra a dál zírala na klíč. „Mohla bych se podívat na tenhle klíč?“ A vytáhla ten, co měla u sebe. „Mám totiž taky takový a ráda bych věděla, od čeho je.“

„To je klíč od mé skříňky pro zaměstnance,“ vysvětlila Vigdís a neochotně jej Tóře podala. „Jestli jste takový klíč našla, bude patřit některému kolegovi. Je možné, že ho ztratil.“

Tóra porovnala oba klíče. Byly téměř stejné. Potom Vigdís ten její vrátila. „Myslím, že ten, co mám já, nepatří žádnému zaměstnanci. Nevíš, jestli k těm skříňkám měla přístup také Birna?“

Vigdís přemýšlela. „Nevím o tom, ale možné by to bylo.

Ty skříňky instalovali teprve nedávno. Možná si pro sebe jednu zamluvila.“ Obešla pult. „Pojďte se mnou.“ A vydala se ke skříňkám. „Není jich tu moc, můžete klíč vyzkoušet.“

Tóra s Matthiasem následovali Vigdís do šatny zaměstnanců, kde stála řada kovových skříněk. „Můžu to tedy zkusit?“ zeptala se Tóra s klíčem v ruce.

„Prosím,“ odvětila Vigdís. „Číslo sedm můžete vynechat, ta je moje.“

Tóra klíč vyzkoušela – hodil se hned ke třetí skříňce.

Opatrněji otevřela. Nadechla se, mrkla na Matthiase a nakoukla dovnitř. Zatvářila se zklamaně. „Prázdná. Smůla!“

Nechala ho, ať se podívá i on. Když měl pořád hlavu ve skříňce, poklepala mu netrpělivě na záda. „Co je? Vidíš něco?“

„Je tady cosi přilepené,“ zazněl dutě jeho hlas. „Nemáte pinzetu?“ zeptal se, když se znovu narovnal. „Jestli je tenhle

lístek důležitý, neměli bychom na něm zanechat otisky prstů.“

Tóra se otočila k Vigdís. „Nemáte tady lékárničku?“

Strčila hlavu do skříňky a spatřila bílý čtvereček připevněný ke stropu lepicí páskou. Okraje papíru nebyly rovné, ale zoubkované. „Co to jen může být?“ Vzala si od Vigdís pinzetu. Matthias i Vigdís se chtěli podívat, jak se pokouší pásku uvolnit, ale viděli jen její záda.

„Sláva!“ zvolala Tóra a vysoukala se ven s bílým čtverečkem sevřeným v pinzetě. „Fotka.“ Otočila ji. „No ne!“ bylo to jediné, co ze sebe dokázala vypravit. Potom ji Vigdís a Matthiasovi ukázala.

„Můj bože,“ vyhrkla Vigdís. „Baldvin Baldvinsson!

Nevěděla jsem, že patří k neonacistům.“

„To není Baldvin,“ namítla Tóra a položila snímek na stůl. „Je to jeho děda Magnús. A ta fotka je proklatě stará.“

„Jak si jsou podobní!“ podivila se Vigdís. „Já bych na Magnúsově místě takovou fotku vyhodila. Nebo na Baldvinově.“

„Jde o to, jestli měli takovou příležitost,“ usoudila Tóra.

„S nikým o tom, prosím tě, nemluv,“ požádala Vigdís.

„Proboha, ne,“ ujistila ji Vigdís. „Nikomu to neřeknu.“

V hlavě už jí ale vyskočilo číslo kamarádky Gully a zapřemýšlela také, jestli bude zítra v kosmetickém salonu Kata. Těm by se samozřejmě svěřila. Každý přece ví, že do pojmu „nikdo“ nepatří nejlepší kamarádky. Přistoupila ke

své skříňce, vytáhla z ní tašku a znovu se vydala k recepci.

Když míjela Matthiase, položila mu ruku na rameno a přátelsky mu sdělila, že na Islandu jsou všichni tolerantní, a proto se nemusí obávat předsudků. Matthias se za ní překvapeně ohlédl.

„Co tím mínila?“ zeptal se Tóry užasle.

Té bylo okamžitě jasné, že se slibem mlčenlivosti sexuální poradkyně Stefaníe to nebylo tak horké, jak jí tvrdila. Pokrčila rameny. „Všechny jsou tu nějaké divné,“

zamumlala, zatvářila se nevinně a zdrženlivě se usmála.

„Měla bych teď dostat Sóley do postele. Jak to vypadá, hned tak neusnu.“

*

„Všechno do sebe zapadá.“ Tóra opět seděla u Jónasova počítače, který používala k vyhledávání údajů o Baldvinu Baldvinssonovi. Klikla na několik odkazů, ale většinou byly bezvýznamné.

„Jak dalece?“ otázal se Matthias. „Prosím, fotka ve skříňce svědčí o tom, že Birna nechtěla, aby ji někdo našel.

Ale jediný, kdo by něco získal, kdyby ji dostal do ruky, je Magnús. A ten je tak starý, že by nikoho nezabil.“

„Nemyslím si, že je jediný,“ odporovala Tóra. ‚Jeho vnuk Baldvin byl ohrožen daleko víc. Brzy se budou konat zkušební volby do parlamentu a nedávno jeden novinový článek upozornil na to, jak moc se podobá svému dědečkovi slovy i činy. A teď by se objevila fotografie Magnúse v

nacistické uniformě, která by právě tak dobře mohla zachycovat Baldvina…“ Podívala se na Matthiase.

„Člověče, ten chlápek se prohání po silnicích s poznávací značkou VERITAS, a tak ti musí být jasné, čím se chce zapsat lidem do paměti. Nacisti se k tomu moc nehodí. Jeho rychlý politický vzestup se dá do značné míry vysvětlit i popularitou jeho dědy. Kdyby Magnús ztratil vážnost, zasáhne to i Baldvina, třebaže v té době existoval jako pouhá spermie.“

„Ale co Birna zamýšlela?“ uvažoval nahlas Matthias.

„Proč se té fotky nezbavila? Chtěla oba vydírat? Nezdají se moc zazobaní. Baldvin vozí značku VERITAS na starém džípu.“

„Když Birna snímek objevila – patrně ve sklepě ve starém albu, kde jeden chybí –, chtěla si ho asi lépe prohlédnout, a proto ho odnesla. Samozřejmě to byl šok, jedná se nakonec o známou tvář. Brzy jí muselo být jasné, že našla něco, co by mohla využít pro sebe, ale matně tuším, že od nich chtěla něco jiného než peníze,“ usoudila Tóra a klikla na další odkaz. Chvíli jej pročítala a pak vzhlédla od obrazovky. „Tohle je zajímavé: Baldvin sedí jako městský zastupitel v porotě pro plánované autobusové nádraží pod Óskjuhlídem. Vzpomínáš si na kresbu skleněné budovy na stěně

v

Kreppě?

Na

Islandu není moc zalesněných míst. Jedním z nich je kopec toho jména u Reykjavíku. A na tom návrhu byly autobusy.“

Horlivě šermovala rukama. „Zdá se, že chtěla vyhrát vypsanou soutěž. To by vysvětlovalo její telefonát Baldvinovi.“

Matthias byl ale skeptický. „Chceš tím říct, že ho chtěla přimět, aby donutil porotu dát tu zakázku í?“ Zakroutil hlavou. „K tomu bych přimaloval veliký otazník.“

„Pro islandského architekta je taková zakázka výhrou v loterii,“ vysvětlovala Tóra. „Jedná se o velkou budovu na frekventované silnici. Kdo ji navrhne, ten se okamžitě proslaví. A dostane další zakázky. Tak to u nás chodí, ale jinde jistě taky.“

„Jak ale může jeden člověk ovlivnit rozhodnutí celé poroty?“ pochyboval Matthias. „Ostatní do toho také mluví.“

Jasně,“ řekla Tóra, „ale Baldvin má přístup k informacím, které jiní uchazeči neznají, může se porotců zeptat, na co kladou největší důraz. I když se při vypsání soutěže zveřejní přesná kritéria, často zvítězí návrh, který se zadání poněkud vymyká. Pokud architekt například ví, že komise dá nejspíš přednost větší budově, než jaká odpovídá vypsaným podmínkám, má určitou výhodu. Kromě toho jsem si jistá, že Baldvin vládne velkou přesvědčovací schopností.“

„A co s tím chceš udělat?“ zeptal se Matthias. „Tvoje argumenty nevysvětlují Eiríkovu smrt.“

„Vzpomínáš si na Baldvinovu e-mailovou adresu v Birnině diáři?“

„Ano,“ odpověděl Matthias. „Chceš mu poslat mail?“

„Ne. Ráda bych provedla malý test.“ Natáhla se po telefonu. „Požádám policii, aby se podívala do Birnina počítače na její maily Baldvinovi. Musí ten počítač mít, ale nemyslím si, že věnovali její poště přehnanou pozornost.“

Dala se spojit s Tórólfem Kjartanssonem a pískala si bláznivou melodii spolu s magnetofonovou smyčkou, zkracující čekání. Konečně hudba zmlkla a ozval se Tórólfův unavený hlas: „Slyším.“

Tóra ležela v posteli s dcerkou v náručí. Přenesla spící dítě z pokoje Gylfiho a Siggy v prvé řadě proto, že by Sigga mohla porodit přímo před Sóleyinýma očima. Matthias se bez skuhrání vrátil do svého pokoje. Chápal její situaci a neprotestoval. Byla mu vděčná, protože si musela ještě něco promyslet. Obávala se zítřejšího dne. Měla strach, že Tórólfur jen tak něco nespolkne a ona nemohla pro Jónase udělat nic víc, než ho rutinním způsobem hájit. Deprimující představa.

Měla však i další starosti. I kdyby Magnús a Baldvin zavraždili Birnu, neexistoval jediný důvod, proč by měli provést něco Eiríkovi nebo s ním být jakkoli ve spojení. Byl snad Birniným komplicem? Jaký smysl měla ta liška a co znamenají písmena R-E-R? Pokud vůbec hrají nějakou roli.

Dobře se to nakonec vyvinulo s Kristín. Zjistila, že to byla dcerka Gudný Bjarnadóttir, ale současně se zdálo, že to se zdejším kriminálním případem nijak nesouvisí. Tóře táhly hlavou další věci, ale byla příliš unavená na to, aby se na ně soustředila, a tak se jí brzy všechno pomotalo: uhlí, stěny, koně, kupní smlouva, promlčení, zlomené nohy…

Z přízračného snění ji vytrhl dětský pláč, který zaslechla. Pustila spící dcerku a posadila se. Zvuk se ozval znovu. Vstala z postele a šla k oknu, venku se však nedalo nic rozeznat. Odněkud však stále zazníval podivný pláč. Tak rychle, jak se ozval, zase utichl. Tóra zavřela okno a pečlivě zatáhla závěsy, aby nebylo vidět ven. Představa kojence v krvavém šátku, který se plazí po zemi, přestala být najednou nereálná, ačkoli si tím Matthiase dobírala. Tóra znovu vklouzla do postele k dcerce, rozhodnuta nikomu o tom nevyprávět. Musela to být nějaká halucinace. Přes zavřené okno však nezřetelně zaslechla, že se žalostný nářek rozlehl znovu.

Kapitola třicátá

Úterý, 13. června 2006

Soudce v tmavém taláru se sametovými volány seděl na svém místě a pronikavě hleděl na Tóru. Ruce měl sepjaté před ústy, takže za nimi klidně mohl vyplazovat jazyk nebo dělat znuděné grimasy. „Obhajoba může, prosím, pokračovat,“ pronesl hlubokým hlasem. „Vaše poznatky jsou pozoruhodné.“

Tóra se na něj zdvořile usmála. Jak jsem již řekla, narazila jsem na tuto indicii úplnou náhodou a hned jsem o tom informovala policii. Nesouhlasím s názorem vyšetřovacích orgánů, že jsem je měla informovat ještě před odlepením fotografie. Její význam pro vyšetřování jsem mohla ocenit teprve ve chvíli, kdy jsem uviděla, co zachycuje. Proto jsem ji musela odlepit. Úzkostlivě jsem dbala na to, abych nic nepoškodila, a fotografie se dotýkala pinzetou.“

„Jako v seriálu Kriminálka Miami?“ zeptal se soudce.

Odtáhl ruce z tváře a usmál se na Tóru.

„Ano, dá se to tak říct,“ odpověděla a jeho úsměv opětovala.

Soudce se otočil na okresního prokurátora, který požadoval vyšetřovací vazbu. „Zdá se, že policie zatím ve vyšetřování případu daleko nepokročila. Místo odmítání argumentů obhajoby by bylo spíš žádoucí jí poděkovat za podporu. Není jasné, zda by se dotyčná fotografie jinak vůbec dostala do rukou úřadů.“

Okresní prokurátor požádal o svolení pronést poznámku k této věci a povstal. „Ve skutečnosti objevení tohoto důkazního prostředku vítáme a novou situaci samozřejmě prošetříme. Navzdory pokročilé hodině kriminální policie včera večer vyslala do hotelu jednoho úředníka, aby fotografii okamžitě posoudil.“ Odkašlal si. „Nevidíme ovšem žádný důvod, proč by měl být jenom proto zamítnut požadavek vyšetřovací vazby. Obviněný svou pozici v žádném případě dostatečně nevysvětlil a zůstává nadále hlavním podezřelým ze spáchání úděsných činů. Sama fotografie na tom nic nemění.“

„Co na to říká protistrana?“ zeptal se soudce.

„Fotografie není zdaleka jediným naším argumentem.

Vůz Baldvina Baldvinssona projel v neděli v 17.51

hvalfjordurským tunelem. To znamená, že jmenovaný byl dostatečně včas na Snaefellsnesu, aby mohl spáchat druhou

vraždu, ačkoli si, jak vím, nemůže na tuto svou cestu vzpomenout. Policie jistě disponuje stejným záznamem o provozu tunelu i z onoho dne, kdy byla zavražděná Birna, a podle mých informací se jmenovaný Baldvin na tomto místě vyskytoval i v tento den. Večer se účastnil spiritistické seance, kterou opustil o přestávce, což značí, že měl dostatečnou možnost Birnu usmrtit. Dále má policie přehled o e-mailové korespondenci mezi Baldvinem a Birnou, na niž

jsem se dosud nesměla podívat, což ostatně – až na soupis nedělního provozu v tunelu, který mi policie laskavě poskytla – lze považovat za další důkazní prostředky.“

Koutkem oka Tóra sledovala, jak se Tórólfur v soudní síni vrtí na židli. Očividně se nedalo očekávat, že bude chtít uvést věci na pravou míru, neboť by musel přiznat, že ten seznam prostě zapomněl na stole v hotelu. Proto se držel zpátky. Tóra pokračovala: „Dále upozorňuji na to, že oběť ve stáji možná chtěla napsat na zeď běžnou zkratku pro Reykjavík, REK, přičemž se jí nepodařilo korektně vyrýt poslední písmeno. Je zřejmé, že K se snadno může zaměnit za R. Vezměme v potaz, že v tom okamžiku po něm zdivočelý hřebec začal dupat. REK mohl být odkazem na Baldvinovu činnost městského zastupitele.“

Soudce pomalu kýval hlavou. „Myslím, že bychom v tomto případě neměli jednat zbrkle. Baldvin Baldvinsson je poslanec městské rady a jeho dědeček Magnús bývalý ministr. Musíme se vystříhat toho, abychom pustili do světa

vágní tvrzení a oba nařkli ze závažných trestných činů.

Nemusím vám vykládat, jaký by to mělo dopad, kdyby se na toto téma rozhořela nepodložená diskuze.“

„Pro mého mandanta není takové podezření o nic méně závažné,“ namítla Tóra. „On právě tak ztrácí dobrou pověst.“ Děkovala Bohu, že nikdo neví, jaké heslo používal ve svém počítači. „Můj mandant přiznal, že měl v daný čtvrtek pohlavní styk se zemřelou, ovšem dlouho před údajnou dobou činu. To vysvětluje jeho otisky prstů na jejím pásku, jelikož se ten den nepřevlékala, nebo mi to alespoň není známo. Kromě toho můj mandant udal, kde se po oba dny zdržoval, ačkoli neměl dost času k tomu, aby svou výpověď doložil. Když se ho policie ptala na jeho jízdu do Reykjavíku, měl na mysli předchozí neděli, ale to se může stát každému.“

Soudce dal slovo okresnímu prokurátorovi. ‚Jediným výsledkem této debaty je to, že šetření na místě nejsou dosud uzavřena, neboť se hledají další důkazy. V tomto okamžiku však není důvod propouštět podezřelého na svobodu. Nemůžeme vědět, zda se nepokusí hledané důkazy odstranit. Hypotéza o Baldvinovi je samozřejmě hodna pozornosti, ale je poněkud přehnaná a v žádném případě nevyvrací obvinění vznesená proti Jónasovi. Neprokazuje například ani jakýkoli vztah mezi Baldvinem a Eiríkem.

Proto trváme na svém požadavku uvalení čtrnáctidenní vyšetřovací vazby.“

„S odkazem na paragraf sto tři, odstavec jedna trestního zákoníku,“ ozvala se Tóra, „vycházíme z toho, že mému mandantovi nebyla příslušná obvinění dostatečně prokázána, takže nebyla naplněna skutková podstata citovaného paragrafu. Pokud jde o diskuzi o nedbalém policejním šetření, chtěla bych důrazně upozornit, že je zcela scestné předpokládat, že by mu chtěl obviněný bránit odstraňováním stop. Kdyby byl můj mandant o pochybné fotografii věděl, měl dost příležitostí ji zničit nebo zveřejnit. A k případnému odstraňování důkazů měl v minulých dnech dostatek času.

Jak ale fotografie dokazuje, nic takového neudělal, a proto žádáme, aby soud požadavku na uvalení vyšetřovací vazby nevyhověl, nebo ji alespoň zkrátil. Pokud tak neučiní, požaduji možnost neodkladně nahlížet do policejního důkazního materiálu.“

„Smím-li, ctihodný soude, něco dodat,“ chopil se slova okresní prokurátor, „máme co do činění se dvěma poškozenými a jedním vrahem a existují pádné důvody pro vinu obžalovaného. Podobné zločiny se příčí obecnému blahu. Je tu nebezpečí, že vrah si vybírá své oběti z čiré libovůle. Tou příští se může stát kdokoli. Pokud se důvody odstavce jedna nezdají dostačující, požadujeme, aby byl obžalovaný vzat do vyšetřovací vazby na základě odstavce dva s ohledem na obecný prospěch.“

Soudce oznámil, že soud se odebere k poradě a své rozhodnutí sdělí v poledne. Do té doby ať se nikdo

nevzdaluje. Prohlásil jednání za ukončené a povstal.

Doprovázen soudním zapisovatelem opustil sál. Tóra se obrátila k Jónasovi. „Teď už můžeme jen doufat a čekat,“

pronesla tiše.

„Jak se podle tebe soud rozhodne?“ zašeptal Jónas.

„Myslím, že sis vedla velkolepě, a pozice hvězd je příznivá.

Neumím si představit nic jiného, než že soud tu absurdní žádost o vyšetřovací vazbu zamítne.“ Hrdě se na ni podíval.

„To bylo úžasné, jak jsi házela paragrafy!“

Tóra se na Jónase usmála. Konečně někdo, kdo ocenil její paměť. Na tohle dlouho čekala. Jediné, co jí kalilo radost, bylo, že ten, kdo ji pochválil, jedním dechem mluvil o příznivé konstelaci hvězd, zatímco byl podezřelý z vraždy.

„To nic nebylo,“ mávla rukou, „měls mě slyšet, když jsem mrskala čísly vyhlášek a paragrafů tykajících se umístění dopisních schránek.“

Tóra sebou plácla na jednu ze židlí před vchodem do hotelu, odložila těžké desky s vyšetřovacími akty na stůl a povzdechla si. Dostala je od okresního soudu v igelitové tašce místního supermarketu. „Bohužel to nevyšlo,“ sdělila Matthiasovi, který usedl vedle ní. „Odsoudili ho k sedmi dnům vyšetřovací vazby.“ Rozhlédla se kolem sebe. „Kde jsou vůbec děti?“

Šly se podívat na vyplavenou velrybu,“ odvětil Matthias. „Nevím, jestli dobře porozuměly mému líčení, takže nejspíš zažijí nepříjemné překvapení.“

Tóra o tom nepochybovala. „Určitě si to vyložily po svém.“ Znala své děti natolik dobře, aby věděla, že by si rozhodně nenechaly ujít příležitost prohlédnout si jakékoli zdechlé zvíře, natož obrovskou velrybu. Tóra poklepala na oranžovou tašku. „Přece jen jsem dostala policejní podklady,“ oznámila. „Tórólfur se pokoušel tomu zabránit.

Navrhoval, že při nejbližší příležitosti pověří někoho v Reykjavíku pořízením opisu, ale soudce mi nabídl pomoc své sekretářky a ta mi všechny podklady okopírovala.

žalobce už svůj exemplář má.“ Ušklíbla se nad svou malou, ale sladkou výhrou. „Musím ty materiály důkladně pročíst a doufat, že narazím na něco nového.“

„A kde je tvůj mandant teď?“

„Na cestě do vězení v Litla-Hraunu, s policejním doprovodem. Je to zatraceně nepraktické, že vězně ve vyšetřovací vazbě vozí až tam. Je to z města hrozně daleko,“

zašklebila se Tóra. „A co teprve odtud.“

„Nemusíš se pomalu vrátit do města?“

„Momentálně jsem lépe dosažitelná tady,“ odvětila Tóra. „Tórólfur mi řekl, že v nejbližších dvou dnech Jónase asi nebudou vyslýchat. Soustředí se na šetření tady a na výslech svědků, kteří zatím nebyli k dosažení. Hodnocení výsledků vyšetřování ho moc nepotěšilo.“

„Bylo to velké štěstí, že jsme našli v zásuvce psacího stolu ten klíč. Něco takového se nám podruhé nepodaří.“

‚Já ti nevím. Něco mi vadí. A tím nemíním všechny ty otevřené otázky.“ Tóra vstala a popadla tašku s lejstry.

„Rychle to prolistuju a uvidím, jestli nenajdu něco, co by na ten případ vrhlo jiné světlo. Kromě toho jsem byla v knihovně a vypůjčila si pohádky pro případ, že by nás záležitost s verši mohla posunout kousek dál,“ dodala. „Snad to nebude dlouho trvat. Bylo by skvělé, kdybys mohl moje děti vyslat na nějakou další expedici, až se znovu objeví.“

Po dvou hodinách Tóra opustila Jónasovu kancelář. V

podstatě se nedostala ani o krok dál. Pročetla každý dokument ve složce: početné svědecké výpovědi, soupis zjištěných stop, dvě pitevní zprávy jakož i výsledky rozborů krve a výměšků obou mrtvých. Výsledky DNA analýzy spermatu v Birnině vagině dosud ve složce nebyly, jen příslušná žádost o ni. Dále tu našla určení krevních skupin původců spermatu, z něhož vyplynulo, že šlo o dva různé muže. Tóra nemohla zjistit, zda k tomuto kroku přivedla policii náhoda nebo podezření. Přemýšlela, jak často se asi stává, že nějaká žena má v jeden den pohlavní styk se dvěma muži. Jednomu detailu však moc nerozuměla. Ze zprávy vyplývalo, že kromě spermatu se našla v Birnině vagině další organická látka – byla označena jako A. barbadensis MUL, A. vulgaris Lam. Tóra si ty termíny opsala. Třeba je

bude znát Matthias, ale velkou naději si nedělala. Patrně to bylo něco, co Birna používala – ale za jakým účelem?

Matthias seděl u baru a popíjel pivo. Tóra položila spisy na pult a sedla si vedle něho. „Jsou tu stále tři děti?“

„Jo, právě přišly,“ odpověděl Matthias. „Tvůj syn a tvá dcera byli poněkud zelení, když se vrátili z procházky.

Zdravě vypadala jen ta těhotná dívka. Poručil jsem jim u baru kolu. Pak odešli na pokoj a chtějí se dívat na film.“

„Myslela jsem, jestli nepřibylo čtvrté,“ vysvětlila Tóra, kývla na číšníka a objednala si sklenici vody.

„Ne, pořád ještě ses nestala babičkou, takže si můžeš užívat života,“ odvětil Matthias. „Našlas něco?“ zeptal se a sklenicí s pivem v ruce ukázal na spis.

„Ne. Obě mrtvoly měly do chodidel zapíchané špendlíky a k Eiríkovi byla přivázaná zdechlá liška. Z

pitevní zprávy vyplývá, že to zvíře bylo mrtvé už dlouho, zastřelené puškou. Bohužel žádné vysvětlení, co by to mohlo znamenat.“

„Od šarmatní Bely dosud žádné zprávy?“ nadhodil Matthias.

„Sakra, na tu jsem úplně zapomněla.“ Tóra vylovila mobil a rychle zvolila číslo do kanceláře.

„Haló,“ ozval se Bělin hlas. žádné Advokátní kancelář, dobrý den nebo něco podobného, co by volaného ujistilo o tom, že se dovolal do seriózní firmy, a ne na soukromé číslo.

„Ahoj, Belo, tady Tóra. Zjistilas něco o liškách a koních?“

„Eh?“ ozvalo se stupidní vyheknutí. „Jo tak.“ Pak se odmlčela a Tóra zaslechla ztlumený kašel.

„Belo, snad v kanceláři nekouříš!“ vyhrkla podrážděně.

„Víš, že to je zakázané.“

„Nee, blázníš?“ dušovala se Bela. Tóře se zdálo, že slyší tiché praskání hořícího tabáku. že by sekretářka přešla na dýmku? „No tak teda, koňáci, se kterými jsem mluvila, nikdy o takové souvislosti neslyšeli. Pak jsem se vyptávala jednoho známého myslivce, a ten mi řekl, že koně se můžou splašit, když ucítí zdechlou lišku, zvlášť když je rozpáraná.“

„Ví se o tom jenom v mysliveckých kruzích?“ zeptala se Tóra napjatě. „Milovníci koní o tom nevědí vůbec, nebo si myslíš, že to nikdy neslyšeli jen ti, se kterými jsi mluvila?“

„Jestli nevědí to o liškách?“ dotazovala se Bela. „Řekla bych, že se s tím nikdo z nich nesetkal. Kde by se taky měli potkat s liškou?“

„Děkuju Belo, můžeš si pro dnešek vzít volno.“

Vzhledem ke skutečnosti, že nepřítomnost sekretářky nepředstavovala pro kancelář žádnou pohromu, to nebyla nijak přehnaná velkorysost. Tóra hovor ukončila a jeho obsah zopakovala v překladu Matthiasovi.

„Potom tedy vrah přivázal lišku k Eiríkovi proto, aby se kůň rozběsnil. A aby ten chudák nevyvázl jen se zraněními,

ale určitě umřel.“ Matthias povytáhl obočí. „Dokonale chladnokrevné.“

„Jak reagují na chcíplou lišku koně, o tom prý ti, co na nich jezdí, nic nevědí,“ přemýšlela Tóra nahlas. „To spíš myslivci. Není náhodou Bergur myslivec? Chová kajky.“

Podívala se na Matthiase. „V kuchyňce ve stáji byla krabice s náboji!“

„Bylo by tedy možné,“ uvažoval Matthias, „že RER má být vlastně BER, tedy BERGUR, ale Eiríkur to nestačil dopsat.“ Matthias vyndal mobil a našel obrázek nápisu, který pořídil ve stáji. Chvíli trvalo, než záběr zvětšil a posunul písmena do středu displeje. „Neuvěřitelné,“ řekl po prostudování fotografie a podal mobil Tóře. „Nožička u prvního R vážně není tak rovná jako u druhého.“

„No tak co?“ pobízel Matthias zvědavě Tóru, která právě ukončila hovor s Tórólfem. „Přijal tu novinku docela dobře,“ referovala. „Snažil se sice zůstat chladný, ale poznala jsem, jak ho to potěšilo. Berga určitě brzy navštíví policie.“

„Nebo jeho ženu,“ doplnil Matthias. „Kdo ví, jak to vlastně bylo.“

„Něco se ví,“ podotkla Tóra. „Z pitevní zprávy vyplývá, že Birna byla znásilněna dost brutálně. Zeny proto nepřicházejí v úvahu, ledaže by měly komplice. Je možné, že Rósa se na té vraždě podílela, ale ne se svým mužem.

Pochybuju, že ti dva se shodnou na tom, kolik je hodin, natož aby se dohodli, jak společně vraždit.“

V tu chvíli se objevila Sóldís. „Babička by s vámi chtěla mluvit,“ oznámila Tóře. „Máte jí zavolat. Je to kvůli tomu včerejšímu rozhovoru.“ Rozpačitě sklopila oči. „Ale jenom jestli chcete. Tady je číslo.“ Podala jí malý žlutý lístek. Tóra srdečně poděkovala a hned sáhla po telefonu. Sóldís se otočila na patě a rychle opustila bar.

Hned po prvním zazvonění to její babička zvedla.

„Dobrý den, Láro, tady Tóra. Advokátka z hotelu. Sóldís mi řekla, že se mnou chcete mluvit.“

„Ano, jsem moc ráda, že voláte. Od té doby, co jsme se včera bavily o Gudný, na ni musím neustále myslet. Věřím, že osud její dcerky bude s vaší pomocí konečně objasněn.“

Stará paní připadala Tóře rozrušená, ačkoli svůj hlas celkem ovládala. „Mám v ruce dopis od Gudný, o kterém jsem včera mluvila. Všude jsem ho hledala a nakonec našla v komoře s několika jinými starými věcmi. Četla jsem ho pořád dokola, až se mi doufám podařilo rozluštit něco mezi řádky.“

„Co máte na mysli?“

„Na jednom místě píše, že dítě se podobá svému otci a já že bych to hned poznala,“ vysvětlovala Lára. „Tenkrát, když se vykládalo o incestu, jsem si myslela, že naráží na svého otce nebo strýce. Ale která žena by se tím v takové situaci chlubila? Na jiném místě se pak poptává na mladého muže, do něhož byla předtím, než jsem se odstěhovala,

zamilovaná, a chtěla vědět, kam se poděl. Měla v úmyslu napsat mu pár řádek.“ Lára se odmlčela a zhluboka se nadechla. „Myslím, že otcem dítěte byl ten mladík. Krátce po mně se přestěhoval do Reykjavíku a já si pamatuju, jak nerudně se tvářil, když jsem ho asi po roce náhodou potkala.

Nechtěl se mnou ani mluvit. Tehdy jsem to nechápala a přesnou odpověď neznám ani dnes. Jeho reakce by však byla pochopitelná, kdyby za ní vězelo to dítě. Možná si myslel, že o něm vím, a proto se nechtěl o ničem bavit. Byla do něj totiž zavěšená nějaká mladá žena.“

„Kdo byl ten údajný otec?“ zeptala se Tóra. „žije ještě?“

„Ovšem,“ odvětila Lára, „kdyby zemřel, bylo by to v novinách. Byl dlouhá léta ministrem.“

Tóra cítila, jak její prsty drtí sluchátko. „Magnús Baldvinsson?“ zeptala se tak klidně, jak jen dokázala.

„Ano, odkud to víte?“ Lára se zdála totálně zaskočená.

„Vy ho znáte?“

„Je hostem zdejšího hotelu,“ vysvětlila Tóra. „Možná už

ale odjel, včera večer pro něj přijel jeho vnuk.“

„To je zvláštní,“ podivila se Lára, „od té doby, co přesídlil do Reykjavíku, se tu zastavil jenom jednou.“

„Hm,“ utrousila Tóra. „Bylo by možné, aby mu to dítě tolik vadilo, že by…“ Zaváhala a hledala správné slovo. Co se dá jakž takž pochopit u dospělých, je v případě dítěte

nepochopitelné. „…že by je předal do cizí péče, nebo… že by je prostě zabil?“

‚Já nevím,“ Lářin stařecký hlas se opět zachvěl. „Můj bože, kdo by si pomyslel, že je někdo schopen takového činu? Magnús nebyl charakterní člověk, ale byl to násilník?

To prostě nevím. Neumím si představit, že by někdo mohl být tak zlý. Naše společnost by to nestrpěla. Ani tenkrát, ani dnes.“ Lára se odmlčela a vysmrkala se. „Pak je tu ještě jedna věc, na kterou jste se ptala. Ta s tím uhlím. Přemýšlela jsem o tom a znovu si uvědomila, že oba statky si zřídily elektrické vytápění, ještě než jsem se odstěhovala do města.

Bjarni nechal u jednoho vodopádu na sever od hlavní silnice instalovat generátor a sklep na uhlí se přestal používat.“

Lářin hlas díky přízemnímu tématu vytápění opět zpevněl a nezněl už tak rozrušeně. „Vzpomněla jsem si na to, když

jsem v krabici, kde byl dopis, našla i starou fotku, na které jsem s Gudný za statkem. Na snímkuje totiž vidět vikýř s poklopem od sklepa na uhlí.“

Tóra vpadla Láře do řeči. „Řekla jste za statkem – který statek máte na mysli?“

„Samozřejmě Kirkjustétt,“ odvětila Lára. „V té době jsme do Kreppy skoro nechodili. Bjarni a Grimúr spolu nemluvili, jejich jediný kontakt se týkal generátoru, který užívali oba.“

„Stejný podzemní zásobník na uhlí tedy existoval i v Kirkjustéttu?“ zeptala se Tóra. „Za hotelem není nic takového vidět. Je možné, že se ocitl pod přístavbou?“

„Ne, to není možné,“ mínila Lára. „Jestli si dobře vzpomínám, byl daleko za domem, v žádném případě tam, kde se později stavělo. Ten poklop musí být na louce za hotelem. Na obou dvorech to bylo stejné. Tehdy bylo moderní mít zásobník na uhlí daleko od domu, ačkoli to bylo dražší než prostě vysypat uhlí do sklepa v domě. Z toho se ovšem dalo do toho uhelného dojít.“

Tóra přemýšlela, jak se dostane do sklepa a bude hledat dveře k zásobníku na uhlí. Než se s Lárou rozloučila, slíbila, že jí dá vědět, dozví-li se něco o osudu tajemného dítěte.

„Musím si ještě jednou zavolat,“ sdělila Matthiasovi a vytočila číslo do Litla-Hraunu. „Všechno ti pak vysvětlím, slibuju.“ Když Jónas přišel k telefonu, přešla ihned k věci.

Jónasi, je možné, že budu muset prorazit díru do zdi tvého sklepa v hotelu. Jen abys o tom věděl. Jinak jsi v pořádku?“

Tóra, Matthias a Gylfi stáli ve sklepě před zdí, která podle jejich výpočtu sousedila s loukou za hotelem. Trvalo ale nekonečně dlouho, než se na tom shodli. Vyzdvihli Sóley ke špinavému okénku a chtěli po ní, aby vykoukla ven, a tím jim potvrdila, že zeď, která se podobala té na Birnině fotografii, je ta správná. Matthias schoval fotografii a připravil palici.

Gylfi se uvolil pomoci, a tak vyšli s lopatami ven přesvědčit se, že tam skutečně je poklop k zásobníku na uhlí, než začnou pracovat v domě. Šla s nimi i Sigga, potěšená, že má nějakou změnu. Poklop našli v hloubce asi třiceti centimetrů hned za kamenem s nápisem, ale místo aby marnili čas tím, že jej budou celý vykopávat, vrátili se do sklepa hledat skryté dveře. Matthias usoudil, že otevřít poklop, který byl desítky let pod zemí, by bylo velmi těžké, tak jako nemohli nadzdvihnout ani ten v Kreppě.

„Co si myslíte, že tam dole najdete?“ zajímal se Gylfi.

„Poctivě vzato, netuším,“ odpověděla mu Tóra. „Z těch opatření dole se dá vyvodit, že někdo si nepřál, aby sem kdokoli vstupoval. Jinak nevím, proč by zazdíval dveře.

Mohl je přece zajistit jinak, a nemusel je kvůli tomu zamaskovat.“

„A jestli tu nic nebude,“ ptal se Gylfi, „co asi řekne chlápek, kterému patří ten hotel?“

„Neboj se,“ uklidnila Tóra, „už jsem ho informovala. V

nejhorším případě získá pár čtverečních metrů navíc.“

Mávla netrpělivě rukou. „Dejme se do toho!“

Gylfi s Matthiasem se nedali dvakrát pobízet a začali bušit do zdi. Tóra se Siggou je zvědavě sledovaly, ale brzy bylo jasné, že to nepůjde tak rychle. Trvalo dobrou půlhodinu, než udělali do omítky, prken a kamenného zdiva tak velký otvor, aby se jím někdo dokázal protáhnout.

Zpocení a ušpinění, s vyhrnutými rukávy před ním Matthias s Gylfim zůstali stát a lapali po dechu.

„Vlezu tam první,“ vyhlásila Tóra, ale hned se zase stáhla zpět. ‚Je tam hrozný vzduch. Není to pach po požáru?“

„Půjdu já,“ hlásil se Gylfi. Tóra ho však znala natolik, aby věděla, že to nemyslí vážně.

„Matthiasi, běž napřed!“ rozhodla Tóra a postrčila ho k průlezu. „Kde máme baterku?“

Když se všichni tři protáhli dírou, kráčeli Gylfi s Tórou za Matthiasem ponurou chodbou. Ve slabé záři kapesní svítilny viděl na cestu jenom Matthias, matka se synem za ním tápali tak dlouho, až na konci chodby narazili na dveře.

„Mám je otevřít?“ zeptal se Matthias.

Měli raději říct, že ne.

Kapitola třicátá první

Tórólfur svraštil čelo. „A zase to byla čirá náhoda tak jako v případě fotografie, že? Byli jste náhodou ve sklepě vyzbrojení kladivy a napadlo vás, že by ten sklep vypadal líp, kdyby v něm bylo o jednu zeď méně?“

Tóra si vytáhla z vlasů třísku. „Doufám, že jsem se vyjádřila jasně. Chtěli jsme mít jistotu a nezatěžovat vás planými povídačkami a taky jsme nechtěli mrhat penězi daňových poplatníků. Nebyla jiná možnost zjistit, co je tam dole. Musím přiznat, že s tím, co jsme našli, jsem nepočítala.“ Otřásla se, když kolem ní prošli dva kriminalisté s bedničkami plnými kostí. Vál za nimi pach spáleniště. V hotelu se to hemžilo policisty, kteří sem byli povoláni ze sousedních okresů, a speciálně vyškolenými odborníky z Reykjavíku. Tóra měla dojem, že jen někteří skutečně pracují, zatímco většina zvědavě přihlíží.

Zamračila se. „Jak už jsem řekla, nečekala jsem, že najdeme

dětskou kostru. Ani s tím, že tu těch kostí bude taková hromada.“

„Nebylo vám jasné, že se jedná o zvířecí kosti?“ zeptal se Tórólfur. „Při té tmě tam dole to asi nebylo jednoduché.“

„Kosti, které jsem spatřila jako první, nepatřily zvířeti,“

namítla Tóra rozhodně. „Dřív než se ta hromada sesula, světlo kapesní svítilny ozářilo malou vlněnou rukavici.

Přímo pod ní byla vidět kost – musí tam ležet mrtvé dítě.

Byla to ruka v rukavici. Trčela z té hromady, určitě se objeví, až budou ostatní kosti odneseny. Na vašem místě bych své muže požádala, aby byli opatrní, protože tam dole…“ Větu nedokončila.

„Jak můžete vidět, pracujeme velmi obezřetně,“

odpověděl Tórólfur a rozhlédl se. „Ať už jde či nejde o lidské kosti, musíme vypátrat, co se tu stalo. Je naprosto neobvyklé, aby na této louce někdo zahrabal napolo spálené mrtvoly zvířat. Nemusíte se obávat, že zničíme nějaké důkazy. Měla byste raději myslet na Jónase, jelikož tohle všechno nic nemění na jeho možné vině.“

„A když vám řeknu, že tam dole už od druhé světové války leží nemanželské dítě Magnúse Baldvinssona?“

„Mění to něco?“ zeptal se Tórólfur nezúčastněně, ačkoli to bezpochyby vzbudilo jeho zájem. „Nebo si snad myslíte, že zabil svoje vlastní dítě, potom tucty zvířat a naházel je na ně?“ Ušklíbl se. „A pak se po šedesáti letech vrátí a pokračuje tam, kde přestal?“

„Musíte sám vědět, jak interpretovat fakta, ale otcovství se dá docela dobře prokázat testem DNA. A já jsem přesvědčena, že Magnús Baldvinsson špatně skončí.“

„Vy tedy stále zastáváte teorii, že Magnús či Baldvin zabili Birnu a Eiríka?“ zeptal se Tórólfur.

Tóra si odstranila další smetí z vlasů. „Mohl to být i Bergur nebo jeho žena, spolu s ním, případně s někým jiným,“ pravila Tóra a vylíčila, co Matthias a ona vydedukovali z pušky, lišky a Eiríkova podivného nápisu RER. „Viděli jsme také, jak Rósa opouštěla hotel s číšníkem, který tu pracuje. Měli se k sobě velmi důvěrně,“

pokračovala. „Napadlo nás, že ho Rósa mohla svést a přimět k tomu, aby Birnu zabil. Ze msty za Bergovu nevěru.“

Tórólfur vytáhl obočí až k vlasům. „Bergovu manželku jste přece viděla. Považujete ji za neodolatelnou svůdkyni?“

„Ne, to ne,“ odvětila. „Ale muži mají různý vkus, tak o co jde?“

Tórólfur se výsměšně ušklíbl. „Nejmenuje se ten číšník náhodou Jökull Gudmundsson?“

„Ano,“ přitakala Tóra udiveně. Jeho příjmení neznám, ale Jökull to je. Má podle vás s Rosou něco společného?“

Tórólfur se zašklebil. „Jsou to sourozenci. To vysvětluje zdánlivou důvěrnost.“

Tóra na to neřekla nic. Teď už chápala Jökullův odpor k Birně. Jeho švagr s ní podváděl jeho sestru. A vysvětlovalo to i jeho vlastní reakci na zmínku o Steinim. Nehodu zavinil

Jökullův otec, a on proto na toto téma reagoval stejně citlivě jako jeho sestra. „Aha,“ přiznala, „to celou věc trochu mění.“

„že ano?“ odvětil Tórólfur. Jinak vás mohu ujistit, že Bergovu možnou účast v tomto případu přezkoumáme,“

dodal, aniž by však dal najevo, zda je podle něho Bergur skutečně podezřelý, nebo tak jako dosud přichází v úvahu jenom Jónas. „Povím vám i to, že jeho pušku porovnáme s kulkou z lišky. U nás takovou možnost nemáme, proto obojí pošleme za hranice. Potrvá bohužel pár dní, než dostaneme výsledky, ale vyšetřování zatím poběží dál.“ Skončil tím, že nyní půjde do sklepa obhlédnout situaci.

Tóra přistoupila k Matthiasovi a změřila si ho od hlavy k patě. „Kdys byl naposled takhle špinavý?“ Odstranila ze svého svetříku něco, co se Ukázalo být štěpinou kosti.

„To už je věčnost,“ odpověděl. „V bance se jen málokdy bourají zdi. A nebývají tam ani takové hromady kostí jako tady dole.“

Tóra se zachvěla. Pověděla mu o vztahu mezi Rósou a Jökullem a že asi nejsou tak krvežíznivým párem, jak se domnívali. „Víš co?“ řekla potom, „odvažuju se tvrdit, že ten, kdo umístil kámen s nápisem vedle toho poklopu, věděl, co se tam dole skrývá. Musí to být cosi jako náhrobek.

Tajný náhrobek.“

„Zřejmě to znamená, že dítě nezemřelo přirozenou smrtí. Proč by jinak mělo tajný pomník?“ Matthias počkal,

až Tóra odemkne dveře do svého pokoje. „Nehledě na to, že jenom ten, kdo má co skrývat, by takhle pochoval mrtvé dítě.“

„Podezírám starého Magnúse,“ zavrčela, když dveře otevřela a šla k nočnímu stolku s telefonem. „Zavolám Elín a zeptám se jí, jestli ví něco o tom kameni. Snad si sourozenci vzpomenou, kdy a kdo ho sem umístil.“

„Myslíš, že s tebou bude chtít mluvit?“

„Nevěřím, že tentokrát zavěsí,“ usoudila Tóra.

„Zejména když se dozví, že na místě, kde po desítky let žili její dědeček a pradědeček a celá rodina, se našla dětská kostra.“ Vyťukala číslo Elínina mobilu. „Kromě toho použiju hotelový telefon – pro případ, že by znala moje číslo. „Haló, tady Tóra,“ ohlásila se.

„Co chcete?“ zavrčela Elín rozmrzele. Bylo slyšet, že jede autem.

„Za prvé bych vás chtěla informovat, že se v Kirkjustéttu právě našla hromada kostí. Většinou jsou zvířecí, ale s největší pravděpodobností je mezi nimi i jedna lidská kostra. Dětská.“

„Co to povídáte?“ vyhrkla Elín. „Kostra dítěte?“ Zdálo se, že je opravdu vyděšená a nic nechápe. „Jakého dítěte?“

„To se teprve ukáže,“ odpověděla Tóra. Čekala, ale Elín na to nic neřekla. „Za domem, směrem na východ, stojí velký kámen s vytesanými verši z nějaké islandské báje,

pokud vím. Někdo ho tam umístil, nemůže tu být od počátku.“

„Kámen?“ divila se Elín. Jak to spolu souvisí?“

„Možná nijak,“ odvětila Tóra navzdory své domněnce.

„Vím jistě,“ řekla Elín důrazně, „že ho tam nechala dát moje matka. Byl to svatební dar, který si pořídila sama pro sebe. Neptejte se mě proč.“

Tóra skryla svůj zmatek z toho, že tam kámen ten umístila Málfrídur, Grímova dcera. „Poslední otázka,“ řekla.

„Co jste v neděli večer vy a váš bratr Börkur dělali tady na Snaefellsnesu? Mám policejní zprávu o provozu v tunelu a vy oba jste jím projeli.“

„Chtěli jsme se s vámi setkat,“ odpověděla Elín mrzutě.

„Nepamatujete si to? Navštívila jste nás v pondělí a my se chtěli vyhnout ranní dopravní špičce, a tak jsme vyrazili do Stykkishólmuru už v neděli večer.“

Tóra jí polohlasně dala za pravdu. Je to jen detail, který jsem si chtěla odškrtnout.“

„Právě tak si můžete odškrtnout, že Börkur nejel ve čtvrtek večer na Snaefellsnes, aby někoho zabil,“ dodala Elín nevlídně.

Tóra mlčela, nechtěla přiznat, že o téhle cestě nic nevěděla. „Ach tak, a co tu chtěl?“ zeptala se opatrně.

„Určitě mi nepoděkuje, když vám to povím,“

odpověděla. „Sama jsem to z něj těžko vytáhla.“ Hovor přehlušilo hlasité troubení a pak bylo slyšet Elínino hlasité

klení. „Ať se jdou takoví páprdové vycpat! Proč jim neseberou řidičák, než se posadí za volant? Tóro, řeknu vám to jen proto, abyste mě a Börka zbytečně nepodezírala.“

„Je mi celkem jedno, proč mi to říkáte,“ odsekla Tóra popudlivě. „Co tu chtěl?“

„Měl schůzku s realitním makléřem, který si chtěl za každou cenu prohlédnout pozemky, které bychom chtěli eventuálně prodat,“ vysvětlila Elín. „Ten makléř to může potvrdit, jestli o tom pochybujete.“

Tóra se rozloučila a zavěsila. „Kámen sem dala její matka,“ vysvětlila Matthiasovi. „Ti lidi jsou skutečně divní, pocházejí ostatně z nemocné rodiny. Její dědeček i babička se potýkali s duševními problémy.“ Tóra vstala. „Ale s vraždami asi vážně nemají nic společného, alespoň Elín mi jejich jízdy rozumně vysvětlila.“ Tóra přinesla tašku s pohádkami a pověstmi Jóna Arnasona. „Jestli ty verše najdu, snad mi příslušná pověst osvětlí, proč je její matka dala vytesat do kamene a nechala ho postavit právě tady.“

Postavila tašku na psací stůl.

„To chceš prohlížet všechny svazky?“ zeptal se Matthias a sledoval, jak Tóra tahá z tašky jednu tlustou bichli za druhou.

Tóra přelétla obsah první knihy a hledala oživlé mrtvoly. „Tady to je,“ podotkla spokojeně a vzhlédla od knihy. „Je tu pověst s názvem Byl mi určen lidský úděl.

Musí to být tahle.“ Tóra přečetla krátkou zkazku a položila si rozevřenou knihu do klína.

„A co?“ zeptal se Matthias. „Nepoznám, jestli výraz tvého obličeje věští něco dobrého nebo zlého.“

„Ani já ne,“ odvětila Tóra. „Pověst vypráví o jedné matce, která odložila svoje dítě. Po několika letech se jí narodila druhá dcera a tu vychovala. Když dosáhla věku na vdávání, požádal jeden mladík o její ruku a byla svatba.

Když pak svatební veselí vrcholilo, někdo zaklepal na okno a odříkal tyto verše: Měla bych naplnit žbery / pořídit si dům a dvůr / byl mi určen lidský úděl / tak jako tobě.“ Podívala se na Matthiase. „To znamená, že odložené dítě adresovalo ty verše své sestře.“

„Verše tedy vyjadřují, že sestře připadlo všechno, co mělo jinak patřit odloženému dítěti?“ ujišťoval se Matthias.

„Ano, jinak se to vyložit nedá,“ odvětila Tóra. „Neměla Gudný druhé dítě?“ Sama zavrtěla hlavou. „Ne, to asi ne.“

„Ale kdo dostal všechno to, co právem náleželo její dceři?“ otázal se Matthias. „Kdo to zdědil?“

Tóra nafoukla tváře a pomalu vypustila vzduch. „To záleží samozřejmě na tom, kdy Gudný zemřela. Jestli její dcera Kristín ještě žila, dědila po matce ona. Gudný byla po smrti ovdovělého otce jedinou dědičkou. Kristín by tedy zdědila veškerý rodinný majetek.“

„Jestli je to tak, potom někdo z Kristíniny smrti profitoval,“ mínil Matthias, „a dostal dědictví po Gudný, které mělo patřit její dcerce. Kdo to mohl být?“

„Tsss, to znamená… – nejbližší matčin příbuzný.

Grímur, její strýc.“ Sklapla knihu. „Sóldísina babička říkala, že na tom byl finančně špatně. Asi Kristín zabil dřív, než

dospěla. Kdyby se provdala nebo porodila dítě, ztratil by Grímur okamžitě nárok na dědictví.“

„Naprosto chladnokrevné,“ usoudil Matthias. „Ale on sem ten náhrobek nedopravil, což znamená, že jestliže dítě zavraždil, přinejmenším Málfrídur, matka Elín a Bořka, o té mrtvole tady dole věděla. Jinak by byla divná náhoda, kdyby kámen s tím nápisem umístila právě tady.“

„Málfrídur…,“ uvažovala Tóra. „Ta zdědila všechno, co patřilo zavražděnému dítěti. Pokud tam dole vůbec nějaké dítě je a jeho matkou byla Gudný.“

„Nějak moc různých ale,“ podotkl Matthias. „Leč uznávám, že to zní logicky. Nemohla být vražedkyní Málfrídur místo svého otce Gríma?“

„To sotva. Ve válečných letech byla ještě malá. Když se po válce vrátila na Snaefellsnes Lára, po dítěti Gudný jako by se slehla zem. Z toho se dá vyvodit, že jde o tutéž Kristín, jejíž jméno jsme objevili na půdě. Nejpravděpodobněji je tam do trámu vyryla Málfrídur: Tatínek zabil Kristín.

Nenávidím tatínka. Asi na to přišla.“

„Tys tu starou historii skoro rozluštila,“ usoudil Matthias a šel si do koupelny umýt ruce. Odtud křičel, aby překonal zvuk tekoucí vody: Jen je hloupé, že to nepomůže Jónasovi! Birnu a Eiríka jistě nikdo nezabil kvůli tomu.“

„Tsss, to se neví,“ křikla Tóra. „Birna té události možná přišla na stopu, a proto musela být umlčena. Prohrabovala se starými věcmi, jak dokládá ta Magnúsova fotka. A to se jí vymstilo.“

Matthias vyšel z koupelny s ručníkem v ruce. „Ale kdo by kvůli tomu Birnu zabíjel? Elín a Börkur?“

„Ne,“ usoudila Tóra, „ti by půdu neprodávali, kdyby chtěli její nabytí udržet v tajnosti.“

„Možná že o tom vůbec nevěděli,“ mínil Matthias a zmizel opět s ručníkem v koupelně. „Birna jim to možná vyklopila a vydírala je. Pravděpodobně se pokoušela vydírat i Magnúse a Baldvina, to pro ni nebyl žádný kumšt.“

„Může být. Ale něco mi říká, že to Birna nevěděla.

Podle zápisníku sice tušila, že tu něco nehraje, ale chybí nějaký důkaz, že by té věci opravdu přišla na kloub.“ Vzala zápisník do ruky a v poklidu jím listovala. „Vzpomínáš si na nákres nové budovy, který visel na stěně v Kreppě?“ zeptala se.

Matthias doloval v paměti. „Proč se ptáš?“

„Nemohla být Birna zavražděna proto, aby se přestalo se stavbou?“ nadhodila. Jakmile by totiž začaly stavební práce, vykopala by se skrytá část sklepa. Možná se někdo

snažil ještě před zahájením prací najít poklop a odstranit pozůstatky dítěte, ale nepodařilo se mu to – a proto zvolil poslední východisko a Birnu zabil.“

„Tím se znovu vynořuje otázka, kdo chtěl tu událost utajit,“ naznačil Matthias. „Nejmenší zájem na tom, aby něco vyplavalo na povrch, měli samozřejmě sourozenci.

Kdo by toužil po zveřejnění faktu, že jeho dědeček byl vrahem dítěte. Je ovšem značně neobvyklé, aby tomu chtěl zabránit další vraždou.“

Tóra zavřela oči. „Něco mi uniká. Něco naprosto jednoznačného, ale nemůžu přijít na to, co to je.“ Natáhla se pro složku s policejními materiály. „Netuším, po čem bych měla pátrat,“ povzdechla si.

Matthias se postavil vedle ní. V ruce držel seznam aut, která projela hvalfjórdurským tunelem. „Co když vrah s tou starou záležitostí nemá nic společného? Co když je to prostě někdo, kdo chce chránit svou rodinu?“

Tóra vzhlédla od složky. „Ale kdo?“

Matthias jí podal seznam a ukázal na jednu poznávací značku. „Když jsi byla dnes ráno pryč, zeptal jsem se Sóldís, jak se Steini jmenuje celým jménem. Když víme, že může řídit auto, chtěl jsem vědět, jestli náhodou není také na seznamu. A je.“ Ukázal na značku a jméno Törsteinn Kjartansson. „Pamatuješ, co říkal? že nemůže Sóldís odvézt, protože nepojede do Reykjavíku. Přesto tam jel a asi hodinu před vraždou Birny se tunelem vrátil.“

„Myslíš, že ji zavraždil proto, aby Berta nedostala z toho skandálu šok?“ prohodila skepticky Tóra. „To je blbost.

Kromě toho je ochrnutý. Jak by to mohl provést?“

„Mám dojem, že není zas tak ochrnutý, jak si myslíme,“

namítl Matthias. „Když se podíváš na provoz odtud do Reykjavíku, zjistíš, že Bertino auto tam projelo ve stejnou dobu. Třeba chtěl Steini za každou cenu zabránit tomu, aby na Bertu padlo podezření, a tak vraždil po jejím odjezdu.

Jaký by mělo smysl zabít Birnu a Eiríka, a nakonec způsobit Bertě ještě větší potíže?“

Tóra svraštila čelo. „Neumím si představit, jak Steini vleče chlapa do stáje a zavírá ho do boxu s divokým hřebcem.“

„Možná byl Eiríkur ještě při vědomí,“ mínil Matthias.

„Třeba ho léky jenom otupily. Dost na to, aby ho Steini přemohl. Možná se chtěl pomstít za svůj úraz tím, že zavře Eiríka právě do Bergovy a Rósiny stáje. Pomstít za to, že Rosin otec ho opilý naboural. A věřil, že podezření padne na Berga a Rósu.“

Tóra zamyšleně přikývla. „A to znásilnění?“ zeptala se potom. „Steini by byl musel Birnu znásilnit a ta pod žádnými prášky nebyla.“ Zalistovala zprávou o pitvě.

„Vycházíme z toho, že byla přepadena zezadu a padla hlavou na kámen. Během znásilnění byla patrně v bezvědomí.“ Chvíli četla dál. „Nevíš náhodou, co je to A.

barbadensis MUL, A. vulgaris Lam.?“ zeptala se.

„Tak to ti bohužel neposloužím,“ odvětil Matthias s úšklebkem. „ Vulgaris bude asi obecné, ale to nám moc nepomůže. Nemůžeš se podívat na internet?“

„Jasně že můžu, jen jsem zatím neměla čas. Požádám Gylfiho, aby to našel. Udělá mu dobře, přijde-li po tom nálezu kostí na jiné myšlenky.“ Zavolala domácím telefonem do jeho pokoje a poprosila ho, aby zašel k počítači pro hosty v recepci. „Udělá to potom,“ zasykla Tóra a zavěsila. Podívala se na Matthiase a usmála se. „Od chvíle, kdy je dětem dvanáct, nemohou nic udělat hned. Vždycky až

potom.“

„Neměli bychom odchytit Steiniho nebo Bertu?“ zeptal se Matthias. „Možná že Berta ví něco, co podpoří moji domněnku. Ačkoli se s ním přátelí a má ho zřejmě ráda, nemusí nad ním za každou cenu držet ochrannou ruku, když

se jí věc správně postaví.“

„Asi máš pravdu,“ usoudila Tóra a chtěla vstát. Jsem připravena. Ty jsi kvůli mně proboural zeď a to nejmenší, čím se ti mohu odvděčit, je snaha zjistit, jestli je tvoje bláznivá hypotéza stejně dobrá jako ta moje.“

„Máš naprostou svobodu odvděčit se mi i jiným způsobem,“ ušklíbl se Matthias.

Tóra na to neodpověděla. Stála s otevřenou knihou pohádek v ruce a hleděla do ní. „Počkej,“ vyhrkla napjatě.

„Co je tohle?“

Kapitola třicátá druhá

Tóra vzrušeně ukazovala najedno místo textu. Matthias na ně zíral, ale nerozuměl jedinému slovu. „Na stránce s pověstí o živé mrtvole na svatební slavnosti je psáno: aby se ze zemřelého nestala oživlá mrtvola, do obou chodidel se mu musejí zapíchat špendlíky.“ Sklapla knihu. „Vrah se chtěl pojistit, že jeho oběť neobživne.“

Matthias na ni skepticky pohlédl. „A proč by měla?“

„My to asi nechápeme, ale vrah zřejmě věří na duchy,“

pokrčila rameny Tóra a lehce zrudla při vzpomínce na nářek, který zaslechla. Držela se však svého předsevzetí, že o tom nikomu neřekne, a už vůbec ne Matthiasovi.

„Proč se červenáš?“ zeptal se. „Začneš snad ve svém věku věřit na duchy?“ Zabodl jí ukazováček do paže. „Taky jsi slyšela ten pláč?“

Tóře najednou přišlo zatěžko lhát tomu, koho tak dobře znala. „Ano, něco jsem slyšela,“ přiznala nerada. „Nebyla to

samozřejmě oživlá mrtvola, ale pláč jako od nějakého děcka.“

„Výtečně,“ pokýval Matthias, spokojen s vývojem událostí.

Tóra na něj vyplázla jazyk. „Pojď,“ vybídla ho, „máme na práci něco důležitějšího než diskutovat o strašidlech.

Najděme Bertu a Steiniho.“

Tóra se nemohla dočkat, až opustí hotelovou halu. Pach spáleniště, který sem pronikal ze sklepa spolu s nekonečným transportem ohořelých zvířecích kostí, visel ve vzduchu.

Tóra si chtěla zacpat nos, když procházela kolem Vigdís, ale místo toho zrychlila krok a zadržela dech. Při odchodu, který se podobal útěku, padla přímo do náruče Tröstovi Laufeyjarsonovi.

„Promiňte,“ omluvila se a snažila se opět nabýt rovnováhy. „Vůbec jsem vás neviděla.“

„To nic,“ odvětil kajakář špatně naladěn. Měl mokré vlasy a na sobě vodotěsný oblek. „Nic se mi nestalo. Na rozdíl od mého kajaku,“ dodal rozzlobeně.

„Co?“ vyhrkla Tóra. ‚Je po něm? Já se ničeho nedotýkala.“

‚Já vím,“ zahučel Tröstur a chtěl jít dál.

„Počkejte, chci se vás na něco zeptat.“ Tóra ho popadla za paži a zarazila se, když ucítila, jak je ten muž svalnatý.

„Marně se snažím vás polapit.“

„Na co se chcete ptát?“ vybafl a Tóra ho pustila. „Jestli jsem už někdy uvízl v kajaku s hlavou pod vodou?“

„To ne,“ zavrtěla hlavou Tóra, „to mě nenapadlo. Jde mi o ty dvě vraždy, ke kterým tu došlo, jak jistě víte.“

Tröstova tvář nabyla zuřivého a současně ustrašeného výrazu. Otevřely se dveře a jeho pozornost upoutal transport kostí. „Co se to tu děje?“ nechápal.

„Nic dobrého,“ odpověděla Tóra. „Máte chvíli čas?“

„Ale jo,“ usoudil nečekaně. „Chtěl jsem jít na policii.

Když mám teď zničený kajak, není už důvod mlčet.“

„Co prosím?“ podivila se Tóra. Ukázala na zahradní židle před domem. „Mohli bychom se posadit?“ Usedli a Tóra představila Matthiase. „Co jste to hodlal říct policii?“

zeptala se potom.

Tröstur nasadil důležitý výraz. „Když jsem chtěl v pátek ráno vyrazit na vodu, byl můj kajak plný krve. Krev na pádle, krev na sedačce a všude cákance.“

Tóře málem vypadly oči z důlků. „Dnes je úterý,“

nechápala, „proč jste o tom, sakra, dodnes nikomu neřekl?“

„O vraždě jsem se dozvěděl teprve v sobotu od recepční. To už jsem většinu skvrn od krve stejně smyl,“

odvětil zachmuřeně.

„Zbytek krve tam tedy pořád ještě je?“ zeptala se Tóra s nadějí v hlase. Možná tam vrah zanechal otisky prstů.

„Není tam už nic,“ odvětil Tröstur lítostivě a ospravedlňoval se: „Za dva týdny mám mistrovství světa.

Nechtěl jsem odevzdat kajak na bůhvíjak dlouho do nějaké laboratoře, a tak jsem radši i ty poslední zbytky krve odstranil a nechal si to pro sebe.“

Tóra mu nijak nezáviděla, že bude muset všechno oznámit Tórólfovi. „A proč jste nyní změnil úmysl?“

„Nějaký idiot táhl člun po zemi a poškodil dno.

Nechápal jsem, proč teď dosahuju tak špatných časů, až mě napadlo podívat se dolů. Počátkem minulého týdne bylo dno v pořádku, takže to musel udělat ten pitomý vrah.“ Opřel se a založil si ruce na hrudi. „Teď ať si poldové pro mě za mě kajak vezmou. Beztak s ním na světový šampionát nemůžu.“

‚Je vám jasné, že jste možná mohl zabránit nedělní vraždě, kdybyste byl šel na policii hned v sobotu?“

„A jak asi?“ zapochyboval Tröstur. „Už tam žádná krev nebyla, jak jsem řekl.“ Pohledem požádal Matthiase o podporu a změnil téma. Jestli toho chlápka dopadnou, podám na něj žalobu a budu chtít náhradu škody. Určitě bych se byl dostal na stupně vítězů.“

„Hrozná ztráta,“ pronesla Tóra tak, aby to neznělo ironicky. „Ještě jedna otázka. Projel jste v sobotu večer tunelem v Hvalfjórduru?“

„Ano,“ přisvědčil Tröstur. „Došly mi proteinové nápoje, a tak jsem musel do nějaké lepší lékárny.“ Podíval se vzdorovitě na Tóru. „Nevěříte mi? Mám účtenku z prodejny Lyfja v Lágmúli.“

„Věřím vám.“ Tóra už myslela na něco jiného, a sice na to, že nelze vyloučit ani návštěvníky seance, ani hotelové zaměstnance. „Jak dlouho se musí pádlovat odsud na pláž, kde našli Birnu?“

„Fííí, dlouho ne,“ hvízdl Tröstur. „Po moři to jde rychle, cesta není klikatá jako po pobřeží. Na klidném moři bych potřeboval asi pět minut. Kdo není trénovaný, ten by to zvládl za deset.“

„Dokáže řídit kajak i ten, kdo to nikdy nezkoušel?“

vmísil se do toho Matthias, který doposud jen naslouchal.

„Ano, pokud není totálně neohrabaný,“ usoudil Tröstur.

„Dobré ovládání se musí natrénovat, ale dostat se na klidném moři z bodu A do bodu B není zas takový problém.

Stačí k tomu jen síla.“ Vstal. „Než půjdu za poldama, tak se nejdřív osprchuju.“ Zastrčil židli pod stůl a chtěl odejít.

Náhle ho však něco napadlo a znovu se k nim otočil.

„Kromě toho si na mě určitě vzpomene ten kluk v autě.

Mělo by být snadné ho najít.“

Jaký kluk? Koho máte na mysli?“ nerozuměla Tóra.

„No, když jsem vyjel z tunelu, uviděl jsem na okraji silnice auto a řekl si, že se mu něco stalo. Zastavil jsem a chtěl řidiči nabídnout, že ho odtáhnu. Byl to pořádně znetvořený kluk. Nestál o to. Chtěl jenom chvíli sedět v autě. Prý je všechno v pořádku. Potom vytáhl okýnko a už

se mnou nechtěl mluvit.“

„V kolik to asi bylo?“ vyhrkl Matthias.

„Kolem šesté, myslím,“ odvětil Tröstur. „Když jsem se večer vracel, už tam nebyl. Asi už ho nebavilo vykládat každému, že je všechno v pohodě. Jistě jsem nebyl jediný, kdo zastavil, aby mu pomohl. Zrovna když jsem odjížděl, tak u něj brzdil další auťák,“ dodal a zamířil do hotelu.

Matthias šlápl Tóře pod stolem na nohu. Jsem přesvědčen, že Steini jel tunelem za Bertou, aby se ujistil, že odjela i ona. Zajel na krajnici, počkal, až se objeví, vrátil se a vyřídil Eiríka. Tröstur na něho narazil při tom čekání.

Takhle to mohlo být.“

‚Je to dost přitažené za vlasy,“ mínila Tóra. Jestli byl kolem šesté za tunelem, měl před sebou skoro celou cestu zpátky, a to není co by kamenem dohodil.“

„Čas Eiríkovy smrti není dost přesně určený,“ namítl Matthias. „V době večeře… Lidé jedí v různou dobu.“

Povstal. „Zajdeme pro seznam. Rád bych se podíval, kdy jel Steini směrem do města, na to jsem se dosud nepodíval.“

Tóra netoužila znovu čichat smrad v hale, a tak řekla, že počká venku. Matthias se k ní tedy rychle vrátil. „Byl v pátém autě, které projelo po Bertě tunelem ve směru do Reykjavíku. Všechno souhlasí s mou teorií. Chtěl se ujistit, že skutečně odjela.“ Položil papíry před Tóru na stůl. „Jsme nuceni promluvit si s Bertou. Doufejme, že něco ví.“

„Nejen, že něco ví, ale že nám to taky bude ochotna prozradit,“ dodala Tóra a vstala. „Nemůžeme čekat, že nám padne kolem krku, až jí sdělíme, že její kamarád a bratranec

je vrah. Může trvat dlouho, než pochopí, čeho se vlastně dopustil.“ Ušklíbla se. „Pokud se toho opravdu dopustil. Já si tím tedy nejsem jistá.“

„Teď už vím, co mi nehraje!“ ťukla se Tóra do čela.

„Dědická posloupnost! Jestliže dítě přežilo svou matku a dědečka, pak je veškerý majetek v nesprávných rukou.

Grímur by normálně po dítěti nic nedědil.“ Seděli v autě na příjezdové cestě do Kreppy, kde zamýšleli zastihnout Bertu.

Její auto tu nestálo, dům byl opuštěný.

‚Jak to myslíš?“ zeptal se Matthias. „Nebyl snad Grímur po smrti matky a dědečka nejbližším příbuzným?“

Tóra zavrtěla hlavou. „Ne! Tím byl samozřejmě otec!

Po smrti Kristín by všechno dostal její otec.“

„A tím je se vší pravděpodobností Magnús,“ konstatoval Matthias. „Do té míry jsem o tom nepřemýšlel. Grímur by pochopitelně nedostal ani pětník. Proto tu malou odstranil a pokusil se zničit všechny důkazy o jejím krátkém životě.“

Tóra zalapala po dechu. „A kromě toho: kdyby Grímova dcera Málfrídur o vraždě věděla, získala by dědictví za falešných podmínek.“

„Logické,“ přikývl Matthias. „Jestli je její otec dostal neoprávněně, neměla na ně žádný nárok ani ona.“

„Tím si nejsem stoprocentně jistá, ale souhlasím, že pokud o tom nevěděla, vypadá věc jinak. Jestli je moje domněnka správná, ona v tom nejede. Nakonec ještě žije.

Když od ní Jónas kupoval pozemek, měly od ní její děti,

Börkur a Elín, plnou moc. Oficiálně dosud nic nezdědili. Z

plné moci vyplývá, že jejich matka zatím dělbu dědictví neurčila.“

„Tady mohou sourozenci hodně ztratit,“ mínil Matthias, „a současně může Kristínin otec, starý Magnús, hodně získat.“

„Ano, ale nic by mu nepřineslo, kdyby Birnu zabil a zabránil nalezení pozůstatků dítěte. Naopak.“ Tóra pozorovala čelním sklem starý statek. „Pro Elín a její rodinu vypadá věc úplně jinak. Berta by například ztratila na Snaefellsnesu útočiště. Poté, co se Grímova existenční základna začala bortit, přešel dům ve Stykkishólmuru do Bjarniho majetku, tak jako statek,“ uvažovala Tóra. „Kdyby tu Berta neměla žádný dům, zůstal by Steini opuštěný.“

Pohlédla na Matthiase. „Neměli bychom si prostě promluvit přímo s ním?“ navrhla. „Nemáme tušení, kdy a kde najdeme Bertu. Sóldís určitě ví, kde Steini bydlí, to by neměl být problém.“

„A co Tórólfur? Neměli bychom ho raději požádat, aby tam zašel sám?“

Tóra se na chvíli zarazila. „Ne, ne. Je to jako s tou zdí.

Musíme si být jistí, že máme pravdu, dřív než tím budeme obtěžovat policii. Ta má tak jako tak plno práce.“

Matthias a Tóra stáli před dveřmi Steiniho domu a čekali. Ochladilo se. Vzduch byl tak ostrý, že řezal do morku kostí. „Je jisté, že máme červen?“

Než ale Tóra stihla odpovědět, dveře se pootevřely. „Co je?“ ozval se hlas zpod známé kapuce.

„Ahoj,“ pozdravila Tóra co nejpřátelštěji. „Pamatujete si na nás? Byli jsme včera v Kreppě a potkali vás s Bertou.

Taky jsme se viděli dole v zátoce.“

„No a co chcete?“ Člověk by řekl, že Steini mluví s plnou pusou, tak byla jeho výslovnost nezřetelná. Asi nemohl dostatečně otvírat ústa. Tóra doufala, že ho mluvení nebolí. Nehledě na to, co možná spáchal, jí ho bylo velmi líto.

„Rádi bychom s vámi prohodili pár slov,“ požádala Tóra s nadějí, že je pustí dál. „Jedná se o nedělní večer.“

Invalidní vozík o kousek couvl a dveře se otevřely.

„Pojďte dál,“ vyzval je Steini. Z jeho bizarního hlasu se nedalo vyčíst, zda má z rozmluvy radost. Tóra a Matthias se na sebe ve dveřích podívali, ale neřekli nic.

„Bydlíte tu už dlouho?“ zeptala se Tóra přátelsky poté, co vstoupili do prostě zařízeného obýváku. Na první pohled působil dům depresivně. Vše bylo na svém místě, ale nikde žádný znak toho, kdo tu bydlí, žádné obrázky na stěnách, žádné osobní předměty kromě berlí opřených o rám dveří vedoucích do obývacího pokoje. Ten působil o něco přívětivěji než chodba, asi proto, že tu byla váza s lučními

květinami z blízkého okolí. Tóra předpokládala, že je přinesla Berta. Neuměla si představit, že je mladík natrhal ze svého vozíku a pak naaranžoval.

„Už dlouho,“ odpověděl Steini, aniž to nějak upřesnil.

„Dobrá,“ zasmála se Tóra. „Přejdu hned k věci.

Přemýšleli jsme, jestli jste v neděli projel tunelem. Auto přihlášené na vaše jméno jím večer projelo.“

Steini se svěšenou hlavou mlčel. Potom promluvil.

„Ano, byl jsem to já,“ řekl a ani teď se z jeho hlasu nedaly vyčíst žádné pocity.

„Smím se zeptat, co jste dělal v Reykjavíku?“ otázala se Tóra.

„Ne,“ odsekl Steini. Vrhl na ni zpod kapuce ostrý pohled a Tóra se musela ovládnout, aby sebou necukla.

„Myslíte si, že jsem toho chlapa zabil?“ začal křičet a vztekat se. „Myslíte si to?“ Vytáhl se na sedadle vozíku nahoru a zaťal prsty do opěrek, aby neztratil rovnováhu.

Nohu měl zkřivenou a nepohyblivou.

„Ne,“ pospíšila si Tóra s odpovědí. „To si určitě nemyslíme.“ Sáhla po další lži z nouze, aby jí nebylo tak trapně. „Říkali jsme si, že jste svoje auto někomu půjčil.

Zjišťujeme, kde kdo byl v době Eiríkovy smrti.“

„Já tam nebyl. Ani když zavraždili Birnu,“ prohlásil Steini a opět se spustil na sedačku.. Zdálo se, že má pořád zlost a chraptivě dýchá. Tóra měla strach, že dostane šok nebo epileptický záchvat.

„Na dvoře za hotelem byl objeven starý hrob,“ řekla v naději, že ho trochu znejistí a přiměje k nějaké spolupráci.

„Ven!“ vyjekl najednou. „Nechci vás tu mít.“ Popojel s vozíkem proti Tóře.

Matthias sice jejich slovní výměně nerozuměl, ale okamžitě mu bylo jasné, že rozhovor skončil. Vstal a postavil se vedle Tóry. „Tak tedy,“ řekl, „musíme si pospíšit.“ Chytl ji za ruku a zvedl ze židle. Pak se otočil k Steinimu a poroučel se. Zamířil k východu a hleděl, aby měl Tóru před sebou. „Je trochu střelený, ale těžko mohl spáchat vraždu,“ prohlásil nakonec, když za sebou zavřeli dveře.

„Přesto tady něco nehraje,“ odvětila Tóra. „Jeho reakce na novinku s hrobem nebyla normální. Ani s tím tunelem to nebylo ono. Je možné, že kryje vraha?“

„O tom pochybuju.“ Matthias ji pobídl do auta..Jestli není vrahem on, pak je to nejspíš Bergur nebo Baldvin.

Podle tvé teorie nemůže Steini Berga vystát kvůli jeho příbuzenství s viníkem nehody. Vůbec ale nevíme, jestli zná Baldvina. Sotva by mohl krýt oba.“

„Do háje!“ ulevila si Tóra. „Tak pěkně to pasovalo.“

Nasedla do auta a čekala, až se Matthias uvelebí za volantem. „Přesto s tebou sdílím názor, že to nemohl udělat.

Pokud jde o Berga, mám své pochyby. Mohl sice dojít pěšky k hotelu, vzít si kajak a pádlovat do zátoky, aby zabil Birnu, ale je to poněkud nelogické. Proč by tam nešel rovnou? A kdy by Jónasovi sebral mobil, aby poslal Birně tu

esemesku?“ Zavrtěla hlavou. „Naproti tomu Baldvin byl v hotelu a mohl se toho telefonu snadno zmocnit. Byl na seanci, ale před pauzou zmizel. Mohl tedy seběhnout k přístavišti, ukrást kajak, dojet do zátoky a tam Birnu přepadnout. Důvodů k tomu měl dost.“ Tóře zazvonil mobil.

„Čau. Našel jsem pro tebe tu věc,“ zahuhlal Gylfi. „Je to latinský název pro rostlinu aloe vera.“

Tóra mu poděkovala a pohlédla na Matthiase, který si připínal bezpečnostní pás. „Co je?“ zeptal se.

„Proč by si měla žena zavádět do vaginy aloe vera?

Používá se snad jako lubrikační gel?“

Matthias se zasmál. „Promiň, ale proč se na to ptáš mě?

Zeptej se své kamarádky, sexuální poradkyně.“ Zařadil zpátečku. „Auťák VERITAS stál ještě před hotelem, když

jsme odjížděli. Nepromluvíme si s tím maníkem?“

„Mužem,“ přikývla Tóra. „Měl by mluvit pravdu, když

ji inzeruje, no ne?“

Matthias otočil vůz a rozjel se po štěrkové cestě. „To víš, že jo. Je to přece politik!“

Kapitola třicátá třetí

Matthias energicky zaklepal na dveře Magnúsova hotelového pokoje. K Baldvinovi se Matthias a Tóra nedostali, a tak doufali, že bude u svého dědečka. Džíp VERITAS stál dosud na svém místě, oba tu tedy museli ještě být. Když se uvnitř ozval šramot, Tóra radostně zatleskala. Dveře se otevřely a v nich stál Magnús. Když

hosty poznal, zatvářil se rozezleně, ale rysy jeho tváře byly příliš nevýrazné a bezbarvé, než aby mohly působit výhružně. „Co chcete?“ zavrčel.

„Hledáme vlastně Baldvina,“ vysvětlila Tóra zdvořile.

„Není u vás?“

„Kdo se po mně ptá?“ ozvalo se z pokoje.

„Advokátka a ten Němec,“ odpověděl Magnús okamžitě, zatímco vrásčitou rukou pořád svíral kliku.

„Pusť je dál,“ křikl Baldvin. „Nemáme co skrývat.“

Magnús ustoupil a Tóra s Matthiasem vešli do pokoje.

„Posaďte se,“ ukázal Baldvin na dvě židle a sám se usadil na

třetí, zatímco jeho dědeček musel vzít zavděk krajem postele. „Co vás k nám přivádí?“ zeptal se a položil ruce na stůl před sebou. Tóra od nich nemohla odtrhnout oči, protože byly velké a silné, a také proto, že si vzpomněla na Tröstova slova o tom, že kdo chce vyjet s kajakem na moře, musí být silný. Baldvin by to dokázal i při neklidném moři.

„Ráda bych znala odpověď na pár otázek,“ začala Tóra a posadila se zpříma. „Jak asi víte, jsem advokátkou Jónase, majitele hotelu, kterého podle mě bezdůvodně drží ve vyšetřovací vazbě.“

„To víme,“ odsekl Magnús podrážděně, „jestli jste tu ale jenom proto, abyste někoho z nás namočili do těch vražd, jste na špatné adrese. Ani Baldvin, ani já jsme nebyli nablízku. Stává se, moje milá, že někdy se do vazby dostane i poctivý člověk. Měla byste se s tím smířit a neobtěžovat nás svou přítomností.“

„Nepřeháněj to,“ řekl Baldvin smířlivě dědečkovi a na Tóru se omluvně usmál. Do očí se však jeho úsměv nepromítl. „Oba jsme poněkud podráždění, protože nemůžeme domů. Policie nás požádala, abychom tu zůstali, že prý chce s námi mluvit. Nemohu posoudit, zda je Jónas vinen či nevinen, ale mohu vás, tak jako můj dědeček, s dobrým svědomím ujistit, že s tím nemáme nic společného.

Zeptejte se, nač chcete, a já vás o tom doufám přesvědčím.“

„Co jste tu dělal v neděli večer?“ zeptala se tedy Tóra přímo. „Váš vůz projel hvalfjórdurským tunelem.“

Baldvin se pohodlně opřel na své židli a stáhl ruce ze stolu. „Nebyl jsem tu proto, abych zabil toho nešťastníka, máte-li na mysli tohle.“

„Nýbrž?“ otázala se Tóra ostře. „Nejel jste přece tak dlouhou cestu jenom proto, abyste navštívil svého dědečka.“

„Ne,“ odvětil Baldvin. „Mohu vám to prozradit.

Rozhodl jsem se dát do pořádku jistou záležitost. Není to sice něco, čím bych se měl zrovna chlubit, ale nechci to tajit.“ Napřímil se. „Našli jste jistou fotografii, a pokud jsem policii správně rozuměl, víte o tom, že se mě Birna pokusila přimět, abych jí zajistil vítězství v soutěži na nové autobusové nádraží.“ Tóra přikývla. „Ta žena byla nesmírně hamižná,“ dodal Baldvin rychle. „Tím samozřejmě neospravedlňuji to, co se jí stalo. To v žádném případě.

Volala mi, psala, nedala mi pokoj. Stejným způsobem naléhala i na mého dědečka, který dokonce přerušil rehabilitaci v Reykjalunduru a přijel sem, aby ji přivedl k rozumu. Bylo mu velmi líto, že by jeho minulost mohla vrhnout stín na moje postavení.“

‚Jak tragické,“ poznamenala Tóra ironicky. „Ale pořád jste ještě nevysvětlil důvod své nedělní cesty sem.“

„Byl jsem tu proto, abych se dostal do Birnina pokoje,“

přiznal Baldvin. „Dědeček zjistil, že policie ho chce znovu důkladněji prohledat, a já doufal, že se ta fotografie najde.

Ale nikde nebyla.“

„A co čtvrtek? To jste brzy po začátku opustili spiritistickou seanci a už se nevrátili. „Proč?“

Baldvin se usmál a ukázal na Magnúse. „Dědečkovi se točila hlava a necítil se dobře, proto jsem s ním odešel.

Kromě toho ta seance nebyla nic pro nás. Šli jsme na ni jen proto, že jsme se chtěli setkat s Birnou.“

„Může to někdo dosvědčit?“

„Ano, samozřejmě,“ odvětil Baldvin klidně. „Dovedl jsem dědečka na pokoj a zavolal jeho lékaři. Dal mi číslo na kolegu ze Snaefellsnesu a ten sem přijel. Muselo to být kolem deváté a v deset zase odjel.“

Tóře bylo hned jasné, že žádný z nich už dál nepřichází jako pachatel v úvahu. Neměla chuť pídit se po jménu lékaře, o to ať se postará Tórólfur. Podívala se na Matthiase.

„Tak to bychom měli,“ utrousila a zvedla se. „Je tu ovšem jedna věc, na kterou bych vás, Magnúsi, ráda upozornila.

„Policie v těchto dnech našla ve sklepě dětskou kostru. Jsem přesvědčena, že jde o Kristín, dceru, kterou jste měl s Gudný Bjarnadóttir.“

„Co to povídáte?“ vydechl stařec nalomeným hlasem.

„Moji dceru?“

„Ano, Gudný vám o ní napsala,“ řekla Tóra s rizikem, že se může mýlit. „Myslím, že Bjarniho bratr Grímur, který žil na sousedním statku, ji zabil, aby získal dědictví svého bratra – a abyste je nedostal vy.“

„Já?“ Magnús byl stále bledší. Tóra zaregistrovala, že dopis nepopřel.

„Myslím si ovšem,“ dodala dřív, než pokračovala ve vyptávání, „že jste svým nezájmem o právo dědit přišel. Byl byste svého času musel vznést svůj nárok na dědictví. A udělat ještě leccos jiného, například zajímat se o osud svého dítěte nebo se o ně postarat.“ Zamířila ke dveřím a Matthias ji následoval. „Předpokládám, že kdybyste byl plnil svoje povinnosti, žádná dětská kostra by dnes ve sklepě neležela.“

„Ale…,“ pokusil se starý muž namítnout. ‚Jak to můžete tvrdit s takovou jistotou?“ Baldvin neříkal nic, jenom dědečka neproniknutelným pohledem pozoroval.

Tóra se u dveří otočila. „Kdyby byl Grímur věděl o Kristínině otci, nebyl by ji nechal zmizet.“ Usmála se na oba muže. „Na shledanou. Bylo nám potěšením se s vámi seznámit.“ Vyšli ven a nechali tam ty dva sedět jako opařené.“

„Tak už nám zbývá jenom Bergur,“ vzdychla si Tóra.

„Přitom je tím nejméně pravděpodobným pachatelem.

Neumím si představit, jak se potýká s kajakem, se kterým neumí zacházet, a ještě méně mi je jasná obava, aby jeho oběti neožily, takže jim do chodidel napíchá špendlíky.“

„život chystá spoustu překvapení,“ usoudil Matthias a položil Tóře ruku na rameno. „Kdo by například věřil tomu, že se zamiluju do ženy se špinavými adidaskami.“

Tóra sklouzla pohledem k nohám a ušklíbla se. Její boty vypadaly proti Matthiasovým nablýskaným střevícům opravdu dost ošuntěle. „Nebo tomu, že zase mně nebude vadit chlap v lakýrkách,“ opáčila.

Tóra přešlapovala vedle postele, zatímco Matthias seděl klidně na židli u okna s pivem v ruce. „Musí to být Bergur.

Je jediný, kdo nám zbývá,“ usoudil. „Kromě Jónase.“

Tóra si povzdechla. „Bylo by nepěkné, kdyby to byl opravdu on. Nikdo jiný už v úvahu nepřichází?“

„Bohužel ne – vycházejí nám jen tihle dva muži: Bergur a Jónas.“

„Mizérie, že vrahem nemůže být ženská,“ zahučela Tóra. „Mně by se líbili Rósa a Jökull jako Bonnie a Clyde.

Ale když to jsou sourozenci, už to nemá ten rajc.“ Zůstala stát a pohlédla na Matthiase. „Slyšels už někdy o zločinném bratříčkovi se sestřičkou?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, zatím ne. Jen o dvou bratrech.

Například bratři Daltonovi.“

„No a nebylo by možné, že Rósa objevila Birnu po tom znásilnění a zabila ji?“ uvažovala Tóra, aniž této spekulaci přikládala velkou váhu. „Ne, to nesedí.“ Někdo zaklepal na dveře. Tóra předpokládala, že to jsou její děti, a tak ji dost udivilo, když před dveřmi stála Stefanía.

„Ahoj,“ pozdravila sexuální poradkyně a rozpačitě se usmála. „Chci vám něco dát. Doufala jsem, že za mnou

přijdete z vlastního popudu, ale nestalo se.“ Otálela s rukama za zády. Tóra si lámala hlavu, co může držet v ruce.

„Můžu vám pomoct,“ dodala a dál se usmívala.

Tóra pocítila šimrání v žaludku. Ta osoba je tu proto, aby Matthiasovi a jí poskytla rady pro bezpečný sex. Spolkla sliny, které se jí nahromadily v ústech. Tentokrát bude těžké předstírat jazykové problémy a nedorozumění. „Díky,“ bylo jediné, co ji napadlo. Nehnula se od dveří ze strachu, že Stefanía vejde dovnitř a osloví Matthiase.

„Vidím, že máte práci,“ prohodila Stefanía. „Tak vám to prostě dám.“ Podala Tóře menší krabici. „Můžete mi kdykoli zavolat. Uvnitř je moje vizitka. Přístroj mluví sám za sebe. Je to robertek, ale ne ten obyčejný. Tenhle při mocných pohybech vystřikuje gel. Všechno je tím realističtější. Úplně nový model,“ usmála se.

Tóra stála mezi dveřmi a civěla na krabici. „Gel, hmmm,“ pravila a neskrývala rozpaky. Najednou jí svitlo.

Vrazila Stefanu dárek nazpátek do ruky a běžela do pokoje.

Vrátila se s krabicí, kterou jí v recepci dali na věci ze sklepa.

‚Je to tady tohle?“ vyhrkla a ukázala na vytištěný nápis: Aloe vera action.

Stefanía se na ni podívala jako na hlupáka. „Kdepak,“

řekla a udiveně sledovala, jak se Tóřino nadšení mění v zklamání. „Tohle byl starší model. Ten váš je úplně nový,“

vysvětlovala. „Ty dřívější se hned vyprodaly, měly úžasný úspěch. Ten poslední dokonce někdo ukradl. Minulý týden

se ke mně někdo vloupal a já až po pár dnech zjistila, co se ztratilo. Právě ten poslední jsem vám chtěla dát, ale tenhle je taky prima. Jediný rozdíl je v tom, že gel není z aloe vera.“

„Vloupání?“ vyrazila ze sebe Tóra bez dechu. „Kdy to bylo?“

„Minulý týden,“ odvětila Stefanía. „V úterý jsem odjela, a když jsem se v pátek vrátila, přišla jsem na to. Zámek byl vypáčený, ale Birnina vražda tenhle malý delikt zastínila.

Nejdřív jsem si taky myslela, že se nic neztratilo. Přišla jsem na to, až když jsem vám chtěla přinést pohádkového prince.“

Tóra zašla do pokoje s krabicí v náručí. „Matthiasi, hádej, co se stalo. Rósa patří na seznam podezřelých, a to hned na první místo.“

Matthias na ni hleděl docela nevzrušeně. „Jak jsi na to přišla?“

„Birnu nezavraždil muž, ale nějaká žena. Znásilnění nafingovala, aby svedla policii na falešnou stopu. Položila krabici na zem. „Kdo to mohl udělat?“ zeptala se a sama si hned odpověděla. „Nějaká žena, která nevěděla o funkci spojené s aloe vera.“

Matthias Tóru poklidně sledoval. „To mi budeš muset vysvětlit,“ prohodil a otevřel si další pivo.

Tóra vzala složku s výsledky vyšetřování, prolistovala ji a podala Matthiasovi. Ukázala mu kopii fotografie s vibrátorem na kovové podložce. „Tohle našli na pláži spolu s jinými věcmi – policii to asi nic neříkalo.“ Pohlédla na

krabici s předměty ze sklepa. „Stejný vibrátor byl i v téhle krabici, pokud ti vrtá hlavou, proč se tak dobře vyznám v pomocných prostředcích milostného života.“

Matthias se podíval tím směrem a ušklíbl se.

„Rozumím. Ale nechápu jaksi souvislosti.“

„Podle popisu na krabici stříká z toho přístroje gel aloe vera,“ vysvětlila Tóra a lehce zrudla. „Neptej se mě proč.“

Ukázala opět na fotografii. ‚Je docela dobře možné, že v Birnině vagině našli sperma dvou mužů, ale to nepocházelo ze znásilnění.“

‚Jak to můžeš vědět? Přestože dva muži uvedli, že s ní toho dne spali, neříká se tím ještě, že se tak stalo s jejím souhlasem.“

„Myslím si, že vrah znásilnění jenom předstíral,“ trvala na svém Tóra, „a to právě tímto vibrátorem. Je to jediné rozumné vysvětlení pro tu aloe vera. žena, která se během krátké doby vyspala se dvěma muži, nebude bloumat po pláži s erotickou hračkou.“ Ještě jednou ukázala na snímek.

„A proč by chtěl někdo předstírat znásilnění? No? Přece aby zmátl policii. Což znamená jenom to, že vrahem je žena.

žena ženu neznásilní.“

„To ne,“ uznal Matthias, „souhlasím. Aleje tu ještě řada dalších žen, které ji mohly zavraždit. Nemusela to být nutně Rósa.“

„Jasně,“ odvětila Tóra. „Ale musí to být žena, která měla pádný důvod. A ten měla Rósa.“

„Dobrá,“ připustil Matthias, ale hned zmlknul. Zmateně hleděl na Stefaníi, která vešla do pokoje s další krabicí v ruce. Tóra při všem tom vzrušení na sexuální poradkyni nadobro zapomněla.

„Prosím, to je pro vás. Můžete si to ponechat. Věřte mi, že to pomohlo už spoustě mužů v takové situaci,“ sdělila lámanou angličtinou Matthaisovi, rozloučila se a odešla.

Matthias seděl zkoprnělý na své židli. V jedné ruce sklenici piva, ve druhé další erotickou hračku. Nebyl schopen slova, ale jakmile se za Stefaníi zavřely dveře, podíval se na Tóru. „Snad jsi té holce nenakukala, že jsem gay?“

„Ne, zbláznil ses?“ popřela to Tóra z nejupřímnějšího srdce. „To by mě nikdy nenapadlo. Pojď, najdeme Tórólfa.

Ten asi pořád ještě tápe.“

„Možná proto, že tahle jedinečná dáma každému vrazí do rukou tak úžasný předmět.“

V hotelové hale jim Vigdís oznámila, že Tórólfur a ještě jeden policista odešli s Troštem, aby si prohlédli kajak a nechali jej odvézt. Možná ho pošlou do laboratoře s nadějí, že se Tröstovi nepodařilo odstranit úplně všechny důkazní prostředky. Podle jeho vylíčení však bylo nepravděpodobné, že by v kajaku ještě nějaká krev zůstala. Zatímco Matthias s Tórou stáli u Vigdís a přemýšleli, mají-li čekat nebo vyhledat jiného policistu, zahlédla Tóra burzovního makléře

Teitura, jak se belhá k recepci. Za sebou vlekl cestovní tašku. „Pomůžu mu,“ řekla Tóra Matthiasovi a přiskočila k Teitovi. „Ahoj! Já to vezmu,“ zavolala.

Teitur se jí odvděčil úsměvem. „Díky,“ vydechl potěšeně a přenechal tašku Tóře. „Pořád ještě mám kruté bolestí, ale musím domů.“

„Odveze vás někdo?“ starala se. Myšlenka, že by měl v tomto stavu řídit auto, se jí vůbec nelíbila.

‚Ano, můj bratr,“ odvětil Teitur zadýchaně. „Svůj vůz pak nechám odvézt. Nepotřebujete náhodou auto, abyste se dostala domů?“

Tóra se zasmála. „Ne, nepotřebuju.“ Myslela na džíp, který musí dopravit do města. Rozhodně s ním nenechá jet Gylfiho.

Teitur zanaříkal. „Ten zatracený janek! Už nikdy se nedám přemluvit k rajtování.“

„To jste měl ještě štěstí,“ mínila Tóra. „Divím se, že vám na jízdárně nedali nějakého klidnějšího koně. Kde to vůbec bylo?“

„Na statku kousek odtud. Jmenuje se Tunga, jestli si dobře vzpomínám. Ale nebyla to jejich vina,“ vysvětloval Teitur.

„Tunga?“ Takže to bylo u Berga a Rósy. Tóra si byla vždycky jistá, že ti dva něco tají. „Tam jste si vypůjčil koně?

Nebyl to náhodou bujný hřebec?“

Teitur se usmál. „Ne, tak pitomý zase nejsem. Byl to docela normální kůň. Měl jsem prostě smůlu. Jak často člověk narazí na mrtvou lišku? Ten kůň byl ještě dlouho po mém pádu pořádně zjančený.“

Tóra se zastavila. „Bylo to blízko odtud? Ležela zdechlá liška u cesty ke starému statku?“

Teitur přikývl. „Přesně tak. Zdechlá liška. Netušil jsem, že z ní mají koně takový strach.“

„Řekl jste o tom lidem, kteří vám koně půjčili?“ Tóra se snažila zůstat klidná.

„Samozřejmě,“ přikývl Teitur a zdálo se, že se diví Tóřině zvědavosti. „Musel jsem se k nim přece vrátit a přiznat, že mi kůň utekl.“

„A samozřejmě jste jim vylíčil, jak a kde se to stalo. To s tou liškou, že ano?“

„No jistě,“ odpověděl Teitur. „Ta paní z toho byla šokovaná. Protože kůň byl pryč a já zraněný.“

„Ta paní,“ vyzvídala dál Tóra, „jmenuje se Rósa?“

Teitur přisvědčil. „Byl tam s ní ještě někdo, kdo tu příhodu s liškou taky vyslechl?“ zeptala se. „Třeba její muž?“

„Ne, byla doma sama. Netuším, jestli mu o tom řekla, ale myslím, že ne.“ Tázavě se na Tóru podíval. „Proč se ptáte?“

„Ach, jen tak,“ prohodila zamyšleně. „No tak, doufám, že se dostanete v pořádku domů a brzy se uzdravíte.“

Postavila jeho tašku vedle recepce.

„Taky doufám,“ odpověděl Teitur. Z kapsy kabátu vylovil peněženku. Tóra si na okamžik pomyslela, že jí snad chce dát spropitné, ale podal jí vizitku. „Musíte mi určitě zavolat, až nebudete vědět co s penězi,“ řekl a usmál se.

„Mám dobré tipy do čeho investovat.“

Tóra si vizitku vzala, přečetla ji a strčila do kapsy. V

jejím životě by se toho muselo moc a moc udát, aby měla dost peněz k investování. „Děkuju,“ usmála se přesto, „člověk nikdy neví.“

‚Jedna věc tady nehraje,“ mínil Matthias. „Nikdo neudal, že by tu Rósa ten večer, kdy se konala ta spiritistická seance, byla. Jak by to provedla s Jónasovým mobilem a s tím kajakem?“

Tóra sledovala, jak se otvírají vstupní dveře, a doufala, že se konečně objeví Tórólfur. „Možná pro ni mobil ukradl Jökull a poslal tu esemesku.“

„To ale pořád nevysvětluje kajak,“ namítl Matthias.

„Musela by být tady, aby cesta přes vodu dávala smysl.“

„Třeba tu byla,“ usoudila Tóra. „Nemusela být nutně na seanci.“

Matthias vypadal skepticky. „Podle mě byla jediným důvodem použití kajaku možnost nenápadně se vzdálit ze seance a vrátit se ještě včas před přestávkou. Třeba se to dá vysvětlit i jinak, ale to tedy nevím jak.“

Tóra vstala. Seděli v hale, aby nepropásli Tórólfa.

„Promluvím s Vigdís.“ Vydala se k recepci. „Poslyš, Vigdís, znáš Jökullovu sestru?“

Vigdís vyňala z tiskárny na stole list papíru a sáhla po děrovačce. „Myslíte Fjólu, nebo jak se jmenuje? Jo, jo,“

zamumlala a procvakla papír. „Proč se ptáte? Hledáte ji?“

Jmenuje se Rósa,“ řekla Tóra. „Ne, nehledám ji. Jen jsem se chtěla zeptat, jestli tu nebyla ve čtvrtek při seanci.“

„Ne,“ odpověděla Vigdís bez zaváhání, „nebyla.“

Otevřela pořadač a založila papír. Vtom se zarazila a pohlédla na Tóru. „Počkejte, přece jen tady byla.“

„Ano?“ vyhrkla Tóra a pokoušela se skrýt svou netrpělivost.

„Vzpomněla jsem si, že jsem ji viděla, jak nese kytici pro Teita, to je ten, co spadl z koně a právě se odhlásil.

Litovala jsem ji, že s ní musela jít pěšky až z odbočky, protože příjezdová cesta byla překopaná. Ta kytka byla pořádně veliká.“

„Určitě to bylo ve čtvrtek?“

„Na sto procent,“ odpověděla Vigdís. „Neměla jsem čas s ní mluvit, protože jsem byla u kasy – všichni lidé se přihrnuli najednou. Vzala jsem od ní kytku a slíbila, že ji předám. Poděkovala mi a zašla na chvíli za bratrem do kuchyně.“

„Všimla sis, kdy odešla?“

„Ne,“ odvětila Vigdís. „Musela jsem na seanci, proto jsem do recepce pověsila ceduli, kde mě mají lidi v případě potřeby hledat. Kvůli té překážce na cestě se dalo čekat, že už nikdo další nepřijde. Kromě toho jsem u sebe měla telefon, kdyby někdo volal.“

„Nevíš náhodou, jestli se Rósa setkala s Eiríkem, tím jasnovidcem?“

Vigdís pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, to si nemyslím.

Kromě toho byl Eirík u mě chvíli předtím, než šel za Jónasem domlouvat platové a pracovní podmínky. Chtěl nějaké informace o majitelích sousedních pozemků.

Potřeboval číslo na ty dva sourozence, na Elín a toho, no jak se jmenuje…?“

„Börkur,“ doplnila Tóra. „Nač je potřeboval?“

„To já nevím,“ pokrčila rameny Vigdís. „Podle mě to nějak souviselo s tím strašidlem, byl jím přímo posedlý.

Jejich telefon jsem samozřejmě neznala, ale měla jsem číslo na Bertu – tu holku, co vyklízí starý statek. Řekla jsem mu, ať jí zavolá a zeptá se jí.“ Sklapla pořadač a zasunula jej na jeho místo. „Eiríkur jí zkoušel brnknout z recepce, ale nedovolal se. Pak jsem mu dala ještě jedno číslo, na dalšího majitele pozemků v okolí, jediné, které jsem znala.“

„Čí bylo?“

„Rosino,“ odvětila Vigdís. Z hromádky papírů formátu A 4 vzala jeden list a podala ho Tóře. „Je to reklama, že si člověk může v Tunze půjčit koně. Jökull mě požádal, abych

to někde vyvěsila. Je tu její jméno a telefonní číslo.“ Vigdís si vzala reklamní leták zpátky. „Po úrazu toho burzovního makléře jsem to ale zase sundala. Nechceme, aby se tu nějaký další host přizabil.“ Vigdís vycítila Tóřin zájem.

„Řekla jsem o tom policii, protože k tomu došlo krátce předtím, než byl Eiríkur zavražděn v té stáji.“

„Nevíš, jestli se Eiríkur Róse nakonec dovolal?“ zeptala se Tóra napjatě.

„Nemám tušení. Napsala jsem mu obě čísla na jeden lístek.“ Natáhla se přes pult a na něco ukázala. „Odešel a telefonoval. Z aparátu tam vzadu. Zdá se mi, že to bylo poprvé a naposled, kdy ho někdo použil. Stojí totiž na blbém místě.“ Opět se narovnala. „Slyšela jsem Eiríka mluvit dost dlouho, musel se tedy někomu dovolat.“ Načmárala něco na žlutý papírek a podala jej Tóře. „Tady jsou ta čísla, kdybyste se na to chtěla zeptat Rósy a Berty.“

Telefon stál vzadu na odkládacím stolku pod obrovskou vycpanou losí hlavou, která visela příliš nízko. Tóra zvedla sluchátko, přičemž musela dávat pozor, aby si losí paroží nevrazila do oka. Zmáčkla ukazatel volaných čísel. První údaj neodpovídal ani jednomu z obou čísel na papírku, ale pak se objevilo Rósino číslo na pevnou linku a Bertino na mobil. Tóra usoudila, že neznámé první číslo někdo volal jako poslední a s Eiríkem nemá nic společného. Ten potom zkusil podruhé zavolat Bertě, a když ji nezastihl, kontaktoval Rósu.

Všechno to do sebe zapadalo.

Tóra se svezla do křesla. „Jak vidíš, všechno do sebe zapadá,“ podotkla spokojeně.

„Nebylo by načase chytit Tórólfa?“ Matthias se podíval na hodinky. „Mám pocit, že už se neobjeví. Je dost pozdě.“

„Možná ho zdržela mlha,“ podotkla Tóra a ukázala k východu. Venku byla mizerná viditelnost. Otočila se ke dveřím do sklepa, které se s rachotem rozletěly. „Co se děje?

To ještě nejsou hotovi?“ Cítili, jak vyšetřování ve sklepě zvyšuje napětí. Transport kostí už zřejmě skončil; muži vycházeli nahoru s prázdnýma rukama. Procházeli kolem Tóry a Matthiase ven, aniž jim věnovali jediný pohled, a pak se vraceli s fotoaparáty, s vysavačem, s rýči a další výzbrojí.

„Řekl bych, že tu dětskou kostru už našli,“ usoudil Matthias.

„Uf,“ otřásla se Tóra. „Ať se snažím, jak chci, neumím si představit, jak někdo může něco takového provést malému dítěti. Zavřít je kvůli dědictví do sklepa na uhlí.“

„Ten Grímur nebyl samozřejmě normální. Jinak se nedá pochopit, co udělal,“ mínil Matthias a díval se za mužem, který mizel v chodbě do sklepa s velkým světlometem.

Náhle se do židle před nimi svezl Tórólfur. Na tak mohutného muže se přiblížil neuvěřitelně tiše. „No tak, moji milí, slyšel jsem, že se mnou chcete mluvit.“ Ukázal palcem

na dveře do sklepa. „Nemám moc času. Měl bych být tam dole. Co se děje?“

Tóra mu podala složku s výsledky vyšetřování.

„Myslím, že vím, kdo zabil Birnu a Eiríka,“ začala. „K

vysvětlení sice potřebujeme víc než pár minut, ale soudím, že to nebudete považovat za ztrátu času.“

Tórólfur něco zabručel a opřel se do židle.

„Poslouchám,“ řekl pak, „ale mluvte stručně.

Když Tóra skončila a pověděla Tórólfovi o Rose, lišce, gelu aloe vera, Eiríkově telefonátu a dalších věcech, tázavě se na něho podívala. „Vražedkyní je určitě Rósa a jejím komplicem bratr, není-li něčím víc. To však vy můžete zjistit lépe než já.“

Tórólfur ji zamyšleně sledoval. „Už jsem s ní o tom telefonátu s Eiríkem mluvil. Říká, že se ptal na možnost pronajmutí koně a jestli to jde přímo na statku nebo někde jinde.“

„K čemu?“ zeptala se Tóra.

Tórólfur pokrčil rameny. „Nevím, všechno se mi to zdá divné. Zajímavá je ta erotická pomůcka s gelem i ta kytice.“

Vstal a zívl. „Myslel jsem, že už dnes skončím. Zřejmě se ale budu muset ještě jednou porozhlédnout u toho manželského páru.“ Pohlédl ke dveřím do sklepa. „Ta záležitost dole ve sklepě čeká na odhalení už několik desítek let, takže může počkat další půlhodinu.“

Tóra nedokázala skrýt radost. Zdálo se, že Tórólfur bere její teorii vážně. „Děkuju vám,“ řekla a zvedla se. „Doufám, že mě budete o průběhu vyšetřování informovat.“

Tórólfur kývl na jednoho policistu venku. „To jsem neslíbil,“ sdělil Tóře a bez pozdravu odešel.

Tóra právě rozmačkala brambory a rybu pro svou dceru, která pečlivě sledovala, jestli jí matka do brambor rozmíchá i porci másla. Kuchař při tvorbě dekorativní oblohy talíře s něčím takovým jistě ani ve snu nepočítal. V jídelně sedělo jen pár hostů, a tak se jídlo dostávalo na stůl rychle.

„Nevím, jestli tohle můžu,“ zakroutila hlavou Sigga a zírala na horu mušlí před sebou. „Mám dojem, že jsem si objednala těstoviny.“ Gylfi, který je obdržel, pozoroval svůj talíř a sváděl vnitřní boj, zda má budoucí matce svého dítěte nabídnout výměnu. Nakonec jí dal polovinu své porce a mušle skončily u Matthiase jako speciální příloha k velkému steaku, do něhož se právě pustil.

Tóra šoupla talíř s bramborovo-rybí kaší před svou dceru, která po něm lačně sáhla, a pak k sobě přitáhla svůj vlastní talíř. Už se na jídlo těšila. Dost dlouho si lámala hlavu tím, kdo, co a proč udělal. Děkovala Bohu, že v hale potkali burzovního makléře. To je v pátrání po vrahovi posunulo dál než všechno, na co v posledních dnech narazili. „Jak se ale po pádu z koně dostal zpět na statek?“

přemýšlela nahlas.

„Kdo?“ otázal se Matthias a odložil vyprázdněnou skořápku.

„Teitur, ten burzovní makléř. Byl zraněný a nepohyblivý, sotva by tam došel pěšky. Někdo ho musel svézt.“

„No a?“ zahučel Matthias. Sigga s Gylfim nechápavě sledovali jejich rozhovor. Sóley se ovšem nedala vyrušit od sledování množství limonády ve své a Gylfiho sklenici.

‚Jestli ho totiž někdo odvezl nebo mu jinak pomohl, určitě se od něj dozvěděl, jak na koně působí mrtvé lišky a kde ta zdechlina leží.“ Z jedné kapsy vylovila mobil a z druhé Teitovu vizitku. „Haló, tady Tóra, advokátka z hotelu.

Kdo vás z místa vašeho pádu odvezl zpátky na statek, kde jste si půjčil koně?“

„To jste vy?“ podivil se Teitur. „Myslel jsem, že jste se už rozhodla investovat. Boom pořád trvá.“

„Ne, ještě ne,“ odvětila Tóra, „zatím mě víc zajímá vaše nehoda.“

„Oukej,“ řekl Teitur poněkud zklamaně. „Zahlédla mě jedna dívka. Měl jsem dojem, že jsem vám to řekl, když jste se mě na tu nehodu ptala. Odtáhla mě od koně, čímž mě zachránila. Byl totiž totálně zjančený.“

„Která dívka to byla?“ zeptala se Tóra. „Zeptal jste se jí, jak se jmenuje?“

„Ano,“ odpověděl, „ale už jsem to zapomněl. Byla náhodou nablízku, protože tahala nějaké krabice do starého

domu na konci cesty. Byla tak hodná, že mě odvezla nejprve na statek s koňmi a pak do hotelu.“

„Nejmenovala se Berta?“ zeptala se Tóra rozvážně, ačkoli se uvnitř celá třásla rozčilením.

„Ano,“ vykřikl Teitur radostně. Jmenuje se Berta!“

Kapitola třicátá čtvrtá

R-E-R. B-E-R. Berta. Tóra položila mobil na stůl a zírala před sebe.

Matthias, Gylfi a Sigga mlčky čekali s příbory v ruce na vysvětlení její reakce. „Není to Rósa,“ oznámila Tóra tiše.

„O lišce věděla Berta.“

„Vědět o něčem ještě neznamená být vinen,“ namítl Matthias. Gylfi se Siggou přihlíželi, ačkoli nechápali ani v nejmenším.

‚Já vím,“ trvala na svém Tóra, „ale jde o to, že kromě své matky Elín a strýce Börka mohla nejvíce ztratit ona.

Byla tady na seanci a bála se duchů. A musela vědět i to, že svým obětem musí do chodidel napíchat špendlíky, aby nevstaly a nezačaly strašit.“

„Ale nezapomínej, že v době Eiríkovy vraždy tady Berta nebyla,“ připomněl Matthias. „Byla v Reykjavíku.

Seznam z tunelu to dokazuje. Nebo si myslíš, že jsou tu dva vrahové?“

„Ne, to v žádném případě,“ odmítla Tóra. „Když o tom ale přemýšlím, tak do Reykjavíku nejspíš vůbec nejela.“

„Matthias povytáhl obočí. „Myslíš, že svoje auto někomu půjčila?“

„Ne, řekla bych, že si se Steinim vyměnili vozy,“

odpověděla Tóra. „Byla by to příliš velká náhoda, kdyby najednou projeli tunelem proti sobě. On nesledoval, jak Berta odjíždí, jak jsme si mysleli, nýbrž na ni čekal za tunelem, vyměnil si s ní auto, ona se vrátila a zabila Eiríka., Pak jel náhodou kolem kajakář, Steini stál na krajnici a v autě, které u něj Tröstur viděl zastavit, právě když odjížděl, zřejmě byla Berta. Na tom je založeno její alibi.“

„A co Steini?“ zeptal se Matthias. „Neriskoval, že podezření padne na něho?“

Tóra zavrtěla hlavou. „Kdo by mu uvěřil, že je schopen zavřít Eiríka do boxu s hřebcem? Vždyť jsi ho viděl. To je nemožné. Ale Berta je silná, nakonec ho tahala na vozíku po celém okolí.“ Uhodila se do čela. „Vzpomínáš si na fotku její tety Gudný v rámečku na mém nočním stolku?“

Matthias přikývl. „Když se na ni dobře podíváš, jsou si hrozně podobné, zejména když si Gudný představíš s jiným účesem.“

Matthias se usmál. „Tak dobře si na její tvář zase nevzpomínám, o jejím účesu nemluvě. Hraje to nějakou roli?“

„To je ta fotka, která Jónase tolik vyvedla z míry,“

vysvětlila Tóra. „Myslí si, že spatřil ducha, který vypadá jako žena na té fotografii. Nakonec ho zahlédl ve svém bytě.“ Zavřela oči a snažila se vybavit si obrázek krasavice Gudný. ‚Já ovšem myslím, že tím, koho viděl, byla Berta, která ukradla prášky na spaní. Možná hledala ještě něco, z čeho by dokázala zjistit, jakou novou budovu Jónas plánuje.

Překvapil ji a můj pocit mi říká, že byl v té chvíli naprosto zmatený. Nevěděl, jestli vidí živého člověka nebo oživlou mrtvolu. Možná chtěla tablety na spaní podstrčit Birně, ale netroufala si, protože ji Jónas viděl. Když potom chtěla zabít Eiríka, jiný uspávací prostředek neměla. Zřejmě byla i tím přízrakem, který viděli v mlze za hotelem. Myslím si, že tam s lopatou hledala poklop do sklepa a doufala, že odstraní Kristíniny kosti dřív, než je někdo najde.“

„Co chceš teď udělat?“ zeptal se Matthias. „Zdá se mi, že tyhle domněnky nestačí. Proč například zabíjela Eiríka?“

Tóra vyfoukla nosem vzduch. „To nevím. Třeba s ní byl spolčený, nebo ji viděl při první vraždě. Jak to vypadá, pravý důvod zná jen ona.“

„Neměli bychom o tom říct policii, Tóro? Ten Tórólfur se mi zdá docela rozumný. Určitě se nebude tak moc vztekat, když ho ještě jednou přivedeš na novou stopu. Je možné, že právě mluvíš Rosou, kterou jsi před chvílí obvinila.“

„Cat,“ pronesla jediná osoba, která si změněnou situací nelámala hlavu. Sóley se usmála na Matthiase a pak se podívala na matku. „Řekni mu, že umím anglicky,“

požádala ji spokojeně.

„Ano, miláčku,“ zamumlala Tóra a pohladila ji po blonďaté hlavičce. „Můžeš se dál učit, já musím ještě jednou odjet. Matthias s vámi zůstane.“

„Dog,“ slyšela hrdou Sóleyinu hlášku, když opouštěla jídelnu a spěchala ke svému autu.

Lára se zpříma posadila na tvrdou židli a dávala pozor, aby si nepomačkala plášť, který držela přes ruku. Přinesené květiny visely zvadle ve váze na nočním stolku a zdálo se, že se už nevzpamatují. Lára pozdravila Málfrídur Grímsdóttir. Odkašlala si a uchopila vyschlou ruku staré ženy. „Nemohu myslet na nic jiného. Od té doby, co moje vnučka Sóldís začala pracovat v hotelu, mě pronásledují myšlenky na to, co se mezi nás postavilo. Ty znáš pravdu a já doufám, že mi všechno povíš dřív, než bude pozdě.“

Pozorovala nemocný obličej ženy v posteli. Bylo zvláštní, jak rozdílně se na lidech projevuje stáří. Málfrídur byla o mnoho mladší než ona, a přesto byla upoutaná na lůžko a sotva zvedla hlavu, zatímco Lára vzpřímeně seděla vedle ní.

Doufala, že by to měla rychle za sebou, kdyby to tak daleko došlo s ní. V žádném případě nechtěla, aby její život zhasínal tímto způsobem.

V koutku oka staré ženy se objevila vlhkost. „Kéž mi Bůh odpustí,“ zašeptala a zavřela oči, přičemž jí na polštář skanula slza. „Byla jsem tak mladá, neodvažovala se zranit tatínka; on pak onemocněl a já měla jiné starosti.“

„Nechci tě kárat, Málfrídur,“ pronesla Lára soucitně a stiskla její ruku. „Vím, žes o tom tenkrát se mnou nechtěla mluvit, ale teď už nám nezbývá moc času a já bych nerada opustila tento svět, aniž bych se dozvěděla, co se s tou malou stalo. Dlužím to Gudný.“

Málfrídur tu ležela se zavřenýma očima, z nichž nyní tekly slzy bez přestání. ‚Je mrtvá,“ vydechla zlomeným hlasem. „Udělal to můj tatínek.“ Vzlykla a Lára trpělivě čekala, až se znovu uklidní. „Zavřel ji do zásobníku na uhlí a nechal ji tam celou noc. Já byla v Kirkjustéttu pro panenky, které tak postrádala, a viděla to z okna. O, můj Bože,“ zaúpěla Málfrídur a odmlčela se. Po chvíli pokračovala: „Potom zapálil chlévy a mrtvoly zvířat naházel do zásobníku. Poklop pak na jaře zakryl mechem. Dveře, které vedly do chodby ke sklepu, pevně zavřel a nakonec zazdil i dveře ve sklepě, aby nikdo neviděl, že tam vůbec nějaké byly.“

„Proč?“ zeptala se Lára se slzami na krajíčku.

„Kristín…,“ vzlykla Málfrídur, otevřela oči a zírala na bílý strop. „Tatínek ji nenáviděl. Já to zpočátku nechápala.

Byla tak hodná a milá, velmi tichá, ale vždy laskavá. Byla o pár let mladší než já a těch pár dní, co u nás byla, se starala

o svou matku. Tatínek nechtěl ke Gudný do jejího pokoje, bál se, že se nakazí, ale to děvče sedělo u ní, krmilo ji a hledělo, aby se měla tak dobře, jak to jen šlo. Potom v noci její matka zemřela. Kristín byla naprosto mimořádná, ale otec to neviděl. Byla jsem ráda, že je tady a ve své prostoduchosti jsem věřila, že u nás po smrti své matky zůstane. Ale dopadlo to jinak.“ Málfrídur udělala krátkou přestávku. „Místo, aby ji u nás nechal bydlet, zabil ji a odstranil všechny stopy toho, že kdy existovala. Když se Kristín narodila, doufal, že se nakazí od svého dědečka tuberkulózou a brzy umře. Nedal jí ani vystavit rodný list, protože byla nemanželským dítětem a to byla v rodině velká ostuda. Později se mu to hodilo.“

Jak to jen mohl udělat?“ vzlykala Lára. „Byla bych si Gudnýino dítě ráda vzala a měla je ráda jako svoje vlastní.

Proč jen ji zabíjel?“

Málfrídur otočila hlavu k Láře. „Strašně ho dopalovalo, že by se o ni musel starat. O všechno přišel. Jeho bratr Bjarni mu pomohl tím, že koupil náš statek a převzal všechny dluhy, ale místo aby se z toho otec radoval, začala v něm klíčit nenávist, která ho nakonec dovedla ke smutnému konci. Spáchal sebevraždu plný zloby a studu za to, co udělal kvůli penězům. Než si vzal život, všechno mi pověděl. Myslím, že chtěl mít mír v duši, ale ten já jsem mu dát nemohla.“ Málfrídur opět zírala na strop. Náhrobní nápis

jsem vybrala v souladu s jeho osudem. Srdce krvácí.“

Zmlkla a rozkašlala se.

„Dám Kristín vykopat,“ řekla Lára, která už chtěla hovor ukončit. „A nechám ji pohřbít vedle její matky.

Nemohu už o tom mlčet.“

Málfrídur se poprvé od chvíle, kdy Lára přišla, trochu napřímila. „To nemusíš. Už jsem zařídila, aby se tak stalo,“

prohlásila stařena. „Všechno jsem pověděla své vnučce Bertě a ta mi slíbila, že se o to postará.“ Málfrídur se na Láru slabě usmála. „Svým dětem jsem o tom říct nedokázala, ale pak za mnou přišla Berta, dcera mé Elín, a to děvče mi tolik připomnělo Gudný a Kristín. Berta je hodný člověk. Udělá to, co je správné.“

Lára se podívala na Málfrídur a vstala. Náhleji popadla zlost. „Nedivila bych se, kdyby se ukázalo, že se tvému otci podobá víc než Gudný a Kristín.“

„Můžeme jen doufat, že se Málfrídur bude držet pravdy, i když se dozví, co hrozí její vnučce,“ řekla Tóra a ukončila hovor. Nepotřebovala žádné další svědky; telefonát s Lárou odstranil všechny pochybnosti o Bertině vině. Když jí stará dáma zavolala, zastavila na krajnici. Nyní pokračovala hustou mlhou v cestě do Tungy. Místy se opar prosvětlil a v lávě porostlé mechem, která se rozprostírala kolem silnice, se objevovaly všemožné fantastické postavy. Když mlha opět zhoustla a bájné zjevy zmizely, přeběhl Tóře mráz po

zádech. Věřila, že nesjede ze správné cesty. Neměla to daleko, ale kvůli špatné viditelnosti jela pomalu, aby se stačila orientovat. Náhle se jí zdálo, že u silnice stojí muž s roztaženými pažemi, ale byl to jenom ukazatel ke statku v Tunze. Zabočila na příjezdovou cestu a trochu zrychlila. Za chvíli spatřila obrysy dvorce. Na plošině před ním stálo Tórólfovo auto; Tóra zastavila vedle něho. Vůz byl prázdný.

Vystoupila a šla k domovním dveřím, ale po několika krocích ustrnula. Mlhou se prodíral tichouký dětský pláč.

Otočila se a pátrala, odkud zvuk přichází, ale marně. Pláč ustal tak rychle, jako začal. Tóra si masírovala paži, aby se zbavila husí kůže.

Co to k čertu bylo? Přivřela oči. Když zaznamenala pohyb u stáje, cukla sebou. Hnána zvědavostí k ní pak zamířila. Kráčela opatrně, aby jí pod nohama nevrzal štěrk.

Když došla ke stáji, uslyšela pláč znova. Otočila se, ale nic neviděla. Pak se vylekala k smrti, když se před ní ozvalo hlučné bouchnutí. Dveře od stáje nebyly zavřené a narážely o zeď. Uvnitř něco šramotilo, Tóra se přitiskla ke stěně a doufala, že ji v mlze nebude vidět. Koutkem oka spatřila v rámu dveří obrys nějaké postavy, která vycházela ven a zavírala dveře. Hned jí bylo jasné, že nezvolila dobrý úkryt.

„Ahoj, Berto. Co tady děláš?“ začala jí bezděčně tykat.

Dívka se lekla. Otočila se a jako zkamenělá zírala na Tóru. „Já? Nic.“

„Viděla jsem tě vycházet ze stáje,“ namítla Tóra. „Ty znáš lidi z tohohle statku?“

Opět zazněl dětský pláč a Berta pátrala zrakem v mlze.

„Zaslechla jsem někoho plakat a chtěla se kouknout, odkud to přichází,“ vysvětlila váhavě.

„Ze stáje?“ podivila se Tóra. „Ten zvuk jde jednoznačně zvenčí.“ Pozorovala dívku, která se začala kousat do spodního rtu. „Víš, Berto, našly se Kristíniny pozůstatky, a ty… No, nechceš prostě jít se mnou a povědět to všechno policii? Jsou tady na statku.“ Ukázala směrem, kde dům tušila. Nebylo už vidět ani na délku paže.

„Co máte na mysli?“ otázala se Berta, jejíž nenucené chování ztrácelo smysl, protože se jí třásl hlas. „Co to je?“

vyhrkla vzápětí, když pláč zesílil.

„Může to být oživlá mrtvola,“ prohlásila Tóra s klidem.

„Nebo Kristín. Myslím, že už navštívila i tvou babičku.

Pojďme raději dovnitř. Bude to lepší než tu postávat a čekat, až nás duch třikrát obejde. Zdá se mi, že jednou už to udělal.“

Berta civěla na Tóru jako bez duše, smrtelně bledá, se zarudlýma očima. ‚Jak Kristín našli?“ zajíkla se.

„To nehraje roli. Muselo k tomu dojít. Naštěstí už je to pryč.“

„Matka a já o všechno přijdem,“ vyhrkla Berta náhle a Tóra nevěděla, zda nemluví sama se sebou. „Taky Steini.

Bydlí v jednom z našich domů. Jeho rodiče prodali půdu a

odešli do Reykjavíku. Bude muset k nim.“ Zahleděla se do mlhy a překotně dýchala. Tóra viděla, jak se jí na čele a na spáncích perlí pot. Nářek slábl a pak ustal. Berta se trochu uklidnila.

‚Jsou mnohem horší věci než přijít o majetek, Berto.

Například přijít o život.“

Teprve teď se na ni Berta podívala. „Eiríkur a Birna si nezasloužili žít. Byli to zlí lidé. Ona vydírala jednoho starého muže a Eiríkur se pokusil vydírat mě. Zavolal mi a tvrdil, že mě viděl odcházet ze seance. Chtěl o tom říct mé matce, aby mu za jeho mlčení zaplatila. Domníval se, že jsme díky pozemkům tady na Snaefellsnesu hrozně bohatí.

Řekla jsem mu, že se sejdeme tady, na jízdárně, a pak… to už víte.“

„Bohužel ano.“ Tóra přemýšlela, proč ta dívka působí tak nekomplikovaně a přirozeně, ačkoli je nepochybně zajatcem svého šíleného světa. „Četla jsem Birninu pitevní zprávu, ze které vyplývá, že byla několikrát udeřena kamenem do tváře. Doufalas, že ji pak nikdo nepozná?“

„Ne,“ odpověděla Berta. „Chtěla jsem ji trefit do zátylku, ale zrovna se otočila a kámen ji zasáhl do obličeje.

Asi mě slyšela přicházet. Chtěla jsem, aby to vypadalo, jako že si při znásilnění rozbila hlavu o kámen, ale zpackala jsem to. Všechno mohlo být perfektní. Zvlášť dobrý pozor jsem si dala na to, aby mě lidi viděli v hotelu. Při seanci jsem se posadila úplně dozadu a vyklouzla, když všichni zírali na

médium. Pak jsem si vzala kajak, abych to zvládla co nejrychleji. O tom člunu a taky o tom, že jeho majitel chce brzy odjet, mi řekla Sóldís. Proto jsem si musela pospíšit.“

Berta zaskřípala zuby. „Sóldís moc řeční. Od ní jsem se dozvěděla i o Jónasových lécích a o tom, že věčně nechává někde ležet svůj mobil. Taky mi prozradila, co vlastně prodává ta sexuální poradkyně, a další užitečné informace.“

Berta vzdychla a zvlhly jí oči. „Všecko mohlo být perfektní, a přesto se to zvrtlo. Birna nebyla hned mrtvá, a tak jsem ji musela pořád tlouct. Pořád a pořád.“ Berta upírala zrak na špičky nohou. „Když přiletěli racci, myslela jsem, že se pozvracím.“

„Proč jsi jí zapíchala ty špendlíky do chodidel?“

„No přece aby nevstala z hrobu. Když se to udělá, tak už nemůže nikomu uškodit, ani mrtvým, ani živým.“ Berta byla na pokraji zhroucení.

„Cos teď dělala tady uvnitř?“

„Schovávala léky,“ odvětila Berta bezbarvým hlasem.

„Doufala jsem, že až pustí Jónase, podezření padne na Berga a Rósu. Když policie zjistila, že tu esemesku poslal Birně někdo jiný, neměla jsem klid.“ Povzdechla si. „Ukradla jsem jeho mobil. Všechno bylo tak snadné, šlo to tak, jak jsem si naplánovala. Birnu jsem musela zarazit. Nedala na mě, když

jsem jí tvrdila, že je tu špatné místo pro stavbu. Kdyby mě byla poslechla, mohlo být všechno v pořádku.“ Berta zaváhala. „Udělala jsem to proto, abych zachránila

Steiniho.“ Tóra měla dojem, že se pokouší ospravedlnit před ní i před svým svědomím. „To bylo to nejmenší, co jsem mohla udělat. Za to, co se mu stalo, můžu já. V den té nehody jsem mu zavolala a požádala ho, aby mě odvezl.

Nemůže žít v Reykjavíku. Teď je mu ještě hůř, protože z toho, co jsem provedla, viní sebe. Pořád mě prosí, abych mu odpustila. Ale já mu chtěla pomoct dobrovolně, takže není co odpouštět.“ Podlomila se jí kolena.

„No dobře,“ pronesla Tóra klidně a pomohla dívce na nohy. „No dobře.“ Kráčely spolu ke statku, přičemž Tóra Bertu podpírala, aby se zase nesložila. Znovu se ozval nářek a znovu hned přestal. Tóra byla ráda, že už jsou na schodech. Berta se klepala jako osika. Tóra se ohlédla přes rameno, zmáčkla zvonek a doufala, že někdo rychle otevře dveře. Když se tak konečně stalo, stála v nich Rósa. Nic neříkala, jenom hleděla někam za ně. Tóra se otočila s obavou, že spatří oživlou mrtvolu, jak se podpírá jednou rukou a plazí po schodech.

„Gulli!“ křikla Rósa. „Kde ses toulal, ty uličníku?“

Nářek okamžitě utichl. „Hodnej mourek,“ pronesla Rósa mazlivou fistulí. „Pojď domů!“ Po schodech si s mňoukáním vykračoval mourovatý kocour.

Kapitola třicátá pátá

Sobota, 17. června 2006

Nápoje v minibaru byly drahé, ale Tóra byla přesvědčena, že si je zaslouží. Odložila karafu a vklouzla do silného, bílého županu. Pak přistoupila k hotelovému oknu, odhrnula záclonu a zahleděla se na náměstí Austurvóllur.

Venku skoro nikdo nebyl a ti osamělí chodci, kteří už byli na nohou, působili jako ztroskotanci minulého večera. Tóra se usmála. Pustila záclonu a vrátila se k posteli se spícím Matthiasem. Když se konečně seznámila s někým, kdo nebyl rozvedený ani opilec, kdo nebyl ješita ani sportovní fanatik, musel to být cizinec, který se dá jen těžko přimět k tomu, aby se přestěhoval na Island.

Možná to však byl ten pravý důvod, proč se jí líbil.

Někde v pokoji se tlumeně ozval její mobil. Tóra lokalizovala jeho výskyt v kabelce visící přes opěradlo židle.

Pospíšila si k němu, zašeptala „Haló“ a šla s ním do koupelny, aby nevzbudila Matthiase.

„Mami!“ naříkal Gylfi, „Sigga umírá.“

Tóra zavřela oči a chytla se za hlavu. Nechala Gylfiho a Siggu doma se Sóley, aby mohla spolu s Matthiasem v klidu strávit jeho poslední noc na Islandu. Řekla si, že její syn a jeho přítelkyně se budou muset brzy starat o malé dítě, takže by měli být schopni pohlídat pro jednu noc šestiletou holku.

„Gylfi,“ řekla Tóra, „Sigga neumírá, jenom rodí.“ Zaslechla její výkřik. Její hodně zle?“

„Mami, umírá,“ protestoval Gylfi. „Myslím to vážně.

Poslouchej!“ Křik zesílil, ale potom náhle přestal. „Už je to lepší.“

„To jsou porodní bolesti, drahoušku,“ pronesla Tóra klidně, ačkoli se celá třásla. „Hned přijdu. Obleč sestru i sebe. Když se nechá obléct i Sigga, dobrá, když ne, ať zůstane, jak je.“ Otevřela dveře koupelny a vešla do pokoje.

„Zavolala Sigga matce? Je už na cestě k vám?“ ptala se, zatímco sbírala svoje svršky.

„Ne,“ zahučel Gylfi matně. „Sigga chtěla, abych jí zavolal já, ale já to nestihl, protože hrozně naříkala.“

Na to nemohla Tóra nic namítnout, a tak vyzvala syna, aby zavolal Sigginým rodičům teď, že se určitě o dceru postarají. Jistě by se zlobili, kdyby jim nedal vědět. „Přijdu co nejrychleji,“ slíbila. „Připravte se. Když Siggu odvezou, bude to v pořádku. Ty se zatím rozhodni, jestli chceš jet s nimi nebo se mnou, ale Sóley pojede se mnou.“ Odložila mobil a natáhla si sukni. Navzdory svým zvyklostem se

pěkně ustrojila, vzala si všechno, co k tomu patří, i lodičky na jehlách. Včera večer zatoužila po mimořádném zážitku.

Chtěla oslavit vyřešení kriminálního případu a užít si Matthiase, než odjede zase domů. Pohlédla na nylonové punčocháče přehozené přes televizor a rozhodla se, že se v nich raději bude mučit, než by ukazovala sýrově bílé nohy.

„Matthiasi,“ zašeptala pak a něžně do něho strčila.

„Musím odjet, Sigga rodí.“

Matthias ležící na břiše zvedl hlavu z polštáře a ospale zamžikal. „Co?“

„Musím do nemocnice,“ řekla. „Zavolám ti.“

Tóra ujížděla domů rychleji než obvykle. Když už se blížila k vjezdu do domu, v duchu zavzpomínala, s jakou bezstarostností Gylfi a Sigga mluvili o porodu. Sigga by rodila ve vaně, v přírodě nebo jako žena Toma Cruise, podle toho, co si právě přečetla na internetu. Po první hodině kurzu pro těhotné se oba rozhodli, že už tam nepůjdou.

Porodní asistentka se málem svalila, když se jí Sigga zeptala, jestli na porodním sále běží kanál MTV.

„Už jsem tady,“ zvolala Tóra při příchodu, ale přehlušilo ji Siggin nářek. Scientisté by ji určitě mezi sebe nevzali.

„Něco nehraje,“ křičel Gylfi, jakmile spatřil matku.

„Dítě asi leží na boku.“

„To není problém,“ namítla Tóra. „To se stává.

Bohužel.“ Přistoupila k dívce, která seděla zkroucená bolestí u jídelního stolu.

„Určitě proto, že má úzké boky,“ argumentoval poplašený Gylfi. „Všichni říkají, že se přitom špatně rodí.“

„Boky nevytvoří zúžený průchod, Gylfi. Děložní hrdlo leží níž.“ Naklonila se k děvčeti. „Snaž se klidně dýchat, miláčku. Pojď, půjdeme k autu. Odtekla ti už voda?“

Sigga zvedla hlavu a nechápavě se na Tóru podívala.

„Jaká voda?“

„To nic. Pojďme,“ tleskla Tóra do dlaní. „Hned se všechno dozvíte.“ Při odchodu Siggu podpírala, zatímco Gylfi běžel napřed a otvíral dveře auta. Sóley se ospale táhla za nimi, aniž dost dobře věděla, co se děje. ‚Jestli ti, Siggo, budou nabízet PDA, tak prostě kývni. Je to teď v módě,“

nabádala ji Tóra a pomohla jí položit se na zadní sedadlo džípu. Rozhodla se sice, že prodá džíp i karavan, aby se zbavila dluhů, ale pro tuhle chvíli se džíp, větší a prostornější než její starý vůz, hodil. Tóra skočila za volant a otočila klíčkem zapalování. Právě když couvala ven, Sigga vykřikla tak hlasitě, že Tóra okamžitě zabrzdila. Spolu s Gylfim se ohlédla.

Viděla, že bude muset jít s cenou dolů – zadní sedadlo bylo promáčené plodovou vodou.

Sóley kývala nohama. V čekárně se moc jiného dělat nedalo. Tóra se divila, že je tak hodná, zvláště proto, že v malé místnosti čekali už tři hodiny. Čekání nebylo zábavné také proto, že tam s nimi seděl Siggin otec. Moc toho nenapovídal, ale zato se tvářil dost výmluvně. Proto byla ráda, když ticho protrhl její mobil. Vyšla s ním na chodbu.

„Haló, Tóro, tady je Lára ze Snaefellsnesu. Sóldísina babička,“ hovořil příjemný hlas staré dámy. „Doufám, že vás neruším.“

„Ne, vůbec ne,“ ujistila ji Tóra. ‚Jsem ráda, že vás slyším, Chtěla jsem zavolat sama, ale už jsem to před svým odjezdem nestihla.“ Ode dne, kdy policie zatkla Bertu a Steiniho, uplynulo už pět dní, a Tóra měla plno práce s uzavřením případu a doháněním úkolů v kanceláři. Jónas naštěstí upustil od svého záměru žalovat sourozence, když

se ukázalo, že tím podivným duchem byla Berta. Jistě víte o tom, že se našla Kristín.“

„Ano, proto vám taky volám,“ odpověděla Lára. „Jde o dvě věci. Právě se starám o to, aby byla pohřbena vedle své matky, a věřím, že se zúčastníte jejího pohřbu. Z jejích příbuzných jich moc nezůstalo, a tak mi jde o to, abych tam nebyla sama s pastorem.“

„Bude to pro mě velká čest,“ pronesla Tóra účastně.

„Dobrá,“ pravila Lára. „Dám vám vědět, jakmile bude stanoven termín.“ Odkašlala si, „Pak je tu ještě jedna věc.

Právě byl u mě policista, který vedl vyšetřování.“

„Tórólfur?“ podivila se Tóra. „Co vám chtěl?“

„Přinesl mi dopis, přesněji řečeno kopii dopisu,“

vysvětlovala Lára. „Dopisu, který byl na cestě šedesát let.

Psala ho Gudný.“

„Kde ho našli?“ užasla Tóra. „V tom sklepě na uhlí?“

„V kabátku nebohé Kristín.“ Tóře se zdálo, že Lára vzlyká, ale když znovu promluvila, zněl její hlas pevně. „Při psaní toho dopisu už Gudný umírala. Věděla, že má poslední možnost vylíčit svůj příběh. Nejprve se mi omlouvá, že v minulých dopisech neříkala pravdu, a to ze strachu, že bych se vydala na Snaefellsnes a mohla se od ní nebo od jejího otce nakazit. Právě jsem začala nový život v Reykjavíku, který mi nechtěla zničit.“ Lára na chvíli zaváhala a Tóru napadlo, že chce asi nějaké místo dopisu přeskočit. „Gudný píše, že Kristíniným otcem je Magnús Baldvinsson. Sblížili se při jednom setkání jejího otce s mladými nacisty; tehdy mu podlehla. Píše, že nikdy předtím ani potom s žádným mužem nespala.“

„Vyplývá z toho dopisu, že o dítěti věděl?“ zajímala se Tóra.

„Píše, že odešel studovat do Reykjavíku dřív, než se mohl dozvědět, že je v jiném stavu, ale napsala mu potom, co se Kristín narodila. Nikdy jí však neodpověděl.“ Lára si povzdechla. „Z jejích slov je cítit, že ji to hluboce ranilo, zvlášť kvůli dceři. Jestli ho někdy milovala, bylo už

pochopitelně po lásce.“

„Některé věci se nedají napravit,“ pronesla Tóra trpce, „obzvlášť tragické ale je, když se někdo nehlásí k svému dítěti.“

„Gudný měla v úmyslu svěřit svou dceru mně,“

vykládala Lára. „Když ten dopis psala, byl už její otec mrtvý a ona i s dcerou bydlela u svého strýce Gríma. Gudný za žádnou cenu nechtěla nechat Kristín jemu.“

„Myslíte, že Grímur věděl, že se Gudný pokouší svěřit Kristín do vaší péče?“ zeptala se Tóra. „S Kristín by tak samozřejmě odešel i jeho veškerý majetek:“

„To nevím,“ vzdychla Lára. „Píše jen to, že si není jistá, jestli její dopis vůbec dostanu. Nechtěla ho dát Grímovi, aby ho poslal. Psala, že ho dá Kristín a bude doufat, že se jí podaří někomu ho předat. Vyprávěla prý Kristín, jak jsem milá a že se se mnou brzy setká. Dodala ještě, že navzdory Kristíninu věku jí může dopis klidně svěřit. Prý je neobvykle spolehlivá a zdatná.“

„Přinejmenším se jí podařilo dopis ukrýt.“

„Ano,“ ozvalo se z druhého konce a teď už se nedalo utajit, že stará žena pláče. „Můžeme si o tom promluvit po pohřbu,“ dodala Lára zlomeným hlasem.

„Samozřejmě,“ slíbila Tóra. „Přijdu. Můžete se na mě spolehnout.“ Rozloučila se se starou paní a ukončila hovor.

Během rozhovoru přecházela v krátké chodbě sem a tam, aniž vnímala okolí. Teprve teď si uvědomila, že za většinou dveří se ženy zabývají rozmnožováním lidstva.

Křik z porodního sálu C jí připadal známý, a tak mu naslouchala v naději, že uslyší i křik novorozeněte. Nic podobného se však zatím neozývalo anebo se malým plícím nedařilo přehlušit křik nastávající matky. Jedné větě mezi vším tím nářkem porozuměla: „ To snad ani není možný! “

Tóra byla v duchu se Siggou a usmívala se. Porod byl jistě v plném proudu. Čekala s uchem na dveřích a po několika dalších stenech a výkřicích se konečně rozlehl srdceryvný pláč novorozeněte. Vytryskly jí slzy do očí a odstoupila od dveří. Gylfiho neslyšela, ale doufala, že neomdlel. Když

zaslechla jeho hlas: „Co to je?“ nejprve se trochu lekla, ale poznámka Sigginy matky ji uklidnila. „Neplaš se, hochu. To je jen placenta. Někdo ji usuší a udělá si z ní pak stínítko na lampu.“ Tóra si jen přála, aby ona sama v novém roce takový dárek nedostala.

Dveře se otevřely, vyšel z nich Gylfi a padl matce kolem krku. Zářil jako slunečnice. „Bylo to odporné, ale jsem táta. Mám kluka!“

Tóra ho několikrát políbila na obě tváře. „Můj milý, milý Gylfi,“ drmolila mezi polibky, „srdečně ti blahopřeju.

Je sladký?“

„Koukni se sama,“ vyzval ji a zapadl znovu dovnitř.

Tóra tam nechtěla překážet, a tak jen strčila hlavu do dveří. Zahlédla Siggu a porodní asistentku, jak podává novopečené matce její dítě. Chvíli tu scénu fascinovaně pozorovala. Stala se babičkou. Když se dostatečně

vynadívala na svého vnuka, dostala hroznou chuť rozjet se za Matthiasem do hotelu.

Epilog

Sobota, 24. června 2006

Tóra přistoupila k otevřenému hrobu. „Ze země jsi vzešla a do země se navracíš,“ pronesla tiše a vysypala na malou rakvičku pár hrudek hlíny. Pokřižovala se a odstoupila.

Před chvílí vyšla z malého kostelíku malá skupinka lidí a za vytrvalého mrholení se ubírala ke hrobu. V malém pohřebním průvodu držela Tóra za ruku Láru. Ona a jeden starý muž byli jediní, kteří k zemřelé nějak patřili. Tím starcem byl Magnús Baldvinsson a vypadal zchátrale.

Objevil se po začátku mše a tiše se posadil do poslední lavice kostela. I v průvodu šel s odstupem docela vzadu. U

hrobu tiskl v ruce klobouk, a kdykoli na něho Tóra pohlédla, sklopil oči. Bylo jí ho líto.

Tóra sledovala, jak pastor se zavřenýma očima odříkává sloku z nějakého starého žalmu. Opakovala ji po něm a měla pocit, že Kristín by se ty verše líbily:

Zavírám oči, můj Pane,

ať mě tvá milost ochrání této noci.

A když mě povoláš k sobě,

ať tvůj anděl

bdí nad mým spánkem.

Potom skupinka tiše zazpívala píseň „Uvadla květina“ a jeden po druhém přijali pastorovo požehnání.

Nakonec tam zůstali jen tři: Lára, Tóra a Magnús. Ten však stál se svěšenou hlavou opodál.

„Pojďte,“ zašeptala Lára. „Uvařím nám kávu. Ráda bych vám ukázala ten dopis. Nespěcháte?“

„Ne.“

Opustili hřbitov i Magnúse Baldvinssona, který prodléval u hrobu své dávno mrtvé dcerky.

Tóra se v duchu usmála, když z lávového pole vedle hřbitova zaslechla tichý dětský pláč. Uličnický kocour, pomyslela si, ale pak si vzpomněla, že ho spatřila v Tunze, když projížděli kolem statku, takže sem za tak krátkou dobu nemohl doběhnout. Nářek byl stále žalostnější a Tóra zaryla prsty do paže staré dámy. „Nemůžeme si trochu pospíšit?“

zeptala se. „Je mi nějak úzko.“